Írta: Sarah J. Maas

A mű eredeti címe: Kingdom of Ash (Throne of Glass Book 7.)

Copyright © 2018 by Sarah J. Maas

Fordította: Szabó Krisztina

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

A művet eredetileg kiadta: Bloomsbury Publishing Plc

Map Copyright © 2016 by Kelly de Groot

Jacket illustrations by Talexi

ISSN 2060-4769

ISBN 978 963 457 617 4

ISBN 978 963 457 741 6

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2019-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784.

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: {info@konyvmolykepzo.hu}

www. konyvmolykepzo. hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó.

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Deák Dóri, Réti Attila

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

A szüleimnek,

akik megtanítottak hinni abban,

hogy lányok is megmenthetik a világot

A HERCEG

Azóta kereste, hogy elragadták tőle.

A párját.

A saját nevére is alig emlékezett. Csak azért jutott eszébe, mert három társa említette, miközben vad, sötét tengereken, ősi, szunnyadó erdőkben, viharos, hófödte hegyeken keresték őt.

Csak annyi időre állt meg, hogy egyen, és engedélyezzen néhány órányi alvást a társainak. Ha ők nem lettek volna, felröppen, úgy járja a vidéket.

De szüksége lesz a pengéjük, a mágiájuk erejére, a ravaszságukra és a bölcsességükre.

Szembe kell néznie a sötét királynővel, aki a lelke legmélyébe vájt, aki még jóval azelőtt elragadta a párját, hogy vaskoporsóba zárta volna. És miután vele leszámolt, magukkal a hidegvérű istenekkel fog szembeszállni, akik mindenáron el akarják pusztítani azt, ami a párjából marad.

Úgyhogy nem hagyta maga mögött a társait, hiába teltek a napok. A hetek.

A hónapok.

Egyre csak őt kereste. Minden poros, elfeledett utat bejárt érte. Néha szólt hozzá a kettejük között feszülő köteléken át, a széllel küldte a lelkét oda, ahol fogságban, bezárva tartották.

Megtalállak.

A HERCEGNŐ

A vas szinte megfojtotta. Elnyomta az ereiben parázsló tüzet, éppoly könnyedén, mintha magukat a lángokat oltotta volna ki.

Hiába feküdt vaskoporsóban, vasálarccal az arcán, hiába ölelte selyemszalagként a lánc, hallotta a vizet. A morajlást, azt, ahogyan a hullámok a végtelenségbe nyúlóan mosták a köveket. Betöltötte a sikolyai közötti csendet.

Egy aprócska sziget egy ködös folyó ölelésében, nem több egy simára kopott kőtáblánál a zúgok és vízesések között. Oda vitték őt. Ott tartották. Egy elfeledett isten számára épített kőtemplomban.

Valószínűleg róla is megfeledkeznek majd. De még az is jobb, mintha a csúfos kudarcára emlékeznek. Már ha lesz egyáltalán bárki, aki emlékezhet rá. Ha akár csak egy teremtett lélek is marad.

Nem hagyhatja. Nem bukhat el.

Nem mondhatja el nekik, amit tudni akarnak.

Nem számít, hogy a sikolyai hányszor harsogják túl a folyó zúgását. Nem számít, hogy a csontjai ropogása hányszor hasítja ketté a zúgok bömbölését.

Próbálta számon tartani, milyen nap van.

Csakhogy fogalma sem volt, mennyi ideje zárták a vaskoporsóba. Hogy milyen hosszan bocsátottak kényszerű álmot a szemére, vonták a sötétség ölelésébe az édes füsttel, amit akkor fújtak be hozzá, amikor idefelé utaztak, erre a szigetre, a gyötrelem templomába.

Nem tudta, mennyi idő telik el a sikolyai és az ébredései között. Mennyi egy fájdalom múlása és újbóli előtörése között.

Napok, hónapok, évek – összemosódtak, ahogyan a kőpadlóra csöpögő vére a folyó vizével.

A hercegnő, aki ezer évig él. Vagy még tovább.

Ajándék volt ez, ami mostanra átokká lett.

Egy újabb átok, amit viselnie kellett, és éppolyan súlyosnak bizonyult, mint az a csapás, amit jóval a születése előtt mértek rá. Hogy feláldozza magát, és helyrehozzon egy ősi hibát. Hogy valaki más adósságát fizesse meg az isteneknek, akik rábukkantak a világukra, aztán a fogságába estek, végül pedig uralmuk alá hajtották.

Nem érezte annak az istennőnek a meleg tenyerét, aki egyszerre áldotta és átkozta meg ezzel a borzalmas erővel. Eltűnődött, vajon a fény és láng istennőjét érdekli-e még egyáltalán, most, hogy vaskoporsóban nyugszik. Talán a halhatatlan lény már más felé fordította a figyelmét. A királyra, aki felajánlja saját magát, és az élete árán megkíméli a világukat.

Az isteneket nem érdekelte, ki fizeti meg a tartozást. Úgyhogy tudta, nem jönnek el érte, nem mentik meg. Nem is imádkozott hát hozzájuk.

De azért a történetet el-elmesélte magának, úgy képzelte, ezt énekli neki a folyó. Ahogyan a zárt koporsóban élő sötétség is.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hely, ami már régen hamuvá égett, de valaha ott élt egy fiatal hercegnő, aki szerette a királyságát...

Ebbe menekült, a sötétség mélyére, a lángok tengerébe.

Olyan mélyre, hogy néha nem is érezte, amikor ostor csattant, csont reccsent.

De többnyire érezte.

Azokban a végtelenbe nyúló órákban, amikor tekintete a társán nyugodott.

Nem a királynő vadászán, aki úgy csalta elő a fájdalmat, mint zenész a dallamokat a hangszeréből, hanem a láthatatlan béklyót viselő, hatalmas fehér farkason, aki kényszerűségből végignézte mindezt.

Néha képtelen volt a farkasra pillantani. Amikor olyan nagyon, nagyon közel állt ahhoz, hogy megtörjön, és csakis a történet mentette meg tőle.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hely, ami már régen hamuvá égett, de valaha ott élt egy fiatal hercegnő, aki szerette a királyságát...

Szavak, amiket ő mesélt valaha egy hercegnek. Egyszer... Nagyon régen.

A jég és szél hercegének. Annak a hercegnek, aki az övé lett, ahogy ő a hercegé. Jóval azelőtt, hogy rádöbbentek volna, hogyan fonódott össze a lelkük.

Most a herceg vállát nyomta a felelősség, hogy megvédje az egykor mesés királyságot.

Azét a hercegét, aki fenyő és hó illatát árasztotta. A királyságra emlékeztette, amit tűzben égő szíve minden szeretetével szeret.

Még amikor a sötét királynő maga felügyelte is a vadásza teendőit, a hercegnőnek ő járt a fejében. Úgy kapaszkodott az emlékébe, mint kősziklába a zubogó folyó kellős közepén.

A sötét királynő, arcán egy pók mosolyával, megpróbálta ellene fordítani. Obszidián hálóiban, a káprázatok és álmok közepette minden egyes alkalommal, amikor már közel állt hozzá, hogy megtörjön, a királynő megpróbálta kulcsként felhasználni a herceget, hogy vele nyisson utat az elméjébe.

Kezdett minden összemosódni. A hazugságok, az igazság, az emlékek. A vaskoporsó sötétjében aludt. Napközben a terem közepén álló kőoltárhoz láncolták, a mennyezetből kiálló kampóra akasztották, a kőfalba erősített láncokra feszítették. Kezdett minden elmosódni, akár tintafolt a vízben.

Úgyhogy a történetre koncentrált. A lelke mélyén élő sötétség és láng is azt suttogta, ő pedig énekelve ismételte nekik. A folyó ölelésében álló szigeten, az odarejtett koporsóban fekvő hercegnő újra és újra elmesélte a történetet, és hagyta, hogy a végtelenségig kínozzák a testét.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hely, ami már régen hamuvá égett, de valaha ott élt egy fiatal hercegnő, aki szerette a királyságát...

1. FEJEZET

Korán köszöntött be a havazás.

Az ősz első hóviharai jóval korábban érkeztek még a Terrasenben megszokottnál is.

Aedion Ashryver nem volt benne teljesen biztos, hogy ez áldás. De ha Morath hadseregei egy kicsit később érkeznek meg emiatt, hát térdre borulva hálálkodik majd az isteneknek. Még ha ugyanezek az istenek fenyegettek is mindent, amit szeretett. Ha egy másik világból származó lényeket istennek lehet egyáltalán tekinteni.

Mindegy, ennél úgyis fontosabb dolgokon kell elmélkednie.

Két hete állt ismét a Romlás élén, azonban Erawan seregeinek sem a földön, sem a levegőben nem lelték nyomát. Három nappal a hazatérte után nagy pelyhekben hullani kezdett a hó, megnehezítve ezzel az amúgy is lassú folyamatot, melynek során az armada harcosait a Theralis-síkságra, a Romlás hatalmas táborába vitték.

Az armada felhajózott a Florine folyón, egészen Orynthig. Különböző színű zászlók lebegtek az Agancs-hegység felől érkező szélben: kobalt és arany jelezte Wendlynt, fekete és skarlát Briarcliffi Anselt, a csillámló ezüst pedig a Whitethorn-házat és a számos unokatestvért. A hajóhad minden pontján megtalálható csendes orgyilkosok nem lobogtattak zászlót, de nem is kellett, anélkül is könnyedén beazonosították őket világos színű ruhájuk és gyönyörű, veszélyes fegyvereik alapján.

A hajók hamarosan csatlakoznak a Florine torkolatánál hagyott hátvédcsapatokhoz, és Iliumtól Suriáig védik majd a partvonalat. A főleg Galan Ashryver koronaherceg csapataiból származó gyalogosok viszont egyenesen a frontra mennek majd.

Arra a frontra, amit most méternyi hó fed. És még több fog hullani.

Allsbrookon túl, az Agancs-hegység szűk szorosa felett rejtőzve Aedion homlokráncolva pillantott fel a felhős égre.

A világos színű prém beleolvadt a szürkésfehér sziklás kiszögellésbe, aranyszínű haját csuklya fedte. Persze nem ez volt a ruházata egyetlen előnye – melegen is tartotta. Wendlyn mérsékelt éghajlatának köszönhetően Galan harcosai közül sokan még életükben nem láttak havat. A Whitethorn-ház és kisebb seregük nagyjából ugyanezt mondhatták el magukról. Aedion így hát leghűbb parancsnokára, Kyllianre bízta, hogy a lehető legmelegebben tartsa őket.

Messzire kerültek az otthonuktól, egy olyan királynőért harcoltak, akit nem ismertek, sőt, akiben talán nem is hittek. A borzalmas hideg még a csúcsok között süvítő szélnél is gyorsabban megtörheti a lelküket, és elégedetlenséget szíthat.

Aedion a szoros másik oldalán mozgásra lett figyelmes, amit csak azért vett észre, mert tudta, merre nézzen.

Lysandra sokkal jobban rejtőzködött, mint ő. Persze ő olyan bundát viselt, amit kifejezetten erre a hegyvidékre teremtett a természet.

Nem mintha ezt megmondta volna neki. Sőt, rá sem pillantott, amikor elindultak a felderítésre.

Úgy tűnt, Aelin épp titkos ügyeket intéz Eldrysben, és üzenetet hagyott Galannak és az új szövetségeseinek, amiben megmagyarázta, miért nyelte el a föld. Így hát Lysandra elkísérhette őket.

Senkinek sem tűnt fel, hogy közel két hónap alatt a Tűzkirálynő egyetlen szikrát sem csiholt. És hogy az alakváltója sosem tartózkodik vele egy légtérben. Senki, sem a Vörös-sivatag csendes orgyilkosai, sem Galan Ashryver, sem pedig a csapatok, amiket Briarcliffi Ansel a hadserege előtt, az armadával elküldött, nem vette észre egyik apróságot sem, amelyek arról árulkodtak, hogy ez bizony nem Aelin. Ahogyan a bélyeget sem a királynő bőrén, amit Lysandra nem rejthetett el, akármilyen formát öltött is.

Ügyesen leplezte viszont kesztyűvel és hosszú ruhaujjakkal. És ha véletlenül ki is villant a heg, meg lehetett magyarázni, hogy a béklyó nyoma.

Azokhoz a hegekhez tartozik, amiket Lysandra szintén magára varázsolt, pont oda, ahol Aelint is csúfították. És éppúgy nevetett, éppolyan gonosz vigyor terült el az arcán, mint a királynőnek. Pont úgy mozgott, úgy dermedt meg.

Aedion alig tudott ránézni. Hozzászólni. Csak az álca fenntartása érdekében tette. A hűséges unokatestvér, a rendíthetetlen parancsnok képében tetszelgett, aki majd győzelemre vezeti őt és Terrasent – bármilyen valószínűtlennek tűnt is ez a végkimenetel.

Játszotta a ráosztott szerepet. Egy a sok közül, amire életében rákényszerült.

Mégis, attól a pillanattól kezdve, hogy Lysandra aranyszínű fürtjei sötétté váltak, Ashryver szeme pedig újra smaragdban tündöklött, úgy tett, mintha nem létezne. Néhanapján úgy érezte, a mellkasára tetovált terraseni fonott minta, a királynőjének és kibontakozó udvarának neve: bélyeg. Főleg Lysandra neve.

Csak azért hozta magával, hogy könnyebben menjen a küldetés. Hogy biztonságban legyenek. Nem csak az ő élete forgott kockán, és bár a Romláson belül is kiadhatta volna valakinek a feladatot, nem bírta a tétlenséget.

Több mint egy hónapba telt, hogy az újdonsült szövetségesek kíséretében idehajózzanak Eyllwe-ből, mivel kénytelenek voltak kikerülni Morath flottáját Résvárnál, aztán még két héten keresztül utaztak a kontinens belsejébe.

Gyakorlatilag semmiféle harcba nem keveredtek. Csak néhány elkószáló adarlani csapattal futottak össze, valgok nem voltak közöttük, és velük gyorsan leszámoltak.

Aedion nem hitte, hogy Erawan tavaszig vár majd. A csendnek semmi köze sem volt az időjáráshoz. Beszélt erről pár napja az embereivel, meg Darrow-val és a többi lorddal. Úgy sejtette, Erawan tél derekáig vár, hiszen akkor mozdul Terrasen hadserege a legnehezebben, Aedion katonáit addigra legyengítik a hóban töltött hónapok, dermedt testüket átjárja a hideg. Ettől még az a vagyon sem menti meg őket, amire tavasszal Aelin csellel szert tett.

Persze ételt, ruhát, takarót vehetnek, de mire mennek vele, ha az utakat hó borítja? Erilea összes aranya sem akadályozhatja meg, hogy a téli táborban, Terrasen kegyetlen elemeinek kitéve töltött hónapok során a katonák ereje lassan, de biztosan elszivárogjon.

Darrow és a többi nemes nem hitte, amikor azt állította, Erawan a tél kellős közepén fog támadni, ahogyan Ren szavát is semmibe vették, amikor Allsbrook ura egyetértését fejezte ki. Erawannak megvan a magához való esze, kötötték az ebet a karóhoz. Hiába a boszorkányok alkotta légiereje, még a valg katonák sem tudnak átgázolni a háromméteres hórétegen. Úgy gondolták, Erawan várni fog tavaszig.

Aedion azonban nem kockáztatott. Ahogyan Galan herceg sem, aki néma csendben ült a megbeszélésen, utána azonban felkereste Aediont, hogy a támogatásáról biztosítsa. Melegen kell tartaniuk a seregeket, ellátni őket étellel, és gyakorlatoztatni, készen arra, hogy azonnal mozgósíthassák őket.

Amennyiben Ren értesülései igaznak bizonyulnak, ez a felderítés is az ő malmukra hajtja a vizet.

A közelben íj húrja feszült, szinte alig hallatszott a szélben. A nyíl hegyét és a szárat is fehérre festették, és szinte alig látszódott most, hogy felajzva várakozott.

Aedion összenézett Ren Allsbrookkal. Az ifjú lord a sziklák között bújt meg, fegyverét lövésre készen tartotta. Ugyanolyan szürkésfehér prém fedte, mint Aediont, szája elé világos színű sálat kötött. Gyakorlatilag csak sötét szeme és a csúf heg látszott belőle.

Aedion intett, hogy várjon. Szinte alig pillantott a szoros másik oldalán várakozó alakváltóra, miközben neki is kiadta ugyanezt a parancsot.

Hadd jöjjenek csak közelebb!

A hó ropogásába lihegés vegyült.

Épp idejében.

Aedion is az íja húrjára helyezett egy nyílvesszőt, és lebukott a kiszögellésen.

Hatan voltak, ahogy Ren felderítője is jelezte, amikor öt nappal korábban berohant Aedion tábori sátrába.

Meg sem próbáltak beleolvadni a körülöttük elterülő havas, sziklás tájba. Sötét, borzas és különös bundájuk jelzőtűznek tetszett az Agancshegység vakító fehérje előtt. Mégis, a sebes széllel szálló bűzük volt az, ami mindent elárult Aedionnak.

Valgok.

Gallért nem látott a kis csapat egyik tagján sem, az esetleges gyűrűket pedig elrejtette a kesztyű. A jelek szerint még az élősködő démonok is fáznak. A halandó porhüvelyük legalábbis biztosan.

Az ellenség bevonult a szorosba. Ren nyila rezzenéstelen maradt.

Egyet hagyjunk életben! – utasította őket Aedion, mielőtt elfoglalták a helyüket.

Szerencséjük volt, hogy tényleg pont ezt a szorost választották, egy félig elfeledett bejáratot Terrasen alacsonyabban fekvő vidékeire. Csupán két ló fért el benne egymás mellett, így a hódítani kívánó hadseregek és az Agancshegységen túlról érkező, portékájukon túladni kívánó árusok elkerülték.

Aedionnak fogalma sem volt, mi van arra, ki olyan bátor, hogy az elismert királyságok határán túl éljen. Ahogyan azt sem tudta, miért merészkedtek ezek a katonák ilyen messzire a hegyekben.

De hamarosan kiderül.

A démonok elhaladtak alattuk, Aedion és Ren pedig megmozdult, hogy ismét célba vehessék őket az íjukkal.

Egyenesen a koponyájukba repíthették nyílvesszejüket. Kiválasztotta a célpontját.

Kurta bólintással jelzett a többieknek, és már repült is a nyila.

Még párolgott a gőz a hóra loccsant fekete vérből, amikor a harc véget ért.

Csupán néhány percig tartott. Ren és Aedion nyila célba ért, Lysandra pedig levetette magát a szorosba, hogy széttépjen három másik valgot. A hatodiknak, az egyetlen túlélőnek pedig letépte a húsát a lábszáráról.

A démon felnyögött, ahogy Aedion felé indult. A hó feketére színeződött a férfi szétmarcangolt lábánál, a hús úgy leffegett, mint egy megtépázott zászló a szélben.

Lysandra a fejénél ült, pofáját ébenszínűre színezte a vér, zöld szemét egy pillanatra sem vette le a férfi sápadt arcáról. Tűéles karmai megcsillantak hatalmas mancsán.

Mögöttük Ren ellenőrizte, túlélte-e valaki. Kardját a magasba emelte, majd lesújtott, gyorsan lefejezte őket, még mielőtt a jéghideg levegő túlságosan megdermesztette volna a hullákat.

– Mocskos áruló! – sziszegte a démon Aedion láttán. Keskeny arcát eltorzította a gyűlölet. Bűze megtöltötte Aedion orrát, olajként vonta be az érzékeit.

Aedion előhúzta az oldalán lógó kést – a hosszú, veszedelmes tőrt, amit Rowan Whitethorn ajándékozott neki –, és komoran elmosolyodott.

Az Allsbrook-kastély ötszáz éve állt az Agancs-hegység és a Tölgyváld-erdő között.

– Csinálhatjuk gyorsan is, ha van egy kis eszed!

A valg katona Aedion hólepte bakancsára köpött.

Az Allsbrook-kastély ötszáz éve állt az Agancs-hegység és a Tölgyváld-erdő között.

Aedion az egyik hatalmas kandallóban ropogó tűz előtt sétálgatott, és könnyedén számba vehette minden egyes kegyetlen tél nyomát a szürke köveken. A kastély regényes történetének súlyát is érezte rajtuk – a sok-sok évnyi derekas szolgálatot, amikor a termeket még dal és harcosok töltötték meg, majd az utána következő hosszú évek bánatát.

Ren egy viharvert, puhának tűnő karosszékben foglalt helyet a tűz mellett, alkarjával a combjára támaszkodott, és a lángokat bámulta. Késő este érkeztek meg, és még Aediont is túlságosan elfárasztotta a hólepte Tölgyváldon keresztülvezető út ahhoz, hogy alaposan körbenézzen. Az aznap délután történtek után pedig képtelen lett volna összeszedni magát annyira, hogy most ejtse meg a dolgot.

Az egykor pompás terem tűztől távolabb eső része némaságba és félhomályba burkolózott. Felettük kifakult szőttesek és az Allsbrook család zászlóvivőinél látható címerek lebbentek a terem egyik oldalát szegélyező, magas ablakokon bekúszó huzatban. A gerendákon madarak fészkeltek, összekucorodva bújtak meg itt a kastély ősi falain túl dúló gyilkos tél elől.

Közöttük egy zöld szemű sólyom minden szavukat figyelmesen hallgatta.

– Ha Erawan be akar jutni Terrasenbe – szólalt meg végül Ren ostobaság lenne a hegyeken keresztül próbálkoznia. – Homlokráncolva nézte a kiürült edényeket, amelyekből néhány perce falták fel az ételt. Birkapörkölt és sült zöldségek. Nem épp a legfinomabb, de legalább forró. – Nem valami könyörületes ez a vidék. Csak az időjárás miatt is rengeteg embert veszítene.

– Erawan semmit sem tesz ok nélkül – vitatkozott Aedion. – Legkönnyebben a szántóföldeken keresztül juthatna be Terrasenbe, az északi utakon. Mindenki arra számít, hogy onnan támad majd. Vagy onnan, vagy a parton állomásozó armadáját küldi majd ránk.

– Vagy mindkettő, támadhat egyszerre szárazföldön és vízen is.

Aedion bólintott. Erawan széles hálót szőtt, hogy könnyedén elfojthasson bármiféle ellenállást a kontinensen. Az adarlani birodalom levetette álcáját: a valg király árnyéka egyre nyúlt, Eyllwe-től Adarlan északi határáig, a Nagy-óceántól a kontinensüket kettévágó, föléjük tornyosuló hegyekig. Aedion úgy hitte, Erawan addig nem lankad, amíg mindannyiuk nyaka köré fekete gallér nem fonódik.

És ha Erawan megszerzi a másik két rémkulcsot, ha kénye-kedve szerint nyithatja a rémkaput, és valgok hordáit ereszti át a saját világából, sőt, talán még más világok hadseregeit is az uralma alá vonja és harcra kényszeríti... Akkor aztán esélyük sem marad megállítani. Sem ebben a világban, sem máshol.

Ennek a borzalmas jövőnek a megakadályozása most Dorian Havilliard és Feketecsőrű Manon kezében volt. Hogy hova tűntek, mi történt velük az elmúlt hónapokban, arról Aedion egyetlen szót sem hallott. Ami jó jelnek tűnt. A titoktartás jelenthette a túlélésük zálogát.

Aedion megszólalt:

– Semmi értelme annak, hogy Erawan feláldozzon egy csapatot a szűk hegyi szorosok felderítésére. – Megvakarta borostás állát. Előző nap hajnalhasadtakor már úton voltak, és inkább az alvás mellett döntött a borotválkozás helyett. – Ha stratégiai szempontból nézem, nélkülöz mindenféle logikát. A boszorkányok tudnak repülni, úgyhogy felesleges felderíteni a terepet. Ha viszont a szárazföldi seregeknek gyűjt információt… Hónapokba telne, mire ilyen szűk szorosokon átpréselné a seregeit, ráadásul az időjárás miatt is nagy kockázatot vállalna.

– A felderítői csak nevetnek a markukba – rázta meg a fejét Ren. Vállig érő fekete haja meg-meglebbent. – Mi az, amit nem veszünk itt észre? Ami elkerüli a figyelmünket?

A tűz fényében erőteljesebben kirajzolódott az arcát csúfító heg. Emlékeztetője a borzalmaknak, amiken Ren keresztülment – és amiket a családja nem élt túl.

– Lehet, hogy csak el akarják terelni vele a figyelmünket. Elérni, hogy átcsoportosítsuk a seregeinket.

Aedion a kandallópárkányra támaszkodott. A kőből áradó meleg végigkúszott még mindig dermedt bőrén.

Ren felkészítette a Romlást azokban a hónapokban, amiket Aedion messze töltött. Összedolgozott Kylliannel, hogy a lehető legdélebbre vigye őket Orynthtól, olyan messze, amennyire csak Darrow engedte. Mint kiderült, ez sajnos nem jelentett túl nagy távolságot, a Theralis-síkság déli oldalát szegélyező domboknál távolabb nem jutottak.

Miután Aedion visszatért, Ren átadta neki a stafétát. Allsbrook urának és Aelinnek a találkozója azonban igencsak fagyosra sikeredett. Éppolyan hűvösre, mint a kastély körül kavargó hó, hogy egész pontosak legyünk.

Lysandra ügyesen játszotta a szerepét, jól eltalálta Aelin bűntudatát és türelmetlenségét. Azóta pedig bölcsen elkerült minden alkalmat, amikor szóba jöhetett volna a múlt. Nem mintha Ren olyan nagyon szeretett volna a Terrasen eleste előtti évekről csevegni. Ahogyan a múlt téli eseményekről sem kívánt beszélni.

Aedion csupán reménykedhetett benne, hogy Erawan sem tudja, a Tűzhozó már nincs közöttük. Abba bele sem mert gondolni, mit szólnának és tennének a terraseni seregek, ha kiderülne, hogy Aelin tüze nem fogja megvédeni őket a csata hevében.

– Lehet, hogy tényleg megpróbálkozott errefelé bejutni, mi pedig szerencsésen lelepleztük – gondolkozott hangosan Ren. – Megkockáztassuk, hogy a hágókhoz rendeljük a sereg egy részét? Van néhány csapat már az Agancs-hegységben, Orynthon túl, meg az északi síkságon is.

Okos húzás volt Rentől, hogy meggyőzte Darrow-t, engedje a Romlás egy részét Orynthon túl állomásozni, nehogy Erawan észak felé hajózzon, és onnan támadjon rájuk. Bármit kinézett a rohadékból.

– Nem akarom túlságosan szétszórni a Romlást – felelte Aedion a tüzet pásztázva. Mennyire mások ezek a lángok, mint Aelin tüze! Mintha ez itt csupán halovány árnyéka lenne a királynő élő mágiájának. – És egyébként sem nélkülözhetünk senkit.

Még Aelin kétségbeesett, merész húzásaival sem nyertek annyi szövetségest, hogy könnyedén szembeszállhattak volna Morath teljes seregével. És az a rengeteg arany sem szolgált valami sok zsoldossal – hiszen nem is igazán akadt kit felbérelni.

– Nem úgy tűnt, mintha Aelin nagyon aggódott volna, amikor átruccant Eldrysbe – mormolta Ren.

Aedion egy pillanatra véráztatta homokot látott maga előtt.

Vasládát. Maeve megkorbácsolta és valóságos koporsóba zárta Aelint. Aztán Mala tudja, hová hajózott vele, egy halhatatlan szadista társaságában.

– Aelinnek – felelte Aedion, és igyekezett a lehető legjobban elhúzni a szavakat, hiába fojtogatta a hazugság – megvannak a maga tervei, és csak akkor avat be minket, amikor eljön az ideje.

Ren nem felelt. És bár akit Ren királynőnek hitt, csupán illúzió volt, Aedion hozzátette:

– Minden, amit tesz, Terrasen javát szolgálja.

Borzalmas dolgokat vágott a fejéhez aznap, amikor legyőzte az ilkeket. Hol vannak a szövetségeseink? Választ követelt. Azóta is próbált megbocsátani magának. Mindenért. Ez az egy esélye maradt, hogy helyrehozza a dolgot, hogy azt tegye, amit Aelin kért tőle, és megmentse a királyságukat.

Ren a mögöttük álló, ősrégi asztalon heverő ikerkardokra pillantott.

– Akkor is elment. – Nem Eldrysre gondolt most, hanem a tíz évvel ezelőtt történtekre.

– Mind követtünk el hibákat az elmúlt évtizedben.

Az istenek látták a lelkét, Aedionnak volt miért vezekelnie.

Ren megfeszült, mintha az őt kínzó döntések most belemartak volna a hátába.

– Nem meséltem el neki – kezdte Aedion olyan halkan, hogy a gerendán ülő sólyom ne hallhassa. – Azt, ami a résvári ópiumbarlangban történt.

Azt, hogy Ren ismerte a tulajdonost, és hogy rendszeresen eljárt oda azelőtt, hogy Aedion és Chaol behurcolta oda őt szinte teljesen magatehetetlenül, és elrejtették a király emberei elől.

– Mekkora rohadék tudsz lenni! – fakadt ki Ren rekedtesen.

– Sosem használnám fel ezt ellened. – Aedion rezzenéstelenül állta az ifjú lord dühödt, sötét pillantását. Hadd érezze csak Ren az ő tekintetében szikrázó fölényt! – Azt akartam mondani, mielőtt így kiakadtál – tette hozzá, amikor Ren ismét vitára nyitotta a száját –, hogy Aelin anélkül ajánlott helyet neked az udvarában, hogy tudta volna a teljes igazságot a múltadról. – Ren állkapcsa megremegett. – De még ha tudta volna is, Ren, akkor is felajánlotta volna ugyanazt.

Ren a kőpadlót tanulmányozta a bakancsuk alatt.

– Nincs semmiféle udvar.

– Darrow vernyákolhat, amennyit csak akar, de én akkor is másképp gondolom.

Aedion leült a Rennel szemközti karosszékbe. Ha Ren valóban Aelin mellett áll, most, hogy Elide Lochan visszatért, és Sol és Ravi is támogatja őt Suriából, akkor a királynőjének már három szavazata is van. Négyen állnak ellene.

Abban nem reménykedhetnek, hogy elfogadják Lysandra mint Caraverre úrnőjének szavazatát.

Az alakváltó nem kérte, hogy vigyék el a vidékre, ami a háború megnyerése után őt illeti majd. Az idevezető úton sólyommá változott, és egy időre eltűnt. Amikor visszatért, nem szólt egy szót sem, azonban zöld szeme igencsak fénylett.

Nem, Caraverre-t nem fogják különálló területként elismerni egészen addig, amíg Aelin trónra nem kerül.

Vagy amíg Lysandrát meg nem koronázzák helyette, ha a valódi királynő nem tér vissza.

De visszatér! Vissza kell térnie.

Ajtó nyílt a terem túlsó végében, majd sietős, könnyed léptek dobbantak. Aedion egyetlen szívdobbanással azelőtt pattant fel, hogy boldog „Aedion!” kiáltás visszhangzott végig a köveken.

Evangeline sugárzóan festett tetőtől talpig zöldben, gyapjúruhája szélét fehér szőrme szegélyezte, vörösarany haját két fonatba rendezte. Éppúgy, mint a terraseni hegyekben élő lányok.

A hegei széthúzódtak, ahogyan elvigyorodott, és Aedion széttárta a karját, épp mielőtt a lány belevetette magát.

– Azt mondták, tegnap késő este érkeztetek, és még napkelte előtt el is mentetek, és attól féltem, hogy megint nem találkozunk…

Aedion puszit nyomott a lány feje búbjára.

– Vagy harminc centit nőttél azóta, hogy legutóbb láttalak!

Evangeline közte és Ren között járatta zöldessárga szemét.

– Hol van…

Fény villant, és Lysandra megjelent.

Ragyogott.

Lysandra mintha ragyogott volna, ahogy köpenyt terített csupasz testére – pont ezért fektette az egyik székre a ruhadarabot. Evangeline az alakváltó karjába vetette magát, még a könnye is kicsordult örömében. Megremegett a válla, mire Lysandra őszinte, kedves mosollyal az arcán simogatta a lány fejét.

– Jól vagy?

Bárki látja, nyugodtnak és békésnek hitte volna Lysandrát. Csakhogy Aedion jól ismerte – a hangulatváltozásait, az árulkodó jeleket. Lysandra hangja megremegett, és Aedion tudta, hogy a gyönyörű felszín alatt heves vihar dúl.

– Ó, nagyon is! – felelte Evangeline. Elhúzódott, hogy sugárzó mosolyt küldjön Ren felé. – Lord Murtaugh-val idehoztak. Fürge vele van, egyébként. Mármint Murtaugh-val. Őt jobban szereti, mint engem, mert folyton eteti. Kövérebb lett, mint egy lusta macska.

Lysandra felnevetett, Aedion pedig elmosolyodott. Valóban rendesen gondoskodtak a lányról.

Mintha Lysandra is épp ugyanerre jött volna rá.

– Köszönöm! – mormolta halkan Rennek.

Ren arca vöröses árnyalatot öltött, ahogy a férfi felemelkedett.

– Gondoltam, itt nagyobb biztonságban lenne, mint a táborban. Vagy legalábbis kényelmesebben.

– Ó, olyan csodás ez a hely, Lysandra! – csivitelte Evangeline, két tenyere közé szorítva Lysandra kezét. – Murtaugh még Caraverre-be is elvitt valamelyik délután, mármint, még a hó előtt. Látnod kellett volna! Csupa domb, folyó, gyönyörű fák, egészen a hegyekig. Szellemleopárdot is láttam, de Murtaugh azt mondta, hogy csak képzelődöm. Pedig esküszöm, hogy láttam egyet! Még a tiédnél is nagyobb. És a ház! A legszebb ház, amit valaha láttam, hátul fallal körülkerített kertje van. Murtaugh szerint nyáron tele lesz zöldséggel és rózsával.

Aedion egy pillanatra képtelen volt elviselni a Lysandra arcára kirajzolódó érzelmet, ahogy Evangeline a birtokkal kapcsolatos terveiről áradozott. Az alakváltó arcára fájdalom ült ki, egy olyan élet után vágyakozott, amit valószínűleg eloroznak előle, még mielőtt a magáénak nevezhetné.

Aedion Renhez fordult, aki egyre csak Lysandrát bámulta. Ahogy máskor is, amikor az alakváltó emberként mutatkozott.

Aedion legszívesebben összeszorította volna az állkapcsát, de nem tette, helyette így szólt:

– Ezek szerint te elismered Caraverre-t.

Evangeline tovább csacsogott, de Lysandra feléjük pillantott.

– Nem Darrow Allsbrook ura – felelte Ren.

Valóban. És ki ne akarna ilyen csinos szomszédot?

Mármint, ha nem kell Orynthban élnie egy másik nő bőrében és koronáját viselve, és felhasználnia Aediont, hogy olyan örököst szüljön, akiről elhiszik, hogy az uralkodócsalád vére folyik az ereiben. Gyakorlatilag egy tenyészállat lenne, semmi más.

Lysandra biccentve ismét háláját fejezte ki, mire Ren még jobban elpirult. Mintha nem egész nap a hóban gyalogoltak és valgokat mészároltak volna. Mintha nem bűzlenének még mindig a vérontástól.

Evangeline ekkor megszagolta Lysandra köpenyét, és a homlokát ráncolta.

– Borzalmasan büdös vagy. Mindannyian azok vagytok.

– Vigyázz a szádra! – dorgálta Lysandra, de azért felnevetett.

Evangeline olyan mozdulattal tette csípőre a kezét, amit

Aedion már számtalanszor látott Aelintől, és most bele is sajdult a szíve.

– Te mondtad, hogy szóljak, ha büdös vagy! Főleg a leheleted.

Lysandra elmosolyodott, Aedion pedig ellenállt a mosoly kísértésének.

– Valóban így történt.

Evangeline megrántotta Lysandra kezét, próbálta magával rángatni az alakváltót.

– Alhatsz az én szobámban! Van fürdője is.

Lysandra hagyta magát egy lépésnyit előrehúzni.

– Igazán kényelmes szoba egy vendég számára – mormolta Rennek Aedion felvont szemöldökkel.

Nyilván az egyik legjobb szoba lehetett, ha még fürdőrésze is volt.

Ren behúzta a nyakát.

– Rose-é volt.

A nővéréé. Akit Rallennel, a középső Allsbrook testvérrel együtt lemészároltak a mágiaakadémián, ahová jártak. Az Adarlan határához közel álló iskola éppen a támadó seregek útjába esett.

Tízezer katona ellen még akkor sem igazán tudták volna megvédeni magukat, ha történetesen hozzáférnek a mágiájukhoz. Aedion ritkán engedte a gondolatait a devellini mészárlás, a híres iskola eleste felé kalandozni. Annyi gyerek élt ott... Egyikük sem élte túl.

Ren mindkét nővéréhez közel állt, de az élettel teli Rose-hoz különösen szoros kötelék fűzte.

– Kedvelte volna – tette hozzá Ren, és állával Evangeline felé bökött.

A kislány éppúgy hegeket visel, mint Ren, döbbent rá Aedion. Ren akkor szerezte az övét, amikor épphogy csak megmenekült a bitófától. A szülei az életükkel fizettek a figyelemelterelésért, amelynek során ő és Murtaugh megszökhetett. Evangeline hegei másfajta menekülésről meséltek, nem sokon múlt, hogy elkerülte azt a sorsot, amit az úrnője elszenvedett.

Aedion erre is ritkán gondolt.

Evangeline továbbra is Lysandrát ráncigálta, mit sem hallott a beszélgetésükből.

– Miért nem ébresztettél fel, amikor ideértetek?

Aedion nem hallotta Lysandra válaszát, aki hagyta magát kihúzni a teremből. Csak arra figyelt, ahogy a tekintete összefonódik az alakváltóéval.

Lysandra szeretett volna beszélni vele az elmúlt két hónap során. Többször is megpróbálta. Rengetegszer. Azonban Aedion ügyet sem vetett rá. Amikor végre elérték Terrasen partjait, Lysandra feladta.

Hazudott neki. Olyan alattomosan becsapta, hogy bármi történt is közöttük, bármilyen beszélgetéseket folytattak is, Aedion már nem tudta, mi igaz és mi nem. Nem is akarta tudni. Fogalma sem volt, Lysandra komolyan gondolt-e bármit, amikor ő olyan ostobán kitárta előtte a szívét.

Úgy hitte, ez az utolsó háborúja. Hogy együtt tölthetik majd ezt az időt, megmutat neki mindent, amit Terrasen adni képes. Amit ő maga adni képes.

Hazug lotyónak nevezte. Üvöltött vele.

Annyira kitisztult már az elméje, hogy elfogja némi bűntudat emiatt. A haragja azonban nem csillapodott.

Lysandra most óvatos pillantást vetett rá, mintha csak azt kérdezné: A boldogság ritka pillanatát éljük, nem beszélhetnénk barátokként?

Aedion visszafordult a tűz felé, hogy ne is lássa a smaragdszín szempárt, a finom vonásokat.

René lehet. Még ha legszívesebben porrá zúzott volna is valamit erre a gondolatra.

Ahogy Lysandra és Evangeline kisétált az ajtón, a kislány folyamatosan csivitelt.

Lysandra csalódottsága szinte kézzelfoghatóan ott lebegett még a teremben.

Ren megköszörülte a torkát.

– Mi a fene van veletek?

Aedion olyan sötét pillantást lövellt Ren felé, amitől gyávább embereknek inukba szállt volna a bátorsága.

– Szerezz térképet! Végig akarom nézni a szorosokat megint.

Ren javára szóljon, hogy zokszó nélkül elment térképet szerezni.

Aedion a tűzre meredt, ami olyan sápadtnak tűnt a királynője mágiája nélkül.

Vajon mennyi időbe telik, míg a kastélyon kívül süvítő szelet felváltja Erawan bestiáinak üvöltése?

Aedion másnap hajnalban megkapta a választ a kérdésére.

A nagycsarnok hosszú asztalának egyik végében ült, Lysandra és Evangeline a másikban, csendesen reggeliztek. Aedion úrrá lett remegő ujjain, és kinyitotta a nem sokkal azelőtt kézhez kapott levelet. Ren és Murtaugh mellette ültek, nem kérdeztek semmit, amíg elolvasta – egyszer. Majd még egyszer.

Aedion végül letette a levelet. Mély levegőt vett, és homlokráncolva nézte a magasan fekvő ablakokon át beáramló bágyadt, halovány fényt.

Lysandra az asztal másik végéből meredt rá. De nem mozdult a helyéről.

– Kyllian írt – szólalt meg Aedion rekedtesen. – Morath seregei partra szálltak Eldrysnél.

Ren elkáromkodta magát. Murtaugh nem szólt semmit. Aedion ülve maradt, nem hitte, hogy megtartaná a térde.

– Elpusztította a várost. Egyetlen csapatot sem küldött oda, mégis porig rombolta.

Aedion csupán találgatni tudott, vajon miért várt eddig a sötét király.

– Boszorkánytornyokkal? – kérdezte Ren.

Aedion mindent elmesélt neki, amit Feketecsőrű Manontól megtudtak a Kőmocsárban.

– Arról nem írt. – Aedion nem hitte, hogy Erawan a tornyokat használta volna, hiszen annyira nagyok, hogy csak szárazföldön szállíthatják, a felderítők pedig egészen biztosan észrevették volna, ha valaki keresztülcipel egy harmincméteres tornyot az országukon. – Csak arról, hogy porig rombolták a várost.

– Aelin? – szólalt meg Murtaugh szinte suttogva.

– Jól van – hazudta Aedion. – Hazaindult az orynthi táborba még előző nap.

Ilyesmiről természetesen nem esett szó Kyllian levelében. Aedion legrangosabb parancsnoka csupán annyit írt, hogy mivel holttestet nem találtak, és az ellenség sem ünnepel, a királynő nyilván sértetlenül megúszta.

Murtaugh elernyedt a székében, Fürge pedig a combjára hajtotta a fejét.

– Hála Malának ezért a kegyért!

– Azért ne köszönd még annyira! – Aedion a huzat miatt viselt vastag köpenyének zsebébe gyűrte a levelet. Sőt, egyáltalán ne köszönd, tette hozzá kis híján. – Eldrys felé menet Morath elsüllyesztett tíz wendlyni hadihajót Ilium közelében, a többi pedig visszavonult a Florine-on, ahogy a mieink is.

Murtaugh megdörgölte az állát.

– Miért nem vették őket üldözőbe? Miért nem hajóztak ők is tovább a folyón?

– Ki tudja? – Aedion egyelőre félretette a problémát. – Erawan kiszemelte magának Eldryst, és be is vette. Úgy tűnik, néhány sereget onnan akar majd hadba küldeni. Ha nem teszünk semmit, egy héten belül elérik Orynthot.

– Vissza kell mennünk a táborba! – jelentette ki Ren elsötétülő arccal. – Meglátjuk, vissza tudjuk-e küldeni a flottát a Florine-on, hogy Rolfe-fal együtt csapást mérjünk rájuk a tenger felől. Két tűz közé szoríthatnánk őket a szárazföldi támadással.

Aedion inkább nem emlékeztette őket, hogy nem sokat hallottak Rolfe felől. Csupán annyit üzent, elég ködösen megfogalmazva, hogy továbbra is keresi a szétszóródott mikénieket és legendás flottájukat. Nagyjából annyi esély nyílt rá, hogy Rolfe megjelenik és megmenti őket, mint hogy a híres Farkas törzs hirtelen felbukkan az Anascaul-hegység felől. Vagy hogy a tündérek, akik egy évtizede elmenekültek Terrasenből, most visszatérnek onnan, ahol eddig voltak, és csatlakoznak Aedion seregéhez.

Aediont megszállta az a hűvös, számító érzés, melynek segítségével eddig átvészelte a csatákat és a mészárlásokat. Éppolyan súlyosnak bizonyult, mint a prémes köpeny, amit viselt. A gyorsaság most az ő malmukra hajthatja a vizet. A gyorsaság és a tisztánlátás.

Ki kell tartaniuk, jelentette ki Rowan, mielőtt elváltak. Nyerj nekünk időt, testvér!

Tartani fogja a szavát.

Evangeline elhallgatott, ahogy Aedion az asztal túlsó felén ülő alakváltóra nézett.

– Hány embert bírsz el wyvernként?

2. FEJEZET

Elide Lochan egykor azt remélte, messze futhat, egy olyan helyre, ahol még soha senki nem hallott Adarlanról és Terrasenről, olyan messzire, hogy Vernon még csak véletlenül sem bukkan majd rá.

Nem sejtette, hogy valóban így történik majd.

Elide egy Doranelle-től délre fekvő királyság ősrégi, porlepte városának hasonlóképpen ősrégi és porlepte utcáján állt. Lenyűgözve figyelte, ahogy a déli harangszó átszeli a tiszta égboltot, ahogy a fojtogatóan meleg napsugarak az épületek világos kövét sütik, ahogy a száraz szél végigsöpör közöttük a keskeny utcákon. Háromszor is megtanulta már a város nevét, mégsem tudta kiejteni.

Végül is nem számított. Úgysem maradnak sokáig. Egyik városban sem maradtak sokáig, amin eddig keresztülsiettek – ahogy az erdőkben, hegyekben, síkságokon sem időztek. Egyik királyság követte a másikat, kegyetlen tempót diktált a herceg, aki úgy tűnt, lassan beszélni is elfelejt, nemhogy enni.

Elide fintorogva nézett végig a boszorkányok bőrruháján, a foszlott, szürke köpenyen és a kopott csizmán, amit viselt.

Ezután két társára pillantott a sikátorban. Mind láttak már szebb napokat.

– Már nem tart soká – mormolta Gavriel, egyik homokszínű szemét a sikátor végén tartva.

A félig leomlott boltív árnyai közt hatalmas, sötét alak húzta meg magát, a forgalmas utcát figyelte.

Elide nem nézett a hím felé. Képtelen volt elviselni a látványát a végtelenbe nyúló hetek során. Ahogyan a saját mellkasát feszítő kínzó fájdalmat sem bírta.

Gavrielre sandított.

– Meg kellett volna ebédelnünk.

A tündér állával a fal mellé hajított, viharvert táska felé intett.

– Van nálam egy alma.

Elide a föléjük magasodó épületre pillantott, majd nagyot sóhajtva a táskáért nyúlt, amit aztán áttúrt. Egy váltás ruha, kötél, fegyverek, mindenféle felszerelés. Végül előhúzta a gömbölyű piros-zöld almát. Az utolsó abból a rengetegből, amit a szomszédos királyság egyik gyümölcsöskertjében szedtek. Elide némán a tündérlord felé nyújtotta az almát.

Gavriel felvonta aranyszínű szemöldökét.

Elide hasonlóképpen tett.

– Hallom, hogy korog a gyomrod.

Gavriel felnevetett, majd biccentve elfogadta az almát, amit aztán világos színű kabátjának ujjában megtörölt.

– Ez igaz.

Elide esküdni mert volna rá, hogy a sötétbe burkolózó alak a sikátor végében megmerevedik. Rá sem hederített.

Gavriel beleharapott az almába, szemfogai kivillantak. Aedion Ashryver apja – elképesztően hasonlítottak egymásra, de csupán a külsőségekben. Abban a néhány napban, amit Elide Aedion társaságában töltött, teljesen másmilyennek ismerte meg, mint a halk szavú, megfontolt Gavrielt.

Miután Asterin és Vesta otthagyta őt a hajón, amivel ideutaztak, Elide attól tartott, talán hibát követett el, amiért három halhatatlan hím társaságában kelt útra. Hogy talán eltapossák majd.

Azonban Gavriel már a kezdetektől kedves volt hozzá, ügyelt rá, hogy Elide mindig eleget egyen, és legyen mivel takaróznia a hideg éjszakákon, megtanította lovagolni a lovakon, amikre kevéske vagyonukból költöttek, hiszen gyalog Elide még ép bokával sem tudta volna tartani velük a tempót. És amikor kénytelenek voltak kantárszáron vezetni a lovakat a kíméletlen terepen, Gavriel mágiával megtámogatta a bokáját, mintha langyos nyári szellő simogatta volna a bőrét.

Lorcannek ezt még csak véletlenül sem engedte volna meg.

Sosem fogja elfelejteni, ahogyan Maeve után mászott, miután a királynő felmentette a véresküje alól. Úgy kúszott Maeve után, mint egy kidobott szerető, egy megtört kutya, ami kétségbeesetten nyüszít a gazdája után. Aelint megkínozták, maga Lorcan árulta el Maeve-nek, hol vannak, és mégis megpróbálta követni. Keresztül a homokon, amit Aelin vére vörösre festett.

Gavriel megette az alma felét, a maradékot pedig Elide-nak nyújtotta.

– Neked is enned kellene.

Elide homlokráncolva figyelte a Gavriel szeme alatti csúnya, lilás karikákat. Nyilván az ő szeme alatt is ilyenek húzódnak. Legalább a ciklusa rendben volt múlt hónapban, pedig a kemény út felemésztette szervezetének minden tartalékát.

Igencsak kínos volt, amikor el kellett magyaráznia három harcosnak, akik addigra már érezték a vér szagát, hogy szüksége van egy s másra. És gyakrabban meg kell majd állniuk.

A hasát, a derekát és a combját kínzó fájdalmat nem említette. Leszegett fejjel lovagolt tovább. Tudta, hogy megállnának. Még Rowan is rábólintana, csak hogy pihenhessen. De minden egyes alkalommal, amikor megálltak, Elide maga előtt látta a vasládát. Azt, ahogyan a vértől fénylő ostor keresztülhasít a levegőn. Hallotta Aelin sikolyát.

Azért ment ő velük, hogy ne Elide-ot ragadják el. Habozás nélkül felkínálta magát Elide helyett.

Ez a gondolat önmagában is elég volt ahhoz, hogy Elide a kancán maradjon. Némileg megkönnyítette a nehéz napokat, amikor Gavriel és Rowan tiszta vászoncsíkokat adtak neki, nyilvánvalóan a saját ingükből leszakítva. Hogy mikor vágták le, arról Elide-nak fogalma sem volt.

Beleharapott az almába, kiélvezte a ropogós gyümölcs édes, mégis fanyar ízét. Rowan hátrahagyott némi aprópénzt rohamosan fogyó tartalékukból az egyik fatönkön, mintegy fizetségképpen a leszüretelt almákért.

Hamarosan kénytelenek lesznek ellopni, amire szükségük van. Vagy eladni a lovakat.

Egy emelettel felettük, a csukott ablakokon keresztül puffanás hallatszott, valaki fojtott hangon felordított.

– Gondolod, most több szerencsével járunk? – kérdezte Elide halkan.

Gavriel a kékre festett spalettákat fürkészte, amikre bonyolult rácsos mintát faragtak.

– Reménykednünk kell benne.

Az utóbbi időben messziről elkerülte őket a szerencse. Utoljára akkor fogta a pártjukat, amikor azon a nyomorult eyllwe-i partszakaszon Rowan megérezte az Aelin és közötte feszülő kötelék – a párok közötti kötelék – rezzenését, és követte hívó szavát az óceán túlpartjára. Azonban miután jó néhány borzalmas, vad viharokkal tarkított hét után partra szálltak, nem maradt semmi nyom, amit követhettek volna.

Maeve armadájának maradékát mintha elnyelte volna a tenger. Senki sem látta, hogy a királynő hajója, a Fülemüle behajózott volna bármelyik kikötőbe. Ahogyan arról sem hallott senki, hogy visszatért volna a trónjára, Doranelle-be.

Csupán pletykákra alapozhattak, azok hajtották őket keresztül a vastag hótakaró fedte hegyeken, a sűrű erdőségeken, a szikkadt síkságokon.

Egészen a szomszédos királyságig loholtak, a legutóbbi városig, melynek utcái zsúfolásig teltek a samhaint ünneplő lakosokkal, hogy az isteneket dicsőítsék a napon, amikor a világokat elválasztó mezsgye a legkeskenyebb.

Fogalmuk sem volt, hogy az istenek nem többek másik világból származó lényeknél. Hogy a segítségük, az, amit Elide a vékonyka hangnak köszönhetett, csupán egyetlen célt szolgált: hogy hazamehessenek. Bábuk voltak mindannyian, Elide, Aelin és a többiek.

Mindezt megerősítette a tény, hogy Elide egyetlen pisszenést sem hallott Anneith felől ama borzalmas eyllwe-i nap óta. Csupán annyi történt, hogy néha mintha valaki megbökdöste volna a hosszúra nyúló napok során, mintegy emlékeztetve a jelenlétére. Arra, hogy valaki figyeli.

Arra, hogy amennyiben sikerrel járnak, és megtalálják Aelint, továbbra is az ifjú királynőnek kell majd megfizetnie a tartozást az isteneknek. Ha Dorian Havilliard és Feketecsőrű Manon megtalálja a harmadik és egyben utolsó rémkulcsot. Ha az ifjú király nem ajánlja fel a saját életét Aelinéért cserébe.

Így hát Elide eltűrte, hogy időről időre bökdössék, és egész egyszerűen nem gondolt arra, miféle teremtménynek keltette fel valójában a figyelmét. Hogy kiknek keltették fel mindannyian a figyelmét.

Száműzte ezeket a gondolatokat, miközben átfésülték a különböző utcákat, és a Maeve hollétét taglaló pletykákat keresték. Lement a nap, és Rowan minden egyes múló, hiábavaló órával egyre rémisztőbben vicsorgott. A többi városhoz hasonlóan itt sem tudtak meg semmit.

Elide rávette a többieket, hogy vessék bele magukat a zsúfolt utcák forgatagába, hiszen úgy észrevétlenek maradhatnak, senkinek a figyelmét nem keltik fel. És minden egyes alkalommal, amikor Rowan kivillantotta a fogsorát, emlékeztette, hogy minden királyság, minden vidék tele van kémekkel. Ha kitudódik, hogy egy csapat tündérharcos terrorizálja a városokat

Maeve után kutatva, az nyilván azonnal visszajut majd a tündérkirálynő fülébe is.

Leszállt az est, és a városfalon túli aranyló lankákon örömtüzek gyúltak.

Ám ekkor elhaladtak egy csapat iszogató tündérkatona mellett, és Rowan megdermedt. Hűvös, számító pillantással mérte fel a harcosokat, amiből Elide rögtön tudta, hogy tervet kovácsol.

Behúzódtak egy sikátorba, és a tündérherceg beavatta őket kemény, kegyetlen ötletébe.

Egy héttel később itt kötöttek ki. Az épületben odafent egyre hangosabb kiáltások törték meg a csendet.

Elide összerezzent, amikor a fa recsegése túlharsogta a város harangjainak szavát.

– Segítsünk neki?

Gavriel tetovált kezével beletúrt aranyszínű hajába. Azoknak a harcosoknak a neveit varratta magára, akik az ő parancsnoksága alatt estek el, magyarázta, miután Elide előző héten végre összeszedte a bátorságát, és megkérdezte.

– Már majdnem végzett.

És valóban, Lorcan már türelmetlenül, homlokráncolva meredt az Elide és Gavriel feletti ablakra.

Ahogy a déli harangszó elhalt, a spaletták kivágódtak.

Vagyis inkább a szétrobbantak lett volna a megfelelő szó, tekintve, hogy két hím tündér repült keresztül rajtuk.

Az egyikük, egy barna hajú, vérben fürdő felrikoltott estében.

Rowan Whitethorn herceg egyetlen hangot sem adott ki, ahogy vele együtt zuhant. Ahogy vicsorogva szorította ellenfelét, Elide ellépett előlük, hogy legyen elég helyük rázuhanni a sikátorban felhalmozott ládákra. Fadarabok repültek szerteszét.

Elide tudta jól, hogy a széles vállú hím csupán egy fuvallatnak köszönheti, hogy életben maradt. Rowan a kék tunikája gallérjánál fogva rántotta ki őt a fadarabok közül.

Holtan semmi hasznát nem vették volna.

Gavriel előhúzta a kését, és végig Elide mellett maradt, miközben Rowan az épület falának lökte az ismeretlen hímet. Rowan arcán a kedvességnek még csak az árnyéka sem suhant át. Ahogyan a melegségnek sem.

Csupán a hidegvérű ragadozó maradt. Aki a világot is felforgatná, hogy megtalálja a királynőt, akinek a szívét ajándékozta.

– Könyörgöm! – dadogta a hím. Méghozzá a közös nyelven.

Tehát Rowan a nyomára akadt. Maeve-et nem fogják megtalálni, döbbent rá Rowan samhain ünnepén. Viszont az egyik parancsnokát, aki átmenetileg az egyik halandó uralkodót szolgálja... Ezzel a feladattal képesek megbirkózni.

Márpedig a hím, akire Rowan vérző szájjal vicsorgott, bizony parancsnok volt. Széles vállától izmos combjáig minden porcikájából ez sugárzott. Rowan mellett mégis eltörpült. Ahogy Gavriel és Lorcan mellett is. Mintha ők hárman teljesen más fajt képviselnének a tündérek nemzetségén belül.

– Elmondom, mi lesz – tájékoztatta Rowan a nyöszörgő parancsnokot a halálos csendben. Száját kegyetlen mosoly görbítette, felrepedt ajkából vér szivárgott. – Először eltöröm a lábadat, aztán talán a gerincedet is egy helyen, hogy mászni se tudj. – Véres ujjával a sikátorra mutatott. Lorcanre. – Tudod, ki az ott, ugye?

Lorcan erre kilépett a boltív árnyai közül. A parancsnok remegni kezdett.

– A lábad, a gerinced… Idővel meggyógyulsz – folytatta Rowan, miközben Lorcan egyre közeledett feléjük. – De amit Lorcan Salvaterre művel majd veled... – Halk, örömtelen nevetést hallatott. – Abból sosem épülsz fel, barátom!

A parancsnok rémülten pillantott Elide, majd Gavriel felé.

Amikor először történt ilyesmi – két nappal korábban –, Elide képtelen volt végignézni. Az a parancsnok semmi érdemlegessel nem tudott szolgálni, de tekintve, hogy milyen iszonyú bordélyházban találták meg, Elide nem bánta olyan nagyon, hogy Rowan a sikátor végében hagyta a hím testét. A feje a másik végében maradt.

De most, ez alkalommal... Nézd csak! Figyeld csak! – sziszegte egy halk hang a fülébe. Hallgasd!

Elide a hőség és a verőfényes napsütés ellenére is megborzongott. Összeszorított fogakkal magába fojtotta a nyelvére toluló szavakat. Keress valaki mást! Készítsd el a Zárat valahogy te, a saját erőddel! Fogadd el, hogy fogságba estetek ebben a világban, és akkor nem kell megfizetnünk egy olyan tartozást, amihez semmi közünk!

De ha Anneith most mégis szólt hozzá, miközben hónapokon át csak enyhe nyomást gyakorolt rá… Elide lenyelte a dühödt szavakat. Ahogyan azt a halandóktól el is várták. Aelinért hajlandó behódolni. Ahogyan végül Aelin is be fog.

Gavriel arcára a kegyelem leghalványabb jele sem rajzolódott ki, csupán egyfajta komor gyakorlatiasság látszott rajta, ahogy végigmérte a Rowan vasmarkában lógó, remegő parancsnokot.

– Mondd el neki, amit tudni akar! Ennél csak rosszabbul járhatsz.

Lorcan már majdnem odaért hozzájuk, hosszú ujjai körül sötét szél örvénylett.

Vonásai kíméletlenné keményedtek, semmi sem látszott rajta abból a hímből, akit Elide korábban, még a parti események előtt megismert. Nem, most épp azt a maszkot viselte, amit Tölgyváldban látott rajta. Érzéketlennek tűnt. Arrogánsnak. Kegyetlennek.

A parancsnok látta a Lorcan kezében összpontosuló erőt, mégis gúnyos vigyort villantott Rowanre. Fogát vér szennyezte.

– Mindegyikőtökkel végezni fog. – Már látszott a kialakuló monokli, szemhéja megduzzadt. Lüktetett a levegő Elide fülénél, ahogy Rowan szélpajzsot vont köréjük. Kizárt minden hangot. – Maeve az utolsó szálig elpusztít titeket, árulók!

– Állunk elébe – felelte Rowan szelíden.

Figyeld csak! – suttogta Anneith ismét.

Amikor a parancsnok újból felsikoltott, Elide nem fordult el.

És ahogy Rowan és Lorcan nekilátott annak, amire kiképezték őket, azon gondolkozott, vajon Anneith segíteni akart-e a parancsával, vagy inkább emlékeztetni őt arra, pontosan mit tesznek majd velük az istenek, ha engedetlenségen kapják őket.

3. FEJEZET

Az Agancs-hegységet lángok emésztették, ahogyan Tölgyváldot is.

A hatalmas, ősrégi fák elszenesedtek, a hamu hópelyhekként hullott alá.

Parazsat fújt a szél, mintha csak azon gúnyolódna, hogy egykor szentjánosbogarakként követték őt, ahogy átfutott a beltane idején gyújtott tüzeken.

Minden lángokban állt, fojtogatóvá vált a hőség, maga a levegő is égett a tüdejében.

Te tetted ezt te tetted ezt te tetted ezt.

Ezt nyögték, sírták a recsegve-ropogva haldokló fák.

A világot felemésztette a tűz. A tűz, nem a sötétség.

Hirtelen mozgásra lett figyelmes a fák között.

Észak ura észvesztve, kínok közepette vágtázott felé. Füst szállt fel fehér bundájából, tűz emésztette lenyűgöző agancsát – nem az örök tűz, amit közöttük hordott saját címerén, nem a szent terraseni szarvasok és korábban Tűzhozó Mala örök tüze. Hanem valódi, kegyetlen lángok.

Észak ura elviharzott mellette, és a lángok egyre csak lobogtak, lobogtak, lobogtak.

Láthatatlanul és tehetetlenül felé nyúlt, de a büszke szarvas elrohant mellette, torkából fájdalomüvöltések törtek fel.

Borzalmas, véget nem érő üvöltések. Mintha magának a világnak a szívét szaggatnák épp apró darabokra.

Az égvilágon semmit sem tehetett, ahogy a szarvas a két égő tölgy között húzódó lángfalba vetette magát.

Többé nem bukkant elő.

A fehér farkas megint őt figyelte.

Aelin Ashryver Whitethorn Galathynius vasba zárt ujjával végigsimított a kőoltár szélén, amin feküdt.

Már amennyire mozogni tudott.

Cairn ezúttal ott hagyta őt. Nem tette vissza a szomszédos fal mentén álló vasládába.

Ritka kegy volt ez. Hogy nem a sötétben, hanem tűz reszkető fényében ébredt.

A tálakban már pislákolt csupán a tűz, engedett a bőrére tapadó nyirkos hidegnek. Ott, ahol nem borította vas.

Már megrángatta a láncokat, amilyen halkan csak tudta, de szorosan tartották.

Még több vassal kínozták. Még többet tettek rá. Kezdve a páncélkesztyűvel.

Nem emlékezett rá, hogy ez mikor történt. Hol történt. Korábban még csak a láda volt.

A fojtogató vaskoporsó.

Újra és újra kiutat keresett belőle. Aztán megtöltötték édes füsttel, amitől elveszítette az eszméletét. Nem tudta, pontosan meddig aludt utána.

Amikor felébredt itt, már nem volt füst.

Akkor is kiutat keresett. Már amennyire a vas ezt engedte. A lábával, a könyökével, a tenyerével nyomta a rideg fémet. Arra sem volt elég helye, hogy megforduljon. Hogy enyhítsen a húsába vájó, a bőrét kidörzsölő béklyók okozta fájdalmon.

A korbács nyomán keletkező mély sebek eltűntek. Azok, amik csontig hasították a hátát. Vagy talán az is álom lett volna?

Magával ragadták az emlékei, eszébe jutottak az orgyilkosképzéssel töltött évek a búvóhelyen. Amikor megláncolva magára hagyták, és a saját ürülékében fetrengett egészen addig, amíg rá nem jött, hogyan szabadítsa ki magát.

Csakhogy ezt észben tartották, amikor most megláncolták. Szűk, sötét börtönében hiába próbálkozott bármivel, kudarcot vallott.

A páncélkesztyű végigkaristolta a sötét követ, de szinte alig lehetett hallani a lángok ropogásától, a folyó zúgásától. Bárhol voltak is.

Ő meg a farkas.

Fenrys.

Őt nem láncolták meg. Nem kellett.

Maeve ráparancsolt, hogy maradjon ott, ne mozduljon, ő pedig engedelmeskedett.

Hosszú perceken keresztül nézték egymást.

Aelin nem gondolt az önkívületbe vezető fájdalomra. Még a reccsenő csontok emlékébe is beleremegett a lába. Megcsörrentek a láncok.

Csakhogy semmit sem érzett ott, ahol a fájdalomnak bele kellett volna hasítania. Még csak kellemetlen érzés sem maradt a lábában. Száműzte az emléket, ahogy a hím – Cairn – szétszedte. Ahogy addig sikított, amíg elhalt a hangja.

Talán csak álom volt. Egy a végtelen sok közül, amik a sötétségben kísértették. Egy fák között menekülő, égő szarvas. Hosszú órák az oltáron, az ősi kínzóeszközök alatt szilánkosra tört lába.

Egy ezüsthajú herceg, akinek már az illata is az otthont jelentette.

Mindez elmosódott, összekeveredett, és talán még ez a pillanat, ahogy az oltárral szemközti falnál heverő fehér farkast nézi, sem több puszta illúziónál.

Aelin ismét végigsimított egyik ujjával az oltár lekerekített szélén.

A farkas rápislantott – háromszor is. A kezdeti napokban, hónapokban, években néma jelrendszert dolgoztak ki. Azokban a ritka időszakokban, amikor képes volt megszólalni, suttogva kommunikáltak a vaskoporsó már-már láthatatlan lyukain keresztül.

Egy pislogás igent jelent. Kettő nemet. Három: Jól vagy? Négy: Itt vagyok, melletted vagyok. Öt: Ez a valóság, ébren vagy.

Fenrys ismét háromszor pislogott. Jól vagy?

Aelin duzzadt torka ellenére, nagy nehezen nyelt egyet. Nyelve levált a szájpadlásáról. Pislogott egyet. Igen.

Számolta Fenrys pislogásait.

Hat.

Ezt most találta ki. Hazug, vagy valami ilyesmit jelenthetett. Nem volt hajlandó tudomást venni róla.

Ismét pislantott egyet. Igen.

Sötét szempár fürkészte. Mindent látott. Minden egyes pillanatnak tanúja volt. Ha átváltozhat, elmondhatja, mi volt az álom és mi a valóság. Már ha bármi megtörtént valójában.

Mire felébredt, a sérüléseknek nyoma veszett. Nem kínozta fájdalom. Csak az emléke és az, ahogyan Cairn mosollyal az arcán újra és újra feldarabolta.

Nyilván azért hagyta az oltáron, mert hamarosan visszatér.

Aelin megmoccant, hogy megránthassa a láncait, és az álarc zárja belevájt a tarkójába. Mikor is simított végig a szél utoljára az arcán vagy a bőre nagy részén bárhol? Fogalma sem volt.

Ahol nem vas, ott egy ujjatlan fehér alsóruha fedte, egészen combközépig. A lába és a karja szabadon maradt, hogy Cairn kiélhesse magát rajta.

Bizonyos napok, emlékek alapján előfordult, hogy még az alsóruha sem maradt rajta, és penge szabdalta a hasát. De amikor felébredt, ismét fel volt öltözve. Érintetlennek tűnt az anyag. Nem szennyezte semmi.

Fenrys a fülét hegyezte. Aelinnek több se kellett.

Gyűlölte, hogy a csontja is beleremegett, ahogy léptek dobbantak a négyszögletes helyiségen, az azt lezáró vaskapun túlról. Csakis azon keresztül lehetett bejutni. Ablak nem volt. Néha kipillanthatott a kőfolyosóra, de az is ugyanolyan elzártnak bizonyult. Csupán a vízzubogás jutott be a terembe.

Hangosabbá vált, ahogy kattant a zár, és a vasajtó nyikorogva kitárult.

Aelin erőnek erejével úrrá lett a remegésén, ahogy a barna hajú hím közeledett felé.

– Máris felébredtél? Nem dolgoztalak meg eléggé.

A hangja… Nem akadt olyan széles e világon, amit jobban gyűlölt volna. Cairn dallamosan, mégis hűvösen beszélt.

A harcosok öltözékét viselte, de karcsú derekát ölelő övéről nem harcosok fegyvere lógott.

Cairn észrevette, mit néz, és megpaskolta az övén himbálózó súlyos kalapácsot.

– Máris folytatnád…

Nem hívhatta segítségül a lángokat. Egyetlen parazsat sem.

Cairn az egyik tál melletti farakáshoz lépett, és dobott néhány hasábot a pislákoló tűzre, ami felbolydult, ropogott, mohón falta a fát.

Aelin mágiája meg sem rezzent ennek láttán. Mindenbe, amit a maszk résnyi nyílásán megetettek és megitattak vele, vasat kevertek.

Először nem kellett neki. Megérezte a vasat, és kiköpte.

Már a halál markában járt a kiszáradástól, amikor ledöntötték a torkán a vizet. Aztán hagyták, hadd éhezzen, addig, amíg meg nem tört, és felfalt mindent, amit adtak neki, akár volt benne vas, akár nem.

Nem sokat gondolt arra a pillanatra. Arra a gyengeségre. Hogy mennyire fellelkesült Cairn, amikor azt látta, eszik, és hogy mennyire bedühödött, amikor továbbra sem volt hajlandó megadni nekik, amit akartak.

Cairn a másik tűzre is tett, majd csettintett Fenrysnek.

– Kimehetsz a folyosóra elvégezni a dolgodat, aztán azonnal visszajössz ide!

Mintha szellemkéz rántotta volna fel, a hatalmas farkas kisétált.

Maeve még erre is gondolt. Amellett, hogy Cairn döntötte el, mikor ehet és ihat Fenrys, még afelett is ő rendelkezett, hogy mikor vizelhet. Aelin tudta, hogy Cairn néha szándékosan megfeledkezett erről. Az állat fájdalmas vinnyogása még a ládában is elért hozzá.

Megtörtént. Az bizony nagyon is valóságos volt.

Az előtte álló hím, akit mindenre kiképeztek, épp csak a becsület és a lélek hiányzott belőle, szemügyre vette a testét.

– Mit játsszunk ma este, Aelin?

Gyűlölte, ahogy a szájára vette a nevét.

Ajkát felhúzta, fogai kivillantak.

Cairn egy mérges kígyó gyorsaságával csapott le rá, megragadta a torkát, elég erősen ahhoz, hogy nyoma maradjon.

– Mennyi düh, még mindig!

Sosem engedi el – azt a dühöt. Még amikor belesüpped a benne élő lángtengerbe, még amikor a sötétségnek és a tűznek énekel, akkor is az a düh vezérli.

Cairn ujjai a nyakába vájtak, és Aelin képtelen volt visszafojtani a fuldoklás kibukó hangjait.

– Néhány szó kell csak, és vége, hercegnő – búgta, és olyan közel hajolt, hogy a lehelete Aelin száját érte. – Néhány szó csupán, és többé nem találkozunk.

Sosem ejtené ki őket. Sosem fogadna véresküt Maeve-nek.

Ha megteszi, tálcán kellene átnyújtania mindent, amit tud, a teljes lényét. Örök szolgasorsra kárhoztatná magát. A világot pedig pusztulásra ítélné.

Cairn szorítása engedett, mire Aelin mély levegőt vett. Azonban a hím nem vette le róla a kezét, ujjai a nyaka jobb oldalát érintették.

Pontosan tudta, hogy hol, melyik hegen simít végig. A két megegyező nyomon a nyaka és a válla között.

– Érdekes – mormolta Cairn.

Aelin elrántotta a fejét, ismét kimutatta a foga fehérjét.

Cairn megütötte.

Nem az arcát, a vasálarc felszakította volna a bőrt a kézfején. A védtelenül maradt hasába bokszolt bele.

Aelinből kiszorult a levegő, vas csörrent, ahogy sikertelenül megpróbált az oldalára fordulni.

Fenrys nesztelenül visszasietett, és elfoglalta a helyét a fal mellett. A farkas sötét tekintetében aggodalom és düh lobbant, ahogy Aelin levegőért küszködött, ahogy továbbra is igyekezett láncra vert végtagjait a hasa elé húzni. Csakhogy Fenrys nem tehetett érte semmit, kénytelen volt újfent leereszkedni a padlóra.

Négy pislogás. Itt vagyok, melletted vagyok.

Cairn nem látta. Nem foglalkozott azzal sem, ahogy Aelin válaszképp pislantott egyet, miközben a hím vigyorogva figyelte az apró harapásnyomokat a nyakán, amit a Koponya-öböl meleg vize forrasztott be.

Rowan jele. A párja jele.

Aelin nem gondolkozott ezen túl sokáig. Hiszen Cairn már elő is húzta a nehéz kalapácsot, hogy aztán széles tenyerén méregesse.

– Ha Maeve nem rendelte volna el, hogy legyen mindig bekötve a szád – mélázott hangosan a hím, miközben szemügyre vette Aelin testét, úgy, ahogyan egy festő méri fel az üres vásznat –, akkor én magam mélyeszteném beléd a fogam. Kiderülne, Whitethorn jele elbír-e vele.

Félelem szorította össze Aelin gyomrát. Szemtanúja volt, mit hoztak ki Cairnből az itt töltött hosszú órák. Ujjai begörbültek, úgy karistolta végig a követ, mintha Cairn arca lenne.

Cairn a másik kezébe vette a kalapácsot.

– De hát kénytelen leszek ezzel beérni. – Szabad kezével végigsimított Aelin törzsén, ő pedig megfeszült a birtokló mozdulatra. Cairn elmosolyodott. – Azonnal reagálsz. – Megragadta Aelin csupasz térdét, és gyengéden megszorította. – Korábban a lábfejedet vettük kezelésbe. Most vándoroljunk egy kicsit feljebb!

Aelin megacélozta magát. Próbált nagy levegőket venni, hátha messzire kerülhet innen. A testétől.

Sosem törik meg. Sosem tesz véresküt.

Terrasenért, a népéért, mindenkiért, akit tíz hosszú évre kínok között hagyott. Tartozott nekik ennyivel.

Mélyre, mélyre, egyre mélyebbre süllyedt, mintha maga mögött hagyhatná, ami most következik, mintha elbújhatna előle.

A tűz fénye megcsillant a térde fölé emelkedő kalapácson. Cairn mély levegőt vett, arcára várakozás és élvezet keveréke ült ki.

Fenrys pislogott, újra és újra és újra. Itt vagyok, melletted vagyok.

A kalapács ettől még lesújtott.

Ahogy Aelin is felsikoltott.

4. FEJEZET

– Ezt a tábort már hónapokkal ezelőtt maguk mögött hagyták.

Manon visszafordult a hólepte kiszögellésről, ahonnan a Fehéragyar-hegység nyugati szélét pásztázta. A Pusztaságot.

Asterin továbbra is a tűz félig eltemetett maradványa fölé hajolt, a borzas kecskeirha fodrozódott a jéghideg szélben.

– Ősz eleje óta senki sem járt itt – folytatta a másodparancsnok.

Ezt Manon is sejtette. Az Árnyak órákkal ezelőtt bukkantak rá erre a helyre, amikor átfésülték előttük a környéket, és valahogy észrevették az ügyesen elrejtett egyenetlenségeket a sziklás csúcs szélárnyékban lévő részén. A Boszorkányok Anyjára, valószínűleg ő maga is elrepült volna felette.

Asterin felállt, lesöpörte a bőrnadrágon megtelepedő havat a térdéről. Még a vastag anyag sem védte meg őket a kegyetlen hidegtől. Ezért viseltek kényszerűségből havasikecske-irhát.

Legalább beleolvadunk a hóba, jelentette ki Edda. Az Árny az elmúlt hetekben még a hajából is hagyta kikopni a fekete festéket, így ismét természetes, holdfehér hajkoronáját viselte. Éppolyan árnyalatban pompázott, mint Manoné. Briar továbbra is festette a haját. Valamelyiküknek éjszaka is körül kell nézni, magyarázta a másik felderítő.

Manon szemügyre vette a két kémet, ahogy óvatosan átfésülték a tábort. Talán már nem is puszta Árnyak voltak, hanem a hold két fele. Egy sötét, egy világos.

Egy a Tizenhármak sok változása közül.

Manon kifújta a benntartott levegőt, és a szél azonnal magával ragadta a meleget.

– Ott vannak valahol – mormolta Asterin halkan, hogy a többiek ne hallják a kiálló szikla alól, ahová a szél elől bújtak.

– Három tábor – felelte Manon éppolyan csendesen. – Mindegyiket réges-rég maguk mögött hagyták. A semmire vadászunk.

Asterin aranyszínű fonata kibomlott, tincseit nyugat felé fújta a szél. A hazájuk felé, amit talán sosem láthatnak.

– A táborok bizonyítják, hogy léteznek. Ghislaine szerint késő nyári vadászatok nyomai.

– De az is lehet, hogy a hegyekben élő vadembereké.

Persze Manon tudta, hogy nem így van. Elég crochant üldözött már az elmúlt száz évben, hogy tudja, miféle tüzeket gyújtanak, hogy milyen rendezett táborokat hagynak maguk mögött. A Tizenhármak is tudták mind. És annyi vadembert kutattak fel és mészároltak le idén a Fehéragyarban Erawan nevében, hogy az ő szokásaikat is kiismerték.

Asterin az elmosódott láthatárt kémlelte aranypöttyös fekete tekintetével.

– Megtaláljuk őket.

Hamarosan. Legalább néhányra rá kell bukkanniuk. Manon tudta, hogyan kommunikálnak a szétszórt crochanek. Hogyan kérnek segítséget. Támogatást.

Az idő ellenük dolgozott. Közel két hónap telt el az Eyllwe partján történtek óta. Azóta, hogy megtudta, milyen borzalmas árat kell fizetnie Terrasen királynőjének ahhoz, hogy megfékezze ezt az őrületet. Azt az árat, amit Mala egy másik leszármazottja is megfizethet, ha úgy adódik.

Manon ellenállt a kísértésnek, és nem bámulta nyíltan a válla felett Adarlan királyát a Tizenhármak között. Dorian épp Vestát szórakoztatta, tűzzel, vízzel, jéggel töltötte meg két tenyerét. A borzalmas, csodálatos mágia felvillanása. Egymás mellett táncoltatta a három elemet, Vesta pedig elismerően felvonta a szemöldökét. Manon látta, hogyan néz Dorianre a vörös hajú őrszem, ahogyan azt is észrevette, hogy Vesta bölcsen tartózkodik attól, hogy kimutassa a vágyait.

Pedig Manon nem adott neki ilyesfajta utasítást. Egyetlen szóval sem magyarázta a Tizenhármaknak, hogy ki neki pontosan az emberkirály.

Semmi, mondta volna legszívesebben.

Valaki, aki éppolyan gyökerét vesztett, mint ő. Valaki, akiben ugyanolyan csendes harag dúl. És akit ugyanúgy szorít az idő. Eddig nem sikerült az utolsó rémkulcs nyomára bukkanni. Az a kettő, amit a király a zsebében hordott, nem vezetett sehová, csupán pokolian bűzlött. Hogy Erawan hol tartotta a harmadikat, arról halvány fogalmuk sem volt. Morathot vagy bármelyik másik erődítményét átkutatni felérne az öngyilkossággal.

Úgyhogy hosszú hetek hiábavaló kutatása után ideiglenesen félretették ezt a problémát, helyette a crochaneket keresték. A király eleinte tiltakozott, de végül beadta a derekát. A barátainak és szövetségeseinek északon annyi harcosra volt szükségük, amennyit csak össze tudtak szedni. Ha megtalálják a crochaneket... Manon nem szegi meg az ígéretét.

Lehet, hogy a feketecsőrű boszorkányklán örökösi címétől megfosztották, hogy csupán tucatnyi boszorkányt irányít most, de a szavát azért még tudja állni.

Megkeresi a crochaneket. Meggyőzi őket, hogy repüljenek harcba a Tizenhármakkal. Vele. Az utolsó élő crochan királynővel.

Még ha ezzel egyenesen a Sötétség ölelésébe vezeti is őket.

A nap magasabbra hágott, fénye a havas tájról visszaverődve már-már vakított.

Ostobaság lett volna hosszasan időzni ott. Az elmúlt hónapokban a túlélést az erejüknek és az éles eszüknek köszönhették. Ők a crochanekre vadásztak, rájuk pedig más. Főleg sárgalábúak és kékvérűek. Felderítőcsapatok.

Manon utasította a többieket, hogy ne bocsátkozzanak harcba, ne gyilkoljanak. Ha eltűnik egy vasfogú felderítőcsapat, azonnal tudni fogják, merre járnak. Persze, Doriannek még csettintenie sem kellett volna ahhoz, hogy kitörje a nyakukat.

Milyen kár, hogy nem boszorkánynak született!

Ennek ellenére Manon örömmel fogadta a halálos szövetségest. Ahogyan a Tizenhármak is.

– Mit fogsz mondani, amikor megtaláljuk a crochaneket? – kérdezte Asterin.

Ezen Manon is rengetegszer gondolkozott már. Vajon a crochanek tudják, ki volt Feketecsőrű Lothian, és hogy szerette Manon apját, a kevés crochan herceg egyikét? Hogy a szülei arról álmodtak, sőt, hitték, a gyermekük megtöri az átkot, amit a vasfogú boszorkányok nyögnek, és egyesíti majd a népüket?

Nem a háború gyermeke ő, hanem a békéé.

Idegen íze volt ezeknek a szavaknak. Szerelem. Béke.

Manon végigfuttatta kesztyűbe bújtatott ujját a fonatát megkötő vörös anyagon. A féltestvére köpenyéből származott. Rhiannon. Az utolsó boszorkánykirálynő után nevezték el. Akire Manon valamiért hasonlított.

– Valószínűleg megkérem majd őket, hogy ne lőjenek le – felelte Manon.

Asterin ajka megrándult, már-már mosolyra húzódott.

– A származásodra gondoltam.

Manon ritkán hátrált meg bármi elől. Ritkán félt bármitől is. De hogy kiejtse azokat a szavakat, azokat a szavakat…

– Fogalmam sincs – vallotta be. – Meglátjuk, ha egyáltalán eljutunk odáig.

A fehér démon. Így nevezik őt a crochanek. A halált érdemlő ellenségeik listájának élén áll. Olyan boszorkány, akinek minden crochan köteles azonnal az életére törni. Már ebből is egyértelműen kiderül, fogalmuk sincs, ki is ő a számukra.

A féltestvére mégis rájött. Manon pedig elvágta a torkát.

Rokongyilkos Manon, így hívta a nagyanyja. A matróna valószínűleg élvezetét lelte minden egyes crochanszívben, amivel Manon az elmúlt száz évben a feketecsőrűek rejtekén elé járult.

Manon lehunyta a szemét, a szél tompa dalát hallgatta.

Mögöttük Abraxos türelmetlenül felnyüszített éhségében. Igen, mostanában mindannyiuk gyomra üresen maradt.

– Veled vagyunk, Manon – jelentette ki Asterin halkan.

Manon az unokatestvéréhez fordult.

– Megérdemlem ezt egyáltalán?

Asterin keskeny vonallá préselte az ajkát. Orrát apró dudor csúfította – Manonnak köszönhette. Az Omega ebédlőjében törte el, amiért verekedésbe keveredett a nagyszájú sárgalábúakkal. Asterin egyetlenegyszer sem panaszkodott miatta. Mintha büszkén viselte volna Manon büntetésének a nyomát.

– Azt csak te tudhatod, hogy megérdemled-e, Manon.

Manon hagyta ülepedni a szavakat, és inkább a nyugati láthatár felé fordult. Talán akkor kiérdemli ezt a megtiszteltetést, ha elviszi őket a hazájukba, amire egész életükben egyetlen pillantást sem vethettek. Ha túlélik ezt a háborút és minden borzalmat, amit a vége előtt tenniük kell.

Az ember nem szabadul meg egykönnyen tizenhárom alvó boszorkánytól és a wyvernjeiktől.

Dorian Havilliard azonban tanulmányozta őket már egy ideje – tudta, hogyan őrködnek, ki alszik a legmélyebben, ki jelentené, ha észrevenné, hogy messzire sétál a kis tűztől, és ki tartaná a száját. Hosszú hetek teltek el, mióta elhatározásra jutott. Hogy megvalósítja a tervét.

A kis kiszögellésen táboroztak le, ahol a crochanek réges-régen kihűlt nyomát találták, behúzódtak a kiálló szikla alá. A wyvernek meleg testükkel falat húztak köréjük.

Csupán percei voltak. Hetek óta gyakorolt már – nem csinált nagy ügyet belőle, hogy fel kell kelnie az éjszaka közepén, csupán egy álomittas férfi, aki berzenkedve megy ki a hidegbe, hogy elvégezze a dolgát. Hadd szokjanak csak hozzá a boszorkányok, hogy fel-felkel éjszakánként!

Hadd szokjon csak hozzá Manon is.

Bár nem beszélték meg előre, valahogy mégis mindig egymás mellett kötöttek ki éjszaka. Nem mintha egy boszorkányokkal teli táborban egymásba gabalyodhattak volna. Nem, arra a téltől csupasz erdőkben, a havas szorosokban került sor. Próbálták kitapintani, hol hagyta a másik a kegyetlen elemek ellenére is fedetlenül a bőrét.

Együttléteik rövidek voltak, hevesek. Csupa harapás, karmolás és vicsorgás. És nem csak Manon részéről.

A sikertelen kutatással töltött napok végén, melyeket Dorian a rájuk vadászó ellenség miatt tulajdonképpen őrként töltött, miközben tudta jól, hogy a barátai a vérüket ontják a hazájukért, neki is éppúgy szüksége volt a feszültség levezetésére. Sosem beszéltek róla, hogy mi kínozza őket. De Dorian nem bánta.

Nem igazán tudta, miféle emberré teszi ez őt.

Igazság szerint ritkán érzett bármit is. Már hónapok óta így volt, leszámítva persze azokat a lopott, vad pillanatokat Manonnal. Meg azt, amikor a Tizenhármakkal edzett, és az elméjét eltompító düh arra sarkallta, hogy újra és újra lesújtson a kardjával, hogy felkeljen, amikor a földre lökik.

Vívás, íjászat, késharc, nyomkövetés – mindenre megtanították, amit csak kért. Damaris jelentős súlya mellett most már egy boszorkánytőr is húzta a kardövét. Sorrel ajándékozta neki, amikor először sikerült felülkerekednie a rezzenéstelen arcú harmadparancsnokon. Két héttel ezelőtt.

Ám amikor az edzés véget ért, amikor a kis tűz köré gyűltek, aminél nagyobbat egyik este sem mertek gyújtani, Dorian azon merengett, vajon a boszorkányok ki tudják-e szagolni az őt kínzó nyugtalanságot.

Vajon ki tudják-e szagolni most, amikor a fekhelyeiket kerülgeti, majd kioson Narene, Asterin égkék nőstény wyvernje és Abraxos között, hogy még csak véletlenül sem vizelni indul a jéghideg éjszakában. Biccentett az őrködő Vestának, mire a vörös hajú boszorkány a kegyetlen hideg ellenére is pajkos mosolyt villantott rá, mielőtt Dorian befordult a sziklás kiszögellés szélén, és eltűnt a szeme elől.

Dorian nem véletlenül ezt az éjszakát választotta, amikor ő őrködött. Akadt a Tizenhármak között olyan boszorkány, aki sosem mosolyodott el. Lin mindig úgy festett, mint aki azon tanakodik, felvágja-e, hogy megnézze, milyen belülről, a magának való Imogen pedig senkire sem mosolygott. Thea és Kaya általában egymásnak tartogatta a mosolyait, míg ha Faline és Fallon – a zöld szemű démonikrek, ahogy a többiek nevezték őket – mosolygott, az azt jelentette, hogy mindjárt elszabadul a pokol.

Mind gyanút fogtak volna, ha túl sokáig marad el. Vesta azonban, aki szégyentelenül flörtölt vele, ő biztosan hagyja, hadd kószáljon egy kicsit a táboron túl. Valószínűleg rettegne, mit tenne vele Manon, ha kiderül, hogy utánament a sötétben.

Szemétláda... Igazi szemétláda, hogy így kihasználja őket. Hogy kielemezte, megfigyelte őket, amikor épp mindent kockára tesznek a crochanek felkutatása érdekében.

De nem számít, hogyan érzi magát. Hogyan érez velük kapcsolatban. Vagy akár saját magával kapcsolatban. Nem sok jót köszönhetett az érzelmeknek. Ahogyan Sorscha sem.

És egyébként is lényegtelenné válik majd, ha mindent felad, hogy bezárja a rémkaput.

Damaris húzta az oldalát – de a súlya eltörpült a mellett a két dolog mellett, amit vastag kabátjának zsebébe rejtett. Hála a jó égnek, gyorsan megtanulta kizárni a suttogásukat, a másvilág hívó szavát. Legalábbis általában sikerrel járt.

Egyik boszorkány gyanakvását sem keltette fel, hogy olyan könnyedén lemondott a harmadik rémkulcs utáni keresésről. Több esze volt annál, mintsem hogy vitatkozásra pazarolja az idejét. Inkább tervet szőtt, és hagyta, hadd higgyék, hadd higgye Manon, hogy megelégszik azzal, ha a varázserejével őket védheti.

Elérte a kővel borított tisztást, amit korábban, a tábor környékét bejárva szúrt ki, és gyorsan előkészült.

Aelin kezének egyetlen rezzenését sem felejtette el a Koponyaöböl óta, amikor a királynő szétkente a vérét az óceánrózsabeli szobája padlóján.

Ő viszont most nem Elenát akarta megidézni a vérével.

Amikor a hó csupa vörössé vált, amikor biztos volt benne, hogy a szél még mindig a boszorkánytáborral ellentétes irányba fújja a szagát, Dorian kihúzta Damarist a hüvelyéből, és a rémjelekből álló kör közepébe döfte.

Aztán várt.

Mágiája egyenletes ritmust vert benne, ahogy a kis lángot őrizte, amit némi melegért merészen előhívott. Az hiányzott volna csak, hogy halálra fagyjon, miközben teltek-múltak a percek.

Az ereje először jégben mutatkozott meg. Legalább jobban megkedvelhette volna. Vagy legalább immunitást biztosított volna a számára! De nem, egyik sem. Megfogadta, ha megéri a nyár tikkasztó hőségét, egyetlen szóval sem fog többé panaszkodni miatta.

A hiábavaló kutatással töltött szakadatlan hetek során egyre csak gyakorolt. A boszorkányok nem rendelkeztek ilyesféle hatalommal, csakis a Megadással, amiről azt mondták, összesen egyszer tudja megidézni valaki – borzalmas és halálos következmények árán. Ennek ellenére a Tizenhármak enyhe érdeklődéssel figyelték, ahogy Dorian folytatta a Rowannel megkezdett leckék sorozatát. Jég. Tűz. Víz. Gyógyítás. Szél. A hó miatt a fagyott földből lehetetlennek bizonyult életet előcsalni, mégis megpróbálta.

Az egyetlen fajta mágia, ami mindig azonnal a rendelkezésére állt, továbbra is az a láthatatlan erő volt, melynek segítségével könnyedén kettétörte mások csontjait. A boszorkányoknak ez tetszett a legjobban. Főleg, hogy így Doriant tehették meg a fő védvonaluknak, ha esetleg rájuk talál az ellenség. A halál – ehhez volt igazán tehetsége. Úgy tűnt, csupán ezzel szolgálhat a körülötte élőknek. Nem sokban különbözött az apjától ebből a szempontból.

Láthatatlan láng öntötte el, megacélozta.

Egyetlen szó sem ért el hozzájuk Aelinről. Sem Rowanről és a társaikról. Ahogy arról sem, vajon a királynő még mindig Maeve foglya-e.

Aelin hajlandó volt mindent feláldozni Terrasenért, mindannyiukért. Ő sem maradhat adós hát. Aelinnek egyértelműen több veszítenivalója van. A párja, a férje, aki szereti őt. Az udvara, akik a pokol bugyraiba is követnék őt.

A királysága, ami oly régóta várja már a visszatértét.

Neki csak egy jelöletlen sír maradt, a benne fekvő gyógyítóra senki sem emlékszik rajta kívül. Egy megtört birodalom, egy darabjaira hullott palota.

Dorian egy pillanatra lehunyta a szemét, nem akarta maga előtt látni, ahogy az üvegpalota szétrobban, ahogy az apja felé nyúl, és a megbocsátásáért könyörög. Szörnyeteg – az az ember szörnyeteg volt mindenféle szempontból. Már megszállta a valg démon, amikor Dorian megfogant.

Miként jött a világra akkor ő?

A vére vörös, és az őt megszálló valg herceg élvezettel lakmározott belőle, ahogyan az is örömmel töltötte el, hogy rávette, Dorian is lelkesen fogadja mindazt a borzalmat, amit a gallér uralma alatt elkövetett. A kérdés csak az, vajon teljesen ember-e.

Dorian hosszan kifújta a levegőt, és kinyitotta a szemét.

Egy férfi állt a havas tisztás másik oldalán.

Dorian mélyen meghajolt.

– Gavin.

Adarlan első királyának éppolyan volt a szeme, mint az övé.

Vagyis inkább Dorian szeme volt éppolyan, mint Gaviné, végigöröklődött az őket elválasztó ezer éven át.

Az ősi király arcának többi része teljesen idegen volt a számára: a hosszú, sötétbarna haj, a kemény vonások, ajkának komor vonala.

– Megtanultad a jeleket.

Dorian kiegyenesedett.

– Jó az emlékezőképességem.

Gavin nem mosolygott.

– Nem idézhetsz meg csak úgy, bármikor. Túl sokat kockáztatsz azzal, ifjú király, hogy idehívtál. Tekintve, hogy mit hordozol.

Dorian megpaskolta a kabátzsebét, amiben a két rémkulcs pihent, és rá sem hederített a különös, borzalmas erőre, ami válaszképp a tenyerénél lüktetett.

– Manapság minden nagy kockázatot jelent. – Kihúzta magát.

– Szükségem van a segítségedre!

Gavin nem felelt. Tekintete Damarisra siklott, ami még mindig a hóban állt, a jelek között. A király személyes tulajdonát képezte

– Aelin korábban Elena Szemét használta az ősi királynő megidézésére.

– Legalább a kardomnak gondját viseled. – Dorianre nézett, pillantása éppolyan élesnek bizonyult, mint maga a penge. – A királyságomról viszont már nem mondhatjuk el ugyanezt.

Dorian megfeszítette az állkapcsát.

– Sajnos némi felfordulás is maradt rám apám után.

– Hosszú ideig voltál Adarlan hercege, mielőtt a királyává koronáztak.

Dorian varázsereje jegessé vált, hűvösebbé, mint az őket körbeölelő éjszaka.

– Akkor vegyük úgy, hogy próbálok vezekelni a sok-sok évnyi borzalmas viselkedésemért.

Egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig farkasszemet néztek. A vele szemközt álló férfi igazi király volt. Nem csupán a címének, a lelkének köszönhetően is. Kevesen mondhatták el magukról ugyanezt azóta, hogy Gavint örök nyugalomra helyezték az alatt a kastély alatt, amit ő maga építtetett az Avery folyónál.

Dorian rezzenéstelenül viselte Gavin tekintetének a súlyát. Hadd lássa csak a király, mi maradt belőle, nézze csak meg jól a nyakát ölelő világos sávot.

Gavin pislantott egyet, csupán ezzel jelezte, hogy folytathatja.

Dorian nagyot nyelt.

– Hol a harmadik kulcs?

Gavin megmerevedett.

– Ezt nem árulhatom el.

– Nem árulhatod el, vagy inkább nem akarod elárulni?

Tulajdonképpen térdelnie kellett volna, udvariasabban beszélni. Hány legendát is olvasott Gavinről gyerekként? Hányszor loholt végig a palotán, eljátszva, hogy ő maga a király, aki most előtte áll?

Dorian előhúzta a kabátjából Orynth amulettjét, ott lengedezett a csípős szélben. Halk szellemdal szivárgott az arany-kék medálból, nem létező nyelveken beszélt hozzájuk.

– Brannon Galathynius szembeszegült az istenekkel, hogy idetegye a kulcsot, és figyelmeztesse Aelint. A legkevesebb, amit megtehetsz, hogy legalább irányt mutatsz.

Gavin széle elmosódni látszott, de a király nem tűnt el. Nem sok idejük maradt. Egyiküknek sem.

– Brannon Galathynius egy arrogáns barom volt. A saját szememmel láttam, hogy végződik, ha valaki keresztbe tesz az istenek terveinek. Nem szép látvány.

– Ezt az egészet a feleséged okozta, nem pedig az istenek.

Gavin kimutatta a foga fehérjét. Bár a férfi már réges-régen meghalt, Dorian mágiája fellángolt, készen arra, hogy lesújthasson vele.

– A párom lesz az ár, amit megfizetünk – vicsorgott. – Amennyiben a kulcsok megkerülnek, a párom örökre eltűnik. El tudod ezt képzelni egyáltalán, ifjú király? Hogy tiéd az örökkévalóság, aztán elragadják?

Dorian nem reagált.

– Nem akarod, hogy megtaláljam a harmadik kulcsot, mert akkor Elenának vége.

Gavin hallgatott.

Dorian felmordult.

– Rengetegen halnak majd meg, ha nem tesszük vissza a kulcsokat a kapuba! – Visszadugta Orynth amulettjét a kabátjába, és másodszor is figyelmen kívül hagyta a csontjáig hatoló másvilági, lüktető erőt. – Ennyire nem lehetsz önző!

Gavin továbbra sem felelt, sötét tincsei lobogtak a szélben. A szeme azonban megvillant – még ha alig láthatóan is.

– Mondd el, hol van! – lehelte Dorian. Már csupán percei maradtak, és aztán már Vesta is a keresésére indul. – Mondd el, hol a harmadik kulcs!

– A te életed is odavész. Ha megszerzed a kulcsokat, és elkészíted a Zárat, akkor a te lelkedet is elragadják. Semmi sem marad belőled a túlvilágon.

– Úgysincs senki, akit ez igazán érdekelne.

Őt aztán egészen biztosan nem. És egyébként sem érdemelne jobbat, hiszen annyiszor hibázott már. Annyi borzalom szárad a lelkén.

Gavin egy hosszúra nyúló pillanatig tanulmányozta. Dorian visszafojtott lélegzettel állta metsző pillantását. Egy olyan harcosét, aki túlélte Erawan második háborúját.

– Elena segített Aelinnek – erősködött Dorian. Lélegzete nyomán felhőpamacs fodrozódott közöttük. – Nem szállt inába a bátorsága, pedig tudta, mit jelent ez rá nézve. Ahogyan Aelin is kitartott, akire nemhogy az örökkévalóság, de még egy hosszú élet sem vár a párja mellett. – Ahogyan rám sem. Szíve hevesen dübörgött, mágiája fellángolt. – Te pedig megfutamodnál. Messzire szaladnál a végzet elől.

Gavin kivillantotta a fogát.

– Erawant a kapu lezárása nélkül is legyőzhetitek.

– Mondd meg, hogyan, és megteszem!

Gavin ismét elcsendesedett, leeresztett kezét ökölbe szorította.

Dorian halkan felhorkant.

– Ha tudnád, már rég megtettük volna. – Gavin a fejét rázta, Dorian azonban tovább erősködött. – A barátaid az Erawan seregei elleni küzdelemben vesztették életüket. Segíts, hogy az én barátaim ne így végezzék! Van, akinek talán már így is túl késő.

Összerándult a gyomra.

Chaol odaért vajon a déli kontinensre? Talán jobb lenne, ha a barátja sosem térne vissza, ha biztonságban élne Anticában. Ezt kívánta, pedig tudta, hogy Chaol sosem maradna veszteg.

Dorian a sziklás kiszögellés széle felé pillantott, ahol korábban befordult. Nem sok ideje maradt.

– És mi van Adarlannal? – kérdezte Gavin. – Király nélkül hagynád?

– Ez alapján egyértelművé vált, miféle véleménnyel van Gavin Hollinról. – Így vezekelnél azokért az évekért, amiket koronahercegként tétlenül töltöttél?

Dorian némán tűrte a szóbeli ostorozást. Hiszen így történt, és a férfi, aki az igazságot megfogalmazta, jól szolgálta annak névtelen istenét.

– Számít ez egyáltalán még?

– Adarlan volt a legnagyobb büszkeségem.

– Már nem méltó rá – csattant fel Dorian. – Nagyon-nagyon régóta nem méltó arra, hogy büszkék legyünk rá! Talán a teljes megsemmisülést érdemelné.

Gavin oldalra billentette a fejét.

– Egy meggondolatlan, arrogáns fiú szavai. Gondolod, csak te ismered a veszteség fájdalmát?

– És mégis te vagy az, aki a veszteség fájdalmától rettegve a szeretett nőt választanád az egész világ épsége helyett.

– Ha te választhatnál a szeretett nő és Erilea között, talán másképp döntenél?

Sorscha vagy a világ. Üresen csengett a kérdés. A benne lobogó tűz kissé elcsendesedett. Dorian mégis így felelt:

– Te szolgáltad az igazság istenét, mégis ámítod magad a jövő kapcsán. – Chaol elmesélte, mit találtak tavasszal a résvári csatornarendszer alatt húzódó katakombákban. Az elfeledett csonttemplom, ahová Gavin halálos ágyán tett vallomását rótták.

– Ő mit mondana arról, amilyen szerepet Elena játszik mindebben?

– Ő, aki mindent lát, nem olyan, mint azok a gerinctelen férgek – morogta Gavin.

Dorian esküdni mert volna, hogy poros, csontszáraz szél süvít keresztül a szoroson.

– Mert ő milyen?

– Nem lehet több isten, több helyről? Néhányan itt születtek, míg mások másutt.

– Ezt talán bölcsebb lenne máskor megvitatni – szűrte Dorian a fogai között. – Amikor nem állunk háborúban.

Mély levegőt vett. Egyet, majd még egyet.

– Kérlek! – lehelte. – Kérlek, segíts megmenteni a barátaimat! Segíts helyrehozni ezt az egészet!

Más nem maradt – csak ez a feladat.

Gavin ismét szemügyre vette, méregette. Dorian állta a tekintetét. Olvassa csak ki a lelkében rejlő igazságokat!

Fájdalom torzította a király arcát. Fájdalom és megbánás rajzolódott lei rá, ahogy Gavin végül így szólt:

– A kulcs Morathban van.

Dorian szája kiszáradt.

– Morathban hol?

– Fogalmam sincs. – Dorian hitt neki. A Gavin szemében csillanó rettegés alátámasztotta a szavait. Az ősi király Damaris felé biccentett.

– Az a kard nem dísznek van. Hagyd, hogy vezessen, ha magadban már nem bízhatsz!

– Tényleg elvezet az igazsághoz?

– Ő, aki mindent lát, személyesen áldotta meg, miután hűséget fogadtam neki. – Gavin félig ösztönös mozdulattal vállat vont. Mintha valójában sosem hagyta volna maga mögött Adarlan vad tájait, ahol hadvezérré, majd nagykirállyá vált. – Ettől függetlenül még mindig neked magadnak kell eldönteni, mi igaz és mi nem.

– De Damaris segít majd megtalálni a kulcsot Morathban?

Betörni Erawan erődjébe, ahol azokat a gallérokat készítették…

Gavin szája megfeszült.

– Ezt nem tudhatom. De annyit azért tanácsolhatok, hogy egyelőre ne menj Morathba. Még nem állsz készen rá.

– Dehogynem!

Ostoba hazugság. Gavin is pontosan tisztában volt vele. Dorian csupán nagy nehézségek árán állta meg, hogy ne nyúljon a nyakához, ne érintse meg a bőrét csúfító, halovány sávot.

– Morath nem egyszerű erőd – magyarázta Gavin. – Igazi pokol, és nem bánik kedvesen a meggondolatlan fiatalemberekkel. – Dorian megmerevedett, Gavin pedig így folytatta: – Amikor már valóban készen állsz, tudni fogod. Maradjatok ebben a táborban, már ha meg tudod győzni a társaidat. Az út itt kezdődik majd.

Gavin alakjának széle még jobban elmosódott, arca zavarossá vált.

Dorian előrelépett.

– Ember vagyok?

Gavin zafírkék pillantása – épphogy csak, de – ellágyult.

– Erre én nem szolgálhatok válasszal.

Azzal a király szertefoszlott.

5. FEJEZET

A parancsnok a sikátorban azt állította, a legutolsó parancsát Doranelle-ből kapta.

Nem tudták, hihetnek-e neki.

Egy düledező épületekkel teli város mellett, egy poros szántón ültek a kis tűz körül. Lorcan Salvaterre már rég lemosta a kezéről a vért, és igyekezett megfejteni a talányt.

Nem foglalkoztak volna a legkézenfekvőbb válasszal? Miszerint Maeve végig Doranelle-ben tartózkodott, csak nem mutatkozik az alattvalói előtt?

Csakhogy az a parancsnok egy mocskos hazudozó volt. Lorcan arcába köpött, mielőtt végeztek vele.

Rajtaütöttek ma egy másik parancsnokon is, egy hétig üldözték, mire a legközelebbi kikötőben végre elkapták. Ő azt mondta, egy messzi királyságból kapta az utasításait, amit már három héttel ezelőtt átkutattak. És pont az ellenkező irányban feküdt, mint Doranelle.

Lorcan bakancsa orrával a földet túrta.

Egyikük sem szólt azóta, hogy délután a parancsnok ellentmondott az előző állításainak.

– Doranelle Maeve erődje – szólalt meg végül Elide. Hangja határozottan csengett a némaságban. – Akármilyen kézenfekvőnek tűnik is, valóban logikus lenne odavinnie Aelint.

Whitethorn a tűzre meredt. Nem mosta ki a vért sötétszürke kabátjából.

– Még Maeve sem tudná elrejteni őt Doranelle-ben – szállt vitába a lánnyal Lorcan. – Mostanra már hallottunk volna felőle.

Nem emlékezett rá, mikor szólt hozzá utoljára.

Elide-nak nem szállt inába a bátorsága annak láttán, hogyan törte meg Maeve parancsnokait. Igen, a legborzalmasabb részeknél össze-összerezzent, de minden egyes szót végighallgatott, amit Rowan és Lorcan kiszedett belőlük. Lorcan úgy sejtette, Morathban rosszabbnak is tanúja volt – és gyűlölte, hogy így történt. Harag töltötte meg a gondolatra, hogy az a szörnyeteg nagybátyja még él és lélegzik.

De az a vadászat még várat magára. Majd csak akkor indul útnak, amikor megtalálják Aelint. Vagy azt, ami marad belőle.

Elide tekintete hűvössé vált.

– Maeve valahogy elrejtette Gavrielt és Fenryst is Rowan elől a Koponya-öbölben. Aztán láthatatlanná tette és eltüntette az egész flottáját is.

Lorcan nem felelt. Elide rezzenéstelen tekintettel folytatta:

– Maeve pontosan tudja, hogy Doranelle a legkézenfekvőbb választás, amit mi valószínűleg figyelmen kívül hagynánk, hiszen túlságosan is kézenfekvő. Előre tudta, hogy úgy sejtjük majd, Erilea legtávolibb zugába cipeli Aelint ahelyett, hogy egyszerűen hazamenne.

– Az tény, hogy azonnal riaszthatná a sereget – tette hozzá Gavriel. Tetovált nyakán megmozdultak az izmok, ahogy nyelt egyet. – Ami csak még tovább nehezítené Aelin megmentését.

Lorcan visszafogta magát, és nem förmedt rá Gavrielre, hogy fogja be a pofáját. Ő is észrevette, hogy Gavriel mostanában rengetegszer előzékenyen Elide segítségére siet, beszélget vele. És igen, tulajdonképpen egy kicsit hálás is volt, hiszen az istenek látják a lelküket, tőle aztán biztosan semmilyen támogatást nem fogadna el.

Hellas vigye el, a végén kénytelen volt Whitethornnak és Gavrielnek adni a szétszaggatott ingét, csak hogy odaadhassák Elide-nak, amikor megindult a vérzése. Megfenyegette a két hímet, hogy élve megnyúzza őket, ha elárulják, hogy tőle származik, és Elide a maga emberi szaglásával nem érezte meg az illatát az anyagon.

Nem is értette, minek erőlködik. Nem felejtette el, mit mondott neki a lány aznap a tengerparton.

Remélem, hogy nyomorúságos halhatatlan életed hátralévő részét szenvedve, magányban fogod tölteni. Remélem, hogy a megbánás és a bűntudat folyton rágni fogja a szívedet, és olyan be nem gyógyuló seb lesz, amin semmilyen mágia nem segít.

A fogadkozása, az átka, bármi volt is, kitartott. Minden egyes szava valósággá vált.

Lorcan tönkretett valamit. Valami felbecsülhetetlenül értékeset. Egészen idáig nem is érdekelte.

A véreskü után tátongó űr maradt a lelkében, de még az sem érhetett fel azzal a fájdalommal, ami akkor marcangolta a mellkasát, amikor a lányra nézett.

Otthont ajánlott neki Perranthban, pedig tudta, hogy becstelenné válik. Otthon ajánlott neki, maga mellett.

De nem amiatt vonta vissza az ajánlatát, mert Maeve feloldozta a véresküje alól. Hanem mert olyan súlyos árulást követett el, amiről fogalma sem volt, hogyan hozhatná helyre.

Hol van Aelin? Hol van a feleségem?

Whitethorn felesége – és egyben a párja is. Csakis ez a küldetés, ez a végtelenbe nyúló keresés tartotta vissza Lorcant attól a tátongó szakadéktól, amiből tudta, sosem térne vissza.

Talán ha megtalálják, ha lesz még mit megmenteni Aelinből azután, hogy Cairn kezelésbe vette, valahogy megbékélhet saját magával. Talán elviselheti azt, amivé vált. Lehet, hogy beletelik még vagy ötszáz évbe, akár többe is.

Abba nem gondolt bele, hogy Elide addigra porrá lesz. Ha megtette volna, biztosan felfordul a gyomra és benne a szikkadt kenyérből és megkeményedett sajtból álló nyomorúságos vacsora.

Milyen ostoba! Ostoba halhatatlan, hogy egyáltalán rálépett erre az útra a lánnyal, hogy elfeledte, még ha megbocsát is neki, akkor is halandó marad.

Lorcan végül így szólt:

– Logikus lenne, ha Maeve az akkádokhoz ment volna, ahogyan a mai parancsnok is állította. Régóta szoros kapcsolatban áll a királyságukkal. – Whitethornnal és Gavriellel megjárták a háborút azon a homokos vidéken. Nem kívánta még egyszer betenni oda a lábát. – A seregük megvédené őt.

Szükség is lenne egy egész hadseregre ahhoz, hogy távol tartsák Whitethornt a párjától.

A herceg felé fordult, aki semmiféle jelét nem adta annak, hogy odafigyelt volna rájuk. Lorcan bele sem mert gondolni, mi lenne, ha Whitethorn ilyen hamar kénytelen lenne újabb nevet tetováltatni az arca másik oldalára.

– A mai parancsnok sokkal beszédesebb volt – intézte szavait Lorcan immár egyenesen a herceghez, akinek az oldalán annyi évszázadon át harcolt, és aki régen éppolyan keményszívű rohadék volt, mint tavaszig maga Lorcan. – Gyakorlatilag meg sem kellett fenyegetned, máris megeredt a nyelve. Az, amelyik azt mondta, Maeve Doranelle-ben van, még a végén is gúnyosan vigyorgott.

– Szerintem Doranelle-ben van – vágott közbe Elide. – Anneith aznap azt mondta, figyeljek. A másik két alkalommal nem szólt semmit.

– Igen, ezt is érdemes számba venni – biccentett Lorcan, mire Elide bosszús pillantást lövellt felé. – De nem hiszem, hogy az istenek ennyire egyértelmű jeleket küldenének.

– Mondja ezt az a hím, amelyik egy isten érintése alapján száll harcba vagy iszkol el! – csattant fel Elide.

Lorcan nem foglalkozott vele, sem az általa megfogalmazott igazsággal. A Kőmocsár óta nem érezte Hellas érintését. Mintha még a halál istene is undorodna tőle.

– Akkádia határa háromnapnyi lovaglásra fekszik innen. A főváros még három nap onnan. Doranelle több mint két hét, ha keveset pihenünk.

Márpedig az idő ellenük dolgozik. Most, hogy előkerültek a rémkulcsok, hogy Erawan is megmozdult, és nyilván kitört a háború Elide kontinensén, minden egyes elpocsékolt napnak súlyos ára van. Arról nem is beszélve, mit jelent minden egyes nap Terrasen királynője számára.

Elide vitára nyitotta a száját, de Lorcan a szavába vágott.

– Aztán megérkeznénk Maeve erődjébe kimerülten és éhesen... Esélyünk sem lenne. És akkor még nem beszéltünk arról, hogy elrejthet előlünk dolgokat. Lehet, hogy elsétálnánk Aelin mellett, és halvány fogalmunk sem lenne róla!

Elide orrlyuka kitágult, de azért Rowanhez fordult.

– Te döntesz, hercegem.

Nem csak herceg, többé már nem. A terraseni királynő hitvese.

Whitethorn végre felemelte a fejét. Zöld szeme megállapodott rajta, Lorcan pedig tűrte a tekintete súlyát, a benne csillanó dominanciát. Végig azt várta, hogy Rowan – teljesen jogosan – bosszút álljon rajta, hogy lesújt rá. Sőt, reménykedett benne. Csakhogy nem történt semmi.

– Ha már eljöttünk ilyen messze délre... – szólalt meg Rowan halkan. – Jobb, ha elmegyünk Akkádiába, mint ha visszamegyünk egészen Doranelle-ig, aztán kiderül, hogy tévedtünk.

És ezzel lezárták a témát.

Elide csupán dühöst pillantást vetett Lorcan felé, majd felállt, azt mormolta, hogy enged a természet hívó szavának, mielőtt lefekszik aludni. Egyenletesen lépkedett a füves talajon – hála Gavriel mágiájának, amivel a bokáját tartotta.

Az ő mágiája kellett volna, hogy támogassa. Az ő mágiája kellett volna, hogy a bőrét simítsa.

Elide lépteinek zaja elhalt, már-már a semmibe veszett. Általában jóval messzebb ment a kelleténél, nehogy bármit is halljanak. Lorcan várt néhány percet, csak akkor indult el utána a sötétben.

Elide már visszafelé tartott, és most megtorpant egy apró dombon, ami valójában nem volt több egy kisebb földkupacnál a szántón.

– Mit akarsz?

Lorcan csak a domb lábánál állt meg.

– Akkádia a bölcsebb irány.

– Rowan is így gondolja. Remélem, boldog vagy!

Elide el akart csörtetni mellette, de Lorcan az útját állta. A lány a nyakát nyújtogatta, hogy a szemébe nézhessen, mégis Lorcan érezte magát kicsinek. Alacsonyabbnak.

– Nem azért érveltem Akkádia mellett, hogy téged idegesítselek – nyögte ki nagy nehezen.

– Nem érdekel.

Elide megpróbálta megkerülni, ám Lorcan ismét útját állta.

– Nem… – Fojtogatták a szavak. – Nem akartam, hogy ez történjen.

Elide halk, kegyetlen kacajt hallatott.

– Hát persze hogy nem! Mégis miért akartad volna, hogy a csodás királynőd feloldozzon a véresküd alól?

– Az nem érdekel. – És tényleg nem érdekelte. Még sosem szólt ennél igazabbat. – Szeretném helyrehozni a dolgokat.

Elide elhúzta a száját.

– Még el is hinném, ha nem látom a saját két szememmel, ahogy Maeve után mászol a parton.

Lorcan csupán pislogni tudott a gyűlölettel teli szavak hallatán. Annyira megdöbbent, hogy ezúttal hagyta, hadd sétáljon el mellette Elide. A lány még csak vissza sem nézett rá.

Egészen addig nem, amíg Lorcan így szólt:

– Nem másztam Maeve után.

Elide megtorpant, haja meglebbent a mozdulattól. Lassan hátrapillantott a válla felett. Éppolyan dölyfösen és hűvösen nézett rá, mint a felettük ragyogó csillagok.

– Nem Maeve után másztam… – Lorcan nagyot nyelt. – Hanem Aelin után.

Száműzte a véráztatta homok, a királynő sikolyainak, az Elidehoz intézett könyörgésének emlékét. Száműzte őket, és így folytatta:

– Amikor Maeve feloldozott az eskü alól, mozdulni alig bírtam, nem kaptam levegőt.

Olyan iszonyatos fájdalom marcangolta, hogy Lorcan elképzelni sem tudta, milyen lett volna, ha saját maga vonja vissza az esküjét, engedély nélkül. Nem olyasfajta fájdalom lehetett, ami után az ember még mozdulni képes.

Az esküt ki lehetett játszani, a parancsok teljesítését el lehetett nyújtani. Az, hogy Vaughan a csapat utolsó tagjaként nyilván még mindig északot járta, hogy Lorcant „keresse”, bizonyította, hogy a véreskü határait bizony lehet feszegetni. De ha valaki saját akaratából megpróbálná visszavonni, az bizony egyet jelentene a halál ölelésével.

Az elmúlt hónapokban gyakran gondolkozott rajta, hogy talán azt kellett volna tennie.

Nagyot nyelt.

– Próbáltam utánamenni. Aelin után. Próbáltam eljutni a ládához. – Olyan halkan tette hozzá, hogy csak Elide hallhassa: – Esküszöm!

A szava jelentett mindent, az volt egyetlen, amit értékesnek tartott. Ezt elmondta egyszer Elide-nak, amikor heteken át együtt utaztak. Azonban most nem csillant felismerés a lány szemében, ami jelezte volna, hogy emlékszik még rá.

Elide egyszerűen fogta magát, és visszamasírozott a táborba. Lorcan nem mozdult.

Csak magát okolhatja. Ő tette ezt Elide-dal, mindannyiukkal.

Amikor Elide a tűzhöz ért, Lorcan is megindult, és elég közel ment a fénykörhöz ahhoz, hogy lássa, ahogy a lány összepréselt szájjal lehuppan Gavriel mellé.

– Ugye tudod, hogy igazat mondott? – mormolta az Oroszlán.

Lorcan összeszorította a fogát, és szándékosan hangosan lépkedett, hogy hallják. Ha Gavriel hallása elég éles volt ahhoz, hogy minden egyes szavukat hallja, akkor most azt is pontosan tudta, hogy közeledik. És nyilván több esze van annál, mintsem hogy olyasmibe üsse az orrát, amihez semmi köze.

Mindennek ellenére Lorcan egyre csak Elide arcát fürkészte, várta a válaszát.

Csakhogy a lány sem az Oroszlánnal, sem vele nem foglalkozott, és Lorcan végül azt kívánta, bár meg se szólalt volna.

Rowan Whitethorn Galathynius herceg, Terrasen királynőjének hitvese, férje és párja tökéletesen tisztában volt vele, hogy álmodik.

Tudta, mert látta őt.

A világ sötétségbe burkolózott. Szél süvített. És hatalmas, ásító szakadék húzódott közöttük.

Feneketlen mélység – meghasadt a világ. Hallotta az odalentről felfelé kígyózó suttogásokat.

Aelin háttal állt neki, aranyló haja lobogott a szélben. Hosszabb volt, mint mikor legutóbb látta.

Rowan próbált átváltozni, átrepülni a szakadék felett. Csakhogy a teste mélyén szunnyadó mágia ügyet sem vetett rá. Tündértestbe zárva a szakadék túl széles volt ahhoz, hogy átugorja, így csak nézhette őt. Belélegezte az illatát – a jázmint, a citromverbénát, az izzó parazsat –, felé fújta a szél. Ez a szél nem susogott titkokat, nem dalolt neki.

A halál, a dermedtség, a semmi szele volt.

Aelin.

Hangja cserben hagyta, de azért kiejtette a nevét. Átkiáltott a közöttük húzódó szakadékon.

Aelin lassan megfordult.

Az ő arca volt – vagy legalábbis amilyen később lesz majd. Miután majd átalakul.

Csakhogy nem a némileg idősebb vonások miatt akadt el a lélegzete.

Hanem a kerek hasán tartott keze láttán.

Aelin szélben lobogó hajjal nézett felé. Mögötte négy kisebb alak bontakozott ki a sötétből.

Rowan térdre rogyott.

A legmagasabb egy aranyhajú, fenyőzöld szemű, komor kislány volt, éppolyan büszke, mint az anyja. A mellette álló fiú majdnem utolérte már a növésben. Melegen, sugárzóan mosolygott rá, Ashryver-szeme gyakorlatilag ragyogott, haja ezüstben pompázott. A mellette álló kisfiú szintén ezüsthajú, azonban zöld szemű volt, akár Rowan ikertestvére is lehetett volna. A legkisebb lány az anyja lábába kapaszkodott. Vékonyka, ezüsthajú gyerek, járni alig tudott még. Kék szeme olyan ősökről mesélt, amikről Rowannek fogalma sem volt.

Gyerekek. Az ő gyerekei. Az ő gyerekeik.

És csupán hetek kérdése, hogy megérkezzen a következő.

A családja.

A család, ami az övé lehet, a jövő, ami az övé lehet. A lehető legszebb, amit valaha látott.

Aelin.

A gyerekek közelebb húzódtak hozzá, a legidősebb lány figyelmeztető pillantást lövellt Aelin felé.

Rowan ekkor megérezte. A halálos, pusztító erejű szelet, ami épp feléjük tartott.

Kiáltani próbált. Fel akart állni, eljutni hozzájuk.

Csakhogy a fekete szél utat tört magának, és mindent, de mindent szétszaggatott, ami az útjába került.

Még mindig Rowant nézték, amikor őket is elragadta.

Csupán por és árnyék maradt utánuk.

Rowan hirtelen felébredt. Szíve hevesen dobogott, teste mozgásra, harcra ösztökélte. De az égvilágon semmivel sem szállhatott harcba itt, ezen a poros szántón a csillagok alatt.

Álom. Ugyanaz az álom.

Megdörgölte az arcát, felült a fekhelyén. A lovak is elbóbiskoltak, nem adtak okot az aggodalomra. Gavriel hegyi oroszlán formájában vigyázta őket a tűz fénykörén kívül, szeme megcsillant a sötétben. Elide és Lorcan nem ébredt fel, mindketten mélyen aludtak.

Rowan felnézett a csillagokra. Már csupán néhány óra választotta el őket a napfelkeltétől.

Aztán indulhatnak Akkádiába – a bozótos, homokos vidék felé.

Míg Elide és Lorcan vitatkozott, merre induljanak, ő maga is végiggondolta a dolgot. Hogy elrepüljön-e egyedül Doranelle-be, kockára téve jó néhány értékes napot, ami végül felesleges erőfeszítésnek bizonyulhat.

Ha Vaughan is velük lenne, ha őt is felszabadították volna, őt talán elküldte volna halászsas formájában Doranelle-be, míg ők továbbhaladnak Akkádia felé.

Rowan ismét végiggondolta. Ha felemészti a mágiáját, a saját kénye-kedvére formálja a szeleket, akkor néhány nap alatt megjárhatná a Doranelle-ig tartó kéthetes utat. Ha viszont valahogy rábukkan Aelinre... Elég háborúban részt vett már ahhoz, hogy tudja, szüksége lesz Lorcan és Gavriel erejére. És talán veszélybe sodorná Aelint, ha megpróbálná egyedül kiszabadítani őt. Ami azt jelenti, hogy kénytelen lenne visszarepülni a társaihoz, majd kínzó lassúsággal ismét megtenni az észak felé vezető utat.

Ráadásul ilyen közel Akkádiához bölcsebb volt ott kutatni először. Már ha a parancsnok igazat mondott. És ha Akkádiában Doranelle felé vezetnek a nyomok, akkor elindulnak Doranelle-be. Együtt.

Még ha minden ösztöne tiltakozott is ez ellen. Aelin. A párja. A felesége. Minden egyes nap, minden egyes óra, amit Maeve fogságában tölt, több szenvedést hozhat számára, mint amennyibe ő képes lenne egyáltalán belegondolni.

Úgyhogy elmennek Akkádiába. Néhány napon belül elérik a síkságot, aztán a távoli, száraz dombságokat. A téli esőzések után a síkság tele lesz élettel, kizöldül, de a perzselő nyár után a vidék csupa barna és búzaszínű, a víz kevés.

Majd gondoskodik róla, hogy alaposan feltöltsék a készleteiket a következő folyónál. Annyira, hogy még a lovaknak is jusson. Étel nem sok maradt, de a síkságon vadászhatnak. Sovány nyulakra és apró, bundás állatokra, amik befúrj ált magukat a repedezett talajba. Olyasmire, amit Aelin fintorogva enne csak meg.

Gavriel észrevette, hogy mozgás támadt a táborban, és odasietett. Még a csontszáraz füvön is nesztelenül haladt hatalmas mancsaival. Homokszínű szemével kérdőn pislogott rá.

Rowan a fejét rázta a ki nem mondott kérdésre.

– Aludj egy kicsit! Innen átveszem.

Gavriel oldalra billentette a fejét, és Rowan tudta, hogy ezzel azt kérdezi: Jól vagy?

Különös – még mindig olyan különös volt összedolgozni az Oroszlánnal és Lorcannel anélkül, hogy a Maeve-nek tett véresküjük kényszerítené őket erre. Tudni, hogy saját szabad akaratukból vannak itt.

Hogy mivé váltak ezáltal, Rowan nem tudta pontosan. Figyelmen kívül hagyta Gavriel néma kérdését, és a hamvadó tűzre nézett.

– Pihenj, amíg még lehet!

Gavriel nem ellenkezett, a fekhelyéhez sétált, majd egy nagymacska sóhajával lerogyott rá.

Rowan elfojtotta tűszúrásnyi bűntudatát. Túlerőltette őket. De nem panaszkodtak, nem kérték, hogy lassítson az iszonyatos tempón.

Semmit sem érzett a kötelékükön azóta, hogy elhagyták a másik kontinens tengerpartját. Az égvilágon semmit.

Aelin nem halt meg, hiszen a kötelék továbbra is létezett, mégis… Teljesen néma maradt.

Rengeteget morfondírozott ezen az utazás hosszúra nyúló óráiban és őrködés közben. Még akkor is ezen járt az esze, amikor aludnia kellett volna.

Nem érzett fájdalmat a kötelékükön keresztül az eyllwe-i nap óta. Amikor Dorian Havilliard megszúrta Aelint az üvegpalotában, akkor érezte a fájdalmat, akkor a kötelék – amiről ostobán azt feltételezte, hogy a carranam köteléke – már-már pattanásig feszült, hiszen Aelin olyan nagyon közel járt a halálhoz.

Azon a napon azonban, amikor Maeve a parton megtámadta őt, majd Cairn megkorbácsolta...

Rowan olyan erősen feszítette az állkapcsát, hogy már fájt, a gyomra pedig felfordult. A mellette fekvő Goldrynre pillantott.

Gyengéden maga elé húzta a pengét, és a markolat közepén csillogó rubinra meredt. Az ékkő mintha lángra lobbant volna a tűz fényében.

Aelin is érezte azt a nyilat, ami Rowanbe fúródott, miközben ő Temis templomában Manonnal harcolt. Legalábbis érzett valami elég erőset ahhoz, hogy abban a pillanatban rádöbbenjen, egy párt alkotnak.

Akkor, ott a tengerparton Rowan mégsem érzett az égvilágon semmit.

Sejtette a miértjét. Valószínűleg Maeve okozta, ő fojtotta el azt, ami kettejük között feszül. A gondolataival játszadozott, elhitette vele, hogy Lyria a párja, összezavarta minden ösztönét, ami hím tündérré tette őt. Igen, képes lenne valahogy elfojtani azt, ami közte és Aelin között van, eltitkolni előle, mekkora veszély fenyegeti Aelint, és most megakadályozni, hogy rábukkanjon.

De akkor is tudnia kellett volna. Hogy mi történik Aelinnel. Nem lett volna szabad a wyvernekre és a többiekre várnia. Azonnal a partra kellett volna szállnia, nem pedig elvesztegetni azokat az értékes perceket.

A párja. Az ő párja.

Ezt is tudnia kellett volna. Még ha a düh és a gyász nyomorúságossá tette is az életét, akkor is tudnia kellett volna, ki ő, mi ő, attól a pillanattól kezdve tudnia kellett volna, amikor megharapta Ködvárban, mert képtelen volt ellenállni a sürgető vágynak, hogy a magáénak nevezhesse. Abban a pillanatban, amikor Aelin vére a nyelvét érte és énekelt neki, hogy aztán soha többé ne hagyja el, és hónapokon át érezze az ízét.

Helyette inkább acsarkodtak. Annyira beleveszett a dühbe és a jégbe, hogy hagyta. Aelin éppúgy dühöngött, mint ő, és olyan gyűlölettel teli, borzalmas dolgokat vágott a fejéhez, hogy pontosan ugyanúgy kezelte, mint bármely másik, az irányítása alá tartozó tündért, aki visszabeszélt neki – kísértették ezek a napok. Pedig tudta jól, hogy ha némileg szégyenkezve megemlítené, hogyan acsarkodtak, Aelin ostobának nevezné.

Nem tudta, mihez kezdjen az arcán, a nyakán, a karján végigfutó tetoválással. A veszteségről mesélő hazugsággal, a vakságáról mesélő igazsággal.

Igen, szerette Lyriát, ez igaz. És bűntudat marcangolta, akárhányszor eszébe jutott, de most már értette, miért. Hogy miért félt tőle Lyria olyan nagyon az első néhány hónapban, hogy miért volt olyan iszonyatosan nehéz udvarolni neki, hiába feszült közöttük kötelék. Lyria sem tudta az igazat. Gyengéd volt, halk és kedves. Ez is egyfajta erő, de nem olyasmi, amit Rowan választana.

Gyűlölte magát, amiért ilyesmit gondol.

Még ha közben düh emésztette is a gondolatra, hogy mit vettek el tőle. És Lyriától. Aelin és ő egymáséi voltak a kezdetektől fogva. Sőt, még annál is régebb óta. És Maeve azt hitte, megtörheti őket, hogy megtörheti Aelint, és elveheti tőle azt, amit akar.

Ezt nem hagyja megtorlatlanul. Ahogyan azt sem feledi, hogy függetlenül attól, mi volt valójában közöttük, Lyria a gyermekét hordta a szíve alatt, amikor Maeve csapatokat küldött hegyi otthonukba. Sosem bocsátja meg.

Megöllek, vicsorgott Aelin, amikor kiderült, mit művelt Maeve. Hogy miképpen manipulálta őt, szaggatta darabokra a lelkét – és végzett Lyriával. Elide minden egyes szót elmesélt neki, újra meg újra. Megöllek.

Rowan Goldryn rubinjának lángoló közepére meredt.

Imádkozott, hogy az a tűz, az a düh még lobogjon. Pontosan tudta, hány nap telt el, hogy mit ígért Maeve, ki kínozza majd Aelint. Tudta, hogy vesztésre állnak. Ő két hetet töltött az egyik ellenségük kínzóasztalához szíjazva. A karján viselte az egyik legkreatívabb kínzóeszközük nyomát.

Sietniük kellett. Igyekezni.

Rowan előrehajolt, homlokát Goldryn markolatához érintette. A fém meleg volt, mintha még mindig ott táncolna benne a gazdája tüze.

A legutolsó, borzalmas háború óta nem tette be a lábát Akkádiába. Bár győzelemre vezette a tündér- és halandó katonákat, nem kívánta ismét látni a vidéket.

Most mégis Akkádiába visz az útja.

És ha megtalálja, ha kiszabadítja Aelint… Rowan ebbe már nem gondolt bele.

A másik igazságba, amivel kénytelenek lesznek szembenézni, a másik teherbe. Mondd meg Rowannek, hogy bocsánatot kérek a hazugságomért. De azt is mondd meg, hogy úgyis meg voltak számlálva a napjaim. Régóta tudom, hogy így van, és azt kívánom, bár több jutott volna nekünk.

Ezt nem hajlandó elfogadni. Sosem törődik bele, hogy csak Aelin élete árán vethetnek véget ennek, menthetik meg a világukat.

Rowan a csillagokkal meghintett égboltot pásztázta.

Az összes csillagkép eltűnt már, ám észak ura ott maradt, agancsai között a halhatatlan csillag hazafelé mutatott. Terrasen felé.

Mondd meg Rowannek, hogy harcoljon! Meg kell mentenie Terrasent. Ne feledkezzen meg a nekem tett esküjéről!

Az idő ellenük dolgozik, de Maeve ellen is, hiszen a saját kontinensükön kitörőben van a háború. Azonban Rowan nem szándékozott Aelin nélkül visszatérni, hiába kérte tőle ezt, hiába fogadta meg az egybekelésükkor, hogy őrizni és irányítani fogja Terrasent.

És mondd meg neki, hogy hálás vagyok az együtt megtett útért, hogy kihozott a sötétségből a fényre.

Megtiszteltetés volt számára. Már a kezdetektől fogva örök életének legnagyobb megtiszteltetéseként tartotta számon.

Örök élet – amit igenis együtt töltenek majd valahogy. Másról szó sem lehet.

Rowan némán fogadkozott a csillagoknak.

Esküdni mert volna, hogy észak urának fénye válaszképp megremegett.

6. FEJEZET

A háborgó tenger hullámai felett érkező téli szél abban a pillanatban didergésre késztette Chaol Westfallt, hogy kilépett a fedélzet alatti kabinjából. Még vastag kék köpenye sem óvta meg a csontig hatoló hidegtől. A tengert figyelte, de nem úgy tűnt, mintha a vastag felhőtakaró felszakadozni szándékozna a közeljövőben. A tél éppolyan megállíthatatlanul lepte el a kontinenst, akárcsak Morath légiói.

Nem látszott semmi a csípős hajnalban, csupán a háborgó tenger meg a rezzenéstelen matrózok és katonák, akik gondoskodtak róla, hogy továbbra is észak felé tartsanak. Mögöttük, mellettük a kagán flottájának fele hajózott. A másik fele még a déli kontinensnél várta, hogy a hatalmas birodalom minden hajója odagyűljön. Ha az időjárás is úgy akarja, csupán néhány héttel lemaradva érkeznek majd meg.

Chaol azért fohászkodott, hogy így legyen. Imáját magával ragadta a sós, jeges szél. Mert hiába sorakozott jó néhány hajó mögötte, hiába röppent fel a hajókról most ezer ruk, hogy a tengeren reggelire vadásszon, talán még így is kevésnek bizonyulnak Morath ellen.

És lehet, hogy nem érnek oda elég gyorsan ahhoz, hogy számítson egyáltalán az érkezésük.

A tengeren töltött három hét alatt kevés hír jutott el hozzájuk a barátai által összehívott és minden bizonnyal Terrasenbe vezényelt seregről. Nagy ívben elkerülték a partvidéket, nehogy ellenséges hajókkal találják szemben magukat – vagy wyvernekkel. Azonban ma ez is megváltozik.

Vékony, meleg kar simult az övéhez, és aranybarna fürtök nyomódtak a vállához.

– Majd megfagyok idekint – mormolta Yrene, miközben homlokráncolva fürkészte a szél korbácsolta hullámokat.

Chaol gyengéd csókot nyomott a feje búbjára.

– A hideg megedzi az embert.

Yrene felnevetett, leheletét azonnal elragadta a szél.

– Ilyet is csak egy északi mondhat!

Chaol átkarolta Yrene vállát, és magához vonta.

– Talán nem tartalak elég melegen, asszony?

Yrene elpirult, és oldalba könyökölte.

– Te kis pimasz!

Már egy hónapja így volt, Chaol mégis újra és újra rácsodálkozott, hogy Yrene már a felesége. Hogy egy olyan nő áll mellette, aki meggyógyította összetört, megfáradt lelkét.

A gerince ehhez képest semmiségnek tűnt. A hajóút hosszúra nyúló napjaiban azt gyakorolta, hogyan harcolhat majd – akár lóháton ül, akár bottal jár, akár a kerekesszékben ül –, amikor Yrene annyira kimerül, hogy a kettejük között feszülő életfonal elvékonyodik, és kiújul a sérülése.

Valójában nem gyógyult meg a gerince. Soha nem is fog. Ezt az árat fizették azért, hogy életben maradhasson, miután egy valg hercegnő a halál szélére sodorta. Mégsem tűnt olyan nagy árnak.

Korábban sem volt valódi teher – sem a szék, sem a sérülés. Most sem lesz hát az.

Azonban az alku másik fele, amit azzal az istennővel kötöttek, aki egész életében vezette Yrene-t, aki Antica partjaira vitte, majd most vissza a saját kontinensükre... Az bizony nagyon is ijesztőnek bizonyult.

Ha ő meghal, Yrene is életét veszti.

Ahhoz, hogy a mágiája Chaolba csordogáljon, aki így talpra állhat – már amíg Yrene bírja –, össze kellett kötni kettejük életét.

Úgyhogy ha Chaol elesik a Morath légiói elleni harcban... Akkor nem csak az ő élete ér véget.

– Túlságosan belemélyedtél a gondolataidba – nézett fel rá Yrene homlokráncolva. – Mi a baj?

Chaol állával a hozzájuk legközelebb sildló hajóra mutatott. A taton két ruk állt egymás mellett, az egyik aranyszínű, a másik vörösesbarna. Mindkettőn rajta volt a nyereg, de sem Kadara, sem Salkhi gazdája nem mutatkozott.

– Nem tudom eldönteni, hogy most a rukokra mutatsz, vagy arra gondolsz, hogy Nesrynnek és Sartaqnak van annyi esze, hogy ágyban marad egy ilyen reggelen.

Ahogy nekünk is kellett volna, sugallta mogorván az aranybarna szempár.

Most Chaol könyökölte őt oldalba.

– Hiszen te ébresztettél fel engem ma reggel!

Csókot lehelt Yrene nyakára, emlékeztetve a lányt arra, pontosan hogyan ébresztette fel őt reggel. És hogy mit műveltek utána hajnalban még bő egy órán át.

Ajka Yrene selymes, meleg bőréhez ért, és már ennyi is elég volt, hogy fagyott tagjaiba melegség költözzön.

– Visszamehetünk az ágyba, ha gondolod – mormolta.

Yrene elakadó lélegzettel halk hangot hallatott, amitől Chaol legszívesebben végigsimított volna alaposan bebugyolált testén. Hiába sürgette őket az idő, hiába igyekeztek északra, élvezettel töltötte el, hogy kiismerheti Yrene nyögéseit – és hogy előcsalhatja őket a lányból.

Chaol végül mégis elhúzta a fejét Yrene nyakától, hogy megint a rukokra mutasson.

– Nemsokára felderítésre indulnak. – Le merte volna fogadni, hogy Nesryn és a kagán újonnan kinevezett örököse épp meleg ruhát ölt és fegyvereket csatol fel. – Most már eléggé északon járunk ahhoz, hogy kiderítsük, hol érdemes kikötni.

Hogy eldönthessék, pontosan hol horgonyozzák le a hajóhadat, és aztán amint lehet, elinduljanak a kontinens belseje felé.

Ha Résvár még mindig Erawan és a vasfogú boszorkányok kezében van, akkor ostobaság lenne felhajózni az Avery folyón, hogy onnan induljanak meg Terrasen felé. Csakhogy a valg király bárhol állomásoztathatja a seregeit. És akkor Maeve királynő flottájáról még szó sem esett. Állítólag eltűnt, miután összecsaptak Aelinnel, és hála az égnek, továbbra sem bukkant elő.

A kapitány számításai szerint Adarlan és Fenharrow határánál járhattak. Úgyhogy dönteniük kellett, pontosan hova hajóznak. Méghozzá minél hamarabb.

Már így is rengeteg időt elpocsékoltak azzal, hogy körbehajózták a Holt-szigeteket, hiába kaptak hírt arról, hogy a szigetcsoport ismét Rolfe kapitány uralma alatt áll. Azt már valószínűleg tudták Morathban, hogy jönnek, de a pontos helyzetüket még titokban tarthatták.

Csakhogy a titkolózásnak megvolt a maga ára: azóta sem derült ki, hol van vajon Dorian. Egyetlen pletykát sem hallottak arról, vajon északnak ment-e Aelinnel és a különböző királyságokból összegyűjtött flottájával. Chaol azon imádkozott, hogy Dorian így tett, és hogy a királya biztonságban van.

Yrene a közeli hajón ácsorgó rukokat figyelte.

– Hányan mennek?

– Csak ők ketten.

Yrene szemében figyelmeztetés villant.

– Kis létszámban könnyebb rejtőzködni. – Chaol az égboltra mutatott. – A mai felhőtakaró pedig tökéletes terepet biztosít a felderítéshez. – Amikor látta, hogy Yrene-t még ez sem nyugtatja meg, hozzátette: – Egyszer kénytelenek leszünk megvívni ezt a háborút, Yrene.

Hány életet ragad el Erawan minden egyes nap, míg ők az időt húzzák?

– Tudom. – Yrene megmarkolta a nyakában függő ezüstmedált. Chaol adta neki, egy ötvösmesterrel hegyeket és tengereket vésetett bele. Benne pedig az az üzenet pihent, amit annyi évvel ezelőtt Aelin Galathynius hagyott hátra neki, amikor a felesége még felszolgálóként dolgozott egy kis öböl kikötőjében, a királynő pedig orgyilkosként más nevet használt. – Csak… Tudom, ostobaság, de valahogy mégis abban reménykedtem, hogy nem következik be ilyen gyorsan.

Chaol nem érezte éppen gyorsnak a tengeren töltött heteket, de értette, mit akar Yrene mondani.

– Ezek az utolsó napok nyúlnak majd a leghosszabbra.

Yrene odabújt hozzá, és átkarolta a derekát.

– Ellenőriznem kell a készletünket. Borte átvisz Hasar hajójára.

Axcas, a harcos ruklovas hátasa még mindig a taton szunyókált.

– Azt hiszem, arra még várnod kell egy kicsit.

Mindketten megtanulták az elmúlt hetekben, hogy jobb nem zargatni sem a rukokat, sem a gazdájukat, amikor épp alszanak. Az istenek irgalmazzanak, ha Borte és Aelin egyszer összetalálkozik.

Yrene elmosolyodott, és a tenyerébe vette Chaol arcát. Tiszta pillantása összefonódott az övével.

– Szeretlek – mondta halkan.

Chaol lehajtotta a fejét, homlokuk összeért.

– Ezt akkor mondd majd, ha térdig süppedünk a fagyos sárban, jó?

Összeérő homlokkal, összeérő lélekkel álltak ott, körülöttük csípős szél és magasra csapó hullámok tomboltak, és várták, mit derítenek ki a rukok.

Elfelejtette, milyen rohadt hideg van északon.

Még amikor a Tavan-hegység ruklovasai közt élt, Nesryn Faliq akkor sem fázott ennyire.

És még alig köszöntött be a tél.

Salkhi azonban semmiféle jelét nem adta, hogy zavarná a hideg, miközben felhők és a tenger felett süvítettek. Persze, lehet, hogy ennek Kadara volt az oka. Az aranyszínű ruk rendíthetetlenül hasította a levegőt a csípős szélben.

Nesryn hátasa megszerette és egyre csak csodálta Sartaq rukját. Persze, ő ugyanezt elmondhatta magáról és Kadara gazdájáról is.

Nesryn elszakította tekintetét a kavargó szürke felhőktől, és a balján szárnyaló ruklovasra pillantott.

Sartaq rövidre vágott haja megnőtt – igaz, nem túl hosszúra. Épp csak annyira, hogy már be tudja fonni, és ne fújja az arcába a menetszél.

A kaganátus örököse észrevette, hogy figyeli, és jelzett neki. Minden rendben?

Nesryn a hideg ellenére is elpirult, de azért visszaintett. Elgémberedett ujjaival nagy nehezen mutatta a megfelelő jeleket. Tiszta a levegő.

A herceg mellett még mindig piruló iskolás lányként viselkedett, hiába osztoztak ugyanazon az ágyon az elmúlt hetekben, és hiába ígérte neki a herceg a jövőre nézve azt, amit.

Hogy mellette uralkodhat majd. Hogy ő lesz a kaganátus katunja.

Teljesen abszurd gondolat volt, természetesen. Az, hogy úgy öltözködjön, ahogyan Sartaq édesanyja, olyan gyönyörű, földet seprő ruhákat és mesés fejdíszeket viseljen… Nem, jobban áll neki a rukhin bőrruhája meg a fegyverek, mint az ékszerek. Ezt Sartaqnak is elmondta. Nem is egyszer.

De a férfi csak nevetett. Azt mondta, ha szeretne, akár meztelenül is járhat-kelhet a palotában. A legkevésbé sem számít, hogy mit vesz fel.

Akkor is nevetségesnek tűnt az egész. Pedig a herceg ezt tartotta az egyetlen lehetséges jövőképnek. Még a trónt is kockára tette ezért, megmondta az apjának, hogy ha a hercegi rang azt jelenti, nem lehet együtt Nesrynnel, akkor nem kér az uralkodásból. A kagán ekkor ajánlotta fel neki az örökösi címet.

Úgy tűnt, Sartaq testvérei nem haragudnak rá emiatt, pedig egész életüket azzal töltötték, hogy megpróbálják kivívni az örökösi címet. Még a velük hajózó Hasar sem ejtett el rá jellemző, csípős megjegyzéseket a témában. Hogy Kashin, Arghun és Duva – akik Anticában maradtak, bár Kashin csak ideiglenesen, hiszen megígérte, hogy az apja hadseregének maradékával utánuk hajózik – meggondolta-e magát Sartaq új címe kapcsán, azt Nesryn nem tudhatta.

Hirtelen mozgás támadt Nesryn jobbján, és azonnal arrafelé terelte Salkhit.

Falkan Ennar, a kereskedőből a rukhin kémjévé előlépő alakváltó ma reggel sas formáját öltötte magára, és a madár lenyűgöző gyorsaságát kihasználva előrerepült. Nyilván észrevett valamit, mert most bedőlt, elsüvített mellettük, aztán ismét a kontinens felé indult. Mintha csak azt akarná mondani: Kövessetek!

Még mindig lehet, hogy elhajóznak egészen Terrasenig, az egész attól függ, mit látnak ma odalent. Hogy Lysandra ott lesz-e, hogy életben van-e, az már egy teljesen más kérdés.

Falkan még azelőtt ráhagyta a vagyonát és minden egyéb tulajdonát, hogy megtudta, Lysandra túlélte a gyermekkort, sőt, még a családjukban öröklődő képesség is jelentkezett nála. Különös család, a Pusztaságról származnak, és szétszéledtek az egész kontinensen. Falkan bátyja még Adarlanban is megfordult, legalábbis annyi időre, hogy Lysandra anyját teherbe ejtse, akit aztán ott is hagyott.

Falkan azóta nem beszélt minderről, hogy maguk mögött hagyták a Tavan-hegységet. Úgy határozott, mindent megtesz, hogy a segítségükre legyen. Ez jelenleg nagyrészt felderítésben merült ki. De hamarosan további segítséget is nyújthat majd nekik, ahogyan a Dagul-fennsík kharankuijai ellen is tette.

Talán éppolyan fontos volt az ott szerzett információ, mint a sereg, amit magukkal hoztak. Maeve nem tündérkirálynő, hanem egy szélhámos valg. Egy ősi valg királynő, aki az idők kezdetén beférkőzött Doranelle-be, a testvérkirálynők elméjébe, és meggyőzte őket, hogy van egy nővérük.

Lehet, hogy ez az információ mit sem ér majd a háborúban. De az is előfordulhat, hogy valamiféle változást hoz. Legalább tudni fogják, hogy még egy ellenség ólálkodik mögöttük. És hogy Maeve a valg király elől menekült Erileába, akihez férjhez ment, és aki két testvérével együtt ezért kiszaggatta a rémkulcsokat a kapuból, és világokat forgatott fel, hogy megtalálja.

Hogy a három valg király betört ide is, azonban itt megállították őket. A sors különös fintora, hogy fogalmuk sem volt róla, a prédájuk a doranelle-i trónon üldögél. A három király közül végül csak Erawan maradt itt, Orcusnak, Maeve férjének a testvére. Vajon mennyit érne számára a Maeve kilétét taglaló információ?

Ez olyan kérdés, amin talán jobb, ha mások elmélkednek. Döntsék el mások, mihez kezdenek a megszerzett tudással.

Falkan zuhanórepülésben keresztülhasított a felhőtakarón, Nesryn pedig követte.

Hideg, párás levegő ostorozta, de azért előrehajolt. Salkhi utasítás nélkül követte Falkant. Egy pillanatig csak a felhők úsztak el mellettük, aztán…

Fehér csúcsok emelkedtek ki a szürke hullámok közül, mögöttük pedig Fenharrow legészakibb, száraz fűvel teli síksága húzódott.

Falkan a part felé suhant, ügyelt rá, hogy tartani tudják vele a tempót.

Kadara könnyedén felzárkózott hozzájuk, és néma csendben repültek az egyre tisztábban kivehető part felé.

A füvet nem a tél szárította ki. Felégették. A levéltelen fáknak csupán elszenesedett maradványát látták.

A láthatár szélén füst szennyezte a téli égboltot. Túl sok és túl nagy kiterjedésű ahhoz, hogy a földművesek égessék a tarlót a termékeny talaj reményében.

Nesryn intett Sartaqnak. Megnézem közelebbről.

A herceg így felelt: Maradj a felhők felett, ne menj lejjebb!

Nesryn bólintott, majd a rukjával együtt belevetette magát a felhők legalsó, vékony rétegébe. A réseken át felperzselt földet pillantott meg.

A falvak és a tanyák mind az enyészeté lettek. Mintha a tenger felől végigsöpört volna valami a tájon, és mindent elpusztított volna, ami csak az útjába került.

De a tenger mentén nem horgonyzott hajóhad. Nem, ez a hadsereg a szárazföldön érkezett. Nesryn és Sartaq a felhők alsó rétegének takarásában végigrepült a vidéken.

Nesryn szíve minden egyes felégetett, sivárrá vált földszakasz láttán egyre hevesebben dübörgött. Sem ellenséges hadsereget, sem csatákat nem láttak.

A saját, beteges vágyaik kielégítése végett égették fel a tájat.

Nesryn a terepet figyelte, tájékozódási pontokat keresett. Valóban alig értek még át Fenharrow határán, Adarlan tőlük északra húzódott.

Minél beljebb hatoltak az országban, annál közelebbről látszott a vonuló hadsereg. Fekete katonák kilométereken át fodrozódó sora.

Morath serege. Vagy legalábbis egy iszonytató része, amit félelemkeltés és a támadás végső hulláma előtti pusztítás céljából küldtek.

Sartaq jelzett. Odalent katonák.

Nesryn lepillantott Salkhi szárnya mellett. Elképesztő magasságban repültek. Észrevett egy kisebb, sötét páncélos csapatot a fák között – a hatalmas sereg egy leszakadt része. Mintha csak azért maradtak volna hátra, hogy túlélők után kutassanak.

Nesryn megfeszítette az állkapcsát, és jelzett a hercegnek.

Menjünk!

De nem vissza a hajókhoz. Hanem le, a hat katonához, akik épp csak most kezdték meg a hadsereghez vezető hosszú utat.

Nesryn és Salkhi zuhanórepülésbe kezdett a levegőben, baljukon Sartaq elmosódott alakja villant.

A katonáknak még kiáltani sem volt esélyük, Nesryn és Sartaq máris rájuk vetette magát.

Lady Yrene Westfall, leánykori nevén Yrene Towers, már hatszor átnézte a készletüket. Minden hajón volt bőséggel, de Hasar hercegnő hajóján, ahol a gyógyítómester is utazott, tárolták a legfontosabb főzeteket és balzsamokat. Rengeteget készítettek még azelőtt, hogy útnak indultak Anticából, de Yrene és a többi gyógyító a különböző hajókon hosszú órákat töltött azzal, hogy amit tud, előállítson.

Yrene megvetette lábát a hánykolódó hajó félhomályos helyiségének padlóján, visszazárta a balzsamokkal teli láda tetejét, és lefirkantotta a számot a magával hozott pergamenre.

– Pont ugyanannyi, mint két nappal ezelőtt – csendült egy idősebb nő hangja a lépcsőnél. Hafiza, a gyógyítómester ült a falépcsőkön, kezét csontos térdét fedő vastag gyapjúszoknyáján pihentette. – Mitől félsz, mi történik velük, Yrene?

Yrene hátravetette a fonatát a válla felett.

– Csak biztosra akartam menni, hogy jól számoltam-e.

– Ismét.

Yrene zsebre tette a papirost, és felkapta prémes köpenyét a ládáról, ahová korábban hajította.

– A harcmezőn életbe vágóan fontos lesz, hogy tudjuk…

– Miből mennyi van, persze, de pontosan nem tarthatjuk majd számon. A harcmezőn, kislányom, annak is örülni fogsz, ha egyáltalán megtalálod ezeket a balzsamokat a káoszban.

– Pont ennek próbálom elejét venni.

A gyógyítómester együttérzően felsóhajtott.

– Lesznek, akik meghalnak, Yrene. Borzalmas, fájdalmas halált halnak majd, és sem te, sem én nem fogjuk tudni őket megmenteni.

Yrene nagyot nyelt.

– Persze, én is tudom.

Hányan veszítik még életüket, ha nem sietnek, ha nem szállnak partra hamarosan, ha nem derítik ki, merre vonulhat majd a kagán hadserege?

Az idős asszony arcán továbbra is mindentudó kifejezés ült. Hafizából mindig is ez a nyugalom, ez a megnyugtató érzés áradt, már akkor is, amikor Yrene először találkozott vele. Összerándult a gyomra, ha arra gondolt, hogy a gyógyítómester valamelyik harcmezőre keveredik. Pedig pontosan ezért jöttek, erre képezték ki őket a kezdetektől fogva.

De akkor még nem volt szó valgokról, amik élősködőként bújnak meg az emberi seregekben. Olyan valgokról, amik azonnal végeznek velük, ha rájönnek, mit terveznek a gyógyítók.

Hogy mit tervez Yrene minden egyes valggal szemben, ami csak az útjába akad.

– Megcsináltuk a balzsamokat, Yrene. – Hafiza nyögve álló helyzetbe tornászta magát a lépcsőn, és megigazította vastag gyapjúkabátja hajtókáját. A darghanra jellemző stílus szerint szabták és hímezték. Ajándékba kapta, amikor legutoljára, Yrene társaságában ellátogatott a sztyeppére. – Tudjuk, mennyi van belőlük. Már nem maradt semmink, amiből többet készíthetnénk. Majd ha partra szállunk, meglátjuk, mi áll a rendelkezésünkre.

Yrene a mellkasához szorította a köpenyét.

– Valamit kezdenem kell magammal.

A gyógyítómester megpaskolta a korlátot.

– És fogsz is, Yrene. Hamarosan rengeteg dolgod lesz.

Hafiza elindult felfelé a lépcsőn, odalent hagyta Yrene-t a ládatornyok között.

Yrene nem mondta el a gyógyítómesternek, hogy nem tudja, pontosan meddig lehet még a segítségükre. Egyetlen szót sem szólt a benne ébredő gyanúról, még Chaolnak sem.

Keze a hasára vándorolt, és ott is maradt.

7. FEJEZET

Morath. Az utolsó kulcs Morathban van.

Dorian egyre csak ezen gondolkozott éjszaka, aludni sem bírt tőle. Amikor mégis sikerült elbóbiskolnia, kezével a nyakán ébredt, a gallér után nyúlt, ami többé már nem ölelte.

Valahogy oda kell mennie. Meg kell szereznie.

Manon biztosan nem viszi el. Még akkor sem, ha ő maga vetette fel, hogy akár át is veheti Aelin helyét, és megcsinálhatja ő a zárat.

A Tizenhármak épphogy csak kijutottak onnan élve – nem szívesen tértek volna vissza. Főleg így, hogy ennyire fontossá vált a crochanek felkutatása. Főleg így, hogy Erawan még azelőtt megérezheti őket, hogy egyáltalán az erőd közelébe érnének.

Gavin azt állította, innen vezet majd az útja, ebből a táborból. És most meg kellett győznie valahogy a Tizenhármakat, hogy maradjanak itt, pedig az ösztöneik és az idő szűke arra ösztökélte őket, hogy induljanak tovább... Éppolyan lehetetlen vállalkozásnak tűnt, mint megtalálni a harmadik rémkulcsot.

A boszorkányok a hajnal szürke fényében mozgolódni kezdtek, Dorian pedig lemondott az alvásról. Amikor felkelt, látta, hogy Manon már összepakolta a fekhelyét, és épp

Asterinnel és Sorrellel beszélget a hátasaik mellett. Őket hármukat kellett valahogy meggyőznie, hogy maradjanak.

A szoros végében a többi wyvern mocorgott, felkészültek a kegyetlenül hideg útra.

Egy újabb napot töltenek majd azzal, hogy megpróbálják megtalálni a rejtőzködő boszorkányklánt, akiknek valószínűleg semmi kedve belefolyni ebbe a háborúba.

– Öt perc, és indulunk! – Sorrel kérlelhetetlen hangja bejárta a tábort.

Tehát majd később meggyőzi őket. Most az időt kell húznia.

A boszorkányok három percen belül eloltották a tüzet, felcsatolták a fegyvereiket, a nyereghez szíjazták a fekhelyüket, és engedtek a természet hívó szavának, mielőtt ismét felkerekednek, hogy egész nap repüljenek.

Dorian felcsatolta Damarist, és Manon felé indult. A boszorkány természetfeletti mozdulatlanságba dermedt. Gyönyörű volt, még itt, a nyomorult hó kellős közepén is, borzas kecskeirhával a vállán. Ahogy közelebb ért, Manon sötétarany tekintete összefonódott az övével.

Asterin huncut vigyort küldött felé.

– Jó reggelt, felség!

Dorian fejet hajtott.

– Merre megyünk ma?

Tudta jól, hogy hiába üt meg nemtörődöm hangnemet, a szeméből más sugárzik.

– Épp ezen tanakodtunk – felelte Sorrel. A harmadparancsnok vonásai kőkeménynek, mégis nyíltnak tűntek.

Mögöttük Vesta káromkodott egy sort, amikor a nyergének csatja szétjött. Dorian nem mert odapillantani, hogy megbizonyosodjon róla, láthatatlan mágiája elérte a célját.

– Északot már bejártuk – érvelt Asterin. – Menjünk tovább délre, egészen az Agyar-hegység széléig, mielőtt visszafordulunk.

– Lehet, hogy nem is ebben a hegységben tanyáznak – vitatkozott vele Sorrel. – Néhány évtizede még a síkságokon vadásztunk rájuk.

Manon hűvös, rezzenéstelen arckifejezéssel hallgatta őket. Ahogy minden reggel. Végiggondolta a szavaikat, hallgatta, amit a szél dalolt neki.

Imogen nyeregtáskájának a pántja elszakadt. A boszorkány sziszegve mászott le hátasáról, hogy visszakötözze. Hogy mennyit nyerhet az ilyen apróságokkal, Dorian nem tudta. A végtelenségig nem húzhatja az időt.

– Ha magunk mögött hagyjuk a hegyeket – vette vissza a szót Asterin –, sokkal könnyebben ránk bukkannak majd a nyílt terepen. Az ellenség és a crochanek is jóval azelőtt meglátnak majd, hogy mi észrevesszük őket.

– Legalább melegebb lenne – morogta Sorrel. – Eyllwe-ben jóval melegebb lenne.

Úgy tűnt, hiába folyik fém az ereikben, idővel még a halhatatlan boszorkányok is megunják a kegyetlen hideget.

De hogy délre induljanak, Eyllwe-be, amikor olyan közel járnak Morathhoz... Manon mintha ezen is elgondolkozott volna. Tekintete Dorian kabátjára vándorolt. A kulcsokra, amiket a zsebében őrzött, mintha ő is érezte volna lüktető suttogásukat, ahogyan Dorian erejének feszülnek. Csupán ennyi állt Erawan és az Erilea feletti uralma közé. Hogy Morath közelébe vigyék őket... Nem, Manon ezt úgysem engedné.

Dorian igyekezett kifejezéstelen, mégis megnyerő arckifejezést ölteni, miközben kezét Damaris szemet mintázó markolatgombján tartotta.

– Ebben a táborban nem találtátok nyomát annak, hogy merre mentek?

Tudta, hogy az égvilágon semmire sem bukkantak rá. Jól tudta, mégis várta, hogy válaszoljanak a kérdésére. Igyekezett nem túl erősen markolni Damaris markolatgombját.

– Nem – felelte Manon némi morgás kíséretében.

Csakhogy Damaris semmiféle konkrét útmutatást nem nyújtott, csupán a fém melegedett fel kissé a tenyere alatt. Dorian nem is tudta, pontosan mit várt. Talán valamilyen egyetértő lüktetést, egy jóváhagyó hangot az elméjében.

Az biztos, hogy nem az unalmas meleget.

Tehát ha valaki igazat szól, felmelegszik, a hazugságok esetén nyilván lehűlne. De legalább Gavin igazat mondott a karddal kapcsolatban. Nem lett volna szabad megkérdőjeleznie a szavát, tekintve, hogy milyen istent szolgált a király.

Manon végig Dorianen tartotta hajthatatlan ragadozótekintetét, miközben kiadta az utasítást. Hogy induljanak észak felé.

Morathtal ellentétes irányba. Dorian szólásra nyitotta a száját, próbálta kitalálni, mit is mondhatna, hogy elhalassza az indulást. Legfeljebb az egyik wyvern szárnyát törheti el, más lehetősége nem igazán maradt arra, hogy...

A boszorkányok a wyvernek felé fordultak, azok felé, amelyikek egyikén Dorian is utazik majd az egyik őrszem mögött a végtelenbe nyúló kutatás újabb napján. Csakhogy ekkor Abraxos felordított, és csattogó állkapoccsal Manon felé vetette magát.

Manon megpördült, Dorian mágiája pedig már elő is tört, hogy lesújtson a láthatatlan ellenségre.

Hatalmas, fehér medve vált ki a hóból Manon mögött.

Fogait kivillantva odacsapott egyik hatalmas mancsával. Manon levetette magát, és elgördült az útból, Dorian pedig már támadott is – széllel és jéggel.

A medve hátratántorodott, és jeges puffanással elterült a hóban. A következő pillanatban azonban ismét talpra szökkent, és már száguldott is Manon felé. Egyedül őt vette célba.

Dorian fejében csak félig formálódott meg a gondolat, a láthatatlan kezek már meg is állították a vadállatot. A medve és a mágia egymásnak ütközött, hópermet hullott rájuk, fény villant.

Dorian tudta, mit jelent ez a fény. Egy alakváltót.

De nem Lysandra bukkant elő a tökéletesen megformált medvebőrből.

Nem, a medve helyett most már a rémálmok szülötte állt előttük.

Egy pók. Egy hatalmas stígiai pók, akkora, mint egy ló, és fekete, mint az éjszaka.

Tucatnyi szemét összehúzva meredt Manonra. Lábait csattogtatva sziszegte:

– Feketecsőrű.

A stígiai pók valahogy rátalált. Annyi hónap telt el, Manon annyit utazott levegőben, szárazföldön és tengeren, és a pók, amitől a selymet lopta, hogy megerősítse Abraxos szárnyát, most mégis rátalált.

Csakhogy a pók nem számított a Tizenhármakra. Ahogyan Adarlan királyának erejére sem.

Manon előhúzta Szélhasítót, miközben Dorian lefogta a pókot a mágiájával. A király arcán erőlködésnek nemigen látszott nyoma. Minden egyes múló nappal egyre erősebbé vált.

A Tizenhármak összezártak, fegyverükön megcsillant a nap és a hó vakító fénye. A wyvernek vastag bőr és karmok falát alkották mögöttük.

Manon közelebb sétált a csattogó póklábakhoz.

– Messze jársz a Ruhnn-hegységtől, nővérem!

– Ettől függetlenül könnyedén a nyomodra bukkantam – sziszegte a pók.

– Ismered ezt a szörnyet? – lépett Asterin Manon mellé.

Manon ajka kegyetlen mosolyra húzódott.

– Ő adta a pókselymet Abraxos szárnyához.

A pók vicsorgott.

– Elloptad a selymemet, aztán lelöktél engem és a fonalvetőimet a szikláról…

– Hogyhogy alakot tudsz váltani? – kérdezte Dorian, aki továbbra is egy helyben tartotta a pókot, miközben Manon másik oldalára sétált, és egyik kezével ősi kardjának markolatát szorongatta. – A legendák erről nem szólnak.

Kíváncsiság ült az arcán. Végül is, gondolta Manon, a nyakát csúfító fehér sáv máshol aranyszínű bőrén azt jelezte, hogy ennél borzalmasabbat is látott már. És bármiféle kötelék fűzte is őket egymáshoz, az is azt jelentette, hogy nemigen fél a fájdalomtól és a haláltól.

Nagyszerű jellemvonás egy boszorkány számára. De egy halandónak? Valószínűleg a vesztébe rohan majd.

Talán nem is a félelem hiányáról volt szó, hanem inkább... Valami olyasmi hiányzott belőle, amit a halandók alapvető fontosságúnak tartottak a lelkük szempontjából. Az apja elragadta tőle. Meg az a valg démon.

A pók dühödten felelt:

– Két évtizedet kértem egy ifjú kereskedőtől a selymemért. Az életerejével együtt az alakváltó képességét is megkaptam, vagy legalábbis egy részét. – A pók számtalan összehúzott szemével Manonra pillantott. – Ő szívesen megfizette az árat.

– Öljük meg, és kész – mormolta Asterin.

A pók összerezzent, már amennyire a király láthatatlan béklyója engedte.

– Fogalmam sem volt, hogy a nővéreink ilyen gyávák lettek, hogy mágia segítségével, malacként húznak nyársra.

Manon felemelte Szélhasítót, azon gondolkozott, melyik két szem közé döfjön a számtalan közül.

– Kiderítsük, vajon visítasz-e úgy, mint egy malac?

– Gyáva féreg! – sziszegte a pók. – Eressz el, és rendezzük le ezt a szokásos módon!

Manon elgondolkozott rajta. Aztán vállat vont.

– Csinálhatjuk fájdalommentesen is. Vegyük úgy, hogy azzal megfizettem a tartozásomat.

Manon mély levegőt vett, majd felkészült a csapásra…

– Várj! – lehelte a pók. – Várj!

– Előbb sérteget, aztán könyörög – mélázott Asterin. – Most akkor ki is a gerinctelen?

A pók ügyet sem vetett a másodparancsnokra, feneketlen pillantásával Manont, majd Doriant pásztázta.

– Tudjátok, mi mozgolódik délen? Miféle rémségek gyűlnek?

– Ki nem? – horkantott Vesta.

– Mégis mit gondoltok, hogy találtam rátok? – kérdezte a pók. Manon megdermedt. – Annyi mindent hátrahagytatok Morathban. Minden bűzlik tőletek.

Ha a pók ilyen könnyen a nyomukra bukkant, akkor indulniuk kell. Méghozzá most azonnal.

A pók sziszegve folytatta:

– Elmondjam, mit láttam csupán nyolcvan kilométerre délre? Hogy kit láttam, feketecsőrű? – Manon teljesen mozdulatlanná merevedett. – Crochaneket.

A pók mélyen, mohón felsóhajtott.

Manon pislantott. Csupán egyetlenegyszer. A Tizenhármak éppolyan dermedten álltak, mint ő maga. Asterin törte meg a csendet:

– Crochaneket láttál?

A pók bólintott hatalmas fejével, majd ismét felsóhajtott.

– A crochaneknek mindig olyan ízük van, mint amilyen a nyári boré lehet. Amilyen a csokoládé, ahogy ti nevezitek, lehet.

– Hol? – követelt választ Manon.

A pók megnevezte a helyet, de ismeretlenül hangzott, és ködösen is fogalmazott.

– Megmutatom, hol – ígérte. – Elvezetlek oda.

– Lehet, hogy csapda – vetette fel Sorrel.

– Nem az – felelte Dorian, aki még mindig a kardja markolatán tartotta a tenyerét. Manon szemügyre vette tiszta tekintetét, egyenes hátát. Vonásai könyörtelenek maradtak, ám fejét érdeklődőn oldalra billentette. – Derítsük ki, igazat mond-e! Döntsünk a sorsáról azután.

– Mi? – bukott ki Manonból.

A Tizenhármak mozgolódni kezdtek a megtagadott halál hallatán.

Dorian a reszkető pók felé biccentett.

– Ne öljük meg! Még ne! Lehet, hogy többet is tud a crochanek tartózkodási helyéről.

– Nincs szükségem egy kisfiú irgalmára – sziszegte a pók.

– Egy király irgalmáról van szó – felelte Dorian hűvösen –, és azt ajánlom, hallgass, hogy részesülj is benne!

Olyan ritkán, olyan nagyon ritkán hallotta Manon így beszélni őt. Forrt tőle a vére, beleremegtek a csontjai is. Egy valódi király szólt ilyenkor.

De nem az ő királya. És nem is ő a Tizenhármak boszorkánykörének vezetője.

– Életben hagyjuk, és eladjuk annak, aki a legtöbbet ígéri.

Dorian zafír szeme felé villant, ujjai szorosabban markolták a kardot. Manon megmerevedett a hűvös, merengő pillantás láttán. Csupán az jelezte, miféle számító vadász lakozik a király vonzó arca mögött.

Dorian a pókhoz fordult:

– Ahogy látom, néhány hónap alatt beletanultál az alakváltásba.

Innen indul majd az út, ezt mondta Gavin.

A Morathba vezető út. Nem egy szó szerint vett ösvényre gondolt, nem magára az utazásra, hanem erre.

Az iszonytató rémség egy pillanatra némaságba burkolózott, majd így szólt:

– Különös és mohó képesség birtokában vagyunk. Nemcsak az életerőtöket, hanem a képességeiteket is bekebelezzük, már ha rendelkeztek ilyesmivel. Ahogyan én is megtanultam használni a rám ruházott alakváltó-képességet.

Damaris megmelegedett Dorian kezében. Igazat mondott. A pók minden egyes szava igaznak bizonyult. És így… Bejuthatnak Morathba – méghozzá teljesen másképpen. Valaki más bőrében.

Talán egy emberi szolga képében, mint amilyen Elide Lochan volt. Valaki olyan álcáját felöltve, akire senki sem figyel fel.

Dorian nyers ereje rengeteg különbözőféle mágiaként megmutatkozott – tüzet csiholt, jéggé dermesztett, még gyógyítani is tudott. Talán az alakváltást is megtanulhatná?

De nem firtatta.

– Hogy hívnak? – kérdezte inkább.

– Egy korona nélküli király megkérdi egy egyszerű pók nevét – mormolta a pók, és feneketlen tekintetét Dorianre szegezte. – Úgysem tudnád kiejteni, de hívhatsz Cyrene-nek.

Manon a fogát csikorgatta.

– Bánom is én, minek hívunk, hamarosan úgyis meghalsz!

Dorian sötét pillantást lövellt felé.

– A Ruhnn-hegység a birodalmam része. Ennek megfelelően Cyrene az alattvalóm. Éppen ezért, úgy gondolom, az én kezemben van a sorsa.

– Mindketten az én boszorkányköröm jóindulatától függtök – vicsorogta Manon. – Lépj félre!

Dorian haloványan elmosolyodott.

– Valóban?

A hegyi levegőnél is hűvösebb szél söpört végig a szoroson.

Mindannyiukkal végezhetne. Kiszoríthatja a levegőt a tüdejükből, vagy kitörheti a nyakukat. Mindannyiukat megölheti, a wyverneket is. Ettől a gondolattól valahogy még üresebbé vált. Egy újabb tátongó űr keletkezett a bensejében. Vajon zavarta valaha az apját vagy Aelint, hogy ilyen mérhetetlen hatalom van a kezükben?

– Vigyük magunkkal, és kérdezzük ki alaposabban a következő táborban!

– Vigyük magunkkal? Ezt? – csattant fel Manon.

A pók válaszképp átalakult, világos bőrű, sötét hajú nővé vált. Kicsinek és jellegtelennek tűnt, leszámítva persze a hátborzongató fekete szemét. Nem volt csinos, de áradt belőle valamiféle veszedelmes, ősi vonzerő, amit még az új külseje sem tudott elfedni. És persze anyaszült meztelen volt. Megborzongott, és megdörgölte vékony karját.

– Így már könnyebben mozoghatnánk?

Manon ügyet sem vetett a pókra.

– És mi lesz, amikor éjszaka visszaváltozik, és nekünk esik?

Dorian kissé oldalra billentette a fejét. Ujjhegyein jég táncolt.

– Nem fog.

Cyrene mély levegőt vett.

– Különleges adottság. – Tekintetében mohóság csillant, ahogy végigmérte Doriant. – Méltó egy különleges királyhoz.

Dorian fintorogva a homlokát ráncolta.

Manon Asterinre pillantott. A másodparancsnok gyanakodva figyelte őket, ajka keskeny vonallá préselődött. Sorrel pár lépéssel hátrébbról meredt a pókra, de már nem markolta a kardját.

A Tizenhármak egyfajta ki nem mondott jelzést követve a wyvernjeikhez indultak. Cyrene tekintete követte őket, borzalmas, lélektelen szemével csak olykor-olykor pislantott egyet, majd vacogni kezdett a foga.

Manon oldalra billentett fejjel Dorianhez fordult.

– Mintha… más lennél ma.

Dorian vállat vont.

– Ha azt akarod, hogy olyasvalaki melegítse az ágyadat, aki minden szavadra reszketve összehúzza magát, és engedelmeskedik, bármit mondasz is neki, akkor keress mást!

Manon pillantása a Dorian nyakát ölelő halvány sávra siklott.

– Még mindig nem vagyok meggyőződve róla, hercegecském – sziszegte –, hogy nem kellene-e mégis inkább megölnöm.

– És mégis mivel győzhetnélek meg, boszi? – Dorian meg sem próbálta leplezni hangjában a sokatmondó érzékiséget, ahogy a szavak élét sem.

Manon állkapcsában megrándult egy izom. Legendás teremtmények... Ezek veszik most körül. A boszorkányok, a pók… Mintha egy olyan könyv szereplője lenne, amit ő maga adott kölcsön ősszel Aelinnek. Persze azok a karakterek sosem küzdöttek olyan hatalmas űrrel, mint amilyen benne tátong.

Cyrene csupasz lábát figyelte a hóban. Keze megrezzent a törzse mellett, a póklábak egy halovány emlékképe.

Dorian igyekezett nem összerezzenni. A terve felért az öngyilkossággal: megtanulni a lénytől, amit kell, aztán belopózni Morathba.

Manon ismét őt vizslatta, de Dorian állta a pillantását. Ahogyan a szavait is, amikor a boszorkány így szólt:

– Ha tényleg semmi szépséget nem találsz az életben, akkor csak nyugodtan, hozd magaddal! – Kihívás. Hogy ne Morath vagy a pók felé nézzen, hanem önmagába. Manon pontosan tudta, mi emészti Dorian üres mellkasát, talán azért, mert hasonló kín mardosta őt is. – Hamarosan úgyis kiderül, igazat mondott-e a crochanekkel kapcsolatban.

Dorian tudta, hogy igazat mondott. Damaris felmelegedett a kezében, amikor Cyrene beszélt.

És amikor megtalálják a crochaneket, amikor a Tizenhármak figyelmét más vonja el, kiszedi a pókból, amit tudni akar.

Manon a Tizenhármakhoz fordult, a boszorkányok már türelmetlenül toporogtak.

– Indulunk! Szürkületre odaérhetünk a crochanekhez.

– És aztán? – érdeklődött Asterin.

Az egyetlen, aki feltehetett ilyen kérdést.

Manon Abraxoshoz sétált. Dorian követte, és odahajított a mágiájával maga után rángatott Cyrene-nek egy váltásköpenyt.

– Aztán jöhet a következő lépés – kerülte ki Manon a válaszadást. És most az egyszer senkinek sem nézett a szemébe. Végig dél felé meredt.

Úgy tűnt, a boszorkány elhallgat valamit. Vajon van olyan borzalmas, mint Dorian titkai?

8. FEJEZET

Sötétség fogadta Aelint, amikor magához tért. Szűk, zárt sötétség.

Megmozgatta a könyökét, és máris beleütközött a láda oldalába, lánccsörgés visszhangzott a kis helyen. Csupasz lábával némi mozgás árán elérte a láda végét is.

Megkötözött kezével megérintette az arcától csupán néhány centiméterre lévő tömör vaslapot. Végigsimított a domború, spirális és napokat ábrázoló mintákon. Maeve még odabentről is kidíszíttette. Hogy Aelin sose feledhesse, ez a láda egyedül neki készült, jóval azelőtt, hogy egyáltalán megszületett volna.

Viszont… Ujjhegyeivel simított végig a hűvös, durva fémen.

Cairn levette a páncélkesztyűt. Vagy elfelejtette visszatenni azután, amit művelt vele. Azután, hogy a nyílt láng fölé tartotta, amíg a fém már vöröslött a kezén, ő pedig egyre csak sikított, sikított…

Aelin a fémre tapasztotta a tenyerét, és meglökte.

Törött karja, a bőrét átszúró csontszilánkok emlékek voltak csupán.

Vagy soha meg sem történt.

Mégis valóságnak érezte.

Sokkal inkább, mint azokat az emlékeket, amik egyre csak kínozták, követelték, hogy vegyen végre tudomást róluk. Hogy fogadja el őket.

Aelin felfelé tolta a vaslapot, izmai megfeszültek.

A fedél nem moccant.

Újra próbálkozott. Hogy volt ennyi ereje, azt egyebek mellett Maeve gyógyítóinak köszönhette: nem hagyták, hogy elsorvadjanak az izmai, amíg a ládában feküdt.

Halk vinnyogás szűrődött be a ládába. Figyelmeztetés.

Aelin abban a pillanatban eresztette le a kezét, hogy csikorogva kattant a zár, és az ajtó nyikorogva kinyílt.

Cairn léptei ezúttal gyorsabban dobbantak. Sürgetően.

– Könnyíts magadon a folyosón, aztán várj az ajtóban! – vetette oda Fenrysnek.

Aelin megacélozta magát, ahogy a léptek elhaltak. Nyögés, majd fém zörgött, és hirtelen tűz fénye áramlott be. Pislogott, de egyébként mozdulatlanul feküdt.

Vasláncait a ládához erősítették. Ezt a saját kárán tanulta meg.

Cairn szótlanul kioldotta.

Ez volt a legveszélyesebb időszak számára, egészen addig, amíg az oltárhoz nem erősítette őket. Hiába volt Aelin lába és keze is megkötve, Cairn nem kockáztatott.

Ahogyan ma sem, annak ellenére, hogy nem tette vissza rá a páncélkesztyűt. Talán megolvadt a tűztál felett, a bőrével együtt.

Cairn felrántotta Aelint, és fél tucat őr lépett be az ajtón néma csendben. Borzalomnak semmi jele nem mutatkozott az arcukon, amikor meglátták, mit műveltek vele.

Aelin látta már ezeket a hímeket. A véráztatta tengerparton.

– Varik! – vakkantotta Cairn, mire az egyik őr előrelépett. Fenrys mellette állt az ajtóban, a farkas akkora volt, mint egy póni. Varik a nyakához érintette a kardját.

Cairn megragadta Aelin láncát, és a mellkasához rántotta őt, majd az őrök és a farkas felé indultak.

– Egy rossz mozdulat, és halott!

Aelin nem mondta el neki, hogy abban sem biztos, van-e elég ereje megpróbálkozni bármivel, főleg a szökéssel.

Minden tagját ólomsúlyúnak érezte.

Nem ellenkezett, amikor fekete zsákot húztak a fejére, mielőtt kiléptek a boltíves ajtón. Ahogyan akkor sem, amikor végigsétáltak a folyosón, bár a lépéseket, a fordulókat megjegyezte.

Nem érdekelte, elég okos-e Cairn ahhoz, hogy óvatosságból összezavarja őt. Akkor is megszámolt mindent. Figyelte, hogyan zúg a folyó, hogy minden alkalommal, amikor újabb folyosóra fordulnak, egyre hangosabbá válik, hogy csupasz bőrét egyre jobban hűti a vízpára, és csuszamlóssá válik tőle a kő a lába alatt.

Kijutottak a szabad levegőre. Nem látta, de érezte, ahogy nedves ujjaival végigsimít rajta, ahogy a világ roppant terjedelméről suttog.

Futás! Menekülj!

A szavak csupán távoli morajlásként jutottak el hozzá.

Tudta jól, hogy az őr pengéje továbbra is Fenrys nyakán pihen. Hogy a vérét ontaná. Maeve parancsa megkötötte Fenrys kezét – és nem használhatta azt a különös képességét sem, amivel kis távolságok között ugrani tudott, mintha egyik helyiségből a másikban termett volna.

Már réges-rég feladta a reményt, hogy Fenrys valahogy az előnyükre fordíthatja, hogy elmenekülhetnek innen. Nem hitte, hogy csodával határos módon visszanyerte a képességet, ha az őr lesújtana rá.

És ha mégis úgy dönt, hogy menekülni próbál – fizetne-e Fenrys életével a sajátjáért?

– Gondolkozol rajta, nem igaz? – sziszegte Cairn a fülébe. Aelin érezte, hogy a hím mosolyog, hiába nem látott semmit a zsák miatt. – Hogy megéri-e feláldozni a farkast a saját szabadságodért. – Kéjes nevetést hallatott. – Próbáld csak meg! Lássuk, milyen messzire jutsz! Még úgyis hátravan pár percnyi séta.

Aelin nem foglalkozott vele. Ahogyan a hanggal sem, ami egyre azt suttogta: fuss, fuss, fuss!

Egyik lépés követte a másikat. Remegett a lába a megerőltetéstől.

Rögtön tudta, milyen régóta él fogságban. Hogy mióta nem mozgott rendesen, hiába tettek meg mindent a gyógyítók az izomsorvadás ellen.

Cairn ívelt lépcsősoron vezette fel, ő pedig levegő után kapkodott. A vízpárát maguk mögött hagyták, csak a hűvös éjszakai levegő maradt. Édes illatok terjengtek. Virágok.

Még mindig vannak virágok. A világban, amiben él, ebben a pokolban, még mindig nyílnak valahol a virágok.

A vízzubogás távolivá csendesült, helyébe vidám csörgedezés lépett. Szökőkutak. Hűvös, sima kőlapokat érzett a talpa alatt, és a zsákon keresztül aranyló fényt vetett a pislákoló tűz. Lámpások.

A levegő szorosabban ölelte, megállapodott. Talán valamiféle udvarba értek.

A fájdalom villámként hasított végig a combján, a lábszárán, szeretett volna lelassítani, megállni.

Aztán ismét szabaddá vált a tér körülöttük, és a víz megint hangosan zubogott.

Cairn megállt, és hatalmas testéhez rántotta Aelint is. Különféle fegyverei a lánchoz és Aelin bőréhez nyomódtak. Az őrök ruhája suhogott, ahogy ők is megtorpantak. Fenrys karmai hangosan koppantak a kövön, nyilván azért, hogy jelezze, a közelében van.

Azonnal tudta, miért jelzett neki a farkas, amikor felcsendült egy női hang. Egyszerre volt fiatal és idős, derűs és lélektelen.

– Vedd le a kámzsát, Cairn!

A hím engedelmeskedett, és Aelinnek elég volt néhány pillantás, hogy körbenézzen.

Járt már itt korábban.

Járt már a fenséges folyóra és a vízesésekre néző széles verandán, sétált már keresztül az ősi kővároson, amiről jól tudta, hogy ott terül el mögötte.

Ezen a szent helyen állt, és szembenézett a sötét hajú királynővel. Maeve az emelvényen elhelyezkedő kőtrónon ült, körülötte köd gomolygott, trónusa háttámláján fehér bagoly pihent.

Ezúttal csupán egyetlen farkas feküdt a lábánál. Sötét volt, mint az éjszaka, mint a királynő szeme, amit épp élvezettel összehúzott, ahogy szemügyre vette Aelint.

Úgy tűnt, Maeve azzal is megelégszik, hogy hagyja, hadd nézzen körbe Aelin. Hadd fogja fel.

Sötétlila ruhája csillogott a mögötte gomolygó ködben, hosszú uszálya az emelvény lépcsőfokaira omlott. Egészen a…

Aelin lenézett a rövid lépcsősor aljára, és megdermedt.

Maeve vörös ajka mosolyra húzódott, ahogy elefántcsontszínű kezével intett.

– Viheted, Cairn!

A hím azonnal odahurcolta Aelint a földre rajzolt, tökéletes kör felé.

Üvegszilánkokat halmoztak egymásra a kövön.

Cairn a közvetlen közelében torpant meg, a legszélső vastag üvegcserepek csupán centiméterekre hevertek Aelin csupasz lábujjaitól.

Maeve intett a lábánál fekvő fekete farkasnak, mire az felpattant, és levett valamit a trón széles karfájáról, hogy aztán Cairnhez lépjen.

– Gondoltam, érdemes lenne elismerni a titulusodat – jegyezte meg Maeve. Arcáról egy pillanatra sem olvadt le a pókszerű mosoly, miközben Aelin szemügyre vette, mit ad át a farkas a Cairn mellett álló őrnek. A királynő kiadta az utasítást: – Rakjátok rá!

Az őr kezében egy korona fénylett, ősrégi és csillogó. Ezüstből, gyöngyökből készítették, melyek felfelé álló szárnyakat mintáztak, s azok csúcsos tetőben értek össze. Tiszta gyémántok vették körbe, úgy ragyoglak, mintha magukba zárták volna a hold fényét. Az őr közelebb lépett Aelinhez.

A hűvös fém iszonyatos, döbbenetes súllyal nehezedett a fejére. Jóval nehezebb volt, mint amilyennek tűnt, mintha a közepe színtiszta vasból készült volna.

Egy másfajta béklyó. Mindig is az volt.

Aelin legszívesebben hánykolódni kezdett volna, lerázta volna a koronát a fejéről, de nagy nehezen megállta.

– Mab koronája – magyarázta Maeve. – A te koronád, vér és születés szerint téged illet. Mab valódi örökösét.

Aelin ügyet sem vetett a szavakra. Egyre csak az üvegszilánkok alkotta kört figyelte.

– Ó, hogy az! – követte a tekintetét Maeve. – Szerintem tudod, hogy mi vár rád, Tűzhozó Aelin.

Aelin nem felelt.

Maeve biccentett.

Cairn előrelökte őt, egyenesen az üvegcserepek közé.

Meztelen talpán szétnyílt a puha bőr, borzalmas hanggal repedt.

Aelin összeszorított fogakkal, élesen szívta be a levegőt, lenyelte a sikolyát, amint Cairn térdre kényszerítette.

Kiszorult belőle a levegő, ahogy lezuhant. Minden egyes üvegszilánktól, ami felsértette a bőrét, és ami mélyre vájt a húsában.

Lélegezz! A lélegzés kulcsfontosságú, elengedhetetlen.

Száműzte a fájdalmat, csak arra koncentrált, hogy beszívja, majd kifújja a levegőt. Olyan volt, mint egy partra siető, majd visszatérő hullám.

Melegség áradt szét és gyűlt tócsába a térde, a lábszára, a bokája alatt, vérének fémes szaga összekeveredett a köddel.

Szaggatottan vette a levegőt, remegni kezdett, sikoly készült feltörni belőle.

Ajkába harapott, szemfoga belemélyedt a húsba.

Nem sikít. Még nem.

Lélegezz... lélegezz!

Vér ízét érezte a szájában, ahogy még erősebben az ajkába harapott.

– Milyen kár, hogy nincs, aki végignézze – szólalt meg Maeve. Hangja egyszerre csengett távolról, mégis túl közelről. – Tűzhozó Aelin végre az őt megillető tündérkirálynő-koronát viseli. És itt térdel előttem.

Remegés futott végig Aelinen, annyira kibillentve a testét addigi egyensúlyából, hogy az üvegcserepek új helyeken, új szögből martak bele.

Még jobban magába húzódott, messzire szállt. Minden egyes lélegzetvétel a tengerre repítette, egy olyan helyre, ahol a szavak, az érzelmek és a fájdalom csupán távoli partszakasznak tetszett.

Maeve csettintett.

– Fenrys!

A farkas elsietett mellette, és leült a trón mellé. Azonban előbb még a fekete farkasra pillantott. Csupán felé fordította a fejét, nem tett többet.

A fekete farkas visszanézett rá, tekintete üresen, hűvösen csillant. Ennyi elég is volt Maeve-nek ahhoz, hogy így szóljon:

– Connall, most már elmondhatod az ikertestvérednek, amit akarsz!

Fény villant.

Aelin az orrán keresztül vette a levegőt, és a száján keresztül fújta ki. Ezt ismételgette újra meg újra. Szinte fel sem fogta, hogy a farkas helyén már egy lenyűgöző, sötét hajú hím áll. Bőre éppolyan bronzszínű volt, mint az ikertestvéréé, azonban az arcán nyoma sem volt annak a vadságnak, annak a pajkosságnak, mint Fenrysén. A harcosok többrétegű öltözékét viselte, feketét, míg Fenrys általában szürkét hordott, és két oldalán ugyanolyan tőr lógott.

A fehér farkas felnézett az ikertestvérére. A láthatatlan erő odaláncolta a trón mellé.

– Ami a szíveden, az a szádon, Connall! – biztatta Maeve továbbra is halovány mosollyal. A trón háttámláján üldögélő gyöngybagoly komoran, pislogás nélkül figyelte őket. –

Biztosítsd róla a testvéredet, hogy ezek a saját szavaid, nem adtam parancsba, hogy ezt mondd!

Csizmatalp nyomódott Aelin gerincébe, enyhén előrelökte őt. Hogy még jobban belepréselődjenek az üvegcserepek.

Nem tudott elég tudatosan lélegezni ahhoz, hogy ne szakadjon ki belőle a fojtott nyögés.

Gyűlölte. Gyűlölte ezt a hangot, éppúgy, ahogyan a királynőt maga előtt és a szadista hímjét maga mögött. Mégis felnyüszített, kitört belőle a hang, bár szinte alig hallatszott a vízesések robajától.

Fenrys sötét szeme rávillant. Négyszer pislogott.

Aelin képtelen volt visszapislogni. Egyre csak ökölbe szorította, majd elernyesztette a kezét.

– Csak magadnak köszönheted ezt az egészet! – jelentette ki Connall, magára vonva a testvére figyelmét. Éppolyan jegesen csengett a hangja, mint Maeve-é. – Az arroganciád, a folyamatos meggondolatlanságod... Ezt akartad? – Fenrys nem felelt. – Nem hagyhattad, hogy megkapjam, amit akarok, hogy ez csak az enyém legyen. Véresküt fogadtál, de nem azért, hogy a királynőnket szolgáld, hanem hogy ne kerekedhessek én felül.

Fenrys kivillantotta a fogait, pedig egyfajta szomorúság ült a tekintetében.

Aelin térdét és combját ismét elöntötte a fájdalom. Lehunyta a szemét.

Kibírja, legyőzi a fájdalmat.

A népe tíz éven át szenvedett. Valószínűleg most is szenved. Értük kibírja. Átadja magát a fájdalomnak. Túléli.

Connall hangja zengett.

– Szégyent hozol a családunkra, a királyságra. Eladtad magad egy idegen királynőnek. Mégis mi értelme volt? Könyörögtem neked, hogy fogd vissza magad, amikor Lorcan után küldtek. Könyörögtem, hogy légy eszednél. Ennyi erővel akár arcon is köphettél volna.

Fenrys vicsorgott, ami nyilván valami titkos kommunikációs forma lehetett közöttük, mert Connall felhorkant.

– Elmenni? Mégis miért akarnék valaha is elmenni? Minek? Ezért? – Aelin még csukott szemmel is tudta, hogy Connall rámutat. – Nem, Fenrys. Nem megyek sehova. Ahogy te sem.

Halk vinnyogás hasított keresztül a nedves levegőn.

– Ennyi lesz, Connall – csendült Maeve hangja, majd fény villant, olyan erős, hogy még az Aelin szemhéja mögötti sötétségen is keresztülderengett.

Ő pedig egyre csak a légzésével törődött.

– Tudod, hogyan vethetsz véget ennek mihamarabb, Aelin – intézte most hozzá a szavait Maeve. Aelin lehunyva tartotta a szemét. – Mondd el, hova rejtetted a rémkulcsokat, és fogadj véresküt... Persze nem muszáj ilyen sorrendben.

Aelin kinyitotta a szemét. Megemelte összekötött kezét maga előtt.

Aztán bemutatott Maeve-nek, olyan hevesen és ocsmányul, ahogyan korábban még soha senkinek.

Maeve mosolya feszültebbé vált – épp csak egy leheletnyit.

– Cairn!

Még mielőtt Aelin mély levegőt vehetett volna, hogy megacélozza magát, két tenyér csapódott a hátának. Hogy lenyomja.

Erre már képtelen volt visszafojtani a sikolyát.

Cairn belenyomta őt a fájdalom égő bugyrába, ami végigsiklott a lábán, a gerincén.

Az istenek szerelmére… Az istenek szerelmére...

Valahonnan messziről Fenrys morgása hallatszott, még a sikolyai ellenére is, amit aztán Maeve dallamos hangja követett:

– Ennyi elég lesz, Cairn.

Enyhült a vállán a nyomás.

Aelin a térdére hajolt.

Mély levegő… Mély levegőt kell vennie.

De képtelen volt rá. A tüdeje, a mellkasa csupán millimétereket mozdult, reszelősen, apró kortyokban szedte a levegőt.

Minden elmosódott a szeme előtt, és mozdult a vértócsa is, ami már jóval a térdén túlra folyt.

Kibírni, túlélni…

– A kémeim érdekes információmorzsával láttak el ma reggel – szólalt meg Maeve vontatottan. – Állítólag felbukkantál Terrasenben, hogy háborúra készítsd a kis hadsereget, amit összegyűjtöttél. Te, Rowan herceg és két kegyvesztett harcosom. Meg a szokásos kis barátaid.

Aelin csak most döbbent rá, hogy igenis reménykedett.

Hogy élt benne a reménysugár, akármilyen ostoba és szánalmas volt is. A reménysugár, hogy eljön érte.

Hiszen ő mondta neki, hogy ne tegye. Ő mondta, hogy védje meg Terrasent. Ő intézett mindent úgy, hogy képes legyen kétségbeesett próbálkozásként kiállni Morath ellen.

– Kapóra jön, hogy van egy alakváltó is a csapatban, aki eljátszhatja a királynőt – gondolkozott hangosan Maeve. – Kérdés, hogy mennyi ideig lehet folytatni a színjátékot, ha nem lesz, aki elhamvassza Morath légióit. Vajon mikor üt szöget az összegyűjtött szövetségesek fejébe, hogy a Tűzhozó nem perzsel fel senkit?

Ez bizony így volt. A részletek, a terv, amit Lysandrával szőtt... Maeve nem tudhatta mindezt, ha nem mond most igazat. Vagy talán hazudozik, csak rátapintott az igazságra? Előfordulhat, persze, viszont…

Rowan is velük ment. Mind északra mentek. És el is érték Terrasent.

Legalább ennyi megadatott. Legalább ennyi, és mégis…

Az üvegcserepek szikráztak körülötte a ködben és a holdfényben, a vére sűrű foltot hagyva szivárgott közöttük.

– Én nem akarom elpusztítani ezt a világot, mint Erawan – folytatta Maeve, mintha csupán barátok lennének, akik Résvár egyik legelőkelőbb teaházában beszélgetnek. Már ha működik még bármelyik azután, hogy a vasfogú boszorkányok leigázták a várost. – Úgy szeretem Erileát, ahogyan van. Mindig is így tetszett.

Az üvegcserepek, a vér, a veranda és a holdfény összefolyt a szeme előtt.

– Sok háborút láttam már. Elküldtem a harcosaimat, hogy megvívják őket, hogy véget vessenek nekik. Láttam, milyen pusztítás marad utánuk. Az üveg, amin fekszel, az egyik ilyen háborúból származik. A déli üveghegyekből. Egykor csupa homokdűne borította, de a sárkányok üveggé égették őket egy ősrégi, véres harcban. – Derűs hümmögés. – Néhányan azt állítják, ez a legkeményebb üveg a világon. A legnehezebben törhető. Gondoltam, mivel származásod folytán te magad is tűzokádó vagy, értékelni fogod, honnan származik.

Nyelvével csettintett, majd Cairn ismét ott termett Aelinen, kezét a vállára tette.

És nyomta lefelé.

Egyre erősebben és erősebben. Az istenekre, az istenekre, az istenekre…

Csakhogy nem volt semmiféle isten, aki megmenthette volna. Valójában nem.

Aelin sikolyait visszaverte a kő, a víz.

Egyedül. Egyes-egyedül kell ezt végigcsinálnia. A fehér farkasnak hiába is könyörögne segítségért.

Cairn eleresztette a vállát.

Aelin zihálva, émelyegve ismét összehúzta magát.

Kibírni, túlélni…

Maeve így folytatta:

– A sárkányok nem élték túl a háborút. És többé nem keltek fel.

Ajka mosolyra húzódott, és Aelin tudta, ezt Maeve-nek köszönhetik.

Maeve azokat a tüzes lényeket is levadászta, meggyilkolta.

Aelinnek fogalma sem volt, miért érzi azt, amit. Hogy miért szánja úgy azokat a lényeket, amelyek már évszázadokkal korábban kihaltak. Amelyek soha többé nem járhatják be a világukat. Nem értette, miért keseríti ez annyira el. Hogy mit számít egyáltalán, amikor az ő vére is izzott a fájdalomtól.

Maeve Connallhez fordult, aki tündér alakban állt a trón mellett, és dühödten méregette az ikertestvérét.

– Frissítőt!

Aelin az üvegen térdepelt, miközben ételt, italt hoztak eléjük. Csak térdelt ott, ahogy Maeve sajtot és szőlőt eszegetett, és ajkán mosollyal végig őt nézte.

Képtelen volt elejét venni a remegésnek, ami úrrá lett rajta, a borzalmas dermedtségnek.

Mélyre, nagyon mélyre zuhant.

Nem számít, hogy Rowan nem jön el érte. Ha a többiek is engedelmeskedtek az akaratának, és Terrasenért harcolnak.

Ő maga is megvédi az otthonát, a saját módszerével. Ameddig csak tudja, védelmezi. Ennyivel tartozik Terrasennek. Teljesen sosem fogja megfizetni az adósságát.

Messziről szavak csendültek, egy emlék tört a felszínre. Aelin hagyta, hadd ragadja magával, hadd vonja el a testétől.

Az apja mellett ült a kastély nyitott gyakorlópályájára vezető lépcsőfokok egyikén.

Inkább volt templom, mint aréna, körben végig világos oszlopok álltak, évszázadokon át figyelték, hogyan cseperednek fel Terrasen legerősebb harcosai. Ezen a késő nyári délutánon üresen állt a gyakorlópálya, csupán aranyszínű fény szivárgott be odakintről.

Rhoe Galathynius végigsimított kerek pajzsán. A sötét fém korcossá és hajlottá vált a borzalmaktól, amik már rég az enyészeté lettek.

– Egyszer ez a te pajzsod lesz – szólalt meg, miközben Aelin is végigsimította régi pajzs egyik hosszú karcolásán. – Ahogyan korábban én és előttem a dédnagybátyád is megörökölte.

Aelin még mindig zihált, nemrég fejezték be az edzést. Csak ketten voltak, ahogy az apja megígérte. Hetente egy óra, amikor csak vele foglalkozik.

Az apja letette a pajzsot a kőlépcsőre, egy fokkal lejjebb, és Aelin még a szandálon keresztül is érezte a koppanást. Majdnem olyan nehéz volt, mint ő, az apja mégis olyan könnyedén cipelte, mintha a része lenne.

– Hogy te is megvédhesd vele a királyságunkat – folytatta az apja –, ahogyan előtted a házunk rengeteg bátor leszármazottja. – Az apjára nézett, jóképű, sima arcára. Ünnepélyes volt, királyi. – Ez a feladatod, az egyetlen kötelességed. – Megérintette a pajzs szélét, és a szavainak súlyt kölcsönözve megkocogtatta. – Az a dolgod, hogy megvédd az országunkat, Aelin. Hogy megóvd.

Aelin bólintott, pedig nem értette. Az apja csókot nyomott a homlokára, mintha félig azt remélné, hogy soha nem is kell majd megértenie.

Cairn megint az üvegcserepekbe nyomta.

Már nem maradt benne sikoly.

– Kezdem unni – jelentette ki Maeve. Már nem érdekelte az étellel teli ezüsttálca. Előrehajolt a trónján, a bagoly mögötte felborzolta a tollak. – Nem hiszed, Aelin Galathynius, hogy meghozom a szükséges áldozatokat azért, amit akarok?

Már nem tudta, hogyan beszéljen. Legalábbis itt egy szót sem szólt.

– Hadd mutassam meg, mire gondolok! – egyenesedett ki Maeve. Fenrys szemében figyelmeztetés csillant.

Maeve elefántcsontszínű kezével Connall felé intett, aki dermedten állt a trón mellett. Tapodtat sem mozdult onnan azóta, hogy meghozta a királynő étkét.

– Gyerünk!

Connall előhúzta az egyik tőrt az övéről. Majd Fenrys felé lépett.

Ne!

A szó hűvösen csattant benne. Ajkai megformálták, ahogy a láncot rángatta, ahogy folyékony tűzsávok száguldottak végig a lábán.

Connall újabb lépést tett előre.

Üveg csörömpölt, reccsent alatta. Ne, ne...

Connall remegő kézzel állt meg Fenrys felett. Fenrys csak vicsorgott rá.

Connall a levegőbe emelte a tőrt.

Aelin képtelen volt talpra ugrani. Visszatartotta a lánc, az üvegszilánkok. Az égvilágon semmit sem tehetett, az égvilágon semmit…

Cairn a nyakánál fogva megragadta, ujjait olyan erősen belevájta, hogy Aelin tudta, nyomot fog hagyni, aztán ismét a véres üvegcserepek közé nyomta. Reszelős, elhaló sikoly tört fel Aelin ajkáról.

Fenrys. Az egyetlen, aki az élethez, aki a valósághoz köti…

Connall pengéjén megcsillant a fény. Ködvárban a segítségükre sietett. Akkor szembeszállt Maeve-vel, talán most is megteszi, talán gyűlölettel teli szavai nem voltak többek puszta ámításnál…

A penge lesújtott.

Csakhogy nem Fenrysre.

Egyenesen Connall szívébe fúródott.

Fenrys azonnal mozdult – vagy legalábbis próbált. Eltátotta a pofáját, mintha üvölteni szeretne, újra és újra megpróbált odaugrani a testvéréhez, aki a veranda kőpadlójára zuhant. Vére szép lassan tócsába gyűlt.

A Maeve trónján ülő bagoly szárnya megrebbent, mintha elborzasztaná a látvány. Ám ekkor Cairn halkan felnevetett. A hang mennydörögve száguldott el Aelin feje mellett.

Valóság. Ez most a valóság. Biztosan az.

Valami hűvös, iszamós terjengett a bensejében. Keze elernyedt a teste mellett. Connall sötét szeméből elszivárgott az élet, fekete haja sötét tükröt mutatott a padlón tócsába gyűlő vérnek.

Fenrys remegett. Valószínűleg Aelin is remegett volna.

– Beszennyeztél valamit, ami az enyém volt, Aelin Galathynius – szólalt meg Maeve. – És most ki kell irtanom.

Fenrys vinnyogott, még mindig próbált odamászni a holtan heverő ikertestvéréhez. A tündérek gyorsan gyógyulnak, talán Connall szíve is…

Connall mellkasa beleremegett az apró lélegzetbe.

Aztán nem mozdult többé.

Fenrys vonyítása kettéhasította az éjszakát.

Cairn elengedte őt, mire Aelin az üvegre rogyott, a szilánkok. belemartak a kezébe, a csuklójába.

Csak feküdt ott, félig elterülve. Hagyta, hogy a korona lebucskázzon a fejéről, és pattogva végigguruljon a padlón. A sárkányüveg szerteszét szóródott ott, ahol a földhöz csapódott. Pattogott, majd már csak gurult, szabályos ívben kanyarodva a verandán. Egészen a kőkorlátig.

Aztán aláhullott a robajló, gyűlöletes folyóba.

– Senki sem segít itt rajtad. – Maeve hangja éppoly üresen csengett, mint amilyennek a csillagok közötti sötétség tűnt. – És senki sem jön érted.

Aelin begörbítette ujjait az ősrégi üvegcserepek között.

– Gondolkozz ezen! Gondolkozz rajta ma este, Aelin! – Maeve csettintett. – Végeztünk.

Cairn megragadta a láncokat.

Aelin izmai megadták magukat, a lábán ismét szétnyílt a bőr. Alig érezte, mert a lelke mélyén, a legeslegmélyén düh és tűz tengere izzott.

Amikor Cairn felhúzta, és kegyetlen kezével végigsimított a bőrén, Aelin lecsapott.

Két csapást mért az ellenfeleire.

Először belevágott egy üvegcserepet Cairn nyakába oldalról. A hím szitkozódva hátratántorodott, vér fröcsögött.

Aztán Aelin megpördült, hiába vájt a lábába az üveg, és elhajította a másik kezében szorongatott üvegcserepet. Egyenesen Maeve-re célzott.

Hajszál híján talált is. Az üveg végighasította Maeve halovány arcát, majd a földre zuhant a trón mögött. A bagoly felvijjogott.

Cairn durván megragadta, üvöltött, dühöngve ordította, hogy Te szuka!, de Aelin nem is hallotta. Mert Maeve arcán vékony sávban vér csordult le.

Fekete vér. Éjsötét.

A királynő egyre csak őt nézte sötét szemével, ahogy az arcához emelte a kezét.

Aelin lába felmondta a szolgálatot, nem küzdött az őt elcipelő őrök ellen.

Egyetlen pislantással később a vér vörössé vált. Éppolyan fémes volt a szaga, mint az övé.

Csak a fény miatt látta így. Képzelgett, egy újabb álmot látott maga előtt…

Maeve a fehér ujjait szennyező skarlátvörös foltra meredt.

Ónix szél jött el Aelinért, körbetekeredett a nyaka körül. Megszorította, és Aelin többre már nem emlékezett.

9. FEJEZET

Cairn az oltárhoz láncolta, és otthagyta.

Fenrys jóval azután jött be, hogy Aelin magához tért.

Még mindig szivárgott a vér a lábából, a talpából, Cairn nem szedegette ki belőle az üvegszilánkokat.

Nem egy farkas lépett be a kőterembe, hanem egy hím tündér. Fenrys minden egyes lépése eleget mondott, de aztán Aelin belenézett üres szemébe, látta, milyen hamuszínűvé vált máskor aranyszínű bőre. Fenrys a semmibe meredt, még akkor is, amikor megállt ott, ahova Aelint láncolták.

Aelin szavakhoz nem folyamodhatott, nem volt benne biztos, kijön-e hang még egyáltalán a torkán, ezért pislogott hármat. Jól vagy?

Válaszképp két pislantást kapott. Nem.

Fenrys arcát sós sávok szelték ketté.

Aelin lánca megcsörrent, ahogy remegő ujját a hím felé nyújtotta.

Fenrys némán megfogta a kezét.

Aelin tátogott, bár persze a maszk miatt Fenrys valószínűleg nem olvashatta le az ajkáról a szavakat: Annyira sajnálom. Megszorította Aelin kezét.

Nem gombolta be felül szürke kabátját. Épp elég széles volt a rés ahhoz, hogy kilátsszon izmos felsőteste. Mintha annyira sietett volna, hogy nem érdekelte a ruházata.

Aelin gyomra felfordult. A gondolatra, hogy mit kellett tennie, miközben az ikertestvére holtteste még mindig ott hevert mögötte a veranda kőpadlóján…

– Nem tudtam, hogy ennyire gyűlöl – szólalt meg Fenrys reszelősen.

Aelin megszorította a kezét.

Fenrys lehunyta a szemét, reszketve szívta be a levegőt.

– Maeve csak annyit engedett, hogy kiszedegessem belőled az üvegszilánkokat. Ha kiszedtem, akkor… Akkor vissza kell mennem oda.

Állával a falrész felé bökött, ahol általában ülni szokott. Elkezdte végignézni Aelin lábát, de ő ismét megszorította a kezét, és kétszer is pislogott. Nem.

Maradjon csak ebben az alakjában még egy kicsit, hadd gyászoljon hímként, nem farkasként. Maradjon csak ebben az alakjában még egy kicsit, hadd halljon ő is baráti hangot, hadd érintse valaki gyengéden…

Sírva fakadt.

Képtelen volt megállni. Képtelen volt megálljt parancsolni neki, miután kitört belőle. Gyűlölt minden egyes könnyet, minden egyes reszketeg lélegzetvételt, minden egyes rándulást, amitől iszonyú fájdalom hasított a lábába, a talpába.

– Kiszedem őket – jelentette ki Fenrys, és Aelin még csak el sem mondhatta neki, bele sem foghatott a magyarázatba, hogy nem az üveg miatt sír, nem amiatt, hogy a bőre és a húsa felszakadt.

Hanem mert nem jön. Rowan nem jön el érte.

Örülnie kellene. Meg kellene könnyebbülnie.

És tényleg meg is könnyebbült.

Mégis... Mégis…

Fenrys előhúzott egy csipeszt a készletből, amit Cairn a közelben álló asztalon hagyott.

– Sietek, amennyire csak tudok.

Aelin olyan erősen harapott az ajkába, hogy kiserkent a vére, elfordította a fejét, amikor Fenrys kihúzta az első üvegszilánkot a térdéből. Hús és izom szakadt fel újra.

A só elnyomta a vér szagát, és Aelin tudta, hogy Fenrys is sír. A könnyeik illata betöltötte az aprócska helyiséget, miközben Fenrys dolgozott.

Egyikük sem szólt egy szót sem.

10. FEJEZET

A világ fagyos sárrá, vörös és fekete vérré és a hideg ég felé szálló utolsó sikolyokká vált.

Az elmúlt hónapok során Lysandra megtanulta, hogy egy csata semmiképp sem rendezett, szabályos dolog. Káosz volt, fájdalom, és nem akadt egyetlen hősies, nagyszabású párbaj sem. Karmaival vájt, agyaraival tépett, behorpadt pajzsok és véres kardok csattanása szállt. A korábban könnyedén felismerhető páncélzatok bemocskolódtak, és ha az ellenség nem sötétet visel, Lysandra nem biztos, hogy meg tudja különböztetni a barátot az ellenségtől.

De tartották a frontvonalat. Legalább ennyit fel tudtak mutatni.

Összeérő pajzsok és páncélok sorakoztak az egykor hófedte, mára sártengerré váló mezőn, ahol megütköztek Erawan Eldrysen keresztülmenetelő seregével.

Aedion választotta ki a csatamezőt, az időpontot, ő határozta meg, merre haladjon a háború. A többiek azonnal támadni akartak, ő azonban hagyta, hogy Morath seregei behatoljanak a kontinens belsejébe – hogy egészen addig masírozzanak, ameddig ő akarta. A csata helyszíne éppolyan fontos, mint a sereg nagysága, magyarázta szűkszavúan a döntését.

Persze nem magának Lysandrának. Az utóbbi időben egy nyomorult szó nem sok, annyit sem szólt hozzá.

Nyilván nem is ez a megfelelő időpont arra, hogy ezen gondolkozzon. Hogy emiatt aggódjon.

A szövetségesek és a katonák úgy hitték, Aelin Galathynius úton van feléjük, így Lysandra felölthette szellemleopárd alakját. Ren Allsbrook még páncélt is kovácsoltatott a leopárd mellkasára, oldalára és horpaszára. Olyan könnyűt, hogy ne zavarja a mozgásban, de elég keményet ahhoz, hogy a három támadás – egy oldalról érkező nyílvessző, majd két kardvágás –, amit nem tudott kivédeni, ne ejtsen rajta sebet.

Apróbb, izzó sebek borították a teste minden pontját. Mancsán a szőrt vér tapasztotta, annyit mészárolt a frontvonalon, és persze felsértették a földre hullott kardok, törött nyilak.

De ment tovább, miközben a Romlás tartotta magát az odavezényelt sereg ellen.

Csupán ötezer katona.

A csupán nevetséges szónak tűnt, de Aedion és a többiek ezt használták.

Morath teljes hadseregéhez képest gyakorlatilag seregnek sem mondhatták, de ahhoz elég nagynak bizonyult, hogy fenyegetést jelentsen.

Számukra, gondolta Lysandra, miközben a Romlás két harcosa között a legközelebbi valg gyalogosra vetette magát.

A férfi feltartotta a karját, épp arra készült, hogy leszúrja a Romlás előtte álló katonáját. Ahogy támadásra emelte a kardot, és a katona felé fordította a fejét, nem láthatta, hogy közeleg a halál. Lysandra belemart a valg fedetlenül maradt nyakába.

Órák óta folyt már a harc, és ösztönössé váltak a harapások, a hús érett gyümölcsként nyílt ketté a pofájában.

Még földet sem ért, már indult is tovább. Kiköpte a szájában maradt darabot a sárba, és hagyta, hadd fejezze le a hullát a Romlás előrenyomuló serege. Milyen messzinek tűnt most a résvári kurtizán élete. De hiába vette körül halál, Lysandra nem hiányolta.

Tőle jóval messzebb Aedion utasításokat üvöltött a balszárnynak. Amikor kiderült, milyen kevés katonát küldött Erawan, a Romlás egy részét pihenni hagyták, a helyüket a terraseni lordok kisebb haderejének katonáival, valamint Galan Ashryver herceg és a Pusztaság királynőjének, Anselnek az embereivel töltötték fel, akik mindketten azt ígérték, úton van az erősítés.

Felesleges lett volna felfedni, hogy Endymion Whitethorn herceg és Sellene Whitethorn hercegnő jóvoltából egy kisebb tündérhadsereg áll a rendelkezésükre, illetve hogy a Vörössivatag csendes orgyilkosait is a soraikban tudhatják. Eljön majd az idő, amikor szükség lesz az általuk okozott meglepetésre, érvelt Aedion a visszaérkezésük után sebtében összehívott haditanácson. Lysandra alig kapott levegőt, pihenő nélkül cipelte őt, Rent és Murtaugh-t Allsbrooktól Orynth határáig, így nem is nagyon figyelt arra, ki mit mond. Aedion nyerte meg a vitát, és csak ez számított.

Persze, az akaraterejének és az arroganciájának köszönhetően minden másban is ő került ki győztesen.

Lysandra nem nézett oldalra, hogy kiderítse, hogy bírja a csatát a sárban, vállvetve az embereivel. Ren vezette a jobbszárnyat, ahol Lysandrát is elhelyezték. Galan és Ansel bal oldalon küzdöttek, Ravi és Sol Suriából szintén azt a szárnyat erősítette.

Lysandra akkor sem mert odapillantani, hogy kiderítse, kinek a kardja lendül még újra és újra a magasba.

Majd a csata végeztével felmérik, kik estek el.

Már nem sok ellenséges katona maradt. Talán ezer, vagy annyi sem. Az ő háta mögött jóval többen álltak.

Úgyhogy Lysandra folytatta az öldöklést, hiába hasonlított az ellenség vére a nyelvén leginkább a megbuggyant borra.

Nyertek, bár persze Aedion tudta jól, hogy egy ötezres sereg elleni győzelemnek nem sokáig örülhetnek, hiszen Morath még nem szabadította rájuk teljes haderejét.

Még mindig a küzdelem hevében égtek, ezért ment Aedion a tábori sátrába egy órával azután, hogy az utolsó valg is a porba hullott. Ren Allsbrook, valamint a suriai Ravi és Sol társaságában a térképpel borított asztal fölé hajolt.

Hogy Lysandra hova lett, azt nem tudta. Túlélte, és tulajdonképpen ennyi elég is kell, hogy legyen.

Nem mosták le a vért és a sarat, ami olyan sűrűn borította őket, hogy réteget képezett a sisakjuk, a páncélzatuk alatt. A fegyvereiket a sátornyílás lapjának közelében egy kupacba hányták a földön. Mindet meg kell majd tisztítani. De nem most.

– Veszteségek? – kérdezte Aedion Ravit és Solt.

A szőke testvérpár együtt uralta Suriát, bár hivatalosan Sol állt az élén. Még sosem háborúztak korábban, pedig körülbelül ugyanannyi idősek voltak, mint Aedion. Ennek ellenére derekasan helytálltak a csatában. Ahogy a katonáik is.

A suriai lordok apját egy évtizede Adarlan bitófáján lelte a halál, az anyjuk pedig csak ravaszságának köszönhetően élte túl a háborúkat és az adarlani térhódítást, meg persze azért, mert virágzó kikötővárosa túlságosan értékes volt a birodalom kereskedelmi útvonalainak szempontjából ahhoz, hogy porig rombolják.

Úgy tűnt, Sol megfontolt, eszes anyjukra ütött.

A szeleburdi, meggondolatlan Ravi pedig megboldogult édesapjukra.

De égszínkék tekintetük mögött megbújva mindketten mélységesen gyűlölték Adarlant.

Sol, akinek keskeny arcát sár pöttyözte, most az orrán keresztül fújta ki a levegőt. Arisztokrata orr, gondolta Aedion gyerekként. A lord már régen is inkább tudós volt, mint harcos, de a jelek szerint tanult egyet s mást a gyerekkor óta eltelt sanyarú években.

– Nem sok, hála az isteneknek. Legfeljebb kétszáz.

A csendes beszéd megtévesztő volt, Aedion erre már rájött az elmúlt hetekben. Talán az is egyfajta fegyver, hogy elhiteti másokkal, milyen kedves és gyenge. Belül azonban pallérozott elme és még annál is hasznosabb ösztönök lakoztak.

– A te szárnyad? – fordult Aedion Renhez.

Ren beletúrt sötét hajába, minek következtében sár hullott alá.

– Legfeljebb százötven.

Aedion biccentett. Sokkal jobban teljesítettek, mint várta. Jól tartották a frontot, hála a Romlás néhány katonájának, akiket odaküldött közéjük. A valgok próbáltak szabályos alakzatban maradni, ám amint emberi vért ontottak, úrrá lett rajtuk a csata heve, és elvesztették az önuralmukat, hiába üvöltöztek velük a parancsnokaik.

Csupa egyszerű valg, sehol egy herceg. Aedion tudta, hogy ez nem jelent jót.

Ahogyan azt is, hogy az ötezer fős sereg, ami előbb orvul rátámadott Galan Ashryver hajóira Iliumnál, majd megindult Eldrys felé, valójában csak arra szolgált, hogy kifárassza őket. Nem jöttek sem ilkek, sem vasfogúak, sem rémkutyák.

Ennek ellenére nehezen végeztek velük. Tovább küzdöttek, mint egy átlagos ember.

Ravi a térképet fürkészte.

– Visszahúzódjunk Orynthba? Vagy menjünk inkább a határ felé?

– Darrow azt parancsolta, menjünk vissza Orynthba, ha túléljük – válaszolta Sol az öccsének homlokráncolva. Tisztán látta a Ravi szemében csillanó fényből, hova vágyik a testvére.

Darrow már túl idős volt a harchoz, ezért harminc kilométerrel hátrébb, a hátsó táborban maradt. Ők lettek volna a védvonal, ha az ötezer katonának valahogy mégis sikerül átjutnia a legképzettebb harcosokon, akiket Terrasen valaha is látott. Mostanra nyilván elért a hír odáig, hogy győzelmet arattak, és Darrow valószínűleg megindul vissza a fővárosba.

Aedion Renre pillantott.

– Szerinted a nagyapád meg tudja győzni Darrow-t és a többi lordot, hogy vonuljunk délre?

Tanács irányította háború. Abszurdum! Minden egyes döntéséért, minden egyes harcmezőért meg kellett küzdenie velük. Meg kellett győznie őket.

Mintha nem a királynő seregeiről lenne szó, mintha nem az ő hívó szavára érkeztek volna. Mintha a Romlás hajlandó lett volna bárki másnak engedelmeskedni.

Ren fújt egyet a sátor magasan húzódó teteje felé. Hatalmas, ám dísztelen helyiségben álltak. Nem maradt idejük rendesen felállítani a tábori sátrat, ahogyan a megfelelő felszerelésük is hiányzott a szokásos berendezéshez. Csupán egy tábori ágyat, pár tűztálat és ezt az asztalt hozták be, meg egy rézkádat hátra, amit függönnyel takartak el. Amint véget ér a tanácskozás, Aedion kerít valakit, hogy töltse meg neki vízzel.

Ha Aelin itt lenne, egyetlen pillanat alatt felmelegíthetné.

Száműzte a lelkét mardosó kínt.

Ha Aelin itt lenne, egyetlen leheletére mind az ötezer katona, akiknek a lemészárlásával ma kifárasztották magukat, hamuvá porladt volna, hogy aztán a szél sodorja el őket.

Egyik lord sem kérdezte, hol a királynő. Hogy miért nem állt ki ő is a csatamezőre. Talán nem merték.

Ren így felelt:

– Ha Darrow és a többi lord engedélye nélkül délre megyünk, az hazaárulásnak számít.

– Hazaárulás, amikor a saját nyomorult királyságunkat védjük? – fakadt ki Ravi.

– Darrow és a többiek küzdöttek az előző háborúban – csitította Sol az öccsét.

– És kudarcot is vallottak – vitatkozott Ravi. – Méghozzá csúfosat. – Aedion felé biccentett. – Te ott voltál Theralisban. Láttad, micsoda vérfürdő volt.

A suriai lordok nem szívelték sem Darrow-t, sem a többi nemest, akik a végső, borzalmas kimenetelű csatába vezették a seregeket. Hibáztak, és odaveszett az udvar, a barátaik nagy része. Mit számított, hogy az ellenség jóval több katonával érkezett, és Terrasennek esélye sem volt!

– Én azt mondom, menjünk délre – folytatta Ravi. – Vezényeljük a seregeket a határhoz, ne hagyjuk, hogy Morath olyan közel kerüljön Orynthhoz!

– És akkor az esetleges déli szövetségeseknek nem kell olyan sokat menetelniük, hogy csatlakozzanak hozzánk – bólintott Ren.

– Galan Ashryver és Ansel, a pusztaság királynője oda mennek, ahova mi mondjuk. Ahogy a tündérek és az orgyilkosok is – erősködött Ravi. – Ansel többi csapata most jön északra. Találkozhatnánk velük. Talán ők támadhatnának nyugatról, míg mi lecsapunk északról.

Az ötlet jó volt, Aedionnak is eszébe jutott már. De Darrow-t meggyőzni... Holnap elmegy a másik táborba, talán még elcsípi Darrow-t, mielőtt visszaindul a fővárosba. Miután gondoskodott róla, hogy a sebesültek megfelelő ellátásban részesüljenek.

Csakhogy úgy sejtette, Darrow nem vár majd reggelig az indulással.

– Ashryver tábornok! – csendült egy fiatal férfi nyugodt hangja oda-kintről.

Aedion felmordult. Persze nem Darrow lépett be, hanem egy magas, sötét hajú, szürke szemű férfi. Páncélt nem viselt, ám sáros, sötét ruhája sejtetni engedte, hogy kidolgozott izomzat lapul alatta. Kezében levelet tartott, amit át is nyújtott Aedionnak, miután kecsesen átvágott a sátron és meghajolt.

Aedion elvette a levelet. Az ő neve állt rajta Darrow kézírásával.

– Lord Darrow meghagyta, hogy csatlakozzon hozzá holnap – szólalt meg ismét a küldönc, állával a lezárt levél felé bökve. – Ön és a sereg is.

– Minek küld levelet – motyogta Ravi –, ha úgyis elmondod, mi áll benne?

A hírvivő derűs pillantást vetett az ifjú nemesre.

– Ezt én magam is megkérdeztem tőle, uram.

– Ez esetben csodálkozom, hogy még mindig nála szolgálsz – jegyezte meg Aedion.

– Nem szolgálom őt – magyarázta a küldönc. – Csak... segítek neki.

Aedion kinyitotta a levelet, amiben valóban Darrow utasítása állt.

– Ahhoz, hogy ilyen gyorsan ideérj, repülnöd kellett volna – fordult a küldönchöz. – Tehát nyilván még a csata előtt írta, ma reggel.

A küldönc elvigyorodott.

– Két levelet kaptam. Egyet győzelem, egyet vereség esetére.

Pimasz... Ez a hírvivő igencsak pimasz és arrogáns volt ahhoz képest, hogy Darrow utasításait teljesítette.

– Hogy hívnak?

– Nox Owen. – A küldönc meghajolt. – Perranthból.

– Hallottam már rólad – nézett végig Ren ismét a férfin. – Tolvaj vagy.

– Korábban tolvaj voltam – javította ki Nox kacsintva. – Most lázadó és Lord Darrow hű hírvivője.

Egy képzett tolvaj valóban jó hírvivővé válhat, észrevétlenül osonhat ki és be a táborokban.

Csakhogy Aediont a legkevésbé sem érdekelte, mi a férfi foglalkozása.

– Gondolom, nem mész ma vissza. – A férfi a fejét rázta. Aedion felsóhajtott. – Eljut egyáltalán Darrow tudatáig, hogy az emberek kimerültek, és bár a csatát megnyertük, nem szereztük meg könnyen a győzelmet?

– Bizonyára tudja – felelte Nox. Sötét szemöldökét felvonta, és szemmel láthatóan jól szórakozott.

– Akkor mondd meg Darrow-nak – vágott közbe Ravi –, hogy egész nyugodtan idejöhet ő is. Ahelyett, hogy egy egész sereget kellene mozdítanunk, hogy mi találkozzunk vele.

– Ez a találkozó csak ürügy – szólalt meg Sol halkan. Aedion bólintott. Ravi összevont szemöldöke láttán a bátyja pontosított: – Gondoskodni akar róla, hogy ne…

Sol elhallgatott, hiszen tudta, hogy a tolvaj minden egyes szavukat hallja. Nox elmosolyodott, mintha pontosan tudná, mire gondol.

Darrow gondoskodni akart róla, hogy nem indulnak délnek a sereggel. Elejét vette mindenféle manővernek azáltal, hogy rögtön kiadta a parancsot, másnap indulniuk kell.

Ravi felmordult, amikor felfogta, mire céloz a bátyja.

Aedion és Ren összenézett. Allsbrook lordja a homlokát ráncolta, de azért bólintott.

– Pihenj meg valamelyik tűznél, ahol szívesen látnak, Nox Owen – fordult Aedion ismét a hírvivőhöz. – Hajnalban indulunk.

Aedion Kyllian keresésére indult, hogy kiadhassa a parancsot. A sátortábor valódi útvesztővé vált a megfáradt katonák rengetegétől, itt-ott nyögések szálltak a sérültektől.

Aedion csak annyi időre állt meg, hogy üdvözölje őket, megszorítsa a vállukat, vagy pár biztató szót szóljon. Vannak, akik túlélik az éjszakát. Sokan viszont nem fogják.

A többi tűznél is meg-megtorpant. Hogy megdicsérje őket, milyen jól harcoltak, akár terraseni, akár pusztaságbeli, akár wendlyni katonákról volt szó. Volt, akikkel evett-ivott is.

Ezt Rhoe-tól tanulta – így kell rávenni az embereket arra, hogy kövessék, hogy akár a halállal is szembenézzenek érte. De még ennél is fontosabb, hogy emberként tekintsen rájuk, olyanokként, akiknek családja, barátai vannak, akik éppannyit kockáztatnak a harc során, mint ő maga. Hiába lett úrrá rajta a fáradtság, nem érezte tehernek, hogy megköszönje a bátorságukat, a helytállásukat.

Viszont rengeteg időt felemésztett. A nap teljesen lement már, a sáros táborra sötét árnyak borultak a tüzek között, mire elérte Kyllian sátrát.

Elgan, a Romlás egyik ősz hajú századosa vállon veregette, amikor elment mellette, arcán komor mosoly ült.

– Nem rossz ez egy első naphoz képest, kölyök! – morogta.

Azóta így nevezte Aediont, hogy odakerült a Romlásba. Az elsők egyike volt, aki nem birodalmát vesztett hercegként, hanem annak védelmezéséért küzdő harcosként kezelte őt. A kiképzése nagy részét neki köszönhette. Ahogyan az életét is, tekintve, hányszor mentette meg őt a férfi bölcsessége és gyorsan lesújtó kardja.

Aedion az idősödő századosra vigyorgott.

– Egy nagyapóhoz képest jól harcoltál.

Elgan lánya múlt télen adott életet a fiának.

– Megnézem én, hogy te az én koromban ilyen jól forgatod-e a kardot, fiacskám! – mordult fel Elgan.

Aztán ott is hagyta, ahhoz a tűzhöz igyekezett, ami köré jó néhány idősebb parancsnok és százados gyűlt. Észrevették, hogy Aedion őket nézi, mire megemelték a kupájukat.

Aedion biccentett, aztán továbbhaladt.

– Aedion!

Akkor is felismerné ezt a hangot, ha megvakult volna.

Lysandra lépett ki az egyik sátor mögül, és bár a ruhája még mindig csupa sár volt, arcát azért megmosta.

Aedion megtorpant.

Kezdte érezni a rátapadó kosz és vér súlyát.

– Mi van?

Lysandra figyelmen kívül hagyta a hangnemet.

– Elrepülhetek ma este Darrow-hoz. Átadhatok neki bármilyen üzenetet, amit szeretnél.

– Azt akarja, hogy seregestül menjünk vissza hozzá, aztán vonuljunk Orynthba – felelte Aedion, és közben továbbindult Kyllian sátra felé. – Méghozzá azonnali hatállyal.

Lysandra elé lépett.

– Elmehetek hozzá, megmondhatom neki, hogy a seregnek pihenésre van szüksége.

– Így próbálod meg visszanyerni a jóindulatomat? – Aedion túl fáradt, túl elcsigázott volt ahhoz, hogy kerülgesse az igazságot.

Lysandra smaragdszín szeme éppolyan hűvössé vált, mint körülöttük a téli éj.

– Magasról teszek a jóindulatodra! Az érdekel, hogy ne fárasszuk le a sereget a felesleges menetelgetéssel.

– Honnan tudod egyáltalán, mi hangzott el a sátorban?

Amint kiejtette a kérdést a száján, tudta is a választ.

Valamilyen apró, észrevétlen alakban beférkőzött közéjük. Pont ezért vadászta le és gyilkolta meg régen jó néhány királyság és udvar az alakváltókat. A lehető legtehetségesebb kémek és orgyilkosok.

Lysandra karba tette a kezét.

– Ha nem akarod, hogy ott legyek a haditanácskozásokon, akkor mondd meg!

Aedion alaposan megnézte magának Lysandra arcát, merev tartását. Sütött róla, mennyire kimerült, aranyszínű bőre elsápadt, szeme megviseltségről árulkodott. Aedion nem tudta, hol alszik Lysandra a táboron belül. Hogy van-e egyáltalán sátra.

Egy pillanatig bűntudat mardosta.

– És pontosan mikor tér majd vissza a mi csodás királynőnk?

Lysandra szája megfeszült.

– Ma este, ha szerinted jó ötlet.

– Kihagyni a csatát, aztán megjelenni, hogy fürdőzzön a dicsőség fényében? Kétlem, hogy nagyon megszerettetné magát a csapatokkal.

– Mondd meg, mikor és hol, és megteszem!

– Vakon szolgáltad a királynőnket, most engem szolgálsz ugyanúgy?

– Nem szolgálok egyetlen férfit sem – vicsorogta Lysandra. – De nem vagyok olyan ostoba, hogy azt higgyem, többet tudok a hadseregekről és a katonákról, mint te. Ennyire azért nem vagyok sértődékeny.

Aedion előrelépett.

– Én viszont igen?

– Mindent, amit tettem, érte tettem, és ezért a királyságért. Nézz végig a katonákon, a te katonáidon, nézd, mennyi szövetségest gyűjtöttünk, és mondd azt, hogy ha tudnák az igazat, akkor is ilyen lelkesen harcolnának!

– A Romlás akkor is harcolt, amikor halottnak hittük. Nem számítana.

– De a szövetségeseinknek lehet, hogy számítana. Terrasen népének is számítana. – Lysandra nem hagyta magát. – Egész nyugodtan büntess csak életed végéig! Vagy akár ezer évig; ha végül átalakulsz!

Tekintve, hogy Gavriel az apja, ez könnyedén előfordulhat. Aedion próbált nem sokat gondolkozni ezen az eshetőségen. Keveset érintkezett a tündér nemesekkel meg a katonáikkal, csak amennyire szükséges volt. Egyébként is maguknak valók voltak. De nem nézték le őt azért, mert féltündér, nem úgy tűnt, mintha izgatná őket, milyen vér folyik az ereiben, amíg életben tartja őket.

– Már így is épp elég az ellenségünk – folytatta Lysandra. – Ha tényleg engem is akként akarsz számon tartani, ám legyen. Nem bánom, amit tettem, és soha nem is fogom.

– Jól van – vágta rá Aedion. Más nem jutott eszébe.

Lysandra vesébe látó pillantással mérte végig. Mintha azt latolgatná, pontosan milyen férfi lakozik a külső mögött.

– Igaz volt, Aedion – szólalt meg. – Minden. Nem érdekel, hogy elhiszed-e vagy sem. De számomra minden őszintén igaz volt.

Képtelen volt elviselni.

– Találkozóm van – hazudta, és ellépett mellette. – Menj, tarts fel inkább valaki mást!

Fájdalom villant Lysandra szemében, de gyorsan el is rejtette. Mekkora rohadékként viselkedik!

De azért csak ment tovább Kyllian sátrába. Lysandra nem követte.

Lysandra idiótának érezte magát.

Elképesztően idiótának, hogy egyáltalán megszólalt, és most mintha darabokra hullana valami a mellkasában.

Annyi büszkesége azért maradt még, hogy ne könyörögjön. Hogy ne nézze végig, ahogy Aedion bemegy Kyllian sátrába, és ne gondolkozzon azon, vajon tényleg találkozója van-e, vagy csak emlékeztetni akarja magát ennyi öldöklés után az életre. Hogy ne engedjen a szemét szúró fájdalomnak.

Elindult a kényelmes sátorba, amit a suriai Soltól kapott az övé mellett. Kedves, éles eszű férfi – akit a legkevésbé sem érdekelnek a nők. Az öccse, Ravi persze végigjáratta rajta a tekintetét, ahogyan minden más férfi is. Ennek ellenére tisztes távolságot tartott, és hozzá beszélt, nem a melléhez, úgyhogy Lysandra őt is kedvelte. Nem bánta, hogy mellettük áll a sátra.

Ami azt illeti, igazi megtiszteltetésnek érezte. Korábban kénytelen volt bemászni a lordok ágyába, és mosolyogva teljesíteni minden kívánságukat, most pedig elérte, hogy mellettük harcol. És most már ő is nemes hölgy. Akit Suria és Allsbrook urai is elismernek, hiába veti meg őt Darrow.

Akár még örült volna is neki, ha nem fárasztja ki annyira a csata, hogy a sátorba vezető út végeláthatatlannak tetszett. Ha a tábornokherceg nem zúzta volna olyan könnyen össze a szívét.

Minden egyes lépés erőfeszítésbe telt, a sár hangosan cuppogott a csizmája körül.

Befordult az egyik sátrak alkotta sikátorba, és a Romlás smaragdzöld alapon fehér szarvast ábrázoló zászlóit felváltották a suriai ház élénk türkiz háttér előtt ugró, ezüstszínű ikerhalakat ábrázoló lobogói. Már csak tizenöt méter a sátráig, aztán lepihenhet. A katonák ismerték, tudták, ki és mi ő. Egyikük sem nézett rá kétszer, nem kiáltoztak neki úgy, ahogyan a résvári férfiak.

Lysandra bevánszorgott a sátrába, kimerült sóhajjal, vállal lökte be a sátornyílás lapját, és megindult az ágya felé.

Még a csizmáját sem vette le, már magával is ragadta a hideg, üres álom.

11. FEJEZET

– Biztosak vagytok benne?

Chaol zakatoló szívvel megtámaszkodott Yrene-nel közös kabinjának íróasztalán, és a térképre mutatott, amit Nesryn és Sartaq kiterített elé.

– Alaposan kikérdeztük a katonákat, meghagyták nekik, hogy hova menjenek – felelte Sartaq ruklovasruhájában az asztal másik oldaláról.

– Elég messzire lemaradtak a többiektől ahhoz, hogy eligazítsák őket.

Chaol megdörgölte az állát.

– Fel tudtátok mérni, mennyien vannak?

– Legalább tízezren – felelte Nesryn a közeli falnak dőlve. – De vasfogúakat sehol sem láttunk. Csak gyalogosokat és vagy ezer lovast.

– Legalábbis odafentről ennyit láttatok – vitatkozott Hasar hercegnő, és közben hosszú, sötét fonatának végét tekergette. – Ki tudja, mi bújik meg közöttük!

Hány valg démon – a hercegnőnek nem kellett kimondania, mind tudták, mire gondol. A kagán gyerekei közül Hasar vette leginkább a szívére Duva hercegnő megszállását és a húguk, Tumelun meggyilkolását. Azért hajózott velük, hogy megbosszulja, ami a húgaival történt, és hogy gondoskodjon róla, többé ne fordulhasson elő ilyesmi. Ha nem lettek volna mind annyira kétségbeesve, Chaol érdeklődve figyelte volna, ahogyan Hasar valgokat kaszabol.

– A katonák ilyesmiről nem beszéltek – ismerte el Sartaq. – Csak arról, hogy merrefelé tartanak.

Yrene összefonta ujjaikat, és megszorította Chaol kezét. Egészen idáig észre sem vette, mennyire kihűlt és mennyire remeg a keze, csak most döbbent rá, amikor Yrene megmelengette.

Mert az északnyugatra vonuló hadseregnek bizony nem más a célja, mint…

Anielle.

– Apád nem hajtott térdet Morath előtt – gondolkozott Hasar hangosan. Hátralökte súlyos fonatát égszínkék, hímzett kabátjának válla felett. – Erawant nagyon aggaszthatja a dolog, ha úgy döntött, egy egész hadsereget küld oda, hogy megtorolja.

Chaol szája teljesen kiszáradt, de azért nyelt egyet.

– De hát Résvárat már bevette! – mutatott a fővárosra a parton, majd végighúzta az ujját az Avery folyó mentén, a kontinens belsejének irányába. – A folyó nagy része az övé. Miért nem küldi inkább a boszorkányokat, hogy vegyék be azt is? Miért nem hajózik fel az Averyn? Miért hajtja olyan messzire a sereget a parttól, hogy aztán vissza kelljen menniük?

– Hogy előkészítse az utat a többinek – felelte Yrene megfeszülő szájjal. – Hogy a lehető legnagyobb rettegésben tartsa a vidéket.

Chaol kifújta a levegőt.

– Mármint Terrasent. Erawan azt akarja, hogy Terrasen tudja, feléjük tartanak, hogy van ideje és feláldozható katonái arra, hogy különböző területeket igázzon le.

– Van Anielle-nek hadserege? – kérdezte Sartaq. A herceg sötét szeme higgadtan csillogott.

Chaol kiegyenesedett, kezét ökölbe szorította, mintha így megfékezhetné a gyomrát összerántó rettegést. Sietniük kell, amennyire csak lehet!

– Nem akkora, hogy felvehessék a harcot tízezer katonával. Az erőd talán kibírja az ostromot, de a végtelenségig ők sem húzhatják, és a város teljes lakossága úgysem férne be.

Csakis az apja által kiválasztott kisebbség kaphatna ott menedéket.

Némaság borult rájuk, és Chaol tudta, azt várják, hogy megszólaljon, hogy ő maga is feltegye a kérdést. Gyűlölt minden egyes szót, amit kiejtett.

– Megéri itt partra szállni, és Anielle-be vonulni, hogy megmentsük?

Mert az Averyt nem kockáztathatták meg, hiszen Résvár állt a torkolatában. Kikötőhelyet kellene keresniük, és úgy megindulni a kontinens közepe felé. Át a síkságokon, az Acanthus folyón, be Tölgyváldba, majd el egészen a Fehéragyar-hegység lábáig. Többnapnyi út lóháton – az istenek tudják csak, mennyi időt emésztene fel egy egész hadsereg számára.

– Lehet, hogy már nem lesz mit megmenteni, mire odaérünk – felelte az éles vonásokkal bíró hercegnő, több kedvességgel a hangjában, mint amennyit általában hallani lehetett tőle. Elég gyengéd volt ahhoz, hogy Chaol visszafogja magát, és ne förmedjen rájuk, hogy pontosan ezért kell most azonnal indulniuk. – Ha Adarlan déli felén már nem segíthetünk, akkor talán érdemes lenne Meah-nál partra szállni. – Hasar a királyság északi felében lévő városra mutatott. – A határ mentén bevonulunk, és védvonalat állítunk, hogy megállítsuk Erawan seregét.

– Vagy mehetünk egyenesen Terrasenig. Ha felhajózunk a Florine-on, egészen Orynthig juthatunk – gondolkozott hangosan Sartaq.

– Nem tudjuk, mit találunk ezeken a helyeken – vitatkozott Nesryn halkan. Hűvös hangja betöltötte a helyiséget. Sok szempontból nagyon megváltozott azóta, hogy Chaollal elindultak a déli kontinens felé. – Lehet, hogy Meah-t elfoglalták, Terrasent pedig talán már ostrom alá is vették. Értékes időt vesztegetnénk el azzal, ha felderítőket küldenénk előre, és akkor még feltételezzük, hogy egyáltalán visszatérnek.

Chaol mély levegőt vett, igyekezett csillapítani heves szívverését. Fogalma sem volt, merre járhat Dorian, hogy elmente Aelinnel Terrasenbe. A katonák, akiket Nesryn és Sartaq kihallgatott, nem tudták. Vajon a barátja mit választana? Szinte hallotta, ahogy Dorian üvölt vele, amiért tétovázik, a fülében csengett az utasítása, hogy ne gondolkozzon annyit, menjen már Anielle-be.

– Anielle a Ferian-rés közelében van – szólalt meg ismét Hasar –, ami szintén Morath uralma alatt áll, ráadásul ott állomásoznak a vasfogúak és a wyvernjeik. Ha olyan messzire visszük a seregeket, akkor nem csak az Anielle-be vonuló haderőnket kockáztatjuk, még a végén boszorkányokat is kapunk a hátunk mögé. – Chaol szemébe nézett, és rezzenéstelen arccal tette fel a kérdést: – Mit nyerünk azzal, ha megmentjük a várost?

– Az otthona – szólalt meg Yrene halkan, mégis határozottan. Állát ugyanolyan magasra szegte, mint addig, hiába vették körül az uralkodó sarjai. – Szerintem ennél több ok nem kell arra, hogy megmentsük.

Chaol néma köszönetként megszorította Yrene kezét. Dorian is ugyanezt mondta volna.

Sartaq ismét szemügyre vette a térképet.

– Az Avery Anielle-nél válik ketté – mormolta, miközben végighúzta rajta az ujját. – Délen az Ezüst-tó és Anielle felé folyik, a másik ága pedig észak felé, el a Ferian-résig, megkerüli a Ruhnn-hegységet, majd elér egészen Terrasen határáig.

– Én is tudom értelmezni, amit a térképen látok, bátyám – morogta Hasar.

Sartaq rá sem hederített a húgára, helyette Chaolra nézett. Higgadt pillantásának mélyén szikra lobbant.

– Anielle-ig elkerüljük az Averyt. Bevonulunk a kontinensre. Majd miután a város biztonságban van, északnak indulunk az Avery mentén.

Nesryn ellökte magát a faltól, és a herceg mellé lépett.

– Be akarsz menni a Ferian-résbe? Akkor szembekerülünk a boszorkányokkal.

Sartaq arcán már-már vigyor terült el.

– Tiszta szerencse, hogy itt vannak a rukok.

Hasar a térkép fölé hajolt.

– Ha megszerezzük a Ferian-rést, onnan egészen Terrasenig vonulhatnánk háborítatlanul, ha a nyugati oldalon maradunk. – A fejét rázta. – De mi lesz az armadával?

– Bevárják Kashin flottáját – felelte Sartaq. – Elvisszük a katonákat, a darghan lovascsapatait, a rukokat, ők pedig megvárják a sereg többi részét, és megmondják nekik, hogy ott találkozunk.

Remény lángja lobbant Chaol mellkasában.

– De még így is egy héttel lemaradva tudjuk csak követni az Anielle-be menetelő sereget – jegyezte meg Nesryn.

Ez igaz. Sosem érnék őket utol idejében. És bármi akadályozná is őket innentől, az számtalan ember életébe kerülne.

– Figyelmeztetnünk kell őket – jelentette ki Chaol. – Figyelmeztetnünk kell Anielle-t, hogy felkészülhessenek.

Sartaq bólintott.

– Néhány nap alatt odarepülhetek.

– Nem! – tiltakozott Chaol, mire Yrene felvonta a szemöldökét. – Ha kölcsön tudsz adni egy rukot lovassal együtt, akkor elmegyek én magam. Maradjatok itt, készítsétek fel a rukokat! Már holnapra, ha lehet. Egy, legfeljebb két nap alatt. – Hasarra mutatott. – Kössetek ki, és induljatok meg a seregekkel, amilyen gyorsan csak tudtok.

Yrene szemébe aggodalom költözött, pontosan tudta, mivel és kivel kell majd Chaolnak szembenéznie Anielle-ben. Chaolnak eddig eszébe sem jutott hazatérni, ilyen körülmények között aztán végképp nem.

– Én is megyek – jelentette ki a felesége.

Chaol ismét megszorította a kezét, mintha csak azt akarná mondani: Cseppet sem csodálkozom ezen a döntésen.

Yrene viszonozta a mozdulatot.

Sartaq és Hasar bólintott, Nesryn pedig szólásra nyitotta a száját, mintha tiltakozni akarna, de végül ő is biccentett.

Ma este indulnak, az éj leple alatt. Doriant majd megkeresi később. Yrene az ajkába harapott, nyilván azon gondolkozott, mit pakoljon, mit mondjon a többi gyógyítónak.

Chaol imádkozott, hogy elég gyorsak legyenek, hogy elő tudjon rukkolni valamivel, amit az apjának mondhat azok után, hogy megszegte az esküjét, mindazok után, ami közöttük lezajlott. És ami még ennél is fontosabb, ki kell találnia, mit mondjon az anyjának és a már nem olyan fiatal öccsének, akiket hátrahagyott, amikor Doriant választotta az öröksége helyett.

Chaol megadta Yrene-nek a címet, ami kijárt neki a házasságkötésük után: Lady Westfall.

Vajon el tudná viselni, hogy lordnak hívják? Számít ez egyáltalán, tekintve, miféle rémség közeleg az Ezüst-tóhoz?

Számít ez egyáltalán, ha nem érnek oda időben?

Sartaq a kardja markolatára tette a kezét.

– Tartsátok a frontot, amíg csak lehet, Lord Westfall! A rukok körülbelül egy nappal lemaradva követnek majd, a gyalogosok pedig egy héttel utánuk fognak érkezni.

Chaol megszorította Sartaq kezét, majd Hasarét is.

– Köszönöm.

Hasar szája félmosolyra húzódott.

– Majd akkor köszönd, ha megmentettük a városodat!

12. FEJEZET

Mindent. Mindent feladott, méghozzá örömmel.

Aelin a sötétben feküdt, a vaslap csillagtalan égboltként borult fölé.

Itt ébredt. Itt volt már… Már jó ideje.

Elég régóta ahhoz, hogy könnyített magán. Nem érdekelte.

Talán mindez mit sem ér. A Megjövendölt Királynő.

Megjövendölték, hogy meghal, hogy csak úgy fizetheti meg az ősi hercegnő adósságát, ha megadja magát. Csak úgy mentheti meg ezt a világot.

De nem fog menni. Még ebben is kudarcot vall, hiába viselte el Maeve kínzásait.

Hiába viselte el azt, amit a királynő bőre alatt látott. Már ha valóság volt egyáltalán.

Nem sok esélyük volt Erawan ellen. De ha még Maeve-vel is fel kell venniük a harcot…

Néma könnyek gyűltek az álarcba.

Nem számított. Úgysem jut ki innen. Ebből a ládából.

Sosem érzi már a nap melegét a haján, a tenger csókolta szellőt az arcán.

Egyre csak sírt, vég nélkül, szüntelenül. Mintha átszakadt volna valamiféle gát abban a pillanatban, amikor Maeve arcán lecsordult a vér.

Nem érdekelte, hogy Cairn látta, kiszagolta a könnyeit.

Hagyta, hadd törje össze őt, amíg már nem maradt más, csupán véres maradványok a földön. Hagyta, hogy újra és újra megtegye.

Nem harcolt. Képtelen volt rá.

Az ajtó nyikorogva kitárult, majd bezárult. Léptek dobbantak.

Majd valaki megkocogtatta a koporsó tetejét.

– Mit szólnál még pár naphoz odabent?

Aelin azt kívánta, bár eltűnhetne az őt körülvevő sötétségben.

Cairn közölte Fenrysszel, hogy könnyíthet magán, majd vissza kell térnie. Némaság telepedett a teremre.

Aztán halk csikorgás hallatszott. A doboz tetején. Mintha Cairn végighúzott volna rajta egy tőrt.

– Gondolkoztam rajta, hogy amikor kiengedlek, hogyan fizethetném meg, amit tettél.

Aelin nem figyelt rá. Nem tett semmit, csupán maga elé meredt a sötétben.

Annyira fáradt volt. Annyira nagyon fáradt.

Terrasenért örömmel teszi ezt. Mindent örömmel elvisel. Terrasenért meg is érdemelte mindezt.

Próbálta helyrehozni. Megpróbálta, de kudarcot vallott.

És annyira nagyon fáradt volt.

Tűzszívű lány!

Elsuttogott szó szelte keresztül a végtelen éjszakát, egy szikrázó fény, egy hang.

Tűzszívű lány!

A nő hangja gyengéd volt, szeretetteljes. Az anyja hangja.

Aelin elfordította az arcát. Már ez is több volt, mint amit el tudott viselni.

Tűzszívű lány, miért sírsz?

Aelin nem tudott felelni.

Tűzszívű lány!

A szavak gyengéden végigsimítottak az arcán.

Tűzszívű lány, miért sírsz?

És valahonnan mélyről Aelin suttogva felelt az emléknek: Mert eltévedtem. És nem tudom, merre tovább.

Cairn még mindig beszélt. Még mindig a koporsó fedelét karistolta a késsel.

Aelin azonban nem hallotta őt, hiszen a nő mellette feküdt. Tükörkép – egy olyan arc, ami néhány év múlva az övé lesz. Már ha életben marad addig.

Meg voltak számlálva a napjaik. Minden egyes pillanatuk.

Evalin Ashryver ujjai gyengéden végigsimítottak Aelin arcán. A maszkon.

Aelin esküdni mert volna, hogy a bőrén érzi az érintését.

Nagyon bátor voltál, mondta az anyja. Olyan hosszú ideig voltál nagyon bátor.

Aelin képtelen volt megálljt parancsolni a feltörő zokogásnak.

De még egy kicsit bátornak kell lenned, tűzszívű lányom.

Belehajolt az anyja tenyerébe.

Még egy kicsit bátornak kell lenned, és emlékezz...

Az anyja fantomkeze Aelin szívére vándorolt.

Valójában ennek az ereje számít. Nem fontos, hol vagy, milyen messzire kerülsz, ez mindig hazahúz.

Aelin nagy nehezen a mellkasára tette a kezét, hogy megérinthesse az anyja ujjait. De csak a ruhája és a vas fogadta.

Evalin Ashryver Aelin szemébe nézett, a gyengédség keménnyé és csillogóvá vált, mint az acél.

Valójában ennek az ereje számít, Aelin.

Aelin ujjai a mellkasába vájtak, miközben tátogva ismételte utána: Ennek az ereje.

Evalin bólintott.

Cairn elsziszegett fenyegetései áttáncoltak a koporsón, a penge egyre csak karistolta, karistolta a fedelét.

Evalin arca rezzenéstelen maradt. A lányom vagy. Két erős vérvonal szülötte. Átjár téged. Benned él tovább.

Evalin arcán ott ragyogott az összes ősük tüze, az összes anyáé egészen a tündérkirálynőig, akinek szemét mindketten megörökölték.

Nem adod fel!

Aztán eltűnt, mint harmat a napsütötte ég alatt.

A szavak azonban megmaradtak.

Virágba borultak Aelinben, lángra lobbantak, mint a parázs.

Nem adod fel!

Cairn továbbra is csikorgó hangot hallatott a tőrrel, épp a feje felett.

– Amikor legközelebb felváglak, szuka, akkor...

Aelin tenyérrel a koporsófedélre csapott.

Cairn elhallgatott.

Aelin most már ököllel ütötte a vasat. Újra meg újra.

Nem adod fel!

És újra.

Nem adod fel!

Újra meg újra.

Addig csinálta, amíg életre nem kapott tőle, amíg a saját vére záporozva hullott már az arcára, elmosva a könnyeket, amíg minden egyes csattanás a vason felért egy csatakiáltással.

Nem adod fel!

Nem adod fel!

Nem adod fel!

Lángra lobbant benne, ropogott, magasra hágott. Teljesen átadta magát az érzésnek. A távolban, mégis közel fa reccsent. Mintha valaki nekizuhant volna valaminek. Majd kiáltások harsantak.

Aelin ököllel ütötte a fémet, lüktetett és szárnyalt benne a dal, olyan volt, mint a part felé tartó szökőár.

– Hozzátok már a gloriellát!

A szavak nem jelentettek semmit. Ahogy Cairn is senki és semmi. Örökké az is marad.

Egyre csak püfölte a koporsófedelet. Újra és újra felharsant benne a tűz és a sötétség dala, hogy aztán kitörjön belőle, egyenesen a nagyvilágba.

Nem adod fel!

Valami szisszent és sercegett a közelben, majd füst ömlött be felülről.

De Aelin egyre csak ütötte a vasat. Addig ütötte, amíg a füst fojtogatni kezdte, amíg édes illata magával ragadta.

Amikor az oltárhoz láncolva felébredt, látta, mit tett a vaskoporsóval.

A fedél behorpadt. Hatalmas dudor keletkezett rajta, az anyag elvékonyodott.

Mintha nagyon közel járt volna hozzá, hogy áttörjön rajta.

Rowan megdermedt egy álomba merült királyságra néző sötét domb tetején.

A többiek már félúton jártak lefelé, kantárszáron vezették a lovakat a száraz lejtőn, ami átvezette őket Akkádia határán, egyenesen az alattuk húzódó sivár síkságra.

Kiesett a kezéből a kantár.

Nyilván csak képzelte.

A csillagokkal meghintett eget fürkészte, a távolban szunnyadó vidéket, a fölötte ragyogó észak urát.

Egy szívdobbanás kellett csupán, és mellbe vágta. Szétrobbant körülötte, üvöltött.

Újra és újra és újra, mint az üllőre csapó kalapács.

A többiek megpördültek.

A dühöngő, tüzes dal közelebb ért. Végigfutott rajta.

Végig a közöttük feszülő köteléken. Egyenesen a lelke legmélyéig.

Dühről és dacról üvöltött.

– Rowan – szólalt meg reszelősen Lorcan a domb alján.

Lehetetlen, teljességgel lehetetlen, és mégis…

– Észak – szólalt meg Gavriel, visszafordítva pej heréltjét. – Északon lángolt fel.

Doranelle-ben.

Fénysugár az éjszakában. Lökéshullám söpört végig a világon, ahogyan korábban a Koponya-öbölben is.

Dallal, tűzzel és fénnyel töltötte meg a lelkét. Mintha azt kiáltotta volna, újra és újra, hogy Életben vagyok, életben vagyok, életben vagyok.

Aztán elnémult. Valaki elhallgattatta.

Kioltotta.

Nem volt hajlandó belegondolni, mi történhetett. A kötelékük ép maradt. Pattanásig feszült, de ép volt.

Úgyhogy üzent rajta, éppannyi reménnyel, dühvel és örök szerelemmel, mint amennyit Aelintől érzett. Megtalállak.

Nem érkezett válasz. Csak a sötétség dúdolt, és észak ura ragyogott odafent. Észak felé mutatott. Aelin felé.

Társai az utasítására vártak.

Szólásra nyitotta a száját, hogy kiadja a parancsot, de a torkára forrt a szó. Végiggondolta, mit tegyenek.

– Ki kell csalogatnunk Maeve-et. Messzire vonni Aelintől. – Hangja mennydörgésszerűen robajlott végig a fűben ciripelő rovarok kórusa felett. – Épp csak annyira, hogy bejussunk Doranelle-be.

Mert még hárman együtt sem voltak olyan erősek, hogy felvegyék a harcot Maeve-vel.

– Ha meghallja, hogy jövünk – vitatkozott Lorcan –, biztosan elviszi Aelint, nem jön elénk. Maeve ennyire nem ostoba.

Rowan Elide, Perranth úrnőjének tágra nyílt szemébe nézett.

– Tudom – felelte, miközben terv kovácsolódott az elméjében, éppolyan hűvös és kegyetlen, mint az ereiben folyó mágia. – Úgyhogy másképpen csalogatjuk elő Maeve-et.

13. FEJEZET

A pók igazat mondott.

Manon és a Tizenhármak lenéztek a szűk szorosba a cikcakkos hegycsúcs jég fedte sziklái közül.

Odalent vörös köpenyes boszorkányok tanyáztak, a kémek egy órával ezelőtt erősítették meg a tényt.

Manon átpillantott a válla felett oda, ahol Dorian szinte beleolvadt a hóba. Ott állt mellette a pók is, egyszerű ember formájában.

A lény feneketlen tekintete összefonódott az övével, diadal csillant benne.

Jól van. Cyrene, vagy hogy hívja magát, életben maradhat. Hogy mi lesz a következménye ennek a döntésnek, az még kiderül. A morathi borzalmak, amiket a pók említett…

Ráér később.

Manon az egyre sötétedő kék égboltot pásztázta. Senki sem kérdezett semmit, amikor Manon és Abraxos órákkal ezelőtt elvált tőlük. És most, ősi ellenségük táborát fürkészve sem firtatták, hová lett.

– Hetvenötöt számolok – mormolta Asterin az élettel teli táborra meredve. – Mi a fenét csinálnak idekint?

Manonnak fogalma sem volt. Az Árnyak semmit sem derítettek ki.

A kis tábortüzeket sátrak vették körbe, és a boszorkányok folyamatosan érkeztek, illetve távoztak seprűiken. Manon szíve hangosan dübörgött.

A crochanek. Akiktől félig ő is származik.

– Amint kiadod a parancsot, indulunk – jegyezte meg Sorrel, óvatosan unszolva Manont.

Manon mély levegőt vett, azt kívánta, tartsa hűvösen és higgadtan a havat hordó szél az idő alatt, ami most következik majd. Meg ami utána jön.

– Sem körmöket, sem fogakat nem akarok látni! – parancsolta Manon a Tizenhármaknak. Ismét hátrapillantott a király és a pók felé. – Itt maradhatsz, ha szeretnél.

Dorian lusta mosollyal válaszolt.

– És maradjak ki az izgalmakból? – Manon elkapta a fiú szemének csillanását, hogy talán ő egyedül érti meg a lényeget. Hogy nemcsak az ellenséggel néz most szembe, hanem a saját vérével. Dorian alig észrevehetően biccentett. – Mind megyünk.

Manon viszonozta a gesztust, majd felemelkedett. A Tizenhármak hasonlóképpen tettek.

Csupán percek teltek el az első figyelmeztető kiáltás felharsanásáig.

Manon feltartotta a kezét, miközben Abraxos leszállt a crochan tábor szélén. A Tizenhármak és wyvernjeik követék, Dorian és a pók Vesta mögött ült.

Dárdák, nyilak és kardok hegye mutatott feléjük, a szögük halálos pontosságról árulkodott.

Egy sötét hajú boszorkány szépen kidolgozott pengével a kezében lépett a felfegyverzett sor elé, tekintetét végig Manonon tartotta.

Crochanek. A népe.

Most – most kell előadni a beszédet, amit tervezett. Most kell szabadjára engedni a szavakat, amiket eddig magába fojtott.

Asterin odafordult felé, némán sürgette.

Manon szája mégsem mozdult.

A sötét hajú boszorkány egyre csak Manont fixírozta. Egyik válla felett simára csiszolt bot csillant. Nem, nem is bot – egy seprű. A boszorkány fodrozódó vörös köpenye mögül arannyal csillogó ágak bukkantak elő.

Tehát magas rangú, ha egyszer ilyen előkelő holmija van. A crochanek többsége egyszerűbb fémeket használ, a legszegényebbek pedig beérik a spárgával.

– Érdekes, mire cseréltétek a vasfa seprűket – szólalt meg a crochan. A többiek éppolyan rezzenéstelenül vártak, mint a Tizenhármak. A boszorkány tekintete a Vesta hátasán ülő Dorianre vándorolt, tiszta, ravasz tekintetével valószínűleg mindenkit szemmel tartott. – És érdekes az útitárs is. – A boszorkány ajka enyhén felfelé görbült. – Vagy talán olyan rosszul megy a fajtád sora, feketecsőrű, hogy kénytelen vagy osztozkodni?

Asterin felmordult.

A boszorkány rájött, ki ő – vagy legalábbis azt tudta, melyik klánhoz tartozik. A crochan az alakváltó pók felé szagolt. Megrebbent a szeme.

– Nagyon érdekes útitársak.

– Békével jöttünk – szólalt meg végül Manon.

A boszorkány felhorkant.

– A fehér démon nem fenyegetőzik?

Ó, tehát valóban felismerte. Hogy ki Manon, hogy kik ők mindannyian.

– Vagy valóban igazak a pletykák? Hogy kenyértörésre került a sor közted és a nagyanyád között? – A boszorkány kihívóan, tetőtől talpig végigmérte Manont. Merészebben, mint amit Manon az ellenségeinek engedélyezni szokott. – Persze, a pletykák szerint kibelezett, most mégis itt vagy. Makkegészségesen az életünkre törnél. Talán az elpártolásodat taglaló pletykák sem igazak.

– De igen, otthagyta a nagyanyját – jelentette ki Dorian, és lecsúszott Vesta hátasáról, hogy aztán meginduljon Abraxos felé.

A crochanek megfeszültek, de nem támadtak rá. – Hónapokkal ezelőtt én húztam ki a tengerből, a halál markában járt. Láttam, miféle vasdarabokat szedtek ki a hasából a barátaim.

A crochan felvonta sötét szemöldökét, és újfent megnézte magának a megnyerő modorú, vonzó férfit. Talán észrevette, miféle erő árad belőle – és hogy nála vannak a kulcsok.

– És te ki is vagy egészen pontosan?

Dorian elbűvölő mosollyal ajándékozta meg a boszorkányt, majd meghajolt.

– Dorian Havilliard, szolgálatára.

– A király – mormolta az egyik crochan a wyvernek közelében.

Dorian rákacsintott.

– Az is igaz.

A boszorkánykör vezetője némán tanulmányozta – előbb Doriant, majd Manont. Aztán a pókot.

– Úgy látom, van itt még bőven mit magyarázni.

Manon legszívesebben megragadta volna a hátára erősített Szélhasítót.

Azonban Dorian ismét megszólalt:

– Két hónapja keresünk titeket. – A crochanek megfeszültek. – Nem ártó szándékkal, nem is vadászunk rátok – magyarázta. Szavai lágy dallamot alkottak. – Hanem azért, hogy megbeszéljük, hogyan is állnak a dolgok a népeink között.

A crochanek mozgolódni kezdtek, csizmáik, alatt ropogott a jeges hó.

– Adarlan és közöttünk vagy a feketecsőrűek és közöttünk? – kérdezte a boszorkánykör vezetője.

Manon erre már leszállt Abraxosról. A wyvern aggodalmasan fújt a megcsillanó fegyverek láttán.

– Mindannyiunk között – szólalt meg Manon feszülten. Állával a wyvernek felé bökött. – Nem bántanak. – Kivéve, ha kiadja a parancsot. Akkor letépnék a crochanek fejét, még mielőtt egyáltalán kardot ránthatnának. – Nyugodtan leereszthetitek a fegyvert.

Az egyik crochan felnevetett.

– Hogy aztán ostoba boszorkányokként emlékezzenek ránk, akik megbíztak bennetek? Szó sem lehet róla.

A boszorkánykör vezetője egyetlen lesújtó pillantással csendre intette a barna hajú őrszemet, egy csinos, gömbölyded boszorkányt. A boszorkány vállat vont, majd tekintetét égnek emelve felsóhajtott.

A boszorkánykör vezetője ezután Manonhoz fordult.

– Majd letesszük a fegyvert, ha utasítást kapunk rá.

– Kitől? – fürkészte a boszorkányokat Dorian.

Most lenne itt az ideje, hogy Manon elárulja, ki ő, mi ő. Hogy elmondja, valójában miért jött.

A boszorkánykör vezetője a tábor közepe felé mutatott:

– Tőle.

Dorian már a távolban is csodálta a seprűket, ahogy a crochanek keresztülszelték rajtuk az eget. De most, hogy körülvették őt… Már nem csupán legendák voltak. Hanem harcosok. Akik szíves örömest végeztek volna velük.

Mindenütt vérvörös köpenyek fodrozódtak, élesen elütöttek a hótól és a szürke szikláktól. Bár rengeteg boszorkány fiatal volt és gyönyörű, de éppannyi középkorú is akadt közöttük, sőt, még időseket is látott. Hogy hány éves lehet egy olyan boszorkány, akinek szépsége ennyire elhervadt már, abba Dorian bele sem mert gondolni. Azonban úgy sejtette, hogy ők is könnyedén felülkerekednének rajta.

A boszorkánykör vezetője a szép sorban felállított sátrakra mutatott, mire az összegyűlt harcosok szétváltak, seprűk és fegyverek fala csillogott a lemenő nap fényében.

– Nocsak – csendült egy hang, ahogy mindenki arrébb lépett, és végül kiderült, kire mutat a crochan. A boszorkány háta még nem hajlott meg a kortól, ám haja határozottan megőszült. Kék szeme ettől függetlenül tisztán csillant, mint egy hegyi tó. – Így lesz a vadászból üldözött.

Az idős boszorkány megtorpant a harcosok vonalánál, Manont fürkészte. Kedvesség rajzolódott ki az arcára, döbbent rá Dorian – és bölcsesség. És valami, ami nagyon hasonlított a bánatra. Ettől függetlenül Damaris markolatára csúsztatta a kezét, mintha csak megtámasztaná ott.

– Beszélni szeretnénk. – Manon hűvös, nyugodt hangja visszhangot vert a köveken. – Békével jöttünk.

Damaris felmelegedett Dorian keze alatt. Manon igazat szólt.

– Ezúttal – mormolta a barna hajú boszorkány, aki korábban is megszólalt már. Boszorkánykörének vezetője figyelmeztetésképp az oldalába könyökölt.

– Ki vagy te? – hagyta figyelmen kívül a megszólalást Manon.

– Te vezeted a boszorkányköröket.

– Glennis vagyok. A családom már jóval azelőtt is a crochan uralkodókat szolgálta, hogy a város elesett. – Az idős boszorkány szeme a Manon fonatában lengedező vörös anyagra tévedt. – Szóval Rhiannon megtalált.

Dorian is hallotta, amikor Manon elmesélte a Tizenhármaknak, honnan származik, és kit végeztetett ki vele a nagyanyja az Omegában.

Manon továbbra is felszegte az állát, ám aranyszínű szeme megrebbent.

– Rhiannon nem jutott ki a Ferian-résből.

– Ribanc! – sziszegte az egyik boszorkány, akinek szavát többen is visszhangozták.

Manon ügyet sem vetett rájuk, továbbra is az idős crochanhez beszélt:

– Ezek szerint te is ismerted?

A boszorkányok elhallgattak.

Az idős boszorkány oldalra billentette a fejét, szemébe ismét szomorúság költözött. Nem kellett Damaris melege ahhoz, hogy Dorian tudja, igazat mond, amikor így szólt:

– A dédanyja vagyok. – Még a süvöltő szél is elhallgatott. – Ahogyan a tiéd is.

14. FEJEZET

A crochanek Manon állítólagos dédanyja, Glennis parancsára letették a fegyvert.

Manon tudni akarta, mégis hogy lehetséges ez, pontosan hogyan ágazik a családfájuk, ám Glennis csupán intett neki, hogy kövesse a táborba.

Legalább kéttucatnyi boszorkány gondozta a fehér sátrak között elszórtan lobogó tüzeket, és mind abbahagyták, amit csináltak, ahogy Manon elhaladt mellettük. Még sosem látott crochaneket ilyen hétköznapi feladatokat végezni: vigyázták a tüzeket, vízzel teli vödröket cipeltek, figyelték a súlyos üstöket, amikben az illat alapján havasikecske-pörkölt főtt szárított fűszernövényekkel ízesítve.

Manon elméje teljesen kiürült, miközben átvonultak az ellenséges crochanek között. A Tizenhármak is hallgattak. Csak Dorian beszélt.

A király felzárkózott mellé, testéből hő sugárzott, ahogy halkan azt kérdezte:

– Tudtad, hogy van még élő rokonod a crochanek között?

– Nem.

A nagyanyja még a legvégén sem említette.

Manon nem hitte, hogy ez lenne a crochanek állandó lakhelye. Ostobák lennének így felfedni magukat. Cyrene mégis rájuk bukkant itt valahogy.

Talán Manon szagát követte – azt a részt, ami crochan volt benne.

A pók most Asterin és Sorrel között lépkedett, Dorian pedig nem mutatta jelét, hogy nehezére esne részben fogva tartani, bár kezét a kardja markolatán tartotta.

De Manon egyetlen éles pillantására máris leeresztette.

– Hogy játsszuk le? – mormolta Dorian. – Szeretnéd, ha csendben maradnék, vagy álljak melléd?

– Asterin a másodparancsnokom.

– És akkor mi vagyok én?

A könnyed kérdés végigsimított a gerincén, mintha láthatatlan kézzel cirógatta volna.

– Adarlan királya.

– Részt vegyek tehát a megbeszélésen?

– Ahogy szeretnéd.

Érezte, hogy felbosszantja Doriant, és kénytelen volt elrejteni a vigyorát.

– Megmondjam, mit szeretnék? – kérdezte Dorian halkan, érzékien.

Manon odafordította a fejét, hogy hitetlenkedő pillantást lövelljen felé. A király vigyorgott.

– Úgy festesz, mint aki mindjárt felhúzza a nyúlcipőt – jegyezte meg Dorian továbbra is mosolyogva. – Nem tesz jó benyomást.

Próbálta felidegesíteni, elvonni a figyelmét, hogy lazítson egy kicsit a vasöklön, amivel kordában tartotta a dolgokat.

– Tudják, ki vagy – folytatta Dorian. – Nem kell bizonyítanod. Valójában az számít, elfogadnak-e. – A dédanyja nyilván a felmenőinek azon ágáról származik, akiknek nem folyik királyi vér az ereiben. – Nekem nem úgy tűnik, hogy ezeket a boszorkányokat erővel meg lehetne győzni.

Az nem kifejezés.

– Csak nem tanácsot akarsz adni?

– Fogalmazzunk úgy, hogy az egyik uralkodó megosztja a gondolatait a másikkal.

Nem törődve azzal, hogy ki megy előttük és mögöttük, Manon haloványan elmosolyodott.

Dorian még jobban meglepte, amikor így folytatta:

– Azóta gyűjtöm az erőmet, hogy megláttuk őket. Egyetlen rossz mozdulat, és végük.

Borzongás futott végig Manon hátán a Dorian hangjában csendülő hűvös kegyetlenség hallatán.

– Szükségünk van rájuk szövetségesként.

Minden, amit a mai nap során, ma este tesz, ezt a célt szolgálja.

– Akkor reménykedjünk, hogy nem kell használnom az erőmet, boszi.

Manon válaszra nyitotta a száját.

Ám ekkor éles, figyelmeztető kürtszó hasított keresztül a leszálló éjen.

És hatalmas, robajló szárnyak takarták el a csillagos eget.

A tábor azonnal mozgásba lendült, a riadót megfújó őrök kiáltása harsant. A Tizenhármak fegyverüket előkapva összezártak Manon körül.

A vasfogúak rájuk bukkantak.

Jóval korábban, mint arra Manon számított.

Doriannek halvány fogalma sem volt, hogyan találtak rájuk a vasfogúak. Talán a tüzek leplezték le őket.

Előhívta a mágiáját, ahogy huszonhat hatalmas alak söpört át a tábor felett.

Sárgalábúak. Két boszorkánykörnyi.

A Manon dédanyjaként bemutatkozó idős boszorkány utasításokat kiáltott, a crochanek pedig engedelmeskedtek, kifeszített íjjal, előrántott karddal röppentek fel seprűiken az alkonyban.

Nem maradt idejük azt latolgatni, hogyan találtak rájuk, hogy vajon a pók tényleg csapdába csalta-e őket. Manon felkiáltott, védekezésre utasította a Tizenhármakat.

Mint az árnyak, olyan gyorsan suhantak a wyvernjeikhez, vasfogaikon megcsillant a fény.

Dorian megvárta, amíg az összes crochan elkerül az útjából, csak utána eresztette ki a mágiáját. Jéglándzsák szelték át a levegőt, hogy az ellenség fedetlen mellkasába fúródjanak, és átszakítsák a szárnyaikat.

Egy fél gondolat is elég volt ahhoz, hogy eleressze Cyrene-t, bár nem annyira, hogy megtámadhassa őket. Csak annyit engedélyezett neki, hogy átváltozzon, hogy megvédje magát. A tábor másik oldalán fény villant, és Dorian rögtön tudta, hogy így is tett.

A vallatása várhat.

Manon és a Tizenhármak odaértek a wyvernjeikhez, és egyetlen szempillantás alatt a levegőbe is röppentek, hangos szárnycsapásokkal vetették bele magukat az odafent kitörő káoszba.

A crochanek kicsinek – rémisztően kicsinek – tűntek a méretes wyvernekhez képest. Még a seprűiken is.

És ahogy körbevették a két vasfogú boszorkánykört, nyilakkal és karddal támadtak rájuk, Dorian nem célozhatott biztosan. A crochanek folyton ide-oda cikáztak a wyvernek között, túl gyorsan ahhoz, hogy szemmel tarthassa őket. A wyvernek egy része felordított, majd aláhullott az égből, de még így is sokan maradtak odafenn.

Glennis a földről vakkantotta oda az utasításait. Ráncos kezébe hatalmas íj került, azzal lőtte lentről az ellenséget.

Az egyik wyvern elszáguldott a tábor felett, olyan alacsonyan, hogy méregtől csöpögő farka egyik sátrat sodorta el a másik után.

Glennis kilőtte nyílvesszejét, majd Dorian is hasonlóképpen támadott.

Kőkemény jéglándzsa indult a bestia védtelen, tarka mellkasa felé.

Mind a nyíl, mind a jéglándzsa eltalálta a célpontját, és fekete vér hullott rájuk. A wyvern és lovasa nekicsapódott az egyik csúcsnak, majd lebucskázott a hegyoldalon.

Glennis elvigyorodott, idős arca felélénkült.

– Én találtam el előbb! – jelentette ki, miközben újabb nyilat húzott elő. Még a csata kellős közepén is képes volt viccelődni.

– Bár az én dédanyám lennél! – motyogta Dorian, miközben felkészült a következő támadásra. Óvatosnak kellett lennie, hiszen onnan lentről könnyedén összekeverhette a Tizenhármakat a sárgalábúakkal.

Azonban a Tizenhármaknak nem volt szüksége az ő óvatosságára, ahogyan a segítségére sem.

Szétzúzták a sárgalábúak vonalait, elszakították őket egymástól, szétszórták őket.

A sárgalábúak előnye a meglepetésben rejlett, csakhogy a Tizenhármak a háború mestereivé edződtek.

Crochanek zuhantak lefelé az égből, miután brutális erővel nekik csapódott valamelyik wyvern tüskés farka. Voltak, akik le sem zuhantak, egyszerűen szembekerültek a lények óriási pofájával, és megszűntek létezni.

– Vissza! – Manon elvakkantott parancsa túlharsogta a csatazajt. – Alkossatok védvonalakat a földhöz közel!

Nem a Tizenhármaknak szólt az utasítás, hanem a crochaneknek.

Glennis elkiáltotta magát, valamiféle mágia erősíthette a hangját.

– Engedelmeskedjetek!

A crochanek azonnal visszavonultak, sűrű, tömött sorokat alkottak a levegőben a sátrak felett.

Végignézték, ahogy Abraxos átharapja egy nála kétszer nagyobb bika torkát, Manon pedig keresztülküldött egy nyilat a lovasa fején. A zöld szemű démonikrek összetereltek három wyvernt, és a hegyoldalba vezették őket. Asterin kék nősténye kiragadott egy lovast a nyergéből, majd kiszaggatta a wyvern gerincének egy részét.

A Tizenhármak minden egyes alkalommal kiválasztottak maguknak egy ellenfelet, amikor belevetették magukat a tömegbe.

A sárgalábúak nem voltak ilyen összeszedettek.

A sárgalábú őrszemek próbálták kikerülni a Tizenhármakat, hogy az alant lebegő crochaneket támadják – nyílzápor lett a jussuk.

A wyvernek talán túlélték, a lovasaik azonban semmiképpen.

És néhány precíz megmozdulásnak hála, a lovas nélkül maradt bestiák hamarosan átvágott torokkal, vérüket ontva csapódtak a közeli csúcsoknak.

Szánalom vegyült a Dorian szívében dúló rémület és düh közé.

Hány olyan wyvern lehetett ott, mint Abraxos, hánynak lehetett szerető gazdája?

Meglepően nehéz volt rátámadnia a wyvernre, amelyik valahogy föléjük jutott, és egyenesen Glennisnek támadt. A nyomában egy másik bestia repült.

Gyors halállal könyörült rajta, olyan erővel törte ki a wyvern nyakát, hogy alig kapott levegőt utána.

Mágiájával a másik támadó wyvern felé fordult, ugyanolyan gyorsan akart végezni vele is, csakhogy nem vette észre a harmadikat és a negyediket, amik betörtek a táborba, szétdúlták a sátrakat, és a fogaikat csattogtatták mindenre, ami csak az útjukba került. A crochanek sikítva zuhantak a földre.

Ekkor ott termett Manon.

Abraxos gyorsan, nyílegyenesen szállt, Manon pedig levágta a legközelebbi sárgalábú fejét. Az őrszem arcán még mindig döbbent kifejezés ült, ahogyan a feje a levegőben szállt.

Dorian mágiája megdermedt.

A levágott fej a közelében csapódott a földbe, majd gurulni kezdett.

Egy termet látott maga előtt, a vörös márványt vér szennyezte, és a saját kiáltásán túl csupán a kőre hulló fej koppanása törte meg a csendet.

Nem lett volna szabad beléd szeretnem.

A sárgalábú feje a lábánál állapodott meg, kék vér permetezte a havat, a földet.

Dorian nem hallotta, nem is érdekelte, hogy a negyedik wyvern egyenesen felé tart.

Manon a nevét kiáltotta, a crochanek ellőtték nyilaikat.

A szörnyeteg kinyitotta hatalmas pofáját, állkapcsa szélesre tárult.

Manon megint a nevét sikította, de ő képtelen volt megmozdulni.

A wyvern lecsapott, a sötétség kiszélesedett, és az állkapocs összezárult körülötte.

Dorian ekkor eresztette ki a mágiáját.

Az egyik pillanatban még egészben lenyelte a wyvern, avas lehelete betöltötte a világot.

A következőben a lény a földre zuhant, gőzölgött a teste.

Gőzölgött attól, amit vele tett.

Nem, nem is vele, hanem saját magával.

Lángra lobbant, olyan forróvá, hogy szétégette a wyvern állkapcsát, a torkát, ahogy végigsiklott a lény száján – mintha csupán pókhálók állták volna az útját.

A sárgalábú boszorkány túlélte a zuhanást, és most előrántotta a kardját, de elkésett vele. Glennis nyila a nyakába fúródott.

Némaság borult rájuk.

Még a csatazaj is elcsendesedett felettük.

A Tizenhármak leszálltak. Mindegyiküket kék és fekete vér borította. Mennyire más, mint Sorscha vörös vére – mint az ő vörös vére.

Aztán vaskörmös kezek ragadták meg a vállát, és arany szempár nézett az övébe.

– Megőrültél?

Dorian a sárgalábú boszorkány néhány lépésnyire heverő fejére nézett. Manon is odapillantott. Megfeszült a szája, majd eleresztette Doriant, és Glennishez fordult.

– Elküldöm a kémeimet, hogy nézzenek körül, vannak-e még valahol.

– Túlélte bármelyikük? – kérdezte Glennis a tiszta égboltot fürkészve.

Hogy Dorian mágiája meglepte-e őket, annak sem Glennis, sem a sebesültekhez rohanó crochanek nem adták jelét.

– Mind meghaltak – jelentette Manon.

Ekkor a sötét hajú crochan, aki először beszélt velük, odarontott hozzájuk, és Manonra fogta a kardját.

– Ez a te műved!

Dorian megragadta Damarist, de nem húzta ki. A jelek szerint Manon nem hagyta magát.

– Hogy megmentettünk? Igen, ez így igaz.

– Te vezetted ide őket! – dühöngött a boszorkány.

– Bronwen – figyelmeztette Glennis, miközben letörölte a kék vért az arcáról.

A fiatal boszorkány – Bronwen – mérgesen válaszolt.

– Szerinted puszta véletlen, hogy megérkeznek, aztán ránk támadnak?

– Velünk harcoltak, nem ellenünk – jelentette ki Glennis. Manonhoz fordult. – Esküszöl?

Manon aranyló szeme ragyogott a tűz fényében.

– Esküszöm. Nem én vezettem őket ide.

Glennis biccentett, Dorian azonban Manonra meredt.

Damaris jéghideggé vált. Olyan hideggé, hogy a markolat fájdalmasan simult a tenyerébe.

Glennist valahogy mégis meggyőzte, mert az öreg boszorkány ismét bólintott.

– Akkor beszélünk... Egy kicsit később.

Bronwen a véres földre köpött, majd elvonult.

Hazugság. Manon hazudott.

Felvont szemöldökkel nézett rá, azonban Dorian elfordult. Igyekezett feldolgozni az igazságot. Hogy mit művelt Manon.

Utasítások röppentek, mindenki tett-vett, összeszedték a sebesülteket és a halottakat. Dorian tőle telhetően segített, meggyógyította azokat, akik a legsúlyosabban megsérültek. Összeforrasztotta a nyílt sebeket, amikből kék vér csörgött a kezére.

A vér melege nem érintette meg.

15. FEJEZET

Hazudott, gyilkolt, és valószínűleg megismétli majd mindkettőt, még mielőtt vége ennek az egésznek.

Csakhogy Manont nem kínozta bűntudat amiatt, amit tett. Nem engedhetett a bűntudatnak, hiszen ketyegett az óra, és annyi teher nyomta a vállukat.

A hosszúra nyúló órák alatt, miközben a tábor és a crochanek helyrehozásán dolgoztak, Manon a jeges égboltot fürkészte.

Nyolc halott. Rosszabb is lehetett volna. Sokkal rosszabb. Ennek ellenére vele marad majd ennek a nyolc crochan boszorkánynak a halála, megjegyzi a nevüket, hogy emlékezhessen rájuk.

Manon és a Tizenhármak az egész hosszú éjszakát azzal töltötték, hogy az elhullott wyverneket és vasfogúakat egy másik hegygerincre cipeljék. A föld túl kemény volt ahhoz, hogy eltemessék őket, a máglyákat pedig könnyedén észrevették volna, ezért maradt a hó. Nem merte megkérni Doriant, hogy segítsen nekik a mágiájával.

Látta, hogyan nézett rá. Mintha tudná.

Manon lerakta a sárgalábú merev testét. Az őrszem ajka már elkékült, szőke haját zúzmara fedte. Asterin a csizmájánál fogva húzott egy keménykötésű boszorkányt, aztán nemes egyszerűséggel odahajította.

De Manon végignézett a halottak arcán. Őket is feláldozta.

Mindkét ellenségeskedő felet. Mindkét vérvonalát.

Mind hullatni fogják a vérüket, túl sokan oda is vesznek majd.

Vajon Glennis szívesen látta volna őket? Talán igen, de a többi crochan nem tűnt valami szívélyesnek.

És továbbra is sürgette őket az idő, nem szórakozhatott azzal, hogy magához édesgeti őket. Úgyhogy tette az egyetlen dolgot, amihez értett: harcolt. Korábban egyedül elrepült, oda, ahol tudta, hogy vasfogúak őrjáratoznak, és megvárta, amíg a nagy északi szél délnek viszi a szagát. Aztán várt.

– Ismerted őket? – kérdezte Asterin, amikor Manon nem mozdult, egyre csak az őrszem holttestét bámulta. Végignézett mindannyiukon, miközben a wyvernek hatalmas szárnyaikkal havat lapátoltak rájuk.

– Nem – felelte Manon. – Nem ismertem őket.

Hajnal hasadt, mire visszatértek a crochan táborba. A korábban dühödt pillantások most már csak óvatosságról árulkodtak, és már nem rántottak annyian fegyvert, amikor a hatalmas, kör alakú tűzhöz sétáltak. Ez lobogott a legmagasabban az egész táborban, a kellős közepén. Glennis tüze.

Az idős boszorkány ott állt előtte, bütykös, véres kezét melegítette. Dorian is a közelben ült, zafír szeme valóban elítélően csillant, amikor egymásra néztek.

Később. Később majd arra a beszélgetésre is sort kerít.

Manon néhány lépésnyire Glennistől megtorpant, a Tizenhármak pedig felvették a pozíciójukat a tűz körül. Alaposan megnézték az öt sátrat, ami körülötte állt, és középen az üstöt. Mögöttük a crochanek tovább folytatták a dolgukat, helyrehozták, amit lehetett, gyógyították egymást – és persze rajtuk tartották a szemüket.

– Egyetek valamit! – mutatott Glennis az üstben rotyogó ételre. Az illata alapján kecskepörköltnek tűnt.

Manon nem tiltakozott, már vitte is magával az egyik cseréptálat a tűzhöz. Ezzel is azt mutatta, hogy bízik bennük: megeszi az ételt, amit kínáltak neki. Elfogadja.

Így is tett, és miután lenyelt pár falatot, Dorian is csatlakozott hozzá. Amikor már mindketten ettek, Glennis leült egy kőre, és felsóhajtott.

– Több mint ötszáz éve nem volt rá példa, hogy egy vasfogú és egy crochan együtt egyen. Hogy békésen szóljon egymáshoz. Talán csak anyád és apád volt ez alól kivétel.

– Valószínűleg – felelte Manon halkan, és abbahagyta az evést.

Az idős boszorkány szája a nemrég megvívott csata, a lassacskán véget érő éjszaka ellenére is mosolyfélére görbült.

– Apád nagyanyja vagyok – magyarázta végül. – Én szültem a nagyapádat, aki gyermeket nemzett egy crochan királynőnek. Ő azonban belehalt a szülésbe, amikor világra hozta az apádat.

Még valami, amit a tündérektől örököltek: a gyerekek nehezen fogannak, a világra hozataluk igencsak veszélyes. Így tartja fenn a háromarcú istennő az egyensúlyt, különben elárasztanák a vidéket a halhatatlan gyermekek, és mindent felélnének.

Manon körülnézett a félig lerombolt táborban.

Az öreg boszorkány kiolvasta a kérdést a szeméből.

– A férfiak otthon vannak, ahol biztonságban tudhatjuk őket. Ez a tábor csak ideiglenes, itt bonyolítjuk le az ügyeinket.

A crochaneknél mindig is több férfi született, mint a vasfogúaknál, és ugyanúgy párt választanak, mint a tündérek. Még ha nem is feszül közöttük a párok valódi köteléke, lélekben összetartoznak. Manon ezt mindig is különösnek, idegennek érezte. Feleslegesnek.

– Anyád nem tért vissza, apádat pedig megkérték, hogy háljon az egyik fiatal boszorkánnyal. Ő volt a crochan vérvonal egyetlen örököse, és ha anyáddal nem élitek túl a szülést, akkor vele is ér véget. Fogalma sem volt, éltek-e vagy haltok. Nem tudta, merre keressen. Úgyhogy megtette a kötelességét, beleegyezett, hogy segít kihalófélben lévő népén. – Manon dédanyjának szája szomorú mosolyra húzódott. – Mindenki szerette Tristant. –

Tristan. Hát így hívták. Vajon tudta egyáltalán a nagyanyja, mielőtt megölte? – A fiatal boszorkányt külön neki választották. De nem szerette, hiszen anyád volt a valódi párja, a lelkének dala. Ennek ellenére tette, amit kellett. Így született meg Rhiannon.

Manon megfeszült. Ha Rhiannon anyja itt van valahol…

Az idős boszorkány ezúttal is leolvasta a kérdést Manon arcáról.

– Megölte egy sárgalábú őrszem Melisande egyik folyó menti síkságán. Sok-sok évvel ezelőtt.

Tűszúrásnyi szégyen mardosta Manont azért, hogy ennyire megkönnyebbült. Így elkerülhette a találkozást, nem kellett megbocsátásért könyörögnie – merthogy ezt kellett volna tennie.

Dorian letette a kanalát. Milyen elegáns, egyszerű mozdulat ahhoz képest, hogy szétperzselte azt a wyvernt.

– Hogy maradt mégis fenn a crochan vérvonal? A legendák szerint már kihalt.

Újabb szomorú mosoly.

– Ezt az anyámnak köszönhetjük. Rhiannon Crochan legifjabb lányánál akkor indult meg a szülés, amikor Boszorkányvárost megostromolták. A seregünk elesett, és már csak a városfalak tartották vissza a vasfogúakat. Annyi gyermekét és unokáját mészárolták le, a párját pedig a városfalra tűzték, hogy Rhiannon azt hirdettette ki: a gyermek holtan született. Hogy a vasfogúak sose tudják meg, egy crochan azért még életben lehet. Ugyanezen az éjszakán, épp mielőtt Rhiannon megkezdte háromnapos csatáját a vasfogú főboszorkányok ellen, anyám kicsempészte a kis hercegnőt a seprűjén. – Az idős boszorkány nyelt egyet. – Rhiannon volt a legjobb barátja. A testvéreként szerette. Anyám ott akart maradni, az utolsó pillanatig harcolni mellette, de ehelyett megkérte, hogy tegye meg ezt a népéért. A népünkért. Anyám a halála napjáig úgy gondolta, Rhiannon azért tartotta a várost a főboszorkányok ellen, hogy elterelje a figyelmüket. Hogy kimenekíthessék az utolsó crochan sarjat, míg a vasfogúak mással vannak elfoglalva.

Manon nem tudta, mit is mondhatna, hogyan önthetné szavakba azt, ami benne kavarog.

– Van néhány unokatestvéred a táborban – jegyezte meg Glennis.

Asterin erre megdermedt, ahogyan a tűztől kissé távolabb Edda és Briar is. Ők is Manon vére, csak a feketecsőrű oldalról. És szemmel láthatóan hajlandóak lettek volna megküzdeni ezért a címért.

– Bronwen – mondta Glennis, és a sötét hajú vezető felé intett, aki kezében az arannyal átszőtt seprűjével állt kissé távolabb, és most a tűzön túli árnyakból figyelte Manont és a Tizenhármakat

– szintén az én dédunokám. Ő a legközelebbi unokatestvéred.

Bronwen arcára semmiféle kedvesség nem rajzolódott ki, úgyhogy Manon sem törte magát.

– Rhiannonnal mintha testvérek lettek volna – mormolta Glennis.

Manonnak hatalmas erőfeszítésbe került, hogy ne érintse meg a fonatát összefogó vörös köpenydarabot.

Dorian, hogy a sötétség áldja meg, közbeszólt:

– Okkal jöttünk ide.

Glennis ismét a kezét melengette.

– Gondolom, arra szeretnétek kérni, hogy csatlakozzunk a háborúhoz.

Manon pillantása nem enyhült.

– Így van. Ti és az összes többi crochan szerteszét a vidéken.

Az egyik crochan az árnyak közül kurtán felnevetett.

– Van bőr a képeteken!

Mások is vele együtt nevettek.

Glennis kék szeme meg sem rebbent.

– Utoljára Boszorkányváros eleste előtt állítottunk sereget. Nehezebbnek bizonyulna, mint gondolod.

Dorian ismét megszólalt:

– És ha a királynőjük hívná őket csatába?

Hó ropogott a döngő léptek alatt, és hirtelen megjelent Bronwen. Barna szemében tűz lobogott.

– Ne válaszolj erre, Glennis!

Milyen tiszteletlen, mennyire bizalmas hangnem egy idősebbel szemben…

Bronwen izzó tekintete Manonra vándorolt.

– Nem vagy a királynőnk, bármit jelentsen is a véred. Nem számít ez a kis csata. Nem engedelmeskedünk, és soha nem is fogunk engedelmeskedni neked.

– Morath idetalált – felelte Manon hűvösen. Sejtette, hogy ilyen fogadtatásban részesül majd. – Nem ez volt az utolsó alkalom. Lehet, hogy néhány hónap múlva, vagy akár egy év múlva, de megint rátok bukkannak. És akkor esélyetek sem lesz legyőzni őket. – Kezét leeresztve tartotta, pedig legszívesebben megmutatta volna vaskörmeit. – Rengeteg királyság serege gyülekezik Terrasenben. Csatlakozzatok hozzájuk!

– Terrasen nem segített rajtunk ötszáz évvel ezelőtt – csendült egy másik hang. A csinos, barna hajú boszorkány lépett közelebb. Az ő seprűjét is nemesfémmel kötözték össze, de míg Bronwenén arany csillogott, addig az övén ezüst. – Nem értem, miért kellene segítenünk rajtuk.

– Azt hittem, ti itt mind jótét lelkek vagytok – jegyezte meg Manon. – Testhezálló feladat lenne.

A fiatal boszorkány mérgesen kihúzta magát, de Glennis feltartotta ráncos kezét.

Bronwent azonban ennyivel nem állította meg, a boszorkány végigmérte Manont.

– Nem vagy a királynőnk – vicsorgott. – Nem repülünk veled.

Bronwen és a fiatal boszorkány elviharzott, a crochan őrök pedig utat nyitottak nekik.

Glennis kissé összerezzent.

– Mint látod, akadnak forrófejűek a családban.

Kegyetlen.

Amit Manon ma este tett azzal, hogy a táborba vezette a vasfogú boszorkányokat... Dorian csakis a kegyetlen szóval tudta jellemezni.

Maga mögött hagyta Manont, a dédanyját és a Tizenhármakat, és a pók keresésére indult.

Cyrene pontosan ott volt, ahol hagyta, az egyik távolabbi sátor árnyékában kuporgott.

Visszaöltötte emberi formáját, hosszú haja gubancosan lógott, és egy crochan köpenybe burkolózott. Mintha valamelyikük megszánta volna. Mintha elkerülte volna a figyelmét, hogy a Cyrene szemében csillanó éhség nem a kecskepörköltnek szól.

– Honnan jön az alakváltás? – kérdezte Dorian, amikor megállt előtte. Kezét Damarison pihentette. – Belőled?

Az alakváltó pók pislogva nézett rá, majd felállt. Valaki egy régi barna tunikát, nadrágot és csizmát is adott neki.

– Elképesztő mágiát vonultattál fel – mosolyodott el, kivillantva apró, hegyes fogait. – Micsoda király lesz belőled! Senki sem veheti fel veled a versenyt, senki sem érhet a nyomodba.

Dorian nem mondta meg, hogy nem teljesen biztos benne, miféle király szeretne lenni, már ha életben marad egyáltalán addig, hogy visszaülhessen a trónjára. Azt, hogy a legkevésbé se hasonlítson az apjára, jó kiindulópontnak tartotta.

Továbbra is nyugodtan állt, még akkor is, amikor így szólt:

– Pontosan honnan jön az alakváltás?

Cyrene oldalra billentette a fejét, mintha csak hallgatna valamit.

– Különös volt, halandó király, amikor a mágia visszatértével egy új részt fedeztem fel magamban. Amikor rájöttem, hogy valami gyökeret vert bennem. – Kis kezét a törzse elé vonta, épp a köldöke fölé. – Egy cseppnyi erő. Amikor át akarok változni, arra gondolok, ami lenni akarok, és a változás ott kezdődik. Az a forróság mindig onnan önt el. – A pók ránézett. – Ha át akarsz alakulni valamivé, koronáját vesztett király, akkor átváltozol. Ennyi az alakváltás titka. Légy az, ami lenni akarsz!

Dorian legszívesebben a szemét forgatta volna, pedig Damaris felmelegedett a keze alatt. Légy az, ami lenni akarsz! – könnyű mondani! Főleg, ha az ember fejét korona húzza.

Dorian a hasára tette a kezét, hiába fedte többrétegnyi ruha, köpeny. Csupán a feszes izmot találta alatta.

– Így kezded meg az átalakulást? Először arra gondolsz, amivé válni akarsz?

– Megvan annak is a maga trükkje. Tisztán kell látnom magam előtt, hogy mivé akarok válni, vagy nem fog sikerülni.

– Tehát nem válhatsz olyasmivé, amit még sosem láttál.

– Bizonyos dolgokat kitalálhatok magamtól is, a szemszínt, a testfelépítést, a szőrzetet, de nem magát a lényt. – Ocsmány mosoly kúszott az arcára. – Használd azt a csodálatos mágiádat! Változtasd meg szép szemed! – biztatta a pók. – Változtasd meg a színét!

A fene vigye el, megpróbálja! Barna szemet képzelt maga elé. Chaol bronzszínű szempárját, amiben tűz lobogott a vívóleckéjük után. Nem úgy, mint amikor a barátja elutazott a déli kontinensre.

Vajon meggyógyult? Sikerült Nesrynnel meggyőzniük a kagánt, hogy küldjön segítséget? Egyáltalán hogy derítené ki Chaol, hol van, mi történt mindannyiukkal, ha mind a szélrózsa másik irányába indultak?

– Túl sokat gondolkozol, ifjú király.

– Inkább, mint hogy túl keveset gondolkozzak – motyogta Dorian.

Damaris ismét megmelegedett. Dorian esküdni mert volna, hogy a kard jól szórakozik.

Cyrene kuncogott.

– Ne gondolj a szemszínre, inkább követeld, hogy megjelenjen!

– Hogy tanultad meg segítség nélkül?

– Megkaptam az erőt – felelte a pók. – Hallgattam rá.

Dorian mágiája indaként kígyózott a pók felé. Cyrene megfeszült. Azonban a mágia egyszerűen csak végigsimított rajta, éppolyan gyengéden és kíváncsian, mint egy macska. Nyers energia volt, amit Dorian kedve szerint formálhatott.

Cyrene felé küldte – azt akarta, hogy keresse meg a pókban az alakváltás képességét. Hogy tanulja el tőle.

– Mit művelsz? – lehelte a pók mocorogva.

Dorian mágiája körbeölelte, és már érezte is – minden egyes gyűlöletes, borzalmas évet, amit leélt.

Minden egyes…

Kiszáradt a szája. Epe tolult a torkába a szagra, amit a mágiája megérzett. Sosem felejti azt a szagot, azt a borzalmat. Örökké a nyakán viseli a nyomát.

Valg. A pók valamiképpen valg. Nem megszállták, hanem annak született.

Dorian ügyelt, hogy semleges maradjon az arckifejezése. Közönyös. Még akkor is, amikor megtalálta a ragyogó, gyönyörű mágiát.

Lopott mágia. Ahogyan a valgok minden mást is ellopnak.

Elragadják, amit akarnak.

Vére tompán lüktetve dörömbölt a fülében.

Szemügyre vette Cyrene kis termetét, átlagos arcát.

– Ahhoz képest, hogy átszeltél egy egész kontinenst, nem nagyon emlegeted a bosszút.

Cyrene sötét szemében feneketlen mélység nyílt.

– Ó, pedig nem feledkeztem meg róla. Cseppet sem!

Damaris meleg maradt. Várakozó.

Mágiája gyengéden a pók sötét poklában rekedt képességre fonódott.

Nem érdekelte, miképpen lehetséges az, hogy a stígiai pókok valgok. Nem érdekelte, honnan jöttek, miért maradtak itt.

Álmokat, életerőt, örömet ragadtak el. Mohón habzsolták.

Az alakváltó képesség megremegett a kezében, mintha hálás lett volna az érintéséért. Az emberi érintésért.

Ez itt. Az apja megengedte ennek és a hozzá hasonlóknak, hogy megvessék a lábukat, hogy elfoglalják a vidék bizonyos részeit. Sorschát ilyenek gyilkolták meg, ez a kegyetlenség végzett vele.

Damaris még a jégnél is hűvösebbé vált.

Dorian Cyrene szemébe nézett. Visszahúzta a mágiáját, és esküdni mert volna, hogy a benne rekedt alakváltó-mágia utánanyúlt. Könyörgött, hogy ne hagyja magára.

A pókra mosolygott, aki visszamosolygott.

Dorian lesújtott.

Láthatatlan kezek fonódtak Cyrene nyakára, hogy kitörje. Épp abban a pillanatban, amikor a mágiája a köldökébe hasított, oda, ahol az ellopott emberi mágia volt. Körbefonta.

Megvédte, úgy tartotta a kezében, mint egy kismadarat, miközben a pók kimúlt. Alaposan tanulmányozta, minden oldalról szemügyre vette, mielőtt az mintha megkönnyebbülten felsóhajtott volna, és végre kiszabadulva eggyé vált a széllel.

Cyrene a földre rogyott, szeme üvegessé vált.

Dorian egy fél gondolattal elégette. Senki sem kérdezett a bűzről, ami a maradványaiból felszállt. A sötét foltról, ami ott maradt.

Valg. Talán a segítségével bejuthatott volna Morathba. A félig kiolvadt földet csúfító foltra meredt.

Elengedte Damarist, és a penge vonakodva elcsendesedett.

Be fog jutni Morathba. Amint megtanulja az alakváltás minden csínját-bínját.

A pók és a fajtája pedig égjen csak a pokol kénköves tüzében.

Dorian szíve még mindig hevesen vert, amikor egy órával később lefeküdt az egyik sátorban. Olyan alacsony volt, hogy fel sem tudott volna állni benne. Egy fekhely üresen állt mellette.

Manon épp akkor mászott be, amikor lerúgta a bakancsát, és magára húzta a nehéz gyapjútakarót, amiből ló- és szénaillat áradt. Könnyen megeshet, hogy egy istállóból szerezték, de Doriant nem érdekelte. Meleg volt, jobb a semminél.

Manon körbenézett a szűk helyen, a második fekhelyen és a takarón.

– A tizenhárom páratlan szám – szólalt meg. – Mindig külön sátorban aludtam.

– Elnézést a kényelmetlenségért!

Manon kimért, mégis enyhén derűs pillantást küldött felé, majd leült a fekhelyre, és elkezdte kifűzni a csizmáját. Hirtelen kitágult az orrlyuka, és megdermedt a keze.

Lassan hátranézett a válla felett Dorianre.

– Mit műveltél?

Dorian állta a tekintetét.

– Ma azt tetted, amit tenned kellett – felelte. – Ahogyan én is.

Nem érintette meg Damarist, pedig ott feküdt mellette.

Manon ismét megszagolta.

– Megölted a pókot.

Nem ítélkezett, csupán kíváncsinak tűnt.

– Fenyegetést jelentett – ismerte el Dorian. Ráadásul egy mocskos valg volt.

Manon tekintetében aggodalom csillant.

– Meg is ölhetett volna.

– Ugyan már! – kúszott félmosoly Dorian arcára.

Manon ismét őt fürkészte, ő pedig hagyta.

– És nem akarsz semmit sem mondani az én... Az én döntéseimmel kapcsolatban?

– A barátaim északon harcolnak, valószínűleg az életüket áldozzák – felelte Dorian. – Nincsenek heteink arra, hogy magunkhoz édesgessük a crochaneket.

Kimondta a fájdalmas igazságot. Ahhoz, hogy valamelyest szívesen fogadják itt őket, kénytelenek voltait átlépni ezt a határvonalat. Talán az ilyen szívtelen döntések is hozzátartoznak a koronához.

Megőrzi Manon titkát – ameddig a boszorkány így akarja.

– Semmi fejmosás?

– Háborúban állunk – felelte Dorian. – Már túl vagyunk az ilyesmin.

És egyébként sem számít majd, ha a mészárlásnak csakis azzal vethet véget, hogy feladja a lelkét, nem igaz? Már így is teljesen összetörte. Ha minden egyes alkalommal, amikor átlép valami határt, a többieket menti majd, akkor megteszi. Azt viszont nem tudta, miféle királlyá válik így.

Manon hümmögött, talán elfogadhatónak találta a választ.

– Van tapasztalatod az udvarbeli intrikák és cselszövés terén – szólalt meg, miközben fürge ujjai ismét munkához láttak, hogy kifűzzék a csizmát. – Te hogyan… játszanád le, ahogy korábban fogalmaztál? Azt, ami köztem és a crochanek között van.

Dorian a feje alá dugta a kezét.

– Az a gond, hogy minden kártya náluk van. Neked sokkal nagyobb szükséged van rájuk, mint nekik rád. Az egyetlen ütőkártyád a származásod, és ezt, úgy tűnik, visszautasították, hiába védted most meg őket. A kérdés tehát az, mit tehetnénk, hogy fontossá váljon a származásod.

Hogyan bizonyítsuk be nekik, hogy igenis szükségük van az utolsó élő crochan királynőre, az utolsóra, aki továbbviheti a vérvonalat? – Elgondolkozott rajta. – Persze lehetséges lenne még azzal is érvelni, hogy békét hozhatsz a két nép között, de... – Összerezzent. – Már nem te vagy az örökös. Csakis a saját és a Tizenhármak nevében beszélhetsz, a feketecsőrűekében és a többi vasfogú nevében nem. Úgyhogy nem lenne valódi a béke.

Manon levette a csizmáját, majd lefeküdt. Magára húzta a takarót, és felbámult a sátor alacsonyan húzódó plafonjára.

– Ezeket az üvegpalotában tanultad?

– Igen.

Még mielőtt szilánkosra törte volna.

Manon oldalra fordult, fejét megtámasztotta a kezével. Fehér haja előrehullott a fonatból, bekeretezve az arcát.

– Nem tudod a mágiádat arra használni, hogy egyszerűen csak... kényszerítsd őket, igaz?

Dorian felnevetett.

– Nem tudok róla, hogy erre is alkalmas lenne.

– Maeve valahogy beférkőzött Rowan herceg agyába, hamis párt választatott vele.

– Fogalmam sincs, milyen Maeve ereje – rezzent össze Dorian. Hogy mit tett pontosan a tündérkirálynő Rowannel, és mit művel most Terrasen királynőjével... – És nem is vagyok benne biztos, hogy jó ötlet lenne szövetségesjelölteken próbálkozni ezzel.

Manon kifújta az orrán a levegőt.

– Én ilyesmikről nem tanultam.

Doriant mindez a legkevésbé sem lepte meg.

– Elmondjam őszintén, hogy mit gondolok? – kérdezte. Manon aranyló szeme odaszegezte a fekhelyéhez, miközben kurtán bólintott. – Derítsd ki, mire van szükségük, és kovácsolj belőle előnyt! Mi késztetné őket arra, hogy mögéd álljanak, hogy crochan királynőként lássanak? A ma esti csata segített valamennyit, de nem jelenti azt, hogy rögtön el is fogadnak. Talán Glennis tudja, mi kell nekik.

– Kockázatos lenne megkérdezni.

– Nem bízol benne.

– Miért bíznék?

– A dédanyád. És nem rendelte el rögtön, hogy végezzenek ki.

– A nagyanyám is csak a legvégén tette.

Arcán semmiféle érzelem nem tükröződött, ám ujjai a fejbőrébe martak, amikor kiejtette a szavakat.

Dorian így felelt:

– Aelinnek évszázados bujkálásból kellett előcsalogatnia Rolfe kapitányt és az embereit, hogy megszerezze a mikéni flottát. Kiderítette, hogy csak akkor csatlakoznak Terrasenhez, ha végre visszatér a tengeri sárkány, egy réges-régi vízi szövetségesük. Úgyhogy megrendezte. Addig provokált egy kisebb valg flottát, amíg az meg nem támadta a gyakorlatilag védtelen Koponyaöblöt, és a csata során megmutatta nekik a tengeri sárkányt, amit mágia segítségével idézett elő.

– Az alakváltó révén – felelte Manon. Dorian biccentett. – És a mikéniek elhitték?

– Teljes mértékben – válaszolta Dorian elnyújtottan. – Aelin kiderítette, mire van szüksége a mikénieknek ahhoz, hogy csatlakozzanak hozzá. Mi vehetné rá a crochaneket ugyanerre?

Manon hátradőlt a fekhelyén, kecsesen, mint egy táncos. A fonatával játszadozott, az azt összefogó vörös anyaggal.

– Reggel megkérdezem Ghislaine-t.

– Kétlem, hogy Ghislaine tudja a választ.

Az arany szempár felé fordult.

– Komolyan úgy gondolod, hogy Glennist kellene megkérdeznem?

– Igen. És szerintem segíteni fog.

– Miért tenné?

Dorian elmerengett, vajon a Tizenhármak észreveszik-e valaha azt a villanásnyi önutálatot, ami olykor Manon arcára kiül.

– Az anyja magára hagyta a városát, a népét, a királynőjét a halál előtti utolsó órákban, hogy megőrizzék, az uralkodói vérvonalat. A te vérvonaladat. Szerintem azért mesélte el neked ezt a történetet ma este, hogy éreztesse, ő is megtenné ugyanezt.

– Akkor miért nem mondta ki így, nyíltan?

– Mert, ha esetleg nem vetted volna észre, nem te vagy a legnépszerűbb boszorkány a táborban, hiába verted át őket a vasfogúakkal. Glennis tudja, hogyan játsszák ezt a játékot. Ideje neked is megtanulni. Derítsd ki, minek jöttek egyáltalán ide, aztán döntsd el, hogyan tovább!

Manon ajka megfeszült, majd elernyedt.

– Jól kitanítottak, hercegecském.

– Úgy tűnik, megvannak az előnyei annak, ha egy démon irányította zsarnok neveli az embert.

Üresen csengtek a szavai, hiába mart belé éles fájdalom.

Manon tekintete a nyakára vándorolt, a világos sávra. Már-már érintésnek tűnt a pillantása.

– Még most is gyűlölöd.

Dorian felvonta a szemöldökét.

– Nem kellene?

Manon holdfehér haja ragyogott a gyér fényben.

– Azt mondtad, ember volt. Hogy mélyen legbelül ember maradt, és tőle telhetően igyekezett megóvni téged. Mégis gyűlölöd.

– Talán megbocsátod, hogy a megóvás eszközeit nem tartom elfogadhatónak.

– De hát a démon gyilkolta meg a gyógyítódat, nem az ember.

Dorian állkapcsa megfeszült.

– Nem számít.

– Valóban? – ráncolta Manon a homlokát. – A többség pár hónapnyi valg megszállást is alig bír elviselni. Te is épphogy csak túlélted. – Dorian igyekezett nem összerezzenni a szavak hallatán. – Ő pedig évtizedeken át kitartott.

Dorian állta Manon tekintetét.

– Ha most hősnek próbálod beállítani apámat, akkor feleslegesen erőlködsz. – Gondolkozott rajta, hogy ezzel lezártnak is tekinti a témát, mégis megkérdezte végül: – Ha valaki azt mondaná neked, hogy a nagyanyád titokban jólelkű, hogy nem is akarta megölni a szüleidet és még annyi mindenkit, hogy kényszerítették, parancsolja meg neked a saját testvéred meggyilkolását, akkor olyan könnyedén elhinnéd? Azonnal megbocsátanál neki?

Manon lepillantott a hasára, a bőrruha alatt rejtőző hegekre. Dorian megacélozta magát. Csakhogy Manon felelet helyett ennyit mondott:

– Nincs kedvem tovább beszélgetni.

Helyes. Doriannek sem volt.

– Inkább valami egyébre vágysz, boszi? – kérdezte Dorian rekedtesen, és tudta, hogy Manon hallja, milyen hangosan kalapál a szíve.

Manon feleletképpen rámászott. Tincsei függönyként hullottak köréjük.

– Mint mondtam, nincs kedvem beszélgetni – lehelte, majd Dorian nyakához érintette az ajkát. Végighúzta a fogát a fehér sávon, épp ott, ahol a gallér volt korábban.

Dorian halkan felnyögött, és megmozdította a csípőjét, hogy jó erősen Manonnak nyomhassa az ölét.

– Akkor fogd be a szám! – mondta, és lecsúsztatta a kezét, hogy megmarkolja Manon fenekét, miközben a boszorkány a nyakát, az állát harapdálta. Vasfognak nyoma sem volt, de a lehetőség végig ott lebegett, egyfajta csodásan megmunkált kardként a feje felett.

Egyedül Manonnak nem kellett magyarázkodnia.

Egyedül mellette nem kellett királyként viselkednie, önmagát adhatta. Egyedül mellette nem kellett attól rettegnie, hogy ítélkeznek a tettei felett, amiért volt, akit cserben hagyott, és hogy mi vár még rá a jövőben.

Csak ez maradt – gyönyör és teljes üresség.

Manon keze megtalálta az övét, mire Dorian a boszorkányéért nyúlt, és ezután egy jó darabig egyikük sem szólalt meg.

Még az esti – kétszeri – gyönyör sem igazán tompította a szürke reggel zordságát, ahogy másnap Manon Glennis jóval nagyobb sátra felé igyekezett.

Hagyta, hadd aludjon csak a király a takarókba bugyolálva, amiken megosztoztak – persze azt azért nem engedte, hogy magához ölelje. Egyszerűen csak oldalra fordult, a hátát mutatva neki, és lehunyta a szemét. Nem úgy tűnt, mintha az élvezettől kótyagos Doriant ez zavarná. Miután Manon meglovagolta, és mindketten meglelték a maguk gyönyörét, gyorsan elaludt. Akkor is aludt, amikor Manon már azon gondolkozott, pontosan hogyan folytassa le ezt a találkozót.

Talán magával kellett volna vinnie Doriant. Ő határozottan ismeri ezeket a játszmákat. Tud királyként gondolkozni.

Viszont egy kékvérű boszorkány kegyetlenségével gyilkolta meg a pókot. Könyörületnek nyoma sem volt.

Ennek nem lett volna szabad ennyire felizgatnia őt.

Csakhogy Manon pontosan tudta, mekkora csorba esne a büszkeségén, ha hagyná, hogy ezt Dorian intézze helyette. Sosem köszörülné ki.

Úgyhogy bejelentés nélkül, vállal benyomta a sátornyílás lapját, és belépett Glennishez.

– Beszélni szeretnék veled.

Glennis épp egy kis méterű bronztükör előtt kapcsolta össze megigézett köpenyét.

– Reggeli előtt? Úgy látom, a türelmetlenségedet az apádtól örökölted. Tristan is mindig berontott a sátramba a különböző életbe vágóan fontos ügyekkel. Arra alig tudtam rávenni, hogy leüljön és egyen.

Manon nem foglalkozott az információmorzsával. A vasfogúaknak nincs apja. Csak anyja és az anyjuk anyja. Mindig is így volt. Még akkor is, ha nehezen tartotta vissza az apjával kapcsolatos kérdéseit. Hogy miképpen találkozott Feketecsőrű Lothiannel, mi késztette őket arra, hogy félretegyék ősi gyűlölködésüket.

– Mivel nyerhetném meg a crochaneket? Mi kellene ahhoz, hogy csatlakozzanak hozzánk a háborúban?

Glennis a tükörbe nézve megigazította a köpenyét.

– Csak egy crochan királynő gyújthatja meg a háború tüzét, és hívhat csatába minden boszorkányt az otthonából.

Manon csak pislogott az őszinte válasz hallatán.

– A háború tüzét?

Glennis állával a sátornyílás lapja, a mögötte húzódó tűzgödör felé bökött.

– Minden crochan családnak megvan a maga tüze, amit minden egyes táborba és otthonba magunkkal viszünk, ami sosem alszik ki. Az enyém már a crochan város óta ég, amikor Brannon Galathynius örökké égő tűz szikráját ajándékozta Rhiannonnak. Anyám egy üveggömbben vitte magával, elrejtette a köpenyében, amikor kicsempészte az ősödet, és azóta is ott ég a crochan uralkodói vérvonal minden családjánál.

– És mi történt akkor, amikor tíz évig nem fértünk hozzá a mágiához?

– Az őseink előtt látomás jelent meg, tudták, hogy a tűz ki fog hunyni. Úgyhogy rengeteg egyszerű tüzet gyújtottunk a mágikusból, és utána vigyáztuk, nehogy kialudjon. Amikor a mágia eltűnt, a láng valóban kialudt. És amikor tavasszal visszatért, újra fellobbant, épp ott, ahol utoljára láttuk. – Dédanyja odafordult hozzá. – Amikor egy crochan királynő háborúba hívja a népét, az uralkodói tűzből veszi a lángot, amit aztán minden tűzhöz elvisznek, minden egyes táborba és faluba. Egy ilyen tüzet csakis egy igazi crochan királynő indíthat útjára.

– Tehát csak használnom kell a kinti tüzet, és a sereg idegyűlik?

Az idős boszorkány felnevetett.

– Nem. Előbb el kell fogadjanak királynőként ahhoz, hogy ezt megtehesd.

Manon a fogát csikorgatta.

– És azt hogyan érhetem el?

– Ezt én nem találhatom ki helyetted, nem igaz?

Manonnak az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy ne villantsa fel vaskörmeit, és ne vágjon át a sátor másik felébe.

– Miért vagytok itt? Miért pont ebben a táborban?

Glennis felvonta a szemöldökét.

– Nem mondtam el tegnap?

Manon toppantott egyet a lábával.

A boszorkány észrevette a türelmetlenségét, és kuncogott.

– Eyllwe-be tartunk.

Manon rámeredt.

– Eyllwe? Ha azt hiszitek, elfuthattok a háború elől, akkor annyit elárulhatok, hogy abban a királyságban is dúl.

Eyllwe már régóta nyögi Adarlan haragjának nagyját, A véget nem érő tanácskozások alkalmával Erawan mindig nagy gondot fordított arra, hogy a királyság megosztott maradjon.

Glennis bólintott.

– Tudjuk. De hírt kaptunk délről, hogy fenyegetés érkezik onnan. Azért megyünk, hogy csatlakozzunk azokhoz az eyllwe-i csapatokhoz, amik túlélték, és hogy szembenézzünk Morath borzalmaival.

Délnek mennek, nem pedig északnak, Terrasen irányába.

– Erawan azért eresztette szét a borzalmas teremtményeit délen, hogy elválasszon titeket – mondta Manon. – Hogy ne segíthessetek Terrasenen. Nyilván rájött, hogy össze akarom hívni a crochaneket. Eyllwe már elveszett, gyertek inkább velünk északra!

Az idős boszorkány a fejét csóválta.

– Lehet, hogy így van. De a szavunkat adtuk. Úgyhogy megyünk tovább Eyllwe-be.

16. FEJEZET

Darrow lóháton ülve, egy domb tetején várta, hogy a sereg napnyugtakor végre megérkezzen. Egy teljes napig meneteltek, és minden egyes lépésnél hó és szél hátráltatta őket.

Aedion elkanyarította a lovát a tábor felé tartó csapatától, és az idős lordhoz vágtázott a jéggé fagyott havon. Kesztyűs kezével intett a mögötte sorakozó harcosoknak.

– A parancs szerint, megérkeztünk.

Darrow szinte oda sem pillantott Aedionra, egyre csak a tábort verő katonákat figyelte. Kimerítő, fáradságos munka egy ilyen hosszú nap után, főleg, hogy előző nap még csatát vívtak. De legalább ma este jól alszanak majd. És az hétszentség, hogy Aedion nem hagyja, hogy holnap bárhová is menjenek. Talán két napig is itt pihennek majd.

– Hányan vesztek oda?

– Kevesebb mint ötszáz halottunk van.

– Helyes.

Aediont szíven ütötte a válasz. Nem Darrow seregéről volt szó, de még csak nem is az övéről.

– Miért kellett ilyen hanyatt-homlok iderohannunk?

– Beszélni akartam a csatáról. És hallani, mit tudtál meg.

Aedion a fogát csikorgatta.

– Majd írok róla jelentést akkor. – Megmarkolta a kantárt, és már készen is állt, hogy visszalovagoljon a táborba. – Az embereimnek menedék kell.

Darrow határozottan bólintott, mintha nem is tudná, milyen fáradságos menetelést követelt a katonáktól.

– Hajnalban találkozunk. Juttasd el a hírt a többi lordhoz is!

– Küldd el a saját hírvivődet!

Darrow acélos pillantást vetett rá.

– Mondd meg a többi lordnak is! – Sáros bakancsától mosatlan hajáig végigmérte Aediont. – És pihenj egy kicsit!

Aedion nem felelt, csak vágtára fogta a csődört, ami tétovázás nélkül megindult a hóban. Csodás, büszke állat, jól szolgálja.

Aedion hunyorogva tűrte, hogy a süvítő hó az arcába csapjon. Tábort kell építeniük, méghozzá gyorsan.

Hajnalban elmegy Darrow tanácskozására. A többi lorddal egyetemben.

És Aelin kíséretében.

Harminc centi hó esett az éjszaka folyamán, betakarta a sátrakat, elfojtotta a tüzeket, és a katonák kénytelenek voltak vállvetve aludni, hogy megőrizzenek valamicskét a melegből.

Lysandra didergett a sátrában, hiába gömbölyödött össze szellemleopárdként a tűztál mellett, és már pirkadat előtt felkelt, mert egyszerűen képtelen volt aludni.

És mert nem sokkal később jelenése volt a tanácskozáson.

Darrow hatalmas sátra felé indult Briarcliffi Ansel oldalán, összebújtak a hideg miatt. A jeges reggelnek köszönhetően nem sokat beszélgettek.

Nem sok értelme van szólásra nyitni az ember száját, ha a levegő úgy lefagyasztja a fogait, hogy fájdalom hasít beléjük.

Az ezüsthajú tündérurak épp előttük léptek be, Endymion fejet hajtott előtte – mármint Aelin előtt.

Az unokatestvére feleségének hitte őt. És persze királynőnek. Endymion sosem érezte Aelin illatát, nem is tudná, hogy az alakváltóé teljesen más.

Hála az isteneknek érte!

A sátor zsúfolásig telt. Lordok, hercegek és parancsnokok gyülekeztek körben, és mindannyian az északi kontinens térképét bámulták a sátor falán. A vastag anyagból tűk álltak ki, jelölve a különböző seregeket.

Sok, túlságosan is sok pöttyözte a vidéket tőlük délre. Elzárta az utat mindenféle Morathon túlról érkező szövetséges elől.

– Hát csak visszatértél! – csendült egy hűvös hang.

Lysandra lusta mosolyt varázsolt az arcára, és a helyiség közepére lépett. Ansel a bejárat közelében maradt.

– Hallom, lemaradtam tegnap a mókáról. Gondoltam, ideje visszatérni, hogy én magam is végezhessek néhány valggal.

Páran kuncogásban törtek ki ennek hallatán, Darrow azonban nem mosolyodott el.

– Nem emlékszem, hogy meghívott volna valaki erre a tanácskozásra, felség.

– Én hívtam meg – lépett ki a többiek közül Aedion. – Amióta végeredményben ő is a Romlásban harcol, kineveztem a helyettesemmé. Joga van hozzá, hogy jelen legyen.

Lysandra elmerengett, vajon látja-e más is a fájdalmat Aedion arcán – a fájdalmat és az undort, amit a hamis királynő okoz a jelenlétével.

– Igazán sajnálom, hogy csalódást okozom – csiripelte Darrow-nak.

Darrow nem felelt, csak visszafordult a térképhez. Ravi és Sol ekkor lépett be.

Sol tiszteletteljesen biccentett Aelinnek, Ravi pedig rávigyorgott. Aelin kacsintott, majd ő maga is a térkép felé fordult.

– Tegnap győzelmet arattunk Morath serege felett Ashryver tábornok vezetésével – kezdett bele Darrow –, és úgy hiszem, legjobb lenne, ha a Theralison állomásoztatnánk a csapatainkat, felkészülve Orynth ostromára.

Az idősebb lordok – Sloane, Gunnar és Ironwood – egyetértően hümmögtek.

Aedion a fejét rázta, nyilván számított már erre.

– Ezzel azt üzennénk Erawannak, hogy megfutamodunk, és túl messzire kerülnénk bármilyen déli szövetségestől.

– Orynthban a falak még a katapultokat is kibírják – szólt közbe Lord Gunnar, aki még Darrow-nál is öregebb és őszebb volt, ráadásul kétszer olyan megátalkodott.

– Ha magukkal hozzák a boszorkánytornyokat – vitatkozott vele Ren Allsbrook –, akkor még Orynth falai is leomlanak.

– Még semmit sem láttunk ezekből az állítólagos boszorkánytornyokból – jelentette ki Darrow. – Csak az ellenség szavára hagyatkozhatunk.

– Ellenség, akiből aztán szövetséges lett – jegyezte meg Aelin, mármint Lysandra. Darrow utálatos pillantást lövellt felé. – Feketecsőrű Manon nem hazudott. Ahogyan a Tizenhármak sem álltak Morath oldalára, mellettünk harcoltak.

A tündérurak és Ansel biccentett.

– Maeve ellen – vicsorgott Lord Sloane, egy piszkafavékony férfi kemény vonásokkal és kampós orral. – A csatát Maeve ellen vívtuk, nem Erawan ellen. A fajtájukkal is felvennék vajon a harcot? A boszorkányok a végsőkig hűségesek, és ravaszabbak, mint a rókák. Feketecsőrű Manon és a köre könnyedén átverhetett titeket, és kétségbeesésetekben elhittétek a hazugságaikat.

– Feketecsőrű Manon a saját nagyanyja, a feketecsőrű klán főboszorkánya ellen fordult – vágta rá Aedion. Hangja veszedelmes morgásként tört fel a torkából. – Kétlem, hogy a hasában talált vasdarabok hazugságnak bizonyulnának.

– Elismétlem – vitatkozott Lord Sloane –, a boszorkányok ravaszak. Bármire képesek.

– A boszorkánytornyok léteznek – jelentette ki Lysandra. Aelin hűvös, nyugodt hangja betöltötte a sátrat. – Nem fogom azzal vesztegetni az időmet, hogy a létezésüket bizonygatom. Ahogyan Orynth épségét sem kockáztatom ellenük.

– A határ menti városokat viszont kockára tennéd? – vonta felelősségre Darrow.

– Úgy tervezem, megtalálom a módját, hogy megsemmisítsem a tornyokat, mielőtt a dombsághoz érnek – felelte vontatottan. Imádkozott, hogy Aedionnak erre is legyen valamiféle terve.

– A tűzzel, amit olyan gyakran megmutattál – felelte Darrow, éppolyan hűvösen.

Még mielőtt Lysandra előrukkolhatott volna egy megfelelően arrogáns hazugsággal, Briarcliffi Ansel közbevágott:

– Erawan szeret játszmázni, szereti elültetni a félelmet az ellensége szívében. Hadd gondolkozzon csak, aggódjon nyugodtan, amiért Aelin nem mutatta még meg az erejét. Gondolja csak azt, hogy valami nagyon látványosra készül. – Lysandrára kacsintott. – Remélhetőleg borzalmasan látványos is lesz.

Lysandra egy félmosollyal nyugtázta Ansel szavait.

– Emiatt nem kell aggódnod.

Magán érezte Aedion pillantását, az ügyesen leplezett kínt és aggodalmat. A tábornok azonban ebből mit sem mutatott, amikor így szólt:

– Eldryst azért foglalták el, hogy megtizedeljék az erőinket, hogy kételkedjünk Morath bölcsességében, amiért ideküldte a gyalogosait. Azt akarja, hogy alábecsüljük. Ha a határhoz vonulunk, a domboknál megállíthatjuk az előretörését. Mi ismerjük a terepet, ő nem. Kihasználhatjuk ezt a tudást.

– És ha átvág Tölgyváldon? – Lord Gunnar a Távolvég mellett haladó útra mutatott. – Akkor mi lesz?

Ezt a kérdést Ren Allsbrook válaszolta meg.

– Akkor azt a terepet is jól ismerjük. Tölgyváld nem lesz könyörületes Erawanhoz és a seregeihez. Brannonhoz hűséges. És az örököseihez.

Aelinre pillantott – továbbra is hűvösen, ám mégis, mintha kezdett volna felengedni.

Halovány mosollyal válaszolt az ifjú lordnak. Ren ügyet sem vetett rá, ismét a térkép felé fordult.

– Ha a határhoz vonulunk – vette vissza a szót Darrow –, akkor megkockáztatjuk, hogy az egész seregünket kiirtják, és Perranth, Orynth és minden egyéb város védtelenül marad.

– Mindkét lépésnek megvannak a maga előnyei – lépett előre Endymion herceg. Ő volt a legöregebb közöttük, ám egyetlen nappal sem tűnt idősebbnek huszonnyolc évesnél. – A sereg továbbra is túl kicsi ahhoz, hogy kettéosszuk. Egyként kell mozogniuk, vagy déli, vagy északi irányba.

– Én délre szavazok – jelentette ki Sellene hercegnő, Endymion unokatestvére. Rowan unokatestvére. Aelin igencsak felkeltette a kíváncsiságát, Lysandra ennyit észrevett, de a hercegnő nem tett lépéseket. Mintha nem akart volna kapcsolatot kialakítani, ha egyszer a háború mindannyiukkal végezhet. Lysandra többször is eltöprengett már rajta, vajon mi történhetett a hercegnő hosszú élete során, ami ilyenné változtatta. Óvatossá, komollyá, mégsem teljesen zárkózottá. – Több irányba lehet visszavonulni is, ha szükség van rá – bökött napbarnított ujjával a térképre. Ezüsthaja ki-kivillant smaragdzöld köpenyének redői alól. – Orynthban a hegyek elzárják az utat.

– Vannak titkos utak az Agancs-hegységen át – mondta Lord Sloane, akit a jelek szerint egyáltalán nem hatottak meg az érvek.

– Tíz évvel ezelőtt rengetegen használtuk.

És így tovább, és így tovább. Viták, érvek, erősödő, majd elcsendesedő hangok.

Egészen addig, míg végül Darrow szavazásra bocsátotta a dolgot – de csak a hat terraseni lord körében. A jelek szerint csupán ők számítottak valódi vezetőnek a háborúban.

Ketten, Sol és Ren, a déli határra szavaztak.

Négyen, Darrow, Sloane, Gunnar és Ironwood pedig arra, hogy menjenek Orynthba. Amikor csend telepedett rájuk, Darrow így szólt:

– Amennyiben a szövetségeseink nem kívánják vállalni a tervünkkel járó kockázatot, nyugodtan távozhatnak. Senkitől semmiféle eskü betartását nem várjuk el.

Lysandra kis híján összerándult.

Aedion felmordult, miközben aggodalom csillant a szemében.

Galan herceg azonban, aki eddig néma maradt, és csak figyelt, hiába mosolygott gyakran és harcolt bátran mind tengeren, mind szárazföldön, előrelépett. Aelinre nézett – Ashryver szeme fényesen csillogott.

– Milyen borzalmas szövetségesek lennénk – szólalt meg erős wendlyni akcentussal –, ha magára hagynánk a barátainkat, amiért másképp döntenek, mint mi. Segítséget ígértünk a háború megvívásában. Wendlyn tartja a szavát.

Darrow megmerevedett. Nem a szavak hallatán, hanem attól, hogy kinek mondták. Aelinnek.

Lysandra fejet hajtott, és a szívére tette a kezét.

Endymion herceg felszegte az állát.

– Esküt tettem az unokatestvéremnek, az uralkodótársadnak – mondta, mire a lordok dühbe gurultak. Mivel Aelin még nem volt királynő, Rowan címét sem ismerték el. Csupán a többi lordot. – Kétlem, hogy ezek után örömmel fogadnának minket Doranelle-ben, ezért szeretném úgy gondolni, ez lehet az új otthonunk, ha minden jól alakul.

Aelin beleegyezett volna ebbe.

– Szívesen látunk titeket… Mindannyiótokat – mondta. – Ameddig csak maradni szeretnétek.

– Nincs jogod ilyen meghívást tenni! – csattant fel Lord Gunnar.

De egyikük sem méltatta válaszra. Azonban a csendes orgyilkosok közül való Ilias komoran bólintott, és kijelentette, hogy ők is maradnak, ahogyan Briarcliffi Ansel is rákacsintott Aelinre.

– Ha már eddig eljöttem, hogy segítsek legyőzni azt a nyomorultat – mondta –, akkor nem látom értelmét, hogy most visszaforduljak.

Lysandrának nem kellett tettetnie, mennyire hálás, a torka is elszorult tőle, ahogy meghajolt a királynő szavára idesereglett szövetségesek előtt.

Egy magas, sötét hajú férfi lépett be a sátorba, tekintetét ide-oda járatta az egybegyűltek között. Szürke szeme tágra nyílt, amikor meglátta őt – Aelint. Egy pillanatig rábámult, majd Aedionra pillantott, mintha csak megerősítést várna tőle. Észrevette az aranyszínű tincseket, az Ashryver szempárt, és elsápadt.

– Mi az, Nox? – morogta Darrow. A hírvivő kiegyenesedett, és a lord mellé sietett. Miután a fülébe súgott valamit, Darrow csupán ennyit mondott: – Küldd be!

Nox a magassága ellenére is kecsesen kivonult, helyette egy alacsonyabb, sápadt bőrű férfi lépett be.

Darrow levélért nyújtotta a kezét.

– Jól hallom, üzenetet hoztál Eldrysből?

Lysandra ugyanabban a pillanatban érezte meg az idegen szagát, mint Aedion.

Egyetlen másodperccel azelőtt, hogy az elmosolyodott, és így szólt:

– Erawan üdvözletét küldi.

Majd fekete széllel támadt rá.

17. FEJEZET

Lysandra lebukott, de nem elég gyorsan ahhoz, hogy a lecsapó mágia ne sértse fel a karját.

Földre zuhant és oldalra gördült, ahogyan azt Arobynn gondos kiképzése alatt megtanulta. Ám Aedion addigra már kirántott karddal oda is ugrott elé. Hogy védelmezze a királynőjét.

Fény és hideg villant – Endától és Sellene-től –, és térdre kényszerítették a morathi küldöncöt. Sötét ereje már a láthatatlan, jég csókolta szélpajzsot támadhatta csak.

A sátorban mindenki elhátrált, fegyvereiken megcsillant a fény. Ilias és Ansel megkerülte a földre küldött férfit, kardjukat ugyanolyan szögben szegezték rá, mintha csak egymás tükörképei lennének. Ugyanaz a mester verte beléjük a mozdulatokat, ugyanabban a perzselő napsütésben. Egyikük sem nézett a másikra.

Ren, Sol és Ravi Lysandra – azaz Aelin – oldalán vette fel a védekezőállást, készen álltak rá, hogy vért ontsanak érte. Az alakuló udvar védelmezte a királynőjét.

Mit számít, hogy a többiek botladozva a frissítőkkel teli asztal mögé bújtak. Megviselt arcuk hamuszürkére vált. Csupán Galan

Ashryver állta el a sátor kijáratát, nyilván azzal a szándékkal, hogy elkaphassa az esetlegesen szökni kívánó támadót. Merész lépés volt részéről – és meglehetősen ostoba is, tekintve, hogy mi térdelt a sátor közepén.

– Senki nem érezte meg, hogy valg démon? – reccsent rájuk Aedion, miközben az ép karjánál fogva talpra rántotta Lysandrát. Csakhogy az idegenen nem volt gallér, és csupasz, világos ujjait sem díszítette gyűrű.

Lysandra gyomra felfordult, miközben a karján lüktető sebet dajkálta. Tudta, mi dobog a férfi mellkasában. Vas- és rémkő szív.

A küldönc felnevetett, majd sziszegve így szólt:

– Fussatok csak a kastélyotokba! Hamarosan…

A levegőbe szagolt. Egyenesen Lysandrára nézett. A bal karján csordogáló vérre, ami szép lassan beette magát Aelin viharvert, tengerkék tunikájába.

A férfi sötét szeme tágra nyílt, döbbenet és élvezet csillant benne. Ajka már formálta is a szót: alakváltó.

– Öljétek meg! – adta ki Lysandra hevesen dübörgő szívvel a parancsot az ezüsthajú tündéreknek.

Senki sem merte azt mondani neki, hogy égesse el ő maga.

Endymion felemelte a kezét, mire a megszállt férfi fuldokolni kezdett. Szeme teljesen elfeketedett, nem csillant már fehérje.

De nem a halál tette ezt vele. Úgy tűnt, üzenetet küld egy hosszú obszidián köteléken.

Olyan üzenetet, ami mindannyiuk vesztét jelentheti: hogy Aelin Galathynius nincs köztük.

– Elég legyen! – vicsorgott Aedion. Belesápadt a félelembe. Valóban megrettent, amikor rádöbbent, miféle információt juttatott el a küldönc a gazdájának.

Orynth kardja megvillant, fekete vér spriccelt, majd a férfi feje a szőnyeggel borított talajra bucskázott.

A néma csendet csupán Lysandra lihegése törte meg, ahogy elhúzta kezét sérült karjáról, hogy szemügyre vegye a vágást.

Nem volt túl mély, de pár órán keresztül még biztosan érzékeny lesz.

Briarcliffi Ansel eltette farkasmarkolatú kardját, és megragadta Lysandra vállát. Vörös haja lengedezett, ahogy előbb a sebet, majd a hullát nézte meg.

– Undorító férgek, nem igaz?

Aelin bizonyára előállt volna valami fennhéjázó válasszal, amitől mindenki kuncogásban tör ki, ám Lysandra nem tudta, mit mondhatna. Csupán bólintott, ahogy a fekete folt egyre terjedt a sátor talaján. A tündér nemesek elfintorodtak, ahogy megérezték a bűzét.

– Takarítsátok fel a mocskot! – adta ki a parancsot Darrow, csak úgy a vakvilágba. Kissé remegett a keze.

Nox a sátornyílás lapjánál tátott szájjal meredt a lefejezett valgra. Szürke tekintete összefonódott Lysandráéval, várt valamit, de végül leszegte a pillantását.

– Nem volt gyűrűje – mormolta Nox.

Aedion megragadta a frissítőkkel teli terítő lelógó részét, és megtörölte benne Orynth kardját.

– Nem is volt rá szüksége.

Erawan tudja, hogy Aelin nincs velük. Hogy egy alakváltó vette át a helyét.

Aedion az Aelin képében tetszelgő Lysandrával a sarkában átvágott a táboron.

– Tudom! – vetette hátra a válla felett, most az egyszer ügyet sem vetve a tisztelgő harcosokra.

Lysandra ettől függetlenül a nyomában maradt.

– Mit csináljunk?

Aedion csak a sátrában állt meg. A valg küldönc bűze megtelepedett az orrában. A Lysandrára ostorként lecsapó fekete erő még mindig égette a szemét. Az alakváltó fájdalomkiáltása a fülében csengett.

Forrt a vére, valahogy le kellett vezetnie a feszültséget.

Lysandra bement utána a sátorba.

– Mit csináljunk? – kérdezte ismét.

– Mi lenne, ha ellenőriznénk a tábort, nehogy még egy küldönc ólálkodjon errefelé! – vicsorgott Aedion fel-alá járkálva.

A tündér nemesek már kiadták ezt a parancsot, a legjobb felderítőiket bízták meg a feladattal.

– Tudja – lehelte Lysandra. Aedion odapördült hozzá. Az unokatestvére... Lysandra remegett. Nem Aelin, bár ma elég meggyőzően játszotta a szerepet. Ügyesebben, mint máskor. – Tudja, mi vagyok.

Aedion megdörgölte az arcát.

– A jelek szerint azt is tudja, hogy Orynthba megyünk. Azt is akarja.

Lysandra leroskadt az ágyra, mintha nem bírná már el a térde. Egy pillanatra olyan erőssé vált a késztetés, hogy odaüljön mellé, hogy magához húzza, hogy Aedion majdnem engedett a kísértésnek.

Lysandra vérének illata betöltötte a sátrat, ahogyan az a vad, sokféle illat is. Érzékien végigsimított Aedion bőrén, és úgy felkorbácsolta a dühét, hogy képes lett volna meggyilkolni bármilyen hímet, aki bemerészkedik a sátrába.

– Lehet, hogy Erawant aggasztani fogja a hír – jegyezte meg Aedion, amikor végre visszanyerte az uralmat a gondolatai felett.

– Talán elgondolkozik rajta, miért nincs itt, hogy talán olyasmire készül, amivel árthat neki. Talán kiteríti a lapjait.

– Vagy most fog lecsapni ránk, minden erejét latba vetve, hiszen tudja, mennyire gyengék vagyunk.

– Kiderül.

– Orynth mészárszékké válik majd – suttogta Lysandra.

Válla megrogyott a teher alatt – nemcsak amiatt, mert a háború kellős közepén találta magát, hanem mert el kell játszania valakit, ám neki is megvannak a korlátai. Nem tudja megállítani az északnak vonuló seregeket. Mégis hajlandó volt magára vállalni ezt a terhet. Aelinért. A királyságukért.

Hiába hazudott Aedionnak, magára vállalta ezt a terhet.

Aedion lerogyott mellé, és üveges szemmel a sátor falára meredt.

– Nem megyünk vissza Orynthba.

Lysandra felemelte a fejét. Nemcsak azért, amit mondott, hanem azért is, hogy olyan közel ült hozzá.

– Akkor hová megyünk?

Aedion szemügyre vette a helyiség másik felében álló, frissen olajozott páncélját.

– Sol és Ravi seregestül visszamegy a partra, nehogy megint megtámadjanak a tenger felől. Összeállnak a wendlyni flotta maradékával, Galan és a katonái pedig velünk maradnak. Egyként vonulunk a határhoz.

– A lordok leszavazták ezt az ötletet.

Valóban. Ostoba, vén kecskék!

Csakhogy Aedion az elmúlt tíz évben végig veszélyes táncot járt a felségárulással. Valódi művészetté fejlesztette. Haloványan elmosolyodott.

– Bízd csak rám!

A Romlás senki másnak nem tartozott hűséggel, csak Aelin Galathyniusnak.

Ahogyan az összegyűlt szövetségesek is. Ugyanez igaz Ren Allsbrookra, Suriai Ravira és Sóira.

És a jelek szerint Nox Owenre is.

Mégis Lysandrán múlt, nem pedig Aedionon, hogy nekiindulhattak.

Épp visszafelé tartott a saját sátrába – Aelin sátrába, ami bár egy királynőhöz nem volt méltó, de egy hadsereg századosához igen –, amikor Nox felzárkózott mellé. Némán, kecsesen.

Alaposan kiképezhették. Valószínűleg jóval halálosabb ellenfél, mint amilyennek tűnik.

– Szóval Erawan tudja, hogy nem Aelin vagy.

Lysandra odakapta a fejét.

– Tessék?

Gyors, semmitmondó kérdés, hogy időt nyerjen. Aedion ekkora kockázatot vállalt volna, és beavatta az igazságba?

Nox egy félmosollyal jutalmazta.

– Akkor jöttem rá, amikor megláttam, hogy megdöbbent a démon.

– Tévedsz.

– Valóban? Nem is emlékszel rám?

Lysandra a tőle telhető legdölyfösebb pillantást vetette rá, holott a hírvivő jóval magasabb volt nála. Aelin sosem tett említést semmiféle Nox Owenről.

– Miért kellene emlékeznem Darrow egyik szolgájára?

– Nem rossz, de Celaena Sardothien arcán egy kicsit derűsebb kifejezés szokott ülni, amikor feltrancsíroz valakit.

Tehát tudja… Tudja, ki Aelin, hogy mi volt ő régen. Lysandra nem felelt, csak folytatta az útját a sátra felé. Vajon mennyi időbe telik, hogy Nox a fagyos föld alatt találja magát, miután szól Aedionnak?

– Megőrzöm a titkodat – mormolta Nox. – Celaena... Aelin a barátom volt. Remélhetőleg még mindig az.

– Mármint?

Csakis azt árulhatja el, miféle szerepet játszik, ennél többet semmiképp.

– Együtt versengtünk az üvegpalotában. – Nox felhorkant. – A mai napig fogalmam sem volt. Az istenekre, Joval miniszter bajnokaként vettem részt rajta, a lázadók kémjeként. Akkor hagytam el először Perranthot. Életemben először, és fogalmam sem volt, hogy a királynőmmel edzek. – Felnevetett, halkan, mintha lenyűgözőnek találná a dolgot. – Évek óta segítem a lázadókat, még tolvajként is őket szolgáltam. Szerették volna, ha a palotán belül is van egy emberük, ha tudják, mit tervez a király.

Egészen addig jelentettem minden különös eseményt, amíg túl veszélyessé nem vált a helyzet. Amíg Cel… Aelin figyelmeztetett, hogy meneküljek. Hallgattam rá, és visszajöttem ide. Joval meghalt. A lázadók egy csoportja összetűzésbe keveredett a határ mentén tavasszal, akkor vesztette életét. Darrow magához vett, hogy legyek az ő hírvivője és kémje. Úgyhogy most itt vagyok. – Féloldalas pillantást vetett Lysandrára, továbbra is lerítt róla, mennyire elképesztőnek találja ezt az egészet. – Állok rendelkezésedre, még ha nem is... önmagad vagy. – Oldalra billentette a fejét. – Ki is vagy te egyébként?

– Aelin.

Nox mindentudó mosolyt villantott.

– Rendben.

Lysandra megtorpant a királynő túlságosan szűkös sátra előtt, ami Aedioné és René között állt.

– Mibe kerül a hallgatásod? Vagy Darrow már tudja?

– Miért mondanám el neki? Terrasent szolgálom, és a Galathynius családot. Mindig is így volt.

– Vannak, akik szerint Darrow igényt tarthat a trónra, tekintve, hogy miféle kapcsolatban állt Orlonnal.

– Ma rádöbbentem, hogy az orgyilkos, aki a barátom lett, valójában a királynő, akit halottnak hittem. Szerintem az istenek ezzel elég konkrét utat mutattak nekem, nem gondolod?

Lysandra megállt a sátornyílás lapjai között. Odabentről kellemes meleg hívogatta.

– És ha azt mondom, szükségem van a segítségedre ma este, és hogy ezzel kockázatot vállalsz, még hazaárulónak is kikiálthatnak?

Nox meghajolt.

– Akkor azt felelem, hogy tartozom a barátomnak, Celaenának, amiért figyelmeztetett a palotában, arról nem is beszélve, hogy korábban is megmentette már az életemet.

Lysandra nem tudta pontosan, miért bízik meg benne. De dolgozott benne egy ösztön, ami mindig az igazat súgta a férfiakkal kapcsolatban, még akkor is, ha korábban nem igazán hallgathatott rá. Csupán meg-védhette magát tőlük.

Nox Owen viszont... Az arcára kirajzolódó kedvesség őszinte volt. Ahogyan a szavai is. Egy újabb szövetséges, akit Aelin szerzett számukra, bár ezúttal tudtán kívül.

Lysandra biztos volt benne, hogy Aedion beleegyezne a tervbe, még akkor is, ha továbbra is gyűlöli. Úgyhogy közelebb hajolt Noxhoz, és suttogva így szólt:

– Akkor jól figyelj!

Csendben, nyom nélkül hajtották végre.

Minden bonyolultabb lépés könnyedén ment, mintha maguk az istenek segítették volna őket.

Vacsoránál Nox Owen megmérgezte a bort, amit személyesen ő szolgált fel – mintha bocsánatért esedezett volna, amiért beengedte a valg katonát – Lord Darrow-nak, Sloane-nak, Gunnarnek és Ironwoodnak. Nem azért, hogy meggyilkolja, hanem hogy mély, álomtalan alvásra késztesse őket.

Még egy üvöltő medve sem ébresztené fel ezt a bugrist, jegyezte meg Briarcliffi Ansel, ahogy ott állt Lord Gunnar ágyánál, felemelte a férfi ernyedt karját, majd elengedte.

A lord nem tért magához, és Lysandra mezei egérként, a királynő árnyékában egyetértett vele.

A négy lord hűséges hívei szintén mély álomra hajtották a fejüket aznap este, hála a bornak, amit Galan Ashryver, Ilias, Ren és Ravi körbeadott a tüzeknél.

És amikor másnap felébredtek, csupán a havat látták a sátraikon túl.

A tábornak nyoma veszett.

És vele együtt a hadseregnek is.

18. FEJEZET

Sem Anielle-ben, sem a déli oldalán magasodó, szürke kőből épült erődben nem riasztotta senki a többieket, amikor a ruk leereszkedett az égből, és megállapodott a lőrésekkel tarkított várfalon.

Az épp szolgálatban lévő őrszemek egyike besietett a homályos épületbe, a többiek pedig csupán a fegyverüket rántották elő, hogy Chaolra és Yrene-re szegezzék, akik lecsusszantak a hatalmas madárról.

A nyílt tenger hidegét össze sem lehetett hasonlítani a várost határoló hatalmas hegyekből érkező széllel, ahogyan az óriási Ezüst-tó körül kavargó faggyal sem. A tó felszíne olyan sima volt, hogy már-már tükröt állított a szürke égboltnak.

Yrene tudta, hogy Chaol úgy ismeri Anielle-t, mint a saját tenyerét – és a lelkében megpillantott emlékek, valamint az elmúlt hónapok beszélgetései alapján azt is tudta, hogy a tető szürke cserepei a tőlük délre fekvő palabányából származnak. A házakhoz szükséges fát pedig a tó déli partjánál elterülő síkságon túli Tölgyváld rengetegéből hozták. A kígyózó Agyarhegységből karként nyúltak az ég felé a csúcsok, közéjük és az

Ezüst-tó közé ékelődött be a város. Az erődöt ebbe a csupasz hegyoldalba építették.

A sokszintes Westfall-erőd a síkságról indult, és egészen a mögötte álló hegyig nyújtózott. A legalsó kapu a hóval borított lapos területre nyílt, más szintekről pedig egyenesen a balra elterülő városba lehetett jutni. Igazi várnak építették, a rengeteg szintet, a lőréseket, a kapukat mind-mind úgy tervezték meg, hogy ellenálljanak az ellenséges támadásnak. A szürke kövek magukon viselték annak a rengeteg embernek a nyomát, aki az idők során itt élt. Leginkább az erődöt függönyként körbeölelő vastag falon látszott meg a múlt.

Félelmetes, lenyűgöző, könyörtelen – Chaol elmesélte, hogy az erődöt nem azért építették, hogy csodálhassák, hogy örömüket leljék benne. És valóban, egyetlen színes zászló sem lebegett a szélben. Nem terjengett semmiféle illat, fűszeres aroma. Csakis a jéghideg, nyirkos levegő köszöntötte őket.

Yrene tudta jól, hogy odafentről, a zuzmóval borított felső tornyokból mindent lehet látni a tavon, a síkságon, a városban, az erdőben, sőt, még az Agyar-hegység lejtőin is. Vajon hány órát töltött a férje a tornyok gyilokjáróin Résvár felé pillantva, miközben azt kívánta, bárcsak máshol lenne, mit számít, hol, csak ne ezen a hideg, sötét helyen?

Chaol Yrene közelében maradt, állát felszegte, ahogy közölte a tucatnyi, kardját rájuk szegező őrrel, hogy Lord Chaol Westfallhoz van szerencséjük, és látni akarja az apját. Nem tűr halasztást az ügy.

Yrene még sosem hallotta, hogy Chaol így beszélt volna. Újfajta tekintély sugárzott belőle. Egy lord hangja csendült most.

Chaol lord – ő pedig tulajdonképpen nemes hölggyé vált így. Még ha a repülés miatt kénytelen volt is hátrahagyni a szokásos ruháit, és a rukhin bőrruhájába bújni, még ha a haját nyilván szanaszét fújta is a szél, és csupán egy fürdő, valamint sok-sok órányi munka árán tudja majd kifésülni.

Némán álltak a várfal mellett. Chaol kesztyűs kezével megfogta Yrene-ét, a szél felborzolta a prémet súlyos köpenyének gallérján. Arca csupán komor elhatározásról árulkodott, másról nem, és mégis, ahogy Yrene kezét szorította… Yrene pontosan tudta, mit jelent számára a hazatérés.

Sosem felejti el az emléket, amit Chaol lelkében látott, amiben az apja lehajította a kőlépcsőn néhány szinttel alattuk. Ekkor szerezte Chaol a rejtett heget, nem sokkal a hajának vonala felett. Egy gyerekkel tette. Egy gyereket hajított le a lépcsőn, és kényszerített arra, hogy gyalog tegye meg az utat Résvárig.

Yrene nem hitte, hogy a második benyomása az apósáról bármivel is jobb lesz, mint az első.

Egy szürke tunikát viselő, mogorva arcú férfi jelent meg, és így szólt:

– Erre!

Semmi megszólítás, semmi udvariaskodás. Még csak nem is köszöntötte őket.

Yrene megszorította Chaol kezét.

Azért jöttek, hogy figyelmeztessék a város lakosságát – nem azért, hogy annak a rohadéknak szóljanak, aki olyan borzalmas sebeket ejtett a férje lelkén. Az itteni emberek megérdemlik a figyelmeztetést, a védelmet.

Yrene erre emlékeztette magát, ahogy beléptek a homályos erődbe.

A magas, szűk folyosó éppolyan kiábrándító volt, mint az épület külseje. A keskeny, magasan elhelyezett ablakokon nem sok fény szűrődött be, és az ősrégi tűztálak remegő árnyakat rajzoltak a kőre. Itt-ott viseltes szőttesek lógtak a falon, hangok azonban egyáltalán nem köszöntötték őket – sem zene, sem nevetés, sem beszélgetés foszlányai nem ütötték meg a fülüket.

Ez a huzatos, ősrégi épület volt Chaol otthona? A kagán palotájához képest ez egy kalyiba, nem méltó a rukokhoz.

– Apám nem pazarolja a pénzét javításokra – mormolta Chaol olyan halkan, hogy a kísérőjük ne hallja. Nyilván észrevette az Yrene arcára kiülő csalódottságot. – Ha nem dőlt össze, akkor még jó.

Yrene igyekezett mosolyt varázsolni az arcára a viccelődés hallatán, nagyon erőlködött Chaol kedvéért, de minden egyes lépéssel egyre hevesebben forrt a vére, ahogy haladtak előre a folyosón. Néma kísérőjük végül egy hatalmas, kétszámyú tölgyajtó előtt állt meg. A fa éppolyan ősrégi és rosszul karbantartott volt, mint maga az erőd. A férfi egyet kopogott.

– Szabad!

Yrene érezte, hogy Chaol megremeg a hűvös, alattomos hang hallatán.

Az ajtó kitárult, és egy sötét, oszlopok szegélyezte terem tárult fel előttük, ahová csupán itt-ott jutott be a kinti bágyadt napfény.

Ennél több üdvözlésre nem számíthattak, mivel a férfi, aki a hosszú, akár negyven főre is elegendő faasztal végében ült, nem állt fel.

Minden egyes lépésük visszhangot vert a teremben. A baljukon óriási kandallóban tűz ropogott, ám a hideget nem igazán űzte el. Anielle ura előtt az előző esti vacsora maradéka, valamint egy kupa állt, benne nyilván bor. Sem a felesége, sem a másik fia nem volt vele.

De az arca… Chaol arca volt, legalábbis ilyen lesz majd az övé is néhány évtized múlva. Vagyis lenne, ha ő is ilyen lélektelenné és jegessé válna, mint az előttük ülő férfi.

Yrene-nek fogalma sem volt, hogyan csinálja Chaol. Hogyan képes üdvözlésképp fejet hajtani.

– Apám.

Chaol még sosem szégyellte az erődöt, egészen addig a pillanatig nem, amíg keresztül nem sétált rajta Yrene-nel. Csak most döbbent rá, mennyi javításra lenne szükség, hogy mennyire elhanyagolt.

Ez a fénnyel és melegséggel teli nő ezen a sivár helyen... Már a gondolattól is legszívesebben rohant volna vissza a mellvéden várakozó rukhoz, hogy visszarepüljön a partra.

És most, hogy Yrene itt áll az apja előtt, aki még arra sem méltatta őket, hogy felálljon a székből, aki előtt ott hever a félig elfogyasztott vacsora, Chaol úgy érezte, vasszigorral kell uralnia a dühét.

Az apját körbeölelte prémmel szegélyezett köpenye. Hányszor látta már ebben a székben, a hatalmas asztal végében, amit egykor Adarlan legelőkelőbb urai és legjobb harcosai ültek körbe?

Most pedig üresen állt, és így árnyéka volt csupán egykori önmagának.

– Tudsz járni – jegyezte meg az apja, ahogy tetőtől talpig szemügyre vette. Tekintete elidőzött Chaol és Yrene továbbra is összefűzött kezén. Hamarosan megemlíti majd. Akkor, amikor a legmélyebb sebet ejtheti vele. – A legutóbbi hírek szerint még a lábujjadat sem tudtad mozdítani.

– Ennek a nőnek köszönhetem, hogy talpra álltam – felelte Chaol. Yrene olyan hűvösen meredt az apjára, amit korábban még sosem látott tőle. Mintha az járt volna a fejében, hogy belülről kifelé haladva szétbomlasztja a szerveit. Ez felmelegítette Chaolt annyira, hogy így folytassa: – A feleségemnek. Lady Yrene Towers Westfallnak.

Enyhe meglepettség ült ki az apja arcára, de hamar nyoma is veszett.

– Tehát egy gyógyító – gondolkozott fennhangon, és olyan vesébe látó pillantással vizslatta Yrene-t, hogy Chaol legszívesebben tört-zúzott volna. – Amennyire én tudom, a Towers nem egy nemesi ház.

A nyomorult!

Yrene enyhén felszegte az állát.

– Talán nem, jó uram, de a vérvonala van olyan büszke és kiváló.

– Legalább jól beszél – kortyolt bele az apja a borba. Chaol olyan erősen ökölbe szorította szabad kezét, hogy megnyikordult a kesztyűje. – Jobb, mint az a másik... Az a beképzelt orgyilkos.

Yrene tudja. Mindent tud. A múltja minden egyes pillanatáról beszámolt neki, ahogyan arról is, kinek az üzenetét hordja magával a medáljában. Ettől még ugyanúgy fájtak a szavak, főleg, amikor az apja hozzátette:

– Aki, mint kiderült, Terrasen királynője. – Örömtelen kacajt hallatott. – Micsoda értéket tartottál a kezedben, fiam, csak épp nem sikerült megtartanod!

– Yrene a nemzedékünk legtehetségesebb gyógyítója – felelte Chaol egészen halkan. – Ez többet ér, mint bármilyen korona.

És ebben a háborúban ez bizony szóról szóra igaz is lehet.

– Felesleges bizonygatnod neki, mennyit érek – szólalt meg Yrene. Jeges tekintetét egy pillanatra sem vette le Chaol apjáról, – Pontosan tudom, mennyire vagyok tehetséges. Nincs szükségem az elismerésére.

Minden egyes szót komolyan is gondolt.

Az apja ismét Yrene-re fordította közömbös tekintetét, egy pillanatra még kíváncsiság is költözött bele.

Ha valaki megkérdezi tőle, akár csak néhány perccel ezelőtt is, hogyan alakul majd ez a találkozó, eszébe sem jutott volna azt mondani, hogy Yrene-t a legkevésbé sem hozza majd zavarba az apja, hogy fellép majd ellene.

Az apja hátradőlt a székében.

– Tehát nem azért jöttél, hogy végül betartsd az ígéretedet, igaz?

– Az ígéretemet megszegtem, és ezért elnézésedet kérem – mondta ki nagy nehezen Chaol. Yrene erre dühbe gurult. Még mielőtt megmondhatta volna neki, hogy ilyesmire többé ne pazarolja az energiáját, Chaol folytatta: – Azért jöttünk, hogy figyelmeztessünk.

Az apja felvonta a szemöldökét.

– Morath megindult, ezt tudom. Éppen ezért megtettem a szükséges óvintézkedéseket. Szeretett édesanyádat és az öcsédet a hegyekbe küldtem.

– Morath valóban megindult – felelte Chaol, felülkerekedve a csalódottságán, miszerint pont azzal a két emberrel nem beszélhet majd, akikkel annyira fontos lenne –, és egyenesen ide tart.

Most az egyszer még az apja is megdermedt.

– Tízezer fős sereg – folytatta Chaol. – Azért jönnek, hogy bevegyék a várost.

Esküdni mert volna, hogy az apja elsápad.

– Teljesen biztos vagy ebben?

– A kagán hadseregével utaztam, köztük egy légiónyi ruklovassal. A felderítőiknek köszönhetjük ezt az információt. A rukhin már errefelé tart, de a darghan katonáinak legalább egy hétbe, ha nem többe telik majd, hogy ideérjenek. – Előrébb ment, csupán egyetlen lépésnyit. – Össze kell hívni a sereget, felkészíteni a várost. Minél előbb.

Azonban az apja csupán körbelötykölte a bort a kupájában, homlokráncolva meredt a vörös italra.

– Nincs itt semmiféle sereg, olyan nem, ami tízezer katonával felvehetné a harcot.

– Akkor menekítsük ki az embereket, amennyit pedig lehet, hozzunk ide, az erődbe! Készüljünk fel az ostromra!

– Még mindig én vagyok Anielle ura, fiam. Te visszautasítottad a lehetőséget. Kétszer is.

– Ott van Terrin.

– Terrin a könyveket bújja. Szerinted miért küldtem el őt is az anyjával együtt, mint egy pólyást? – Az apja felhorkant. – Akkor hát azért jöttél, hogy a véredet ontsd Anielle-ért? Hogy végre a véredet ontsd a városunkért?

– Ne merészeljen így beszélni vele! – jegyezte meg Yrene ijesztő nyugalommal.

Az apja ügyet sem vetett rá.

Azonban Yrene odalépett Chaol mellé.

– Én vagyok a Torre Cesme gyógyítómesterének örököse. Chaol kérésére, azért jöttem vissza erre a kontinensre, ahol születtem, hogy segítsek megvívni a háborút. És magammal hoztam a Torre kétszáz gyógyítóját is. Chaol hónapokat töltött azzal, hogy szövetségest kovácsoljon a kaganátusból, és most a kagán egész serege idehajózik, hogy segítsen megmenteni a maga népét. Úgyhogy mielőtt őt szapulná ebben a nyomorúságos erődben ücsörögve, talán érdemes lenne azon eltöprengenie, hogy ő véghez vitte azt, amire senki más nem lett volna képes. És ha ez a város fennmarad, akkor azért egyedül neki lehet majd hálás az utókor, egyedül neki!

Chaol apja csak pislogott, hatalmasakat pislogott Yrene-re.

Chaolnak az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy ne kapja a karjába Yrene-t és csókolja meg.

Helyette így szólt az apjához:

– Készüljünk fel az ostromra, és állítsuk fel a védvonalakat! Ha nem tesszük, az Ezüst-tó ismét vörössé válik Erawan szörnyeinek karmai alatt.

– Én is éppolyan jól ismerem a város történetét, mint te.

Chaol elgondolkozott rajta, hogy itt kellene pontot tenni a vita végére, de végül csak megkérdezte:

– Ezért nem hódolsz be Erawannak?

– Ahogyan előtte a bábkirálynak sem – felelte az apja az ételt piszkálva.

– Tudtad? Hogy az előző királyt megszállta egy valg?

Az apja ujjai megdermedtek a ropogós cipó héján, csupán ez jelezte a döbbenetét.

– Nem. Csak azt tudtam, hogy a sereg, amit a birodalomban kovácsol, nem teljesen… természetes. Nem vagyok én egy királynak sem a szolgája, akármit gondolsz is rólam. – Leeresztette a kezét. – Persze, akármennyire igyekeztelek is elvonni a veszély útjából, egyre csak közelebb löktelek hozzá.

– Miért érdekelt egyáltalán?

– Komolyan gondoltam azt, amit Résvárban mondtam. Terrin nem harcos, a szíve legmélyén egyáltalán nem az. Láttam, mi készülődik Morathban, a Ferian-résben, és azt akartam, hogy az idősebbik fiam itt legyen mellettem, és felvehesse a kardot, ha én elejtem. És most visszatértél, abban a pillanatban, amikor Morath árnyéka minden irányból ránk vetül.

– Nem minden irányból – felelte Chaol, és a Fehéragyar-hegységre mutatott, aminek épphogy kivehették a körvonalait a magasan fekvő ablakból. – A pletykák szerint Erawan hónapokat töltött azzal, hogy levadássza az Agyar-hegység vadembereit. Ha nincs elég katonád, kérj segítséget!

Az apja szája megfeszült.

– Ezek félig vademberek, akik élvezettel gyilkolják le a népünket.

– Ahogyan mi is élvezettel gyilkoltuk őket. Erawan összehozhatna minket!

– És mégis mit ajánljak nekik? A hegyek már azelőtt is hozzánk tartoztak, hogy Gavin Havilliard trónra ült.

– A nyomorult holdat is leígérheti az égről, ha azzal meggyőzheti őket, hogy csatlakozzanak hozzánk! – motyogta Yrene.

Chaol apja elvigyorodott.

– Te talán felajánlhatsz ilyesmit a gyógyítómester örököseként?

– Vigyázz, mit mondasz! – morogta Chaol.

Az apja ügyet sem vetett rá.

– Inkább húzzák karóba a fejem, mintsem akár csak egyetlen talpalatnyi földet is átadjak az Anielle-t illető területből az Agyar-hegység vadembereinek. És hogy segítséget kérjek tőlük, arról meg aztán szó sem lehet!

– Remélem, ezzel a népe is egyetért – jegyezte meg Yrene.

Chaol apja ismét örömtelen nevetést hallatott.

– Azt hiszem, jobban tetszel, mint az orgyilkos királynő. Talán nem is baj, hogy beházasodik közénk a csőcselék, legalább megint lesz gerince a vérvonalunknak.

Chaol fülében hangosan dobolt a vér, Yrene azonban csak elmosolyodott.

– Pontosan olyan, mint amilyennek képzeltem – mondta.

Az apja erre oldalra billentette a fejét.

– Riadóztasd a várost, az erődöt! – szűrte Chaol összeszorított fogain keresztül. – Vagy meg is érdemled mindazt, ami ezután történik majd.

19. FEJEZET

Negyedórával később Yrene még mindig remegett, amikor együtt beléptek a kicsi, ám meleg hálószobába. A kevés kellemes helyiség egyike ebben a borzalmas erődben. Az ágy és az ütött-kopott mosdóállvány betöltötte a tér nagyját, utóbbi mellett egy vízzel teli, gőzölgő kancsó állt.

Nem éppen egy lord fiát megillető hálószoba. Chaol igyekezett úrrá lenni az arcára toluló forróságon.

– Tudod, kitagadtak – jegyezte meg a csukott ajtónak dőlve. A csomagok a lábuknál hevertek. – Ez a szoba a vendégek számára van fenntartva.

– Apád bizonyára saját maga választotta ezt számodra.

– Nyilván.

Yrene vicsorgott.

– Rosszabb, mint amilyennek lefestetted.

Chaol fáradt, halovány mosolyt küldött felé.

– Te pedig csodás voltál.

Egyszerűen csodás.

Az apja legalább abba beleegyezett, hogy kimenekítse a város szélén lakókat, és mire elindultak ebbe a szobába, az erőd már készült is az ostromra. Ha az apjának szüksége van is segítségre, hogy megszervezze a védelmet, nem jelezte. Ma este pihennek, másnap pedig kideríti, mit gondolt ki az apja.

Most viszont, azután, hogy közel két napon keresztül repültek a jéghideg szélben, pihennie kell.

Ahogyan a merész, félelmet nem ismerő feleségének is, akár belátja, akár nem.

Úgyhogy Chaol ellökte magát az ajtótól, és az ágy lábánál fel-alá járkáló Yrene-hez lépett.

– Sajnálom, hogy olyasmiket mondott neked.

Yrene csak legyintett.

– Én sajnálom, hogy valaha is el kellett viselned ezt az embert annál is hosszabb ideig, mint az iménti beszélgetésünk.

Yrene dühe megmelengette kissé Chaol lelkét, hiába fenyegette őket akkora veszély, hiába uralta a várost az a nyomorult. Annyira megmelengette, hogy Chaol közelebb lépett Yrene-hez, és megfogta a kezét, hogy megállítsa. Hüvelykujjával végigsimított a jegygyűrűjén.

– Bár anyámmal találkozhatnál inkább! – szólalt meg halkan.

Az Yrene szemében lobogó düh kissé csillapodott.

– Igen. – Elhúzta a száját. – Csodálkozom, hogy apádat érdekli annyira, hogy elküldte őket, pedig még semmilyen konkrétumot nem hallott a fenyegetésről.

– Vagyontárgynak tekinti őket. Nem lepne meg, ha velük küldte volna a kincstár jó részét is.

Yrene hitetlenkedve pillantott körbe.

– Anielle Adarlan egyik leggazdagabb része, függetlenül attól, hogy mit mutat az erőd állapota. – Megcsókolta Yrene kézfejét, a gyűrűjét. – A katakombákban egész termeket töltenek meg a kincsek. Arany, ékszerek, páncélok… A mendemondák szerint egy egész királyság számára elegendő vagyon pihen alattunk.

Yrene hümmögéssel jelezte, hogy lenyűgözőnek tartja a hallottakat, de aztán így szólt:

– Szólnom kellett volna Sartaqnak és Nesrynnek, hogy több gyógyítót hozzanak annál az ötvennél, akiket kiválasztottunk.

Úgy egyeztek meg, hogy Hafiza a gyalogosokkal és a lovassággal marad, Eretia azonban, aki rangban közvetlenül követi őt, a rukokkal tart. Ő vezeti majd azt a csapatot, amihez Yrene is tartozik.

– Megoldjuk annyival, amennyi jön. Szerintem egy órával korábban még egyetlen mágikus képességekkel rendelkező gyógyító sem volt a városban.

Yrene nyelt egyet.

– Kibírja ez az erőd addig, amíg megérkeznek a seregek? Nem úgy tűnik, mintha akár egyeden telet is túlélne, hát még egy ostromló hadsereget.

– Több mint ezer éve áll ez az erőd, túlélte Erawan második seregét, még akkor is, amikor Anielle-t elfoglalták. A harmadik háborút is kibírja majd.

– Hová menekítik majd az embereket? A hegyeket sűrű hó fedi.

– Vannak közöttük szorosok. Veszélyes, de ha együtt maradnak, és elég felszerelést visznek magukkal, eljuthatnak a Pusztaságba. – Ha északnak indulnának, csapdába sétálnának, hiszen a Ferian-rés a boszorkányok kezében van, ha délnek mennének, azzal egyenesen Morathba jutnának. Keleten pedig belebotlanának a hadseregbe, ami elől menekülnek. – Tölgyváldban talán megbújhatnak, az Agyar-hegység mentén. – Chaol a fejét csóválta. – Nincs jó választás, az évnek ebben a szakában semmiképpen.

– Rengetegen odavesznek majd – jegyezte meg Yrene halkan.

– Az Agyar-hegységben még mindig több esélyük van a túlélésre, mint itt – felelte Chaol éppolyan csendesen. A saját népének tekintette és még mindig szerette őket, akkor is, ha az apját nem érdekelték. – Gondoskodom róla, hogy apám velük küldje azokat a katonákat, akik már túl öregek a harchoz. Ők tudni fogják, merre menjenek.

– Tudom, hogy a csőcselékhez tartozom – kezdte Yrene, mire Chaol gúnyosan felhorkant –, de azok, akik úgy döntenek, maradnak, akiket beengednek az erődbe... Talán segíthetnék nekik helyet találni, míg várjuk a sereget. Elláthatom őket. Kideríthetném, vannak-e gyógyítók olyan füvekkel és alapanyagokkal, amikre szükségünk van. Előkészíthetném a kötszereket.

Chaol bólintott. Szinte belesajdult a szíve a büszkeségbe. Yrene igazi nemes hölgy. Ha születés alapján nem is, a lelke alapján mindenképpen. A felesége nemesebb hölgy, mint bárki, akivel bármelyik udvarban találkozott.

– Akkor hát készüljünk a háborúra, férjem – jelentette ki Yrene. Tekintetében bánat és rettegés ült.

És a félelem magva volt az oka, annak a félelemnek, amit nem maga miatt érzett, hanem amiatt, ami mindannyiukat elkerülhetetlenül sújtja majd, hogy Chaol a karjába kapta Yrene-t, és az ágyra fektette.

– A háború holnap reggelig megvár – lehelte, majd megcsókolta a feleségét.

Hajnalhasadtakor megérkeztek a rukok.

Annyi volt belőlük, hogy eltakarták a nap bágyadt fényét, és szárnysuhogás, tollak susogása töltötte meg az eget.

Ezúttal fel-felkiáltottak az emberek, egyfajta előhangként jelezték, miféle sikolyok várnak majd rájuk, amikor a sereg megérkezik Anielle-be.

A rukok az erőd déli oldalánál elterülő, egészen a tóig érő síkságon telepedtek le. Ártér lévén, már régóta nem élt senki a forró vizű forrásokkal teli területen. Néhány makacs földműves persze azért megpróbált terményt kicsalni a kemény földből.

Egykor a tó része volt, még mielőtt az Agyar-hegység nyugati vízesésénél gátat emeltek, és a zubogó víz csörgő patakká csendesedett, ekként táplálva a tavat. Chaol ősei évszázadok óta vitatkoztak, vajon le kellene-e bontani a gátat, hogy a vad folyó ismét zabolátlanul folyhasson, hiszen az ősrégi kovácsműhelyek helyett már csak néhány vízimalom működik, amit egész nyugodtan áthelyezhettek volna máshová is.

Azonban a gát lebontása hatalmas pusztítással járna, még akkor is, ha összegyűjtenék a birodalom összes mágusát, aki képes uralma alá vonni a vizet. Az egész síkságot percek alatt elöntené a víz, talán még a város egy részét is magával sodorná. A víz lezubogna a hegyekből, mindent elpusztítana, ami csak az útjába kerül, egészen Tölgyváldig elérne. Az erőd legalsó szintjei, a síkságra nyíló kapu teljesen víz alá kerülne.

Így hát nem háborgatták a gátat, és maradt a füves síkság is a tó mentén.

A rukok szabályos sorokat alkottak, Chaol és Yrene a bástyáról nézte őket. Őrszemek hagyták el a posztjukat, hogy csatlakozzanak hozzájuk, ahogy a ruklovasok tábort vertek a magukkal hozott holmik segítségével. A gyógyítókat később felhozzák majd az erődbe, csupán egy maréknyi marad odalent addig, amíg Morath légiója megérkezik.

Két sötét folt száguldott odafent, és az őrszemek ismét elfoglalták a helyüket, mire Nesryn és Sartaq leszállt a mellvédre. Egy kis sólyom is érkezett velük, a lány rukja mellett landolt. Falkan Ennar is velük jött tehát.

Nesryn könnyed mozdulattal leugrott a rukjáról, arca Hellas birodalmának komorságát idézte.

– Morath serege háromnapnyi járásra van, talán négyre – jelentette lihegve.

Sartaq odalépett mögé. A rukokat nem kellett kikötni sehova, nyugodtan otthagyhatta őket.

– Mi magasan szálltunk, de Falkan közelebb merészkedhetett – szólalt meg.

Az alakváltó továbbra is madárformában ült Salkhi mellett.

Yrene előrelépett.

– Mit láttatok?

Nesryn a fejét rázta, máskor aranybarna bőre most sápadtnak látszott.

– Valgokat és embereket leginkább. De mind gyorsnak tűnnek... és kegyetlennek.

Chaol elfojtotta a grimaszát.

– Boszorkányok sehol?

– Nem láttunk egyet sem – felelte Sartaq. Kezét végigfuttatta fonatán. – Persze lehet, hogy iderepülnek majd a Ferian-résből, amikor megérkezik a sereg.

– Imádkozzunk, hogy ne így legyen! – fürkészte Yrene a völgyben a rukokat.

Ezer ruk. Mintha maguk az istenek ajándékozták volna nekik, felfoghatatlanul nagy számnak tűnt. Mégis, most, hogy leszálltak a síkságra…

Még ezeket a csodás madarakat is magával sodorhatja a csata heve.

20. FEJEZET

– Hallottad már a világok között járó királynő történetét?

Aelin egy ősi völgy mohás szőnyegén ücsörgött, egyik kezével a mindent beborító apró, fehér virágokkal játszadozott. Megrázta a fejét.

A föléjük tornyosuló tölgyek rácsozatot képeztek a tisztás felett, közöttük kis csillagok pislákoltak és ragyogtak, mintha maguk az ágak ejtették volna fogságba őket. Telihold ragyogott felettük, fényárba vonta az erdőt, gond nélkül láttak az éjszakában. Körülöttük halk, andalító dallamok úsztak a meleg nyári levegőben.

– Szomorú történet – mondta a nagynénje. Vörösre festett szájának széle egyik oldalt felfelé kunkorodott, ahogy hátradőlt gránittömbből faragott ülőhelyén. Mindig ott ült a leckék, a hosszú, nyugodt beszélgetések során, a balzsamos nyári éjszakákban. – És nagyon régi is.

Aelin felvonta a szemöldökét.

– Túl öreg vagyok már a tündérmesékhez, nem?

Valóban, hiszen három napja ünnepelte a huszadik születésnapját egy közeli tisztáson. Fél Doranelle eljött, legalábbis úgy tűnt, a párja mégis megszöktette valahogy a mulatságból. Meg sem álltak az erdő szívében található, elzárt tavacskáig. Még mindig felhevült az arca, ha arra gondolt, hogyan úszkáltak a holdfényben, hogy miféle érzésekkel ajándékozta meg Rowan, és hogyan imádta őt a nap melengette vízben.

A párja. Még mindig meglepte a szó. Ahogyan akkor is, amikor megérkezett ide tavasz végén, meglátta őt a nagynénje trónja mellett, és egyszerűen tudta. És az elmúlt hónapok, az udvarlás... Aelin belepirult, ha csak rágondolt. Azok a hónapok teljesedtek ki ott, az erdei tavacskában. Ott szabadultak el az érzelmeik. A nyakán – és Rowan nyakán – található jelek is ezt bizonyították. Nem egyedül tér majd vissza Terrasenbe ősszel.

– Senki sem túl öreg a tündérmesékhez – felelte a nagynénje. Halovány mosolya egyre szélesebbé vált. – És te magad is a tündérvilág része vagy, úgyhogy talán kellene is, hogy érdekeljen az ilyesmi.

Aelin mosolyogva fejet hajtott.

– Ez igaz, néném.

A nagynéni nem volt egészen pontos, hiszen több nemzedék, évezredek választották el őket egymástól, a királynő mégis azt javasolta, így nevezze őt Aelin.

Maeve elhelyezkedett az ülőhelyén.

– Sok-sok évvel ezelőtt, nem sokkal a világ születése után, amikor még nem voltak emberi királyságok, amikor egyetlen háború sem hagyta csúf nyomát a földön, született egy ifjú királynő.

Aelin maga alá húzta a lábát, fejét oldalra billentve hallgatta a történetet.

– Nem tudta, hogy királynő. Az ő népénél nem örökölték a képességeket, csak úgy születtek. És ahogy cseperedett, vele együtt nőtt az ereje is. Rádöbbent, hogy a világ, amiben él, túl kicsi az ő hatalmas erejéhez. Túl sötét, hideg és komor. Hasonló erővel rendelkezett, mint sokan mások a népéből, de neki egyszerűen több jutott, egy sokkal élesebb, kidolgozottabb fegyvert kapott, és ettől különlegessé vált. Az ereje láttán a népe fejet hajtott előtte, így hát ő uralta őket.

Így folytatta:

– Híre ment az erejének, és három király érkezett, hogy megkérjék a kezét. Hogy szövetséget kössenek a birodalmuk és aközött, amit ő épített magának, akármilyen kicsi volt is. Egy ideig azt hitte, ezzel megkapja azt az újdonságot, a kihívást, amire mindig vágyott. A három király testvér volt, mind saját jogán hatalmas, a képességeik erőteljesek és rémisztőek. A királynő a legidősebbet választotta, nem azért, mert ő tudott valamit, amit a többi nem, esetleg vonzóbb lett volna, egyedül a számtalan könyvtára miatt esett rá a választása. Mindaz, amit megtanulhat az ő birodalmában, amit a saját erejével kezdhet majd… A tudásra fájt a foga, nem magára a királyra.

Különös történet. Aelin felvonta a szemöldökét, de a nagynénje tovább mesélt.

– Így hát összeházasodtak, és a királynő maga mögött hagyta kis birodalmát, hogy a férjével lehessen annak kastélyában. Egy ideig megelégedett a férjével és az otthona által kínált tudással. A király és a testvérei hódítók voltak, ezért rengeteg időt töltöttek távol, újabb és újabb területeket fűztek közös trónjukhoz. A királynő nem bánta, hiszen így zavartalanul megtanulhatott bármit, amit csak akart. Azonban a férje könyvtárában olyasfajta tudás lakozott, amiről még a király sem tudott. Olyan világok történetei és bölcsessége, amelyek azóta az enyészeté lettek. A királynő rájött, hogy valóban léteznek más világok. Nemcsak az a sötét, borzalmas vidék, ahol ők élnek, hanem egyéb világok is, egyik a másik tetején, és erre soha senki sem gondolt. Olyan világok, ahol a bágyadt fényt nem szűrik hamufelhők, ahol a nap aranyszínű meleget áraszt. Olyan világok, ahol létezik zöld. A királynő még sosem hallott ilyen színről. Zöld. Ahogyan a kékről sem, arról az árnyalatról, amilyennek az égboltot leírták. Még csak elképzelni sem tudta.

Aelin a homlokát ráncolta.

– Szánalomra méltó élet lehetett.

Maeve komoran bólintott.

– Az is volt. És minél többet olvasott ezekről a világokról, amiket egykor az addigra rég halott utazók jártak be, annál inkább látni akarta őket a saját szemével. Megtudni, milyen az, amikor a nap melege csókolja az ember arcát. Hallani a verebek reggeli énekét, a tenger felett repülő sirályok vijjogását. A tenger… Az is ismeretlen volt számára. A végtelen hullámok, a víz hangulatai, a rejtett mélységek. Az ő világában csak sekély, iszapos tavak és félig kiszáradt patakok voltak. Úgyhogy míg a férje és annak két öccse újabb háborúba kezdett, a királynő azon elmélkedett, hogyan juthatna át a többi világba. Hogyan hagyhatná maga mögött a sajátját.

– Lehetséges ez egyáltalán?

Valami zavarta Aelint, mintha ez a történet tényleg igaz lenne, de talán csak az anyja vagy Marion egyik meséjére emlékeztetett.

Maeve bólintott.

– Lehetséges volt. A létezés nyelvének segítségével ajtókat lehet nyitni két világ között, még ha csupán rövid időre is. Tiltott volt, törvényellenes, már jóval azelőtt, hogy a királynő férje és annak testvérei megszülettek. Amint az utolsó ősi utazó is meghalt, a világok közötti átjárókat lezárták, és a világok közötti utazás képessége velük együtt a feledés homályába veszett. Legalábbis mindenki így gondolta. Csakhogy a királynő a férje könyvtárának mélyén rábukkant a régi varázsigékre. Eleinte csak apróságokkal kísérletezett. Először a nyugalom birodalmába nyitott ajtót, meg akarta keresni az egyik utazót, hogy megkérdezze, pontosan hogyan is kell ezt csinálni. – Maeve arcán mindentudó mosoly terült el. – Az utazó nem volt hajlandó elárulni neki. Úgyhogy a királynő elkezdte önmagát tanítani. Régóta elfeledett és lezárt ajtókat nyitott ki, majd csukott be. Bepillantást nyert a világmindenség működésébe. Már zárkának érezte a saját világát. Megunta a férje hadakozását, így maga köré gyűjtötte a legkedvesebb szolgálólányait, ajtót nyitott egy új világba, és maga mögött hagyta azt, ahová született.

– Maga mögött hagyta? – bukott ki Aelinből. – Egyszerűen... Egyszerűen csak otthagyta a világát? Véglegesen?

– Valójában sosem volt az ő világa. Arra született, hogy más világokon uralkodjon.

– Hová ment?

Maeve mosolya kiszélesedett.

– Egy igazságos, csodás világba. Ahol nem volt sem háború, sem sötétség. Nem úgy, mint abban a világban, ahová született. Az új világban is királynő vált belőle. Új testet öltött, hogy senki se tudja, hogy néz ki valójában, hogy még a saját férje se ismerje meg.

– A király rátalált?

– Nem, pedig kereste. Megtudta mindazt, amit a királynő kiderített, és megtanulta ő maga is, sőt, az öccseinek is megtanította. Egyik világot a másik után szaggatták szét érte. És amikor megérkeztek abba a világba, ahol a királynő új otthonra lelt, nem ismerték fel. Még amikor háborúzni kezdtek, a királynő akkor sem fedte fel valódi kilétét. Végül ő nyerte meg a háborút, és két királyt, köztük a saját férjét is, sikerült visszaküldenie a saját világukba. A harmadik király csapdába esett, az erejét majdnem megtörték. A föld legmélyére kúszott, a győztes királynő pedig azzal töltötte hosszú-hosszú életét, hogy felkészüljön a visszatértére, és felkészítse rá a népét is. Merthogy a három király bizony túlszárnyalta még az ő világjáró képességét is. Nekik sikerült tartósan kaput nyitni a világok között, és ehhez három kulcsra volt szükségük. Ha valaki megkaparintja azokat a kulcsokat, akkor minden világot uralni fog, az örökkévalóságot tarthatja a tenyerében. A királynő meg akarta találni őket, hogy minden ellenséget elűzhessen, hogy a férje kisebbik öccsét is száműzhesse, vissza a saját világába. Hogy megvédhesse az új, csodás világát. Egész életében erre vágyott: hogy békében élhessen, és többé ne kísértsék a múlt árnyai.

Valahonnan messziről egy emlék tört a felszínre. Mintha elfelejtett volna kioltani egy tüzet, amit égve hagyott a szobájában.

– Megtalálta végül a kulcsokat a királynő?

Maeve mosolya szomorúvá vált.

– Szerinted megtalálta, Aelin?

Aelin elgondolkozott a kérdésen. A beszélgetéseik, a völgybéli tanórák jó része komolyabb fejtörőt jelentett, olyan kérdéseket, amiken alaposan el kellett gondolkoznia, hogy később, amikor Rowannel az oldalán trónra ül, a segítségére lehessenek.

Mintha csak megidézte volna, a párja fenyő- és hóillata töltötte be a tisztást. Szárnysuhogás hallatszott, majd megjelent maga Rowan, sólyomként ült az egyik hatalmas tölgyfa ágán. Az ő harcos hercege.

Aelin rámosolygott, ahogyan a korábbi hetekben is tette mindig, amikor Rowan visszakísérte őt a szobájába a folyó menti palotában. Ezeken a sétákon ismerte meg, szerette meg, amikor az erdőből a ködlepte városba sétáltak. Jobban szerette, mint valaha bármit.

Aelin visszafordult a nagynénje felé.

– A királynő okos volt, nagyratörő. Szerintem bármire képes, még a kulcsokat is megtalálhatta.

– Mind ezt gondolnánk. Mégsem járt sikerrel.

– Hova lettek a kulcsok?

Maeve rezzenéstelen, sötét pillantása az övébe fúródott.

– Szerinted hova lettek?

Aelin szólásra nyitotta a száját.

– Szerintem…

Pislogott egyet. Elhallgatott.

Maeve ismét elmosolyodott, gyengéden, kedvesen. Már a kezdetektől fogva ilyen volt vele.

– Szerinted hol vannak a kulcsok, Aelin?

Aelin ismét szólásra nyitotta a száját. Aztán megint elhallgatott.

Mintha egy láthatatlan lánc visszarántotta volna. Elhallgattatta volna.

Lánc… Egy lánc. Lepillantott a kezére, a csuklójára. Mintha ott kellene lenniük.

Még sosem érezte, milyen az, amikor béklyó mar az ember bőrébe. Mégis csupasz csuklójára meredt, és esküdni mert volna rá, hogy régebben heg csúfította. Most csupán puha, nap csókolta bőrt látott.

– Ha a világunkat veszély fenyegetné, ha az a három borzalmas király pusztulással fenyegetné, hol keresnéd a kulcsokat?

Aelin felnézett a nagynénjére.

Egy másik világ. Van egy másik világ. Egyfajta álomfoszlány, egy másik világ, és ott bizony van sebhely a csuklóján. Ott tele van hegekkel.

És a párja, aki most odafent ül… Abban a világban tetoválás fut végig az arcán, a nyakán, a karján. Szomorú történetet mesél az a tetoválás, bánattal teli, borzalmas történetet. Veszteségről. Veszteségről, amit egy sötét királynő okozott…

– Hol rejtőznek a kulcsok, Aelin?

Maeve arcán továbbra is szelíd, szerető mosoly ült. És mégis…

És mégis.

– Nem! – lehelte Aelin.

Valami megmoccant a nagynénje pillantásának mélyén.

– Mit nem?

Ez nem az ő valósága, nem az ő élete. Ez a hely, ezek a csodás doranelle-i hónapok, hogy megtalálta a párját…

Vér, homok és tajtékzó hullámok.

– Nem!

Hangja mennydörgésként robaj lőtt a békés völgyben.

Aelin kivillantotta a fogát, ujjait a mohába vájta.

Maeve halkan felnevetett. Rowan leröppent az ágról, hogy a királynő felemelt karjára szálljon.

Még csak meg sem rezzent, amikor Maeve a nyaka köré fonta vékony, fehér ujjait. Majd kitörte azt.

Aelin felsikoltott. Sikítva markolta a mellkasát, érezte, ahogy megszakad a közöttük feszülő kötelék…

Aelin háta ívben megfeszült az oltáron, és minden egyes törött, összezúzott porcikája vele együtt üvöltött.

A felette álló Maeve mosolygott.

– Tetszett a látvány, ugye?

Nem történt meg. Amit ott látott, az nem történt meg. Rowan életben van, életben van...

Megpróbálta megmozdítani a karját. A fájdalom villámcsapásként cikázott végig rajta, és ismét felsikoltott.

Csupán reszelős nyögés jött ki a száján. Éppolyan hasztalan, mint a karja mellette, ami…

A karja, ami…

Csont csillant, több helyen türemkedett ki, mint ahányat meg tudott volna számolni. Vér, felgyűrődött bőr, és…

Nem voltak ott a béklyó okozta hegek, hiába festett borzalmasan.

Ebben a világban, ezen a helyen sem voltak sebhelyei.

Egy újabb illúzió, egy újabb álomvilág...

Megint felsikított.

A széttrancsírozott karja, a sebhely nélküli bőr miatt, a megszakadt kötelék kínzó fájdalmának emléke miatt.

– Tudod, mi a legfájdalmasabb az egészben, Aelin? – Maeve gyengéden beszélt, akár egy szerető. – Hogy azt hiszed, én vagyok a gonosz ebben a történetben.

Aelin összeszorított fogakkal zokogott, képtelen volt mozdítani a karját. Bármelyik karját. A semmibe bámult, keresztül a valódi, és mégsem valódi helyiségen.

Megjavították a ládát. Új vaslapot készítettek a tetejére. Meg az oldalára. Az aljára. Kevesebb levegő jutott így be, úgyhogy az órák vagy napok most már fojtogató hőségben teltek.

Megkönnyebbüléssel töltötte el, amikor végre az oltárhoz láncolták.

Bármikor történt is. Már ha egyáltalán megtörtént.

– Biztosra veszem, hogy a párod, Elena, sőt akár maga Brannon is hazugságokkal töltötte meg a fejed arról, hogy mit tennék a kulcsokkal. – Maeve végigsimított a kőoltár szegélyén, a vérfoltokon, a csontszilánkokon. – De komolyan gondoltam, amit mondtam. Szeretem ezt a világot. Nem akarom elpusztítani. Csak javítanék rajta. Képzelj el egy olyan világot, ahol nincs éhezés, nincs fájdalom. Nem ezért harcolsz te is a társaiddal? Egy jobb világért?

Gúnyolta őt a szavakkal. Kigúnyolta, hogy mit ígért olyan sok szövetségesének. Hogy mit ígért Terrasennek – és azóta is adós vele.

Aelin igyekezett nem mocorogni láncra verve, törött karral. Mintha belülről nyomta volna valami erősen a bőrét. Egyre elviselhetetlenebb lett a csontjai mentén, a fejében. Minden egyes nap egy kicsit rosszabb.

Maeve halk sóhajt hallatott.

– Tudom, mit gondolsz rólam, Tűzhozó. Hogy mit feltételezel. De bizonyos igazságokat nem oszthatunk meg. Még a kulcsokért sem.

Még nagyobb nyomás nehezedett rá belülről, elnyomta a fájdalmat… Talán még annál is rosszabb volt.

Maeve a tenyerébe vette Aelin maszkos arcát.

– A Megjövendölt Királynő. Szeretnélek megmenteni téged ettől az áldozattól, amit egy makacs lány ajánlott fel. – Halkan felnevetett. – Még Rowannel is együtt lehetsz. Mind a ketten itt lehettek. És te meg én összedolgozunk, hogy megmentsük ezt a világot.

Csupa hazugság. Aelin tudta jól, bár fogalma sem volt, hol ér véget az igazság, és hol kezdődik a hazugság. Tartozott-e a párja valaki máshoz korábban? Odaadták-e őt másnak? Vagy az csak egy rémálom volt?

Az istenekre, borzalmas ez a nyomás a testében! A vérében.

Nem adod fel!

– Most is érzed – folytatta Maeve. – A tested arra késztet, hogy igent mondj. – Aelin kinyitotta a szemét. Nyilván zavarodottság csillanhatott benne, mert Maeve elmosolyodott. – Tudod, mi lesz egy mágiahasználóval, ha vasba zárják? Nem érzed azonnal, de ahogy telik az idő… A mágiád kiutat keres, Aelin. Az a nyomás az erőd, azt üvölti, hogy szabadulj a láncokból, ereszd ki a felgyülemlett feszültséget. A saját véred arra sarkall, hogy hallgass rám.

Ez igaz.

Nem az a része, hogy be kellene hódolnia, hanem hogy az egyre súlyosbodó nyomás rosszabb lesz, mint bármiféle kiégés fájdalma. Egyszer már érezte, amikor soha nem látott mélységig belevetette magát a mágiájába.

Az semmi ahhoz képest, ami most jön.

– Néhány napra elmegyek – szólalt meg ismét Maeve.

Aelin megdermedt.

Maeve csalódottságot játszva ingatta a fejét.

– Nem haladsz olyan gyorsan, mint szerettem volna, Aelin.

A helyiség másik végében Fenrys figyelmeztető vicsorgást hallatott. Maeve még csak rá sem pillantott.

– Megtudtam, hogy közös ellenségünk ismét felbukkant ezen a földrészen. Az egyiküket, egy valg herceget sikerült megfékezni, csupán néhány napnyira innen, a déli határ közelében. Több gallért is hozott magával, nyilván azért, hogy az én népemen használja. Talán rajtam is.

Ne! Ne...

Maeve végigsimított Aelin nyakán, mintha azt keresné, hová illeszkedne a gallér.

– Úgyhogy megyek, szerzek egy olyan gallért, és kiderítem, miféle mondanivalója van Erawan szolgájának. Az első háborúban széttéptem a valg hercegeket, akik az utamba kerültek – mondta halkan. – Gondolom, könnyű lesz kedvem szerint formálni őket. Mármint, tulajdonképpen csak egyet, hogy elragadjam Erawantól, miután rád raktam azt a gallért.

Ne!

A szó egyfajta kántálássá vált, feltörő sikollyá a torkában.

– Nem is értem, eddig hogy nem jutott eszembe – elmélkedett hangosan Maeve.

Ne!

Maeve megnyomta Aelin törött csuklóját, ő pedig lenyelte a sikolyát.

– Gondolkozz rajta! És amikor visszatérek, megbeszéljük, elfogadod-e az ajánlatomat. Talán az egyre növekvő nyomásnak köszönhetően tisztábban látsz majd.

Egy gallér. Maeve rémkőből készült gallérért megy...

Maeve elfordult, fekete ruhája meglebbent. Amint kilépett az ajtón, a baglya leröppent a nyitott ajtó tetejéről, és elhelyezkedett a vállán.

– Cairn bizonyára elszórakoztat, amíg távol leszek.

Nem tudta, mennyi idő telt el az oltáron azóta, hogy a gyógyítók édes füsttel megérkeztek. Visszatették rá a páncélkesztyűt.

Minden egyes múló órával egyre sürgetőbbé vált a nyomás a bőre alatt. Még abban a mély bódulatban is. Mintha elég lett volna egyetlenegyszer odafigyelni rá, és többé nem szabadulhat tőle. Nem tarthatja kordában.

Persze ez lesz a legkisebb problémája, ha Maeve gallért rak a nyaka köré.

Fenrys a falnál ült, szemében aggodalom csillant, ahogy pislogott. Jól vagy?

Aelin válaszképp kétszer pislantott. Nem.

Nem, a legkevésbé sem érezte magát jól. Maeve erre várt, arra, hogy megérezze ezt a nyomást, ami borzalmasabb, mint bármi, amit Cairn tehet vele. És most, hogy Maeve személyesen elment egy gallérért…

Még csak bele sem gondolt. Iszonyatos rabszolgasors, olyan, amiből talán sosem szabadulna, amivel sosem vehetné fel a versenyt. Nemcsak megtörné a Tűzhozót, hanem teljesen elmosná a föld színéről.

Elragadna mindent, ami ő maga, az erejét, a tudását, kiszaggatná belőle. Ő pedig odabent rekedne, onnan hallgatná, ahogy a saját hangja elárulja, hol vannak a rémkulcsok. Ahogy véresküt fogadna Maeve-nek. Ahogy teljes mértékben megadná magát neki.

Fenrys négyszer pislogott. Itt vagyok, melletted vagyok.

Aelin hasonlóképpen felelt. Itt vagyok, melletted vagyok.

A mágiája utat keresett magának, kitöltötte a teret a lélegzetvételei, a csontjai között. Nem talált neki helyet, semmit sem tehetett, hogy megnyugtassa.

Nem adod fel!

Ezekre a szavakra összpontosított. Az anyja hangjára.

Talán a mágia felemészti belülről, mielőtt Maeve visszatér.

Nem tudta, hogyan élhetné túl. Hogyan tölthetne el még néhány napot így, amikor már egy óra is végtelenül hosszúnak tűnt. Bár engedhetne a nyomásnak, csak egy nagyon kicsit…

Elhessegette az elméjébe bekígyózó gondolatokat. Hogy a sajátjai voltak vagy Maeve-től származtak, az nem számított.

Fenrys ismét pislogott, újra és újra ugyanazt jelezte neki. Itt vagyok, melletted vagyok.

Aelin lehunyta a szemét, és öntudatlanságért imádkozott.

– Felkelni!

Korábbi szavak gúnyos mása.

Cairn állt felette, gyűlöletes arcát mosoly torzította. És a szemében izzó vad fény...

Aelin megdermedt, ahogy a hím elkezdte kioldani a láncait. Őrök csörtettek be. Fenrys vicsorgott.

A nyomás ott tekergőzött a bőre alatt, iszonyatos kalapácsként verte a fejét. Rosszabb volt, mint a Cairn oldalán lógó, a megtörésére szolgáló eszközök.

– Maeve azt akarja, hogy vigyünk máshová – jegyezte meg Cairn, és a szemében égő tűz egyre magasabbra hágott, ahogy felrántotta és a ládához cipelte őt. Olyan erősen ejtette bele, hogy a lánccsörgésbe beleremegtek a csontjai, a koponyája. Könnyek szöktek Aelin szemébe, és fel akart ugrani, ám ekkor rácsapták a fedelet a ládára.

Forró, fojtogató sötétség zárta körbe. Épp olyan volt, mint a benne növekvő nyomás.

– Most, hogy Morath megint megjelent a kontinensen, Maeve azt akarja, hogy biztonságosabb helyre kerülj, míg vissza nem ér – dalolta Cairn a lezárt koporsón kívülről. Őrök nyögtek, majd a láda megemelkedett, és Aelin az ajkába harapva tűrte a mozgást.

– Teszek rá magasról, mit csinál veled azután, hogy rád tette azt a démongallért. Addig viszont az enyém vagy, nem igaz? Elszórakozunk még egy kicsit mi ketten, amíg új barátot nem lelsz magadban.

Rettegés szorította Aelin gyomrát, túltett a nyomáson is.

Máshová viszik – egyszer pont erre figyelmeztetett egy fiatal gyógyítót. Azt mondta neki, ha a támadója megpróbálja máshová vinni, ott szinte biztos, hogy végezni fog vele, ezért mindenképpen meg kell vetnie a lábát, amíg tudja.

És akkor még szó sem volt mindennap egyre közelebb érő démongallérokról.

De Cairn nem fogja megölni, hiszen Maeve-nek élve van szüksége rá.

Aelin a légzésre koncentrált. Belégzés-kilégzés, belégzés-kilégzés.

Azonban az a csuszamlós, metsző félelem csak elborította az érzékeit. Minden tagja beleremegett.

– Te is velünk jössz, Fenrys – jegyezte meg Cairn. Hangjában nevetés csendült, ahogy Aelin a fémláda oldalának csúszott, miközben elindultak vele felfelé. – Már csak az hiányozna, hogy akár egy pillanatról is lemaradj!

21. FEJEZET

Rowan minden egyes nyílt és rejtett utat ismert, ami csak Doranelle-be vezetett. Ez vonatkozott mind a zöldellő birodalomra, mind pedig a kiterjedt városra, amiről a nevét kapta.

Pontosan olyan jól ismert minden utat, mint Gavriel és Lorcan. Előző éjjel eladták a lovakat, Elide intézte az alkudozást. A tündérharcosokat rögtön felismerték volna, ha az arcukra nem is figyelnek fel, az erejüket mindenképpen megérzik. Szinte mindenki tudta, kik ők.

Az északi, wendlyni határtól eltérően a déli utakat nem őrizték vad farkasok. Ennek ellenére rejtőzködve haladtak, félig elfeledett utakon siettek észak felé.

És amikor már csupán néhány napnyira jártak a város határától, csapdát állítottak Maeve-nek.

Olyasmivel, amiről Rowan jól tudta, a királynő képtelen lenne ellenállni neki: rémkő gallérokkal.

Aelin még nem tört meg. Rowan tudta, érezte. Valószínűleg az őrületbe kergeti vele Maeve-et. A gondolat, hogy felhasználhatja az egyik rémkő gallért, az arrogancia, amivel szentül hiszi, képes lenne uralni a benne lévő démont, hogy elragadhatná magától Erawantól... Ez bizony túlságosan csábító lehetőség lenne ahhoz, hogy Maeve nemet mondjon rá.

Úgyhogy pletykákat indítottak útjukra, Elide ejtette el őket az ivókban, a piacokon, olyan helyeken, ahol Rowan tudta, Maeve kémei hallgatózni fognak. Azt állították, az egyik tündérhelyőrség elfogott egy valg herceget – és vele együtt néhány különös gallért is. Mindez természetesen egy jó messzi őrponton történt. A gallérokat pedig viheti, aki akarja.

Még csak nem is imádkozott az istenekhez, hogy Maeve elhiggye. Hogy ne küldje el az egyik kémét a gallérokért, vagy csak azért, hogy egyáltalán meggyőződjön, valóban léteznek. Hatalmas kockázat, de más lehetőség nem kínálkozott.

Rowan szíve hangosan dübörgött a mellkasában, ahogy megmászták a meredek déli dombokat, ahonnan végre megpillanthatják az éjszakai sötétbe burkolózó várost. Nem tudnak olyan jól rejtőzködni, mint Maeve, a véreskütől szabadulva viszont nem bukkannak rájuk azonnal.

Persze Maeve kémei mindenhol ott vannak, mindenhová elér az ereje ezen a vidéken. És persze máshol is.

Hangosan ziháltak, ahogy félig mászva megközelítették az erdős dombok legmagasabbikának tetejét. Másképpen is bejuthattak volna a városba, igen, de csak így mérhették fel előtte a terepet. Rowan nem kockáztatta meg a repülést, hiszen az éles szemű őrök nyilván még éjszaka is figyelik, felbukkan-e egy fehérfarkú sólyom.

Már csak tíz méter választotta el őket a dombtetőtől.

Rowan egyre csak mászott előre, a többiek szorosan a nyomában haladtak.

Aelin itt van. Egész végig itt volt. Ha azonnal Doranelle-be jönnek…

Ebbe bele sem gondolt. Végre felért a dombtetőre.

A hold ezüstös fényében a szürke kőből épült város fehérnek tetszett, körbelengte a folyók és vízesések ködpárája. Elide-nak még a lihegés közepette is elállt a lélegzete.

– Azt… Azt hittem, olyan lesz, mint Morath – vallotta be.

A békés város egy folyókkal szabdalt medencében feküdt. Bár későre járt már, több helyen lámpások világítottak, és Rowan jól tudta, bizonyos negyedekben zene szól.

Otthon. Egykor ez volt az otthona. Vajon az itt lakók továbbra is az ő népe, függetlenül attól, hogy idegen királynőt vett feleségül? Hogy oly sokukkal megküzdött és annyit meg is ölt Eyllwe tengerén? Nem kereste a fekete gyászzászlókat, amelyek bizonyára rengeteg ablakban ott lógtak.

Mellette Lorcan és Gavriel szintén igyekezett nem számolni őket. Évszázadokon át éltek közöttük, megismerték őket. Barátokként tekintettek rájuk.

Tudják vajon, kit rejtegetnek közöttük? Hallották a sikolyait?

– Az ott a palota – magyarázta Gavriel Elide-nak a város keleti szélén álló elegáns, kupolás épületegyüttesre mutatva. Egy hatalmas vízesés szélére építették.

Néma csendben figyelték az oszlopos épületet, ahol a királynő élt. Ahol egykor ők maguk is éltek. Egyetlen lámpás sem égett odabent.

– Ez még nem jelent semmit – jegyezte meg Lorcan. – Sem azt, hogy Maeve elment, sem azt, hogy Aelin itt maradt.

Rowan a szelet hallgatta, szaglászta, de nem érzett semmit.

– Csakis úgy deríthetjük ki, hogy bemegyünk a városba.

– Csak azon a két hídon át lehet bejutni? – meredt Elide homlokráncolva az egymásnak tükörképet állító kőhidakra Doranelle déli és északi felén. Mindkettő nyílt terepnek számított, messziről látni lehetett rajta mindent.

– Igen – felelte Lorcan feszülten.

A folyó túl széles, túl zabolátlan ahhoz, hogy átússzanak. Ha volt is más befelé vezető út, Rowan nem tudott róla.

– Érdemes lenne nagy ívben megkerülni a medencét – szólalt meg ismét Lorcan, a síkság közepén fekvő várost fürkészve.

Északra az erdős dombságok húzódtak, egészen a föléjük tornyosuló Kambrium-hegységig. Nyugatra szántók foglalták el a nyílt terepet, a láthatár szélén a tenger csillant. Keletre, a vízeséseken túl füves síkságról juthattak be az ősi rengetegekbe, mögöttük pedig újabb hegyek magasodtak.

Az ő hegyei. Az a hely, amit egykor otthonának tekintett, ahol a hegyi otthona állt, amíg fel nem égették. Ahol Lyria is életét vesztette, és ahol ő maga is végső nyugalomra akart térni.

– Menekülési tervre is szükségünk lesz – mondta Rowan, pedig nem most jutott eszébe először. Hogy hova menekülnek majd a szöktetés után. Maeve a legjobb vadászait küldi majd a nyomukba.

Egykor ő is annak számított. Rengeteg tündért kellett levadásznia és elintéznie, akik még Maeve gyomrát is felfordították, olyan utat tévesztett tündéreket, akiknek már nem volt keresnivalójuk ezen a világon. Ő maga képezte ki a vadászokat, akiket Maeve rájuk szabadít majd. Megmutatta nekik a titkos ösvényeket, azokat a helyeket, ahol a tündérek meghúzták magukat.

Eszébe sem jutott, hogy egy nap még a hátrányára válik.

– Egy napot rá kell áldoznunk – jelentette ki Lorcan.

Rowan hűvös pillantást vetett rá.

– Nem pazarolhatunk el egy teljes napot.

Aelin odalent van. Ebben a városban. Tudta, érezte. Az elmúlt két napban egyre csak gyűjtötte az erejét, készült a gyilkolásra, a menekülésre. Nyomasztó volt, hogy most vissza kell tartania, nehezen uralta magát.

– Megfizetjük az árát, ha nem szánunk rá elég időt – felelte Lorcan. – A párod is megfizeti.

A korábbi parancsnoka is ugrásra készen állt. Még a máskor nyugodt, higgadt Gavriel is fel-alá járkált. Mindannyian gyűjtötték az erejüket, az utolsó cseppet is kisajtolták magukból.

Lorcannek igaza van. Rowan is ugyanezt javasolná neki, ha fordított helyzetben lennének.

Gavriel az alattuk húzódó domboldal sziklás kiszögellésére mutatott.

– Ott nem látnak meg. Estére tábort verhetünk, és holnap felmérjük a terepet. Pihenjünk!

Visszataszító volt a gondolat, hogy aludjon, amikor pusztán kilométerek választják el Aelintől. A füle megfeszült, mintha a sikolyait próbálná kivenni a szélben. Végül mégis így felelt:

– Rendben.

Nem kellett figyelmeztetnie a társait, hogy nem kockáztathatják meg a tűzgyújtást. A levegő lehűlt, de elég enyhének bizonyult ahhoz, hogy túléljék az éjszakát.

Rowan elindult lefelé a domboldalon, a kezét nyújtotta Elide-nak, hogy segítsen neki lebotorkálni a veszélyes, sziklás terepen. A lány remegő ujjakkal kapaszkodott bele.

Nem szállt inába a bátorsága, velük tartott.

Rowan megvetette a lábát, mielőtt ismét felé fordult, hogy lejjebb segítse.

– Nem kell bejönnöd a városba. Kitaláljuk, merrefelé meneküljünk, és találkozhatunk ott.

Elide nem felelt, úgyhogy Rowan felnézett rá.

Csakhogy a lány nem őt nézte. Hanem az alattuk elterülő várost.

Tágra nyílt szemében rémület ült. Az illatát is átjárta a rettegés.

Lorcan azonnal ott termett, kezét Elide vállára tette.

– Mi a…

Rowan a város felé fordult. A dombtető határvonal volt.

Nem a városé, hanem egy káprázaté. Doranelle gyönyörű, idillikus látványt nyújtott mindazok számára, akik a távolból fel akarták mérni. Merthogy magát a várost minden oldalról, még a keleti síkságon is…

Egy hadsereg vette körbe. Óriási hadsereg táborozott körülötte.

– Idehívta a seregei nagy részét – lehelte Gavriel. A szél az arcába fújta a haját.

Rowan megszámolta a tábortüzeket, olyan sűrűn pöttyözték a vidéket, mint csillagok az éjszakai égboltot. Még sosem látott ekkora tündérsereget. Azok, amiket ő és a társai háborúba vezettek, eltörpültek emellett.

Aelin bárhol lehet. A táborok valamelyikében, vagy akár odabent a városban is.

Okosan kell csinálniuk. Ravaszan. És ha Maeve nem hitte el a meséjüket…

– Egy egész hadsereget állított, hogy kint tartson minket? – kérdezte Elide.

Lorcan Rowanre pillantott, sötét szemében figyelmeztetés csillogott.

– Vagy hogy bent tartsa Aelint.

Rowan szemügyre vette a táborozó hadsereget. Vajon mit gondolnak azok a doranelle-i lakosok a hadseregről, akik a városban felbukkanó harcosokat leszámítva szinte sosem látnak katonákat?

– Vannak szövetségeseink a városban – vetette fel Gavriel. – Megpróbálhatjuk felvenni velük a kapcsolatot. Kiderítjük, hol van Maeve, hogy miért rendelte ide a sereget. Hogy hallottak-e bármit Aelinről.

Rowan nagybátyja, Ellys, a házuk feje itt maradt, amikor Maeve armadája kihajózott. Kemény és okos hím, ugyanakkor lojális is. A képére formálta Endát, hogy az ő esze is élesen vágjon az udvarban. Rowant is ő tanította, amikor csak ideje engedte, ő okította elsőként kardvívásra. Rowan a nagybátyja házában nőtt fel, és az volt az otthona, amíg a hegyekbe nem költözött. Vajon Ellyst inkább Maeve-hez vagy a saját véréhez köti a hűsége? Ez főleg annak fényében kérdéses, hogy Eyllwe-ben a Whitethorn-ház árulást követett el.

Az is lehet, hogy a nagybátyja már halott. Maeve talán őt büntette az unokatestvérei helyett, akiktől Rowan könyörögve kért segítséget. Az is lehet, hogy Ellys ismét Maeve kegyeibe akarna férkőzni az árulásuk után, ezért kiadná őket, még mielőtt egyáltalán rábukkannak Aelinre.

A többiek pedig, az a néhány tündér, akit még talán szövetségesnek nevezhetnek…

– Maeve képes beférkőzni mások elméjébe – felelte Rowan. – Valószínűleg tudja, kik a szövetségeseink, talán már meg is tette a megfelelő lépéseket. – Goldryn markolatára tette a kezét, a meleg fém megnyugtatta. – Nem vállalunk ilyen kockázatot.

Lorcan egyetértően mormogott.

– Engem nem ismer Maeve – szólalt meg Elide –, legalábbis nem igazán. Senki sem ismerne meg, főleg, ha... Ha változtatnék a külsőmön. Segíthetnék, mint amikor a valg hercegről terjesztettem hazugságokat. Bemehetnék holnap a városba, hátha megtudok valamit.

– Nem!

Lorcan hangja éles késként hasított az éjszakába.

Elide hűvösen, rezzenéstelenül felelt:

– Nem vagy a parancsnokom. Nem tartozol az udvaromhoz.

Elide Rowanhez fordult. Merthogy Rowannel bizony egy udvarhoz tartoznak.

És Rowan foglal el magasabb pozíciót. Próbált nem összerezzenni. Micsoda felelősséget rakott a vállára Aelin!

– Nem ismeri a város felépítését – sziszegte Lorcan –, nem tudja, hogyan bánjon el az őrökkel…

– Megtaníthatjuk neki – vágott közbe Gavriel. – Ma este. Mindent megtaníthatunk neki.

Lorcan kivillantotta a fogát.

– Ha Maeve Doranelle-ben maradt, akkor meg fogja érezni.

– Nem fogja – vitatkozott Elide.

– A parton is megtalált! – csattant fel Lorcan.

Elide felszegte az állát.

– Holnap bemegyek a városba.

– És mit csinálsz? Megkérdezed, látták-e Aelin Galathyniust errefelé? Hogy ráér-e Maeve egy teára? – Lorcan vicsorgása kettéhasította a levegőt.

Elide egy pillanatra sem hátrált meg.

– Cairnről fogok kérdezni.

Mind megmerevedtek. Még Rowan sem volt benne biztos, jól hallotta-e.

Elide higgadtan végigpillantott rajtuk.

– Egy fiatal, halandó lány csak érdeklődhet a hím tündér után, aki faképnél hagyta őt.

Lorcan olyan sápadttá vált, mint a felettük ragyogó hold.

– Elide! – Amikor nem felelt, Rowanhez fordult. – Majd körbenézünk, biztos van más módja is, hogy…

Elide is Rowanhez intézte a szavait:

– Ha megtaláljuk Cairnt, megtaláljuk Aelint is. És kiderül az is, itt maradt-e Maeve.

Elide szemében már nem csillant félelem. Az illatába sem vegyült egy cseppnyi sem.

Úgyhogy Rowan bólintott, hiába merevedett meg tőle Lorcan.

– Eredményes vadászatot, hölgyem!

22. FEJEZET

Terrasen hólepte síkságai egészen a déli láthatár dombjaiig nyújtózkodtak.

A nyáron Lysandra a társaival – a királynőjével – kelt át a dombokon. Végignézte, ahogyan a királynője felmászik az egyikre, és a tetején álló, vésett gránithoz lép. Az jelezte a határvonalat Adarlan és Terrasen között. A barátja egyetlen lépéssel hazaért.

Talán Lysandra ostoba volt, de eszébe sem jutott, hogy amikor ismét a dombokhoz látogat, madártollak fedik, és háborúban állnak majd.

Hogy felderítőként segíti majd a jóval mögötte haladó, többezres sereget. Aedionra maradt a feladat, hogy megmagyarázza, hova tűnt megint hirtelen Aelin, amikor ő elrepült ide. Ki akarta deríteni, hol találkoznak majd össze Morath légióival – és elmondani a tábornoknak, miféle terepre számítson errefelé. A tündérfelderítők a saját madáralakjukban nyugatnak és keletnek indultak, hogy ők is kiderítsék, amit lehet.

Lysandra ezüstös sólyomszárnya harcot vívott a csípős széllel, és olyan gyorsan repítette, hogy úgy érezte, folyékony villám hasít keresztül a szívén. A szellemleopárd alakot leszámítva ez volt a kedvence. Gyors, kecses és könyörtelen – ez a test arra született, hogy a szelek szárnyán szálljon, hogy levadássza a prédáját.

Már nem hullott a hó, az ég azonban továbbra is szürkébe burkolózott, melengető napfénynek még ígéretét sem kapták. De a hideg nem számított, a tollazata megvédte őt.

Hosszan és messzire szállt, figyelte az üres vidéket. A falvak, amiken nyáron áthaladtak, kiürültek, a lakók északra menekültek. Lysandra remélte, hogy sikerült biztos helyre lelniük még a havazás kezdete előtt, és hogy a mágiahasználók messze elkerülték Morath hálóit. Az egyik faluban összeakadtak egy lánnyal, aki figyelemre méltó erejével könnyedén irányította a vizet – vajon befogadták őt és a családját Orynth vastag falai közé?

Lysandra elkapott egy felfelé ívelő fuvallatot, és feljebb szállt, így még messzebbre ellátott. Elsuhantak alatta az első dombok, fények és árnyak sora a felhős égbolt alatt. Nehéz lenne átjuttatni rajtuk egy sereget, de a Romlás harcolt már a közelben korábban. Nyilván ismerik az átvezető utat, hiába torlaszolja hó a völgyeket.

A szél észak felé süvített. Mintha védelmezni akarná azzal, hogy észak felé tereli őt. Mintha könyörögne, hogy ne menjen tovább.

Hamarosan kövek díszítették a dombok tetejét – kirajzolódott az ősi határvonal. Lysandra elszállt felettük. Már csupán néhány órája maradt, mielőtt sötétség borul a vidékre. Addig repül majd, amíg az éjszaka és a hideg meg nem akadályozza a továbbhaladásban, utána pedig keres magának egy fát, amin megpihenhet, hogy hajnalban tovább folytassa a felderítést.

Továbbszállt dél felé, a láthatár kopár és csupasz maradt.

Aztán hirtelen felbukkant valami.

Lysandra szemügyre vette a feléjük vonuló sereget, és majdnem lebucskázott az égből.

Ren megtanította, hogyan számolja meg a katonákat, mégis minden alkalommal eltévesztette, amikor megpróbálta felmérni, ugyan hány szabályos sornyi katona masírozik keresztül Adarlan északi síkságán. Egyenesen a két birodalom határát szegélyező dombok felé.

Ezrek. Öt-, tíz-, tizenötezer. Több is.

Újra és újra megakadt a számolásban. Húszezer, harmincezer.

Lysandra feljebb repült az égen. Kénytelen volt, mivel a sereggel szárnyas ilkek is érkeztek, alacsonyan szálltak a fekete páncélos sereg felett, figyelték, mi történik odalent.

Negyvenezer, ötvenezer.

Ötvenezer katona és az őket védelmező ilkek.

Közöttük vonzó fiatal férfiak lovagoltak. A páncél fölött fekete gallér ölelte a nyakukat.

Valg hercegek. Összesen öt, minden légióra jutott egy.

Lysandra ismét megszámolta a katonákat. Háromszor is újraszámolta.

Ötvenezer fős sereg. Míg ők csupán huszonötezret tudtak összeszedni.

Az egyik ilk észrevette őt, és felfelé indult.

Lysandra azon nyomban megfordult, és eszeveszett, sebes szárnycsapásokkal északnak indult.

A két sereg Dél-Terrasen hófedte mezein ütközött meg.

Terrasen tábornok-hercege azt parancsolta, inkább várjanak, mintsem rohamtempóban igyekezzenek elérni Morath légióit. Hadd fárassza ki magát Erawan serege a dombokon, miközben ők előreküldenek egy csapat csendes orgyilkost, hogy végezzenek a hullámzó tájon megakadó katonákkal.

Csupán egy maréknyi orgyilkos tért vissza.

A valg hercegek sötét ereje előresöpört, felemésztett mindent, ami az útjába került.

A Tűzhozó mégsem hamvasztotta el a valgokat. Semmit sem tett, csupán ott lovagolt az unokatestvére mellett.

Az éjszaka folyamán ilkek ereszkedtek a táborra, fejetlenséget és rémületet szítottak, méregtől csöpögő karmaikat a katonákba vájták, mielőtt ismét felröppentek az égbe.

Felszaggatták az ősi határköveket a füves dombtetőkről, ahogy átvonultak Terrasenbe.

Morath serege szinte teljes erejében, a hótól zavartalanul és gyakorlatilag teljes létszámban hagyta maga mögött az utolsó dombokat.

Lerohantak a domboldalon – mintha fekete ár söpört volna végig a vidéken. Nekirontottak a Romlás dárdáinak és pajzsainak, miközben a tündérkatonák mágiájukkal igyekeztek kordában tartani a valg hercegeket.

Az ilkek ellen azonban semmit sem tehettek. Körülbelül annyit ért a pajzs, mint ajtón a pókháló, néhányuk méregtől fröcsögött, hogy megolvassza a mágiát.

Aztán vagy földre szálltak, vagy teljesen átütötték a védvonalaikat. Még a méregtől csöpögő tüskékkel ellátott wyvern alakját magára öltő alakváltó sem bánhatott el mindannyiukkal.

Még a tábornok-herceg sem tudta elég gyorsan átvágni a nyakukat, hiába segítette egy ősi kard és a tündérösztönök.

A káoszban senkinek sem tűnt fel, hogy a Tűzhozó nincs ott. Hogy egyetlen parázsnyi mágiája sem lobban a sikolyokkal teli éjszakában.

Végül a gyalogosok is odaértek.

És a szedett-vedett hadsereg elkezdett szétszakadni.

Először a jobbszárny esett el. Az egyik valg herceg kieresztette a hatalmát, és a pusztítása nyomán porba hullottak a katonák. A csendes orgyilkos Iliasnak kellett az ellenség közé lopózni, hogy megállítsa a mészárlást.

A Romlás középső csapatai tartották magukat, mégis egyre hátrálniuk kellett a karmok, agyarak, kardok és pajzsok támadása elől. Annyi ellenféllel kellett szembenézniük, hogy a tündér nemesek és katonáik nem tudták elég gyorsan elég sok elől elszipolyozni a levegőt. Bármiféle előnyhöz jutottak is a tündérmágia révén, az nem igazán lassította le Morath előretörését.

Morath szörnyei végig északnak tolták őket az első nap folyamán. És az éjszaka során.

És a következő nap hajnalán.

A második nap alkonyán már a Romlás sorai is kezdtek felszakadozni.

Semmi sem állhatta Morath útját.

23. FEJEZET

Elide még sosem látott Doranelle-hez foghatót.

A folyók városa, így nevezték. Eszébe sem jutott volna, hogy várost lehet emelni egy óriási medence kellős közepén, ahol több folyam is találkozik.

De nem hagyta, hogy az arcára is kiüljön a csodálat, miközben a tiszta, kanyargós utakon sétált.

A félelmét is kénytelen volt elfojtani. A tündérek olyan fejlett szaglással rendelkeznek, hogy még az érzelmeket is megérzik. És bár egy jó adag félelem segít elhitetni, hogy valóban azért jött, amiért, ha túlságosan retteg, azzal megpecsételi a saját sorsát.

Doranelle valóságos paradicsomnak tűnt. A párkányokról rózsaszín és kék virágok omlottak le, bizonyos utcák között kis csatornákban víz folyt, rajtuk fényes, hosszú csónakokban tündérek utaztak.

Elide még sosem látott ennyi tündért egy helyen, sosem gondolta volna, hogy ennyire átlagosan viselkednek. Már amennyire átlagosnak lehet nevezni az ilyen kecses, hosszú fülű, kivillanó szemfogú lényeket. Állatok futottak, suhantak el mellettük, annyiféle alakot öltöttek, hogy számon sem tudta tartani. Mindenki teljes nyugalommal intézte mindennapi ügyeit, ropogós héjú cipóktól kezdve a valamiféle olajjal teli kancsókon át az élénk színben pompázó szövetekig mindenfélét vásároltak.

És mégis, a város keleti oldalán álló palotából Maeve uralt mindent. Doranelle-t, magyarázta Rowan Elide-nak, azért építették kőből, hogy se Brannon, se a leszármazottai ne égethessék porig.

Elide igyekezett leplezni a sántikálását, ami minden egyes, a város szívébe vezető lépéssel egyre kínzóbbá vált, hiszen egyre távolabb került Gavriel mágiájától. A három hím az erdős domboldalon maradt, ahol előző éjszaka letáboroztak. Lorcan persze újfent megpróbálta lebeszélni arról, hogy Doranelle-be jöjjön. De Elide feltúrta a csomagjaikat, és végül mindent összeszedett, amire csak szüksége volt: bogyókat, amiket Gavriel gyűjtött még előző nap, egy övet és egy sötétzöld köpenyt Rowantől, egy gyűrött, fehér inget Lorcantől, meg a kis tükröt, amit borotválkozáskor szokott használni.

Egy szót sem szólt, amikor fehér vászoncsíkokat talált Lorcan táskájának az alján. A következő vérzésére vártak. Egyébként sem tudott volna mit mondani. Már a gondolattól is összeroppant volna a mellkasa.

Elide igyekezett ellazítani a vállát, bár arcvonásai továbbra is feszültek maradtak, ahogy megtorpant egy csinos kis tér szélén, aminek közepén szökőkút csobogott. Árusok és vásárlók sétálgattak, beszélgettek a délelőtti napsütésben. Elide a tér boltíves bejáratánál állt meg, nekivetette a hátát, és előhalászta a kis tükröt a köpeny zsebéből, de csak óvatosan, nehogy megcsörrenjenek a szintén ott lapuló kések.

Szétnyitotta a tükröt, és homlokráncolva a tükörképére meredt – csupán félig kellett megjátszania magát. Hajnalban összenyomta a bogyókat, és óvatosan bekenegette a szeme alját, hogy vöröses, nyomorúságos színben tűnjön fel. Mintha hetek óta zokogna.

Az arc, ami visszanézett rá, valóban elég meggyötörtnek tűnt.

De nem az arckifejezésére volt kíváncsi. Hanem a mögötte elterülő térre. Ha nyíltan bámészkodik, az gyanút kelthet, ha azonban a tükörre mered, akkor csupán egy aggódó lányt látnak benne, aki próbál javítani zilált külsején... Elide félresimított néhány tincset, miközben a teret figyelte.

Központi helynek tűnt. Kétoldalt ivót látott, legalábbis az előttük álló, asztalként szolgáló boroshordók, és a raj tűk lévő, még össze nem szedett poharak alapján mindenképpen. Az egyikbe mintha több hím tért volna be, akadt, aki a harcosok öltözékét viselte. Elide eddig három téren járt, és a sok vendéglő közül ez volt az egyetlen, ahol katonákat is látott.

Tökéletes.

Oldalra simította a haját, becsukta a tükröt, és állát felszegve visszafordult a tér felé. Egy olyan lány, aki igyekszik összeszedni a méltóságát.

Hadd lássák csak, amit látni akarnak, hadd nézzék a fehér inget, amit a bőrből készült boszorkánykabát helyett öltött magára, a zöld köpenyt, amit középen összefogott az övvel, hadd higgyék csak, hogy a divatot és a világot nem ismerő utazó. Egy lány, aki igencsak messze került a megszokottól azáltal, hogy ebbe a csodás, előkelő városba jött.

Megközelítette az ivó előtt ücsörgő hét tündért, felmérte, melyikük beszél a legtöbbet, ki nevet a leghangosabban, kihez fordul legtöbbször az öt hím és a két tündérnő. Az egyik nő nem harcos volt, puha, nőies nadrágot és búzakék tunikát viselt, mintha ráöntötték volna vonzó alakjára.

Elide kiszemelte azt, akire a legtöbbször pillantottak helyeslésért és egyetértés reményében. Egy széles vállú tündérnőt, aki rövidre nyíratta sötét haját. Vállát és karját páncél fedte, finomabban megmunkált, mint a hímeké. Ő tehát a parancsnok.

Elide néhány lépésnyire toporgott, egyik kezével megragadta a köpenyét, épp a szíve felett, míg a másikkal az ujján lévő aranygyűrűt forgatta, a felbecsülhetetlenül értékes ékszert, ami csakis egy szerelmes ígérete lehetett. Az ajkába harapva körbejáratta bizonytalan pillantását a katonákon, az ivón. Kicsit szipogott is.

Először a másik tündérnő vette észre, az, amelyik a gyönyörű kék ruhát viselte.

Meseszép, döbbent rá Elide. Haja tömött, csillogó fonatban omlott a hátára, aranybarna bőre belső fénytől ragyogott. Gyengéd pillantása kedvességgel és aggodalommal telt meg.

Elide az aggodalom láttán felbátorodott, és leszegett fejjel odabotorkált hozzájuk.

– E…e…elnézést, hogy megzavarom önöket – nyögte, leginkább a sötét hajú szépségnek.

A dadogás valahogy mindig kellemetlenül érintett másokat, védtelenné váltak, mert szerettek volna minél hamarabb szabadulni a helyzetből. Éppen ezért mindig elmondták, amit tudni akart.

– Valami baj van?

A nő hangja fátyolos, kellemes volt. Olyasmi, amilyennel Elide gondolatban mindig felruházta a gyönyörű nőket, olyan hang, amitől a férfiak kezüket-lábukat törik, hogy a nő kegyeibe férkőzhessenek. Abból, ahogyan a hímek mosolyogtak rá, Elide úgy sejtette, hogy pontosan ilyen hatással van rájuk a tündérnő.

Elide szándékosan megremegtette az ajkát, majd beleharapott.

– É…én csak keresek valakit. Azt mondta, itt lesz, de... – A harcosokra pillantott, és az ujját ölelő gyűrűt forgatta. – L…l…láttam az egyenruhákat, és gondoltam, t…t…alán ismerik.

A kis társaság jókedve hamar elpárolgott, óvatosság csillant a tekintetükben. És szánalom – legalábbis a szépségében. Vagy a dadogás miatt, vagy azért, mert azt látták, hogy egy fiatal nő keresi a szeretőjét, aki minden bizonnyal nincs itt.

– Hogy hívják? – kérdezte a magasabb nő, talán a másik testvére, legalábbis a hasonlóan sötét bőr- és hajszín alapján.

Elide nagyot nyelt, amitől a nyaka szánalmasan mozdult.

– I…igazán nem akarok zavarni – tétovázott. – Csak annyira k…k…kedvesnek tűntek.

Az egyik hím motyogott valami olyasmit, hogy ideje lenne kérniük még egy kör italt, és két társa úgy döntött, csatlakozik hozzá. Ránézésre a két ott maradó hím is szívesen magukra hagyta volna őket, de a parancsnokuk éles pillantást vetett rájuk, ezért maradtak.

– Egyáltalán nem zavarsz – intett a szépség szépen gondozott kezével. Nagyjából olyan magas lehetett, mint Elide, de egy királynő magabiztosságával mozdult. – Kérsz valamit inni esetleg?

Mindenkit olyan könnyű lenyűgözni, átverni, nem számít, hogy hegyes vagy kerek a füle!

Elide közelebb lépett.

– Nem, köszönöm. I…igazán nem szeretnék a terhükre lenni.

A tündérnő orrlyuka kitágult, ahogy Elide karnyújtásnyira megállt tőlük. Nyilván megérezte az úton töltött hetek szagát. Tapintatosan nem szólt egy szót sem, egyre csak Elide arcát pásztázta.

– A barátod neve? – sürgette a parancsnok, nyers hangja éles ellentétben állt a testvéréével.

– Cairn – suttogta Elide. – Cairnnek hívják.

Az egyik hím elkáromkodta magát, a másik tetőtől talpig végigmérte Elide-ot.

A két tündérnő azonban teljesen megdermedt.

– A k…királynőt szolgálja – járatta közöttük a tekintetét Elide. Maga volt a megtestesült reménykedés. – Ismerik?

– Ismerjük – felelte a parancsnok elsötétülő arccal. – Te… Te vagy a szeretője?

Elide szánt szándékkal elvörösítette az arcát, felidézte az úton töltött időszak legkínosabb pillanatait: azt, amikor megjött a vérzése, amikor el kellett magyaráznia, hogy könnyítenie kell magán…

– Beszélnem kell vele – mondta végül. Később majd kideríti, merre jár Maeve.

– Hogy hívnak, kislány? – kérdezte a sötét hajú szépség, a kelleténél némileg halkabban.

– Finnula – hazudta Elide, a dadája nevét használva.

– Hadd adjak egy jó tanácsot! – szólalt meg az egyik hím vontatottan, és belekortyolt az italába. – Ha sikerült elszöknöd Cairn elől, ne keresd többé!

A parancsnok éles pillantást vetett rá.

– Cairn véresküt tett a királynőnknek.

– Attól még egy rohadék – felelte a hím.

A tündérnő felmordult, elég fenyegetően ahhoz, hogy a hím inkább felállt, és elment megnézni, hol késnek az italok.

Elide behúzta a vállát.

– Akkor... Akkor ismerik?

– Arról volt szó, hogy itt találkozol Cairnnel? – kérdezte a szépség.

Elide bólintott.

A két tündérnő összenézett.

– Nem tudjuk, hol van – mondta a parancsnok.

Hazugság. Elide látta, hogyan néz össze a két nővér. Látta a pillanatot, amikor úgy határoztak, nem árulják el neki az igazat – vagy azért, hogy segítsenek a gyámoltalan halandó lányon, vagy mert egyfajta hűség kötötte őket a hímhez. Vagy talán minden egyes tündérhez lojálisait voltak, aki úgy döntött, halandókat visz ágyba, majd figyelmen kívül hagyja a hónapokkal később születő következményeket. Lorcan is egy ilyen együttlét eredményeképpen jött a világra, majd magára hagyták ennek a városnak az utcáin, boldoguljon, ahogy tud.

Már a gondolattól is legszívesebben a fogát csikorgatta volna, Elide mégis nyugalmat erőltetett az állkapcsára.

Ne veszítsd el a fejed! – tanította Finnula. Az eszedet használd!

Elide levonta a tanulságot. A következő ivóban nem viselkedhet ennyire szánalmasan. Nem adhatja ki magát faképnél hagyott szeretőnek, aki talán Cairn gyermekét hordja a szíve alatt.

Merthogy kénytelen lesz elmenni egy újabb kocsmába. És ha ott információhoz jut, fel kell keresnie még egyet, hogy igazolják a hitelességét.

– A… A királynő palotájában van? – kérdezte Elide. A könyörgő, vinnyogó hang még az ő fülét is sértette. – Azt mondta, hogy m-m-most vele utazik, de ha ő nincs itt…

– Őfelsége nincs itthon – csattant a parancsnok hangja, elég élesen ahhoz, hogy Elide tudja, fogytán a türelme. Elide nem engedte, hogy a térde felmondja a szolgálatot, hogy a válla csalódottságon kívül bármi egyéb érzelemmel ereszkedjen meg. – De mint azt már korábban is mondtuk, hogy pontosan hol van Cairn, nem tudjuk.

Maeve tehát elment. Legalább ennyi könnyebbségük van. Hogy a jó szerencsének vagy a saját cselszövésüknek köszönhetik, az Elide-ot nem érdekelte. Cairn viszont… Ezekből a tündérnőkből többet nem szed ki. Úgyhogy Elide fejet hajtott.

– K…köszönöm.

Elhátrált, még mielőtt a két nő bármi egyebet mondhatott volna, és szándékosan ott ácsorgott a szökőkútnál öt percig. Negyedóráig. A tér órája elütötte az egészet, és Elide jól tudta, hogy még mindig őt nézik, amikor csüggedten megindult a tér másik kijárata felé.

Néhány utcányit még így haladt, céltalanul ment előre, majd beugrott egy keskeny sikátorba, és fellélegzett.

Maeve nincs Doranelle-ben. Vajon meddig marad ez így?

Meg kell találnia, méghozzá mielőbb. A következő színjátékába mindent bele kell adnia.

Kevésbé szánalmasnak, kevésbé gyámoltalannak, kevésbé siránkozónak kell lennie. Talán túl sok a piros a szeme körül.

Elővette a tükröt. Végighúzta a kisujját az egyik szeme alatt, majd dörgölni kezdte a piros foltot. Nem jött le. Megnedvesítette a kisujja hegyét a nyelvével, és ismét megdörgölte a szeme alatti részt. Most már halványodott a folt – de nem sokat.

Már épp meg akarta ismételni a mozdulatot, amikor mozgást látott a tükörben.

Megpördült, csakhogy elkésett vele.

Az ivóbeli sötét hajú szépség állt mögötte.

Lorcan még sosem érezte ennyire nehéznek az idő múlását.

Most, hogy felderítette a hadsereg déli vonalát, figyelte az őrt álló katonákat, kifürkészte a tábor főbb vonalait, és közben fél szemmel végig a várost nézte.

A városát – legalábbis régen az volt. Sosem gondolta volna, még gyerekként sem, amikor az árnyékokban húzta meg magát, hogy egyszer ellenséges erőddé válik. Hogy Maeve – aki persze, megkorbácsolta és megbüntette minden egyes ellenszegüléséért, sőt, kedvtelésből is – egyszer éppolyan hatalmas ellenséggé válik, mint Erawan. És hogy Elide-ot egyenesen Maeve karmaiba küldték... Az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy hagyja elsétálni.

Ha Elide-ot elfogják, ha rájönnek, mit művel, nem hall majd róla, nem fogja tudni. Ő nem bír semmiféle mágiával, csak az istennő fürkészi minden egyes lépését. És persze megvan az a különös képessége, hogy teljesen észrevétlen marad, hogy rájátszik a vele kapcsolatos feltételezésekre. De nem villan majd erő, nem lesz semmiféle jele annak, ha bajba kerül.

Ennek ellenére Lorcan nem tett semmit. Visszafojtott lélegzettel figyelte, ahogyan Elide keresztülsétál a hídon, és a két végében álló őrök pillantásra sem méltatva, kérdezősködés nélkül átengedik. Maeve csak azoknak a féltündéreknek és embereknek hagyta, hogy Doranelle-ben éljenek, akik bizonyították, hogy érnek valamit, de látogatóba azért a többiek is eljöhettek – még ha nem is hosszú időre.

Mindezek után indult el Lorcan a felderítésre. Tudta, hogy Whitethorn azért osztotta rá a déli vonalat, ezt a részt, mert Elide itt fog felbukkanni majd. Már ha felbukkan egyáltalán.

Whitethorn és Gavriel felosztották maguk között a többi tábort, a herceg ment nyugatra és északra, az Oroszlán pedig a vízesés medencéje feletti tábort figyelte ki.

A délutáni nap már a távoli tenger fölé süllyedt, amikor visszaértek a kis táborukba.

– Hírek? – morajlott Rowan kérdése.

Lorcan a fejét rázta.

– Sem Elide-ot nem láttam, sem a felderítés során nem derítettem ki semmit. Odafigyelnek a váltásokra, de azért át lehet jutni az őrök vonalán. Tíz kilométernyire innen őrszemek vannak a fákon.

Akadt, akit ismert közülük. Korábban irányította őket. Most ellenségnek számítanak?

Gavriel átváltozott, és lerogyott az egyik sziklára. Ő is alig kapott levegőt.

– A keleti táborban légi őrszemek vannak. És az erdő határát is védik.

Rowan egy hatalmas fenyőnek dőlt, és keresztbe fonta a karját.

– Miféle madarak?

– Főleg ragadozók – felelte Gavriel. Tehát alaposan kiképzett katonák. Mindig is közülük kerültek ki a legjobb őrszemek. – A te házadból senkit sem láttam.

Vagy mind eljöttek az armadával, és most Terrasenben vannak, vagy Maeve végzett velük.

Rowan megdörgölte az állkapcsát.

– A nyugati síkság táborát is ugyanilyen szigorúan őrzik. Az északit kevésbé, de a szorosokban portyázó farkasok félig elvégzik helyettük a munkát.

Arra nem pazarolták a szavakat, hogy mégis minek gyűjthették össze a sereget. Hogy merrefelé tart majd. Hogy Maeve veresége Eyllwe partjainál vajon elégnek bizonyulhat-e ahhoz, hogy szövetséget kössön Morath-tal, és hogy végül összeroppantja-e Terrasent a haderejével.

Lorcan végigpillantott a fás domboldalon, a fülét hegyezte, hátha ágak roppannak, levelek zörrennek.

Fél óra. Fél órát hajlandó még várni, aztán elindul lefelé.

Nagy nehezen végighallgatta, ahogyan Whitethorn és Gavriel megtervezi mindegyik tábor behatolási és menekülési útvonalát, erőt vett magán, hogy ő is belefolyjon a megbeszélésbe. Végigvették, hogyan juthatnak be és ki magából Doranelle-ből, hogy hova mehetnek a városon belül, hogyan juthatnának túl odafelé, majd visszafelé is a hadseregen anélkül, hogy a katonáit minden erejükkel lecsapnának rájuk. Azok a katonák, akiket egykor ők felügyeltek, ők irányítottak. Egyikük sem hozta szóba ezt, de Gavriel időről időre a kezét díszítő tetoválásokra pillantott. Hány életbe kerül még, mire végeznek? Hány olyan harcos lesz, akivel nem az ellenség végzett, hanem a saját kardja?

A nap közelebb vándorolt a láthatár széléhez. Lorcan elkezdett fel-alá járkálni.

Túl sok ideig tart. Túl sok idő telik el.

A többiek is elcsendesedtek. A domboldalt vizslatták. Várakoztak.

Lorcan kezén enyhe remegés futott végig, ezért jó erősen ökölbe szorította. Öt perc. Öt perc, és megindul lefelé, bánja is ő, mi lesz Aelin Galathyniusszal meg a terveikkel!

Aelint kiképezték, hogy bírja a kínzást. Elide viszont… Maga előtt látta a béklyó ejtette hegeket. A szétroncsolt lábat és bokát. Már így is annyit szenvedett, annyit rettegett. Nem engedheti, hogy akár csak egy szívdobbanásnyival is többet kelljen…

Ágak reccsentek könnyű léptek alatt, mire Lorcan felpattant, és megragadta a kardja markolatát.

Whitethorn előhúzta az oldalán lógó bárdot, másik kezében pedig tőr termett, és Gavriel is előkapta a kardját.

Aztán meghallották a kéthangos füttyentést, és Lorcan lába olyan erősen megremegett, hogy visszarogyott a szildára, amin eddig üldögélt.

Gavriel visszafütyült, és Lorcan hálát adott érte, hogy megtette. Nem biztos, hogy ő képes lett volna rá, alig kapott levegőt.

Aztán megjelent maga Elide, lihegett a mászástól, arca rózsás színezetet kapott a hűvös éjszakai levegőben.

– Mi történt? – kérdezte Whitethorn.

Lorcan egyre csak Elide arcát, tartását fürkészte.

Jól van. Nem esett baja. Nincs senki a nyomában. Elide ránézett. Óvatosan, bizonytalanul.

– Találkoztam valakivel.

Elide azt hitte, meg fog halni.

Legalábbis úgy sejtette, kiadják Maeve-nek, amikor szembenézett a sötét hajú szépséggel az árnyékos sikátorban.

Abban a néhány pillanatban azt ismételgette magának, mindent megtesz, hogy elviselje a kínzást, és akkor sem árulja el a társai hollétét, ha közben darabokra szedik a testét. De a gondolat, hogy miket tehetnek vele…

A nő felemelte csinos kezét.

– Csak beszélni szeretnék veled. Négyszemközt. – A sikátor egy távolabbi pontjára mutatott, egy fémtetős ajtóra. Az alatt elbújhattak a kíváncsi tekintetek elől, akár odalentről, akár fentről figyelték volna őket.

Miközben Elide követte őt, keze a zsebében lévő késre csúszott. A tündérnő mutatta az utat, kimért léptekkel haladt, és úgy tűnt, fegyvertelenül érkezett.

De amikor megálltak a tető árnyékában, megint feltartotta a kezét.

Ujjai között aranyszínű lángok táncoltak.

Elide összerezzent, de a tűz amilyen gyorsan megjelent, olyan gyorsan el is tűnt.

– Essar vagyok – mutatkozott be a tündér halkan. – Barátja… a te barátaidnak, úgy sejtem.

Elide nem felelt.

– Cairn szörnyeteg – lépett közelebb Essar. – Tartsd távol magad tőle!

– Meg kell találnom.

– Elég jól játszottad a rosszul tartott szerető szerepét. Valamit csak tudnod kell róla. Hogy mit művel.

– Ha tudod, hol van, kérlek, mondd el! – Elide-ot nem zavarta, ha könyörögnie kell.

Essar végigfuttatta a pillantását Elide-on. Majd így felelt:

– Egészen tegnapig itt volt a városban. Aztán elment a keleti táborba. – Hüvelykujjával hátrafelé bökött a válla felett. – Most ott van.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy nem kínozza a város minden egyes jobb ivójának vendégeit, miközben kénye-kedve szerint mindent megvásárol abból a pénzből, amit Maeve-től kapott a véreskü után.

Elide pislogott. Remélte, hogy lesz olyan tündér, aki nem elégedett Maeve-vel, főleg az eyllwe-i csata után, de hogy ilyen őszinte undort lásson valakin…

– És onnan – tette hozzá Essar –, hogy a testvérem, a katona, akivel beszéltél, ugyanezt mondta. Látta ma reggel a táborban, vigyorgott, mint a vadalma.

– Miért higgyem el, amit mondasz?

– Mert Lorcan inge van rajtad, és Rowan Whitethorn köpenye. Ha te nem is hiszel nekem, mondd el nekik, hogy kitől tudod mindezt, és ők elhiszik majd.

Elide oldalra billentette a fejét.

Essar halkan így szólt:

– Egy időben közel álltunk egymáshoz Lorcannel.

Egy háború kellős közepén voltak, több ezer kilométert megtettek, hogy megtalálják a királynőjüket, Elide gyomra mégis összerándult a szavak hallatán. Lorcan szeretője. Ez a lenyűgöző szépség az érzéki hangjával Lorcan szeretője volt.

– Felfigyelnek rá, ha túl sokáig maradok távol, de mondd meg nekik, hogy találkoztunk. Azt is, amit mondtam. Ha Cairnt keresik, ott fogják megtalálni. Ennél pontosabban nem tudom, merre jár. – Essar elhátrált egy lépésnyit. – Ne kérdezősködj felőle a többi ivóban! Nem éppen közkedvelt, még a katonák körében sem. És a követői… Jobb, ha nem vonod magadra a figyelmüket.

Essar el akart fordulni, de Elide gyorsan megszólalt:

– Hova ment Maeve?

Essar visszapillantott rá. Alaposan szemügyre vette. Tágra nyílt a szeme.

– Nála van Tűzhozó Aelin – lehelte Essar.

Elide nem felelt, mire Essar mormolva tovább beszélt:

– Az... Az ő erejét éreztem valamelyik este. – Essar visszafordult Elide-hoz. Megragadta a kezét. – Maeve pár napja távozott, de nem tudom, hova ment. Nem jelentette be, és senkit sem vitt magával. Gyakran szolgálom, általában arra kér, hogy… Nem számít. Csak az, hogy Maeve most nincs itt. De fogalmam sincs, mikor tér vissza.

Elide úgy megkönnyebbült, hogy majdnem a földre rogyott. Úgy tűnt, az istenek még nem hagyták magukra őket.

De ha Maeve magával vitte Aelint oda, ahol a hazugságuk szerint a valg herceget tartják fogva…

Elide megszorította Essar kezét. Meleg volt és száraz.

– A testvéred tudja, hol lakik Cairn a táboron belül?

Hosszasan beszélgettek ezután, egy óra is eltelt. Essar elment, majd Dresendával, a nővérével az oldalán tért vissza. Ott, a sikátorban tervet kovácsoltak.

Elide elmesélte Rowannek, Lorcannek és Gavrielnek, amit megtudott. Mindannyian döbbent csendben ültek egy darabig.

– Napkelte előtt – ismételte Elide. – Dresenda azt mondta, a keleti tábor őrsége hajnalban a leggyengébb. Hogy elvonja majd az őrök figyelmét. Ez az egyetlen esélyünk.

Rowan a fákra meredt, mintha látná maga előtt a tábor alaprajzát, mintha azon gondolkozna, hogyan juthatnak be, majd ki.

– Azt viszont nem erősítette meg, hogy Aelin Cairn sátrában van – figyelmeztette őket Gavriel. – Maeve elment, és lehet, hogy Aelin is vele van.

– Ezt a kockázatot vállalnunk kell – válaszolta Rowan. Egy olyan kockázat, amivel talán már korábban is számolniuk kellett volna.

Elide Lorcanre pillantott, aki végig néma csendbe burkolózott. Pedig az ő szeretője segített rajtuk, talán maga Anneith vezette. De legalábbis megérezte Elide ruháinak illatát.

– Gondolod, hogy bízhatunk benne? – kérdezte Elide Lorcant, pedig tudta a választ.

Lorcan rápillantott sötét szemével.

– Igen, bár nem értem, miért teszi.

– Mert jólelkű, azért – felelte Rowan. Elide felvont szemöldöke láttán magyarázatba fogott: – Essar tavasszal ellátogatott Ködvárba. Találkozott Aelinnel. – Éles pillantást lövellt Lorcan felé. – És azt mondta, adjam át az üdvözletét.

Elide a vágyakozás legkisebb jelét sem észlelte Essar arcán, de az istenek szerelmére, elképesztően gyönyörű volt. És okos. És kedves. Lorcan valamiért mégis eleresztette.

– Ha rajtaütünk a keleti táboron – vette át a szót Gavriel –, akkor most azonnal ki kell dolgoznunk a haditervet. Odamenni. Messze van innen.

Rowan ismét a távoli tábor felé nézett.

– Ha azon gondolkozol, hogy odarepülsz – morogta Lorcan –, akkor bármilyen borzalom lesz is az ára az ostobaságodnak, megérdemled. – Rowan kivillantotta a fogát, de Lorcan így folytatta: – Együtt megyünk be. És együtt is jövünk ki.

Elide bólintott, most az egyszer egyetértettek. Lorcan mintha megmerevedett volna a döbbenettől.

Végül Rowan is ugyanarra a következtetésre juthatott, mint ők, mert leguggolt, és beleszúrta a tőrét a mohával borított talajba.

– Ez itt Cairn sátra – mutatott a tőrre, és egy tobozért tapogatózott a földön. – Ez pedig a tábor déli bejárata.

Tervet szőttek.

Rowan egy órával korábban vált el a társaitól, mindenkit a saját helyére küldött.

Nem fognak együtt bemenni és együtt kijönni.

Rowan betör a keleti táborba, övé a legdélebbi bejárat. Gavriel és Lorcan a keleti bejáratnál várnak majd a jelzésére, elbújnak a füves dombok mögött húzódó erdőben azon az oldalon. Készen arra, hogy elszabadítsák a poklot a táborban, amikor Rowan jelez a mágiájával. Elvonják a katonák figyelmét, Rowan pedig Aelinért indul.

Elide az erdőben várja majd őket, távolabb. Vagy menekülőre fogja, ha rosszul alakulnak a dolgok.

Ellenkezett, de még Gavriel is azt mondta neki, hogy halandó. Képzetlen. És amit ma tett... Rowan képtelen lett volna szavakba önteni, mennyire hálás azért, amit Elide tett. A váratlan szövetségesért, akire rábukkant.

Megbízott Essarban. A tündérnő sosem kedvelte Maeve-et, nyíltan kimondta, hogy nem önszántából, büszkén szolgálja. És most eljött a hajnalhasadást megelőző néhány óra, amikor annyi minden közbejöhet…

Maeve nincs itt. Ez legalább jól alakult.

Rowan a tábor déli bejáratát szegélyező meredek domboldal tetején várt. Könnyedén elkerülte a fák koronájában megbúvó őrszemek tekintetét, a szele elleplezte az illatát.

Odalent a füves keleti síkságon katonai tábor fényei csillantak.

Ott kell, hogy legyen. Aelinnek ott kell lennie.

Milyen közel jutottak, de ha Maeve végül pont miattuk vitte el Aelint megint, ha valóban magával vitte a helyőrséghez…

Rowan nem hagyta, hogy legyűrje őt a mellkasát szorító nyomás. A kötelékük sötét maradt, szunnyadó. Nem jelezte, milyen közel jár Aelinhez.

Essarnak fogalma sem volt róla, hogy itt tartják őt, Elide-tól tudta meg. Hány tündért tart még a sötétben Maeve? Milyen ügyesen leplezte el Aelin ittlétét?

Ha Aelin nem lesz ott a táborban másnap, akkor legalább Cairnt megtalálják. És kiszedik belőle, amit lehet. Megmutatják neki, milyen az, amikor vele teszik ugyanazt, amit ő tett…

Rowan elzárta a gondolatot. Nem gondolhatott arra, mit művelt Cairn Aelinnel.

Majd másnap gondol erre, amikor megpillantja Cairnt. Amikor visszafizet neki minden egyes szenvedéssel töltött pillanatot.

Odafent a csillagok tisztán, fényesen ragyogtak. Bár Mala csupán egyetlenegyszer jelent meg neki hajnalban, ennek a városnak a dombjain, és még ha az istennő valójában nem is több egy másik világból származó idegen, nagy hatalmú lénynél, most mégis imádkozott hozzá.

Akkor azért könyörgött Malának, hogy védje meg Aelint Maeve-től, amikor bemennek Doranelle-be, hogy erőt és útmutatást biztosítson neki, és segítsen, hogy élve távozhasson innen. Azért könyörgött Malának, hogy hadd maradjon Aelinnel, a nővel, akit szeret. Az istennő nem volt több egy hajnali napsugárnál, Rowan mégis érezte, ahogyan rámosolyog.

Ma este, a csillagok hideg fényében ismét könyörögni kezdett.

Szellő vitte magával az imáját a csillagok felé, a tábort, a folyót, a hegyeket ezüstbe vonó növekvő hold felé.

Rowan végiggyilkolta ezt a világot, nem is emlékezett rá, hányszor vonult háborúba és tért vissza onnan. És mégis, hiába a düh és a kétségbeesés, a szívét borító jégréteg, rátalált Aelinre. Évszázadok teltek el úgy, hogy képtelen volt és nem is akart pihenni, és amikor a láthatárt kémlelte, a hegyeket, az óceánokat, és azon gondolkozott, mi van mögöttük... Ő várta. Aelin várta őt, a kötelékük néma hívószava, még akkor is, amikor nem érezte.

Együtt találtak ki a sötétségből a fényre. Nem engedi, hogy itt érjen véget az útjuk.

24. FEJEZET

A crochanek ügyet sem vetettek rá. Ahogy a Tizenhármakra sem. Néhányan sziszegve sértegették őket, amikor elhaladtak mellettük, de Manonnak elég volt egyetlen pillantást vetnie a Tizenhármakra, hogy a boszorkányok ökölbe szorított keze az oldaluknál maradjon.

A crochanek egy hétig maradtak még a táborban, ápolták a sérülteket, úgyhogy Manon és a Tizenhármak is maradtak, hiába utálták és vették semmibe őket.

– Mi ez a hely? – kérdezte Manon Glennist, aki egy arannyal összefont seprű nyelét fényesítette a tűz mellett. A közelben egy köpenyen két másik seprű hevert. Alantas munka a tábort irányító boszorkány számára.

– Ez egy ősi tábor, az egyik legrégebbi táborunk. – Glennis bütykös ujjai végigsiklottak a seprű nyelén. – Mind a hét nagy családnak van itt tüze, ahogyan a többieknek is. – És valóban, hétnél jóval több volt a táborban. – A háború után itt gyülekeztünk, azóta pedig itt válik felnőtté a fiatalabb boszorkányaink egy része. Az évek során alakult ki a hagyomány, beküldjük őket néhány hétre a vadon mélyére, egyedül a seprűjük és a késük segítségével kell túlélniük. Addig mi itt várunk.

– Tudod, hogy mi hogyan avatjuk felnőtté a boszorkányainkat? – kérdezte Manon halkan.

Glennis vonásai megfeszültek.

– Tudom. Mind tudjuk.

Vajon melyik családhoz tartozott a boszorkány, akit Manon tizenhat évesen meggyilkolt? Mit csinált a nagyanyja a crochanszívvel, amit Manon egy dobozban vitt vissza a feketecsőrűek rejtekére, miközben vállán az ellenség győzelmi emlékként elragadott köpenye lobogott?

– Mikor indultok Eyllwe-be? – kérdezte Manon végül.

– Holnap. Akik a legsúlyosabb sebeket szerezték a csatában, mostanra eléggé meggyógyultak ahhoz, hogy útra keljenek… Vagy túléljék itt egyedül.

Manon gyomra összerándult, de leküzdötte a bűntudatát.

Glennis Manon felé nyújtotta az egyik seprűt, aminek az alját egyszerű fémmel drótozták össze.

– Velünk repültök délre? – kérdezte.

Manon elvette a seprűt, a fa megrezzent a tenyerében. A szél a fenti csúcsok között süvítő gyors, veszélyes áramlatról suttogott a fülébe.

A Tizenhármakkal már napokkal ezelőtt döntésre jutottak. Ha a crochanek délnek indulnak, akkor ők is arrafelé mennek majd. Még akkor is, ha minden egyes múló nappal megpecsételik az északon lévők sorsát.

– Veletek repülünk – válaszolta Manon.

Glennis bólintott.

– Az a seprű egy fekete hajú boszorkányé, Karsynnak hívják. – Az idős boszorkány állával a Manon mögött álló sátrak felé intett. – Ő van szolgálatban a wyvernjeiteknél.

Dorian úgy érezte, nem kell titokban gyakorolnia. Szerencséjére, mert a crochan táborban nem lehetett félrehúzódni. A táborban bent határozottan nem, körülötte pedig éjjel-nappal járőröztek az éles szemű megfigyelők.

Így került Dorian Vesta mellé Glennis tüzénél. A vörös hajú boszorkányt félig elnyomta az álom unalmában.

– Szerintem csak az idődet pocsékolod azzal, hogy megpróbálod megtanulni az alakváltást – mormolta, és már vagy tizedszerre ásította el magát egy órán belül. Hófehér kezével a sebtében felállított gyakorlópálya felé intett, ahol a Tizenhármak karban tartották az izmaikat és az ösztöneiket. – Akár Linnel is harcolhatnál most.

– Az előbb majdnem lenyelette Imogennel a saját fogát. Bocs, de nincs hangulatom szembenézni vele.

Vesta felvonta vörösesbarna szemöldökét.

– Látom, nem próbálod bizonygatni a férfiasságodat.

– Pont jó helyen vannak a fogaim. – Dorian felsóhajtott. – Koncentrálni próbálok.

Egyik boszorkány sem kérdőjelezte meg a gyakorlását, még Manon sem. Egy héttel korábban Dorian megemlítette, hogy a póktól hallottak alapján elgondolkozott, talán a nyers mágiája segítségével ő is átváltozhatna, mire a Tizenhármak vállat vontak.

A crochanekre összpontosítottak. Az eyllwe-i útra, amire hamarosan felkerekednek.

Dorian nem hallott gyülekező seregekről, de ha azáltal, hogy délre mennek, akár csak egy kicsit is megosztják Morath haderejét, ha elvonják vele Erawan figyelmét, amikor Dorian belopózik majd a valg király erődjébe… Akkor nem bánta.

Már mindent elmondott Manonnak és Glennisnek, amit a déli királyságról és az uralkodóiról tudott. Nehemia szüleiről és két öccséről. Az adarlani birodalom nagyon odafigyelt, hogy semmivé redukálja Eyllwe hadseregét, így ilyesfajta segítségre nem számíthattak, de ha összeszedtek egy pár ezres sereget, ami északnak indulhat... Az rengeteget segítene Dorian barátainak.

Ha túlélik, elég is lesz.

Dorian lehunyta a szemét, Vesta pedig elhallgatott. Napok óta ott ült Dorian mellett, amikor épp nem edzett vagy felderített, figyelte az apró változásokat, amikkel Dorian próbálkozott: a haj, a bőr- és a szemszín átváltoztatását.

Egyik sem sikerült.

Dorian mágiája megérintette az ellopott alakváltó-mágiát, épp elég ideig tanulmányozta, mielőtt Dorian végzett a pókkal.

Most már csak meg kellett győznie a mágiáját, hogy legyen olyan, mint az alakváltó-mágia. Hogy sikerült-e bárkinek nyers mágiával alakot váltania, arról fogalma sem volt.

Légy az, ami lenni akarsz! – ezt mondta Cyrene.

Semmi. Dorian semmi akart lenni.

De azért továbbra is befelé figyelt. Szemügyre vett minden egyes üresen ásító zugot. Csak idő kérdése, hogy megtanulja az alakváltás technikáját. Hogy belopózzon Morathba, és megkeresse a harmadik kulcsot. Hogy felajánljon a Zárnak és a kapunak mindent, ami egykor ő volt, és ami maradt belőle.

Aztán vége. Erawannak is, igen, és neki is.

Még ha így Hollin örökli is meg a trónt. Hollin, akit szintén egy valg démont rejtő ember nemzett. Vajon átadott valamilyen képességet a démon az öccsének?

Szörnyen viselkedett. Ember egyáltalán?

De nem Hollin végzett az apjukkal. Nem ő törte szilánkokra a palotát. Nem ő hagyta, hogy Sorscha meghaljon.

Nem merte megkérdezni Damarist. Nem tudta pontosan, mit tenne, ha a kard felfedné az igazat azzal kapcsolatban, hogy mi lakozik a lénye legmélyén.

Úgyhogy Dorian befelé figyelt, oda, ahol a mágiája áramlott, ahol tűzből víz, majd jég, majd szél lett.

De nem számított, mennyire erőlködik, mennyire igyekszik barna hajat, világosabb arcbőrt, szeplőket képzelni maga elé, az égvilágon semmi sem történt.

Manon nem volt senkinek sem a küldönce, de értette, mit akar ezzel a dédanyja – hogy mit ajánl neki. A három másik seprűvel egyetemben, amiket a tábor különböző pontjain tartózkodó boszorkányoknak kellett elvinnie.

Az nem elég, hogy velük repülnek Eyllwe-be. Nem, meg kell ismernie őket. Minden egyes boszorkányt.

Asterin eddig a tűz másik oldaláról figyelte, de most felzárkózott mellé, és elvett tőle két seprűt.

– El is felejtettem, hogy vörösfenyőt használnak – jegyezte meg a másodparancsnok a karjában cipelt seprűket tanulmányozva. – Ezerszer könnyebb kifaragni, mint a vasfát.

Manon még most is érezte, mennyire sajgott a keze, amikor hosszú-hosszú napok alatt kifaragta az első seprűjét a Tölgyváld mélyén talált vasfából. Az első két próbálkozása törött nyéllel végződött, utána pedig megfogadta, hogy sokkal óvatosabban faragja majd a seprűjét. Három próbálkozás, egy az Istennő mindegyik arcáért.

Tizenhárom éves volt, néhány héttel azelőtt jött meg az első vérzése, amivel együtt megérkezett az a lehengerlő erő is, ami a szelet hívta, ami végigcikázott a seprűkön, és az égig emelte őket. Minden egyes véső mozdulattal, minden egyes kalapácsütéssel, amivel átalakította a közel elpusztíthatatlan anyagot, átadott valamennyit ebből az erőből a készülő seprűnek.

– Hol hagytad a tiédet? – kérdezte Manon.

Asterin vállat vont.

– Valahol a feketecsőrű rejtekben.

Manon bólintott. Az övé jelenleg a szobájában álló szekrény hátuljában volt, a nagyanyja erődjében. Behajította oda azután, hogy a mágiának nyoma veszett, és gyakorlatilag takarítóeszközzé vált a seprűje.

– Gondolom, nem fogunk elmenni érte – jegyzete meg Asterin.

– Nem, nem fogunk – felelte Manon az eget pásztázva. – Holnap Eyllwe-be repülünk a crochanekkel. Összeállunk azzal az emberhadsereggel, akikhez ők is tartanak.

Asterin szája megfeszült.

– Talán sikerül meggyőznünk mindannyiukat, a crochaneket, az eyllwe-i csapatot, hogy vonuljanak észak felé.

Talán. Ha szerencséjük lesz. Ha nem húzzák addig az időt, hogy Erawan porig rombolja északot.

Odaértek az első boszorkányhoz a négy közül, akit Glennis megnevezett, és Asterin szótlanul engedelmeskedett, amikor Manon intett neki, hogy adja át a seprűt.

A crochan undorodva felhúzta az orrát, két ujjal tartotta a seprűt.

– Most tisztíthatom meg újra!

Asterin féloldalas vigyort küldött felé, ami nála bajt jelentett.

Úgyhogy Manon megbökte, induljanak tovább, és a sátrakat kerülgetve keresték a többi seprű tulajdonosát.

– Komolyan úgy gondolod, hogy van értelme erre pazarolni az időnket? – motyogta Asterin, amikor a második, majd a harmadik boszorkány is a száját húzta, ahogy átadták a seprűket.

– Szolgálólányt játszani az elkényeztetett hercegnőknek?

– Nagyon remélem – mormolta Manon, amikor odaértek az utolsó boszorkányhoz. Karsynhoz. A sötét hajú crochan a wyvernek felé nézett, pontosan ott volt, ahol Glennis mondta.

Asterin megköszörülte a torkát, mire a boszorkány feléjük fordult. Olajbarna arcbőre megfeszült.

De nem vicsorgott. Nem sziszegett.

A dolga végeztével Asterin elfordult, Manon azonban állával a wyvernek felé bökve így szólt a crochanhez:

– Más, mint a seprűk. Gyorsabbak, halálosabbak, de etetni és itatni is kell őket.

Karsyn zöld szemében óvatosság csillant – és kíváncsiság. Ismét a hideg ellen összebújó wyvernek felé pillantott, ahol Asterin kék nősténye Abraxoshoz bújt, aki betakarta őt a szárnyával.

– Erawan hozta létre őket – magyarázta Manon –, de nem tudom, pontosan hogyan. Ősi mintát használt, aztán valahogy életre keltette. – Réges-régen éltek ugyanis wyvernek Adarlanban. – Agyatlan fenevadakat akart létrehozni, de nem mindegyiknél jött össze.

Asterin most az egyszer csendben maradt.

Karsyn végül így szólt:

– A wyverned leginkább egy kutyára hasonlít.

Nem sértésnek szánta, emlékeztette magát Manon. A crochanek tartanak kutyákat háziállatként. Éppannyira szeretik őket, mint az emberek.

– Abraxosnak hívják – felelte Manon. – Igazán... különleges.

– A kékkel egy párt alkotnak.

Asterin megdöbbent.

– Hogy mi?

A crochan az Abraxos mellett kucorgó kék nőstényre mutatott.

– Abraxos kisebb, mégis odáig van érte. Odabújik hozzá, amikor senki sem figyel.

Manon összenézett Asterinnel. Persze, a két wyvern folyton kerülgette egymást, de hogy párosodjanak...

– Érdekes – felelte végül Manon.

– Nem tudtátok, hogy ilyesmiket csinálnak? – vonta össze Karsyn a szemöldökét.

– Azt tudtuk, hogy szaporodnak – kapcsolódott be a beszélgetésbe Asterin is. – De még sosem láttuk, hogy szabad akaratukból tették volna.

– Szerelemből – jegyezte meg a crochan, és Manon csak nagy nehezen állta meg, hogy ne forgassa a szemét. – Ezek a lények a sötét uruk ellenére is képesek a szeretetre.

Ostobaság, Manon lelke mélyén valami mégis azt súgta, hogy igaz lehet. Ám ahelyett, hogy ezt elismerte volna, feltette a kérdést, amire tudta már a választ.

– Hogy hívnak?

Ám ekkor Karsyn szemébe ismét gyanakvás költözött, mintha hirtelen eszébe jutott volna, kivel beszélget, hogy a többiek talán meglátják őket együtt.

– Köszönöm a seprűt – mondta válasz helyett, majd elindult a sátrak között.

Legalább egy crochan szóba állt velük. Talán az eyllwe-i utazás során többekkel is elbeszélgethet. Még ha súlyos teherként nyomta is a vállát minden egyes múló óra, perc.

Indulj észak felé! – énekelte a szél éjt nappallá téve. Siess, Feketecsőrű!

Karsyn már magukra hagyta őket, de Asterin még mindig Abraxost és Narene-t bámulta. Megvakarta a fejét.

– Szerinted tényleg egy párt alkotnak?

Abraxos felemelte a fejét Narene hátáról, és feléjük nézett, mintha csak azt üzenné: Sok időbe telt, mire rájöttetek.

– Egészen pontosan mit is figyeljek?

Odakint süvített a szél, ahogy egymásnak érő térddel ültek a kis sátorban, és Manon összehúzott arany szemével Dorian arcát figyelte.

– A szememet – válaszolta Dorian. – Mondd, ha változik a színe!

Manon felmordult.

– Tényleg ennyire fontos, hogy megtanuld az alakváltást?

– A kedvemért – mormolta Dorian, és a fellobbanó mágiája után nyúlt.

Barna. Kékről barnára változol.

Hazug… Tulajdonképpen hazuggá vált azáltal, hogy nem vallotta be Manonnak, mi a valódi célja. Nem kellett hozzá Damaris, hogy tudja.

Manon talán megtiltja neki, hogy Morathba menjen, de volt egy másik, még annál is rosszabb eshetőség.

Hogy vele akarna menni.

Manon olyan pillantást vetett rá, amitől egy gyávább ember kereket oldott volna.

– Még mindig kék.

Az istenek szerelmére, olyan gyönyörű! Dorian elmerengett, vajon mikor jön el a pillanat, amikor nem érzi már árulásnak a gondolatot.

Mély levegőt vett, és ismét összpontosított. Nem foglalkozott a kabátja zsebében suttogó kulcsokkal.

– Szólj, ha akár csak egy kicsit is megváltozik!

– Ez most más, mint a te mágiád?

Dorian hátradőlt, megtámaszkodott a földön maga mögött, ahogy próbálta szavakba önteni a magyarázatot.

– Nem olyan, mint a többi fajta mágia, ami végigfolyik az ereimen, és elég egy fél gondolat, máris jégből tűz, tűzből víz lesz.

Manon alaposan szemügyre vette őt, olyan mozdulattal billentette oldalra a fejét, ahogyan Dorian a wyverneknél látta korábban. Épp azelőtt, hogy egyben felfaltak egy kecskét.

– Melyiket szereted a legjobban?

Meglepően személyes kérdés. Még ha a sátor viszonylagos melegének és magányának köszönhetően órákat töltöttek is összegabalyodva a takarók alatt, amiken most ültek.

Még sosem volt az életében Manonhoz fogható. Dorian néha elgondolkozott, vajon Manonnak volt-e. Észrevette, milyen gyakran lelte élvezetét abban, amikor Dorian kezébe vette az irányítást, ahogyan vonaglott alatta, ahogy teljesen elvesztette az önuralmát.

De a sátorban töltött órák nem hoztak magukkal intimitást. Csupán egyfajta áldott kikapcsolódást. Mindkettejük számára. Jobb is, hogy így van, mondogatta magának Dorian. Nem érhet jó véget ez az egész. Egyikőjüknek sem.

– A jeget szeretem a legjobban – vallotta be végül Dorian, amikor rádöbbent, mennyire elhúzódik a csend. – Az volt az első, ami megjelent nálam, de nem tudom, miért.

– Pedig nem vagy jégszívű.

Dorian felvonta a szemöldökét.

– Ez a szakértői véleményed?

Manon tovább fürkészte.

– Persze, tudsz úgy viselkedni, amikor dühös vagy, amikor valami a barátaidat fenyegeti. De nem vagy jéghideg, a szíved nem az. Láttam már hidegvérű férfiakat, és te nem vagy az.

– Ahogyan te sem – jegyezte meg Dorian némileg halkabban.

Nem lett volna szabad ezt mondania.

Manon megmerevedett, és felszegte az állát.

– Száztizenhét éves vagyok – jegyezte meg érzelemmentesen.

– Az idő nagy részét gyilkolással töltöttem. Ne hidd, hogy az elmúlt hónapok eseményei eltörölték a múltat!

– Hitegesd csak magad ezzel!

Dorian nem hitte, hogy akadt bárki, aki ilyen merészen fogalmazott volna, és élvezettel töltötte el, hogy ő megtette, mégis épségben maradt a nyaka.

Manon rávicsorgott.

– Ostoba vagy, ha azt hiszed, attól, hogy a királynőjük vagyok, elfelejthetjük, hány crochannel végeztem.

– Igen, ezen semmi sem változtat. Most már csak az számít, mihez kezdesz a történtekkel.

Az számít, mihez kezdesz a történtekkel. Aelin is ezt mondta neki azután, hogy lekerült róla a gallér. Dorian próbált nem arra gondolni, vajon érezni fogja-e hamarosan ismét a rémkő gallér jeges szorítását a nyakán.

– Nem vagyok lágyszívű crochan. Soha nem is leszek, még ha a fejemre kerül is a csillagkoronájuk.

Dorian hallotta az elmúlt héten, hogy a crochanek a koronáról suttognak – vajon előkerül-e végre. Rhiannon Crochan csillagkoronája, amit maga Sárgalábú Bába lopott le a haldokló királynőről. Doriannek ötlete sem volt, hová lett, miután Aelin végzett a vén boszorkánnyal. Ha annál a különös vándorcirkusznál maradt, akikkel Sárgalábú Bába utazott, akkor mostanra bárhol lehet. Talán pénz szűkében túladtak rajta.

Manon így folytatta:

– Ha ezt várják tőlem a crochanek annak fejében, hogy csatlakozzanak hozzánk a háborúban, akkor holnap egyedül indulhatnak Eyllwe-be.

– Ennyire borzalmas lenne törődni valamivel? – Az istenek látják a lelkét, ő maga is nehezen tette az utóbbi időben.

– Nem tudom, hogyan kell – morogta Manon.

Nevetséges. Színtiszta hazugság. Talán azért, mert Morathban nagy eséllyel újra gallér kerül a nyakára, talán azért, mert királyként magára hagyta az ellenség markában szenvedő országát, mindenesetre Dorian kimondta, amit gondolt:

– Pedig igenis törődsz másokkal. Te is tudod. Ettől ilyen rohadt félelmetes ez az egész.

Manon arany szemében düh tombolt, de nem felelt.

– Nem tesz gyengévé, ha törődsz másokkal – tette hozzá Dorian.

– Akkor miért nem fogadod meg a saját tanácsodat?

– Én igenis törődöm másokkal. – Dorianben is éppolyan magasra csapott a düh lángja, mint Manonban. A fenébe is az egésszel… Úgy döntött, lerázza a pórázt, amit ő kötött saját magára. Elereszti magát. – Sokkal több mindennel törődöm, mint kellene. Még te is fontos vagy számomra.

Ezt sem lett volna szabad kimondania.

Manon felállt – már amennyire a sátor engedte.

– Akkor igencsak ostoba vagy.

Felrántotta a csizmáját, és kicsörtetett a jéghideg éjszakába.

Még te is fontos vagy számomra.

Manon homlokráncolva megfordult Asterin és Sorrel között. Már csupán néhány óra volt hátra az indulásig – Eyllwe irányába, ahol az a ki tudja, milyen csapat várja a crochaneket. A segítséget.

Nem tesz gyengévé, ha törődsz másokkal.

A király ostoba. Gyakorlatilag még gyerek. Mit tud ő az életről!

A szavai mégis beférkőztek Manon bőre alá, a csontjáig szivárogtak. Ennyire borzalmas lenne törődni valamivel?

Manonnak fogalma sem volt. És nem is akarta tudni.

Már közeledett a hajnal, amikor egy meleg test húzódott be mellé.

– Nem olyan kényelmes hárman egy sátorban aludni, mi? – kérdezte Dorian a sötétben.

– Nem azért jöttem vissza, mert egyetértek – rántotta magára a takarót Manon.

Dorian haloványan elmosolyodott, és ismét elnyomta az álom. Hagyta, hogy a mágiája mindkettejüket felmelegítse.

Mire felébredtek, a mellkasát szorító éles fájdalom enyhült – még ha csak egy kicsit is.

Manon homlokráncolva nézett le rá. Dorian felült, nyögve nyújtózkodott addig, amíg a sátor engedte.

– Mi az? – kérdezte, látva, hogy a boszorkány továbbra is összevonja a szemöldökét.

Manon felhúzta a csizmáját, aztán magára öltötte a köpenyét.

– Barna a szemed.

Dorian az arcához emelte a kezét, de Manon addigra faképnél hagyta.

Utánabámult, és látta, hogy a táborban mindenki szorgosan készülődik az indulásra.

Ahol az a fájdalom enyhült a mellkasában, most könnyebben áramlott a mágia. Mintha azt is felszabadította volna, amikor előző este saját magát is szabadabbra engedte. Azután, hogy megnyílt Manon előtt, hogy elmondta neki azt, amit. Egyfajta szabadság lakozott abban, amit tett.

A nap még szinte fel sem kelt, ők már meg is kezdték az Eyllwe-be vezető hosszú repülést.

25. FEJEZET

Cairn hagyta, hadd szenvedjen a ládában egy darabig.

Az új hely csendesebb volt, nem zúgott vég nélkül a folyó.

Nem maradt semmi, csak a nyomás, ami egyre fokozódott, fokozódott és fokozódott a bőre alatt, a fejében. Nem menekülhetett el előle, még az öntudatlanságban sem.

A vas szorította, felhorzsolta a bőrét. Tócsába gyűlt alatta a nyirkosság, ahogy telt az idő. Ahogy Maeve minden egyes múló órával egyre közelebb került a gallérral.

Nem emlékezett, mikor evett utoljára.

Megint aláhullott a sötétség zugába, ahol újra és újra elmesélte magának. azt a történetet – a történetet.

Hogy ki ő, mi ő, és mit pusztítana el, ha összeroppanna a gyakorlatilag levegőtlen ládában, az egyre növekvő nyomás alatt.

De nem számít. Vajon mennyi időbe telik, hogy miután a nyakára kerül a gallér, a valg herceg mindent kiszedjen belőle, amit Maeve tudni akar? Hogy szétszaggasson és áttörjön minden egyes belső gátat, és kinyerje belőle a mindent eldöntő titkokat?

Cairn hamarosan újra munkához lát. Iszonyatos lesz. Aztán a gyógyítók visszatérnek az édes füsttel, ahogy az elmúlt hónapok, évek során is, bármilyen régóta legyen is itt.

De egy pillanatra ellátott mögéjük. Látta a felettük feszülő vásznat, a szőttessel borított talajt szandálos lábuk alatt. Körülöttük tűztálakban parázs izzott.

Sátor. Egy sátorba hozták. Odakintről mormolás szűrődött be

– nem közvetlenül odakintről, de elég közelről ahhoz, hogy a tündérhallásával kivehesse. Az ő nyelvén és az ősi nyelven is beszéltek, valaki arról panaszkodott, milyen szűkösen vannak a táborban.

Egy haditábor, tele tündérekkel.

Egy biztonságosabb hely, ezt mondta Cairn. Maeve hozatta ide, hogy megvédje Morathtól. Egészen addig, amíg ő maga csatolja a hideg rémkő gallért a nyakára.

Ám ekkor elragadta az öntudatlanság. Amikor magához tért, tisztán és fájdalmak nélkül, tudta, hogy Cairn hamarosan munkához lát. A vásznat tisztára törölték, készen állt hát, hogy Cairn ismét vörösre fesse. Következik a borzalmas zárójelenet – nem azért, hogy bármiféle információt szedjen ki belőle, hiszen Maeve hamarosan így is, úgy is győzedelmeskedik, hanem pusztán a saját örömére.

Aelin is készen állt.

Ezúttal nem oltárhoz láncolták, hanem egy fémasztalhoz a hatalmas sátor közepén. Cairn mindent behozatott ide, hogy biztosítsa az otthon kényelmét – bármit tekintett is otthonosnak a hím.

Az egyik sátorlap mellett magas komód állt. Aelin nem tartotta valószínűnek, hogy ruhákat rejtene.

Fenrys ott feküdt mellette, fejét mellső lábaira fektette, aludt. Most az egyszer aludt. Szemmel láthatóan megviselte a gyász, kifakult a bundája, fénytelenebbé vált a szeme.

Egy másik asztal is állt nem messze attól, amin Aelin feküdt.

Egy lepel alatt három kidudorodó tárgy bújt meg. A legközelebbi mellett egy darab fekete bársonyt is hagytak. A kínzóeszközökhöz, amiket Cairn rajta használ majd. Mintha csak egy kereskedő büszkélkedne a legszebb ékszereivel.

A másik asztal túlsó oldalán két szék állt egymásnak fordítva, mellette óriási tűztál, csordultig tele ropogó fahasábokkal. A füst felfelé kígyózott, fel, fel egészen…

A sátor tetejébe apró lyukat vágtak. És azon keresztül…

Aelin képtelen volt megfékezni az ajka remegését, ahogy megpillantotta az éjszakai égboltot, a tűszúrásnyi fényeket.

Csillagok. Csak kettőt látott, de odafent csillagok ragyogtak. És maga az égbolt... Nem az éjszaka közepének teljes sötétségét viselte, inkább egyfajta zavaros szürkeség borította.

Hajnal. Talán egy óra vagy kettő választja el őket tőle, ha még ragyognak a csillagok. Talán kibírja addig, hogy napfényt lásson.

Fenrys szeme kipattant, és a fülét hegyezve felemelte a fejét.

Aelin mély lélegzeteket vett, hogy lenyugtassa magát, ahogy Cairn benyomakodott a sátornyíláson. Egy pillanatra feltűntek az odakint égő tüzek és a sötétség. Mást nem látott.

– Élvezed a pihenést?

Aelin nem felelt.

Cairn végigfuttatta kezét a fémasztal széle mentén.

– Sokat gondolkoztam, mihez kezdjek veled. Hogyan élvezzem ki igazán, hogyan tegyem valóban emlékezetessé mindkettőnk számára, mielőtt végleg el kell válnunk.

Fenrys morgása végigvisszhangzott a sátron. Cairn nem foglalkozott vele, lekapta a leplet a kisebb asztalról.

Nem túl mély, háromlábú fémtálak, bennük fahasábok.

Aelin megmerevedett, ahogy Cairn odacipelte az egyiket, és a fémasztal vége alá tette.

Egy kisebbfajta tűztál, a lábakat rövidre vágták, hogy a tál épphogy a föld fölé emelkedhessen.

A másodikat Cairn az asztal közepe alá helyezte. A harmadikat a másik végéhez.

– Korábban már játszottunk a kezeddel – egyenesedett ki Cairn. Aelin remegni kezdett, megrántotta a láncokat, amik a feje fölé szegezték a karját. Cairn mosolya kiszélesedett. – Meglátjuk, hogy tetszik, ha az egész testedet lángba borítjuk a kis adottságod nélkül. Talán te is éppúgy égsz, mint mindenki más.

Aelin a láncot rángatta, de hiába, a lába meg-megcsúszott az egyelőre még hűvös fémlapon.

Ne így…

Cairn a zsebébe nyúlt, és kovakövet húzott elő.

Nem csak arról szólt ez az egész, hogy megtörje a testét. Hanem arról is, hogy megtörje őt magát – a tüzet, amit annyira megszeretett. Hogy elpusztítsa a lényének azt a részét, amelyik énekel.

Addig olvasztja a bőrét és a csontjait, amíg már félni kezd a tűztől, amíg meggyűlöli, éppúgy, ahogyan a gyógyítókat utálta, akik újra és újra helyrehozták a testét, elmosták a valóság és az álom határát.

Fenrys egyre csak morgott, végtelennek tetszett a hang.

Cairn halkan így szólt:

– Sikíts csak nyugodtan, ha szeretnél.

Az asztal izzó vörössé válik majd, az égő hús bűze megtölti az orrát, és képtelen lesz megálljt parancsolni neki, ahogyan Cairnnek sem, kínjában zokogni kezd majd, ahogyan a tűz felperzseli a bőrét, és egyenesen a csontjáig hatol…

A testében, a fejében uralkodó nyomás enyhült. A háttérbe szorult, ahogy Cairn a másik zsebéből egy összetekert erszényt húzott elő. Letette a fekete bársonyra, és Aelin látta a benne lapuló vékony kínzóeszközök körvonalát.

– Ha unalmassá válik az asztal felhevítése – magyarázta Cairn a kínzóeszközöket paskolgatva. – Kíváncsi vagyok, milyen mélyek lesznek az égési sérülések.

Epe tolult Aelin torkába, ahogy Cairn a kovakövet méregette a tenyerében, és közelebb lépett.

Kezdett szétesni, az, aki a jelenben és a múltban volt, lassan szétolvadt, ahogyan ő maga is szét fog, amikor felforrósodik az asztal.

Ezeket a lapokat kapta. Ezeket a lapokat osztották neki, és igenis kibírja! Még ha szó formálódott is a nyelvén.

Könyörgöm!

Próbálta visszanyelni. Próbálta odabent tartani, ahogy Cairn leguggolt az asztal mellé, és felemelte a kovakövet.

Nem adod fel!

Nem adod fel!

Nem adod fel!

– Várj!

Reszelősen bukott ki belőle a szó.

Cairn megtorpant. Felállt.

– Várjak?

Aelin megremegett, zihálva kapkodta a levegőt.

– Várj!

Cairn keresztbe fonta a karját.

– Végre van valami, amit szeretnél elmondani?

Hagyná, hogy megígérjen neki, Maeve-nek bármit. És aztán mégis meggyújtaná a tüzet. Maeve napokig nem hallaná, hogy megadta magát.

Aelin erőt vett magán, és Cairn szemébe nézett. Páncélkesztyűs kezét az alatta lévő vaslaphoz szorította.

Egy utolsó esély.

Láthatta a csillagokat odafent. Ennél nagyobb ajándékot talán még sosem kapott, csodásabb, mint az ékszerek, a ruhák, a műremekek, amiket egykor Résvárban gyűjtött és felhalmozott. Az utolsó ajándék, amit kap, már ha ügyesen játssza ki a lapjait. Ha sikerül az orránál fogva vezetnie Cairnt.

Hogy vessen végre véget ennek... Neki. Még mielőtt Maeve a nyakára tehetné a rémkő gallért.

Lassan hajnalodott, a csillagok egyesével veszítettek a fényükből.

Rowan a tábor legdélebbi bejáratánál húzta meg magát, lüktetett az ereje.

Cairn sátra a tábor közepén állt. Ez két és fél kilométernyi távolságot jelentett Rowan és a zsákmánya között.

Amikor az őrök leváltják egymást, kiszippantja a levegőt a tüdejükből. Ahogyan minden egyes katonáéból, aki az útjába kerül. Hányat ismer vajon? Hányat tanított ki ő maga? Egy része azért imádkozott, hogy ne legyen túl magas ez a szám. Hogy akik ismerik, azok bölcsen félreálljanak. Merthogy őt semmi sem állíthatja meg.

Rowan előhúzta a bárdját, másik kezében már ott csillant a tőr.

A gyilkolás nyugalma már órákkal ezelőtt elárasztotta. Napokkal, sőt, hónapokkal ezelőtt.

Már csupán néhány perc.

A bejáratnál álló hat őr mozgolódni kezdett. A mögötte lévő fákon megbújó őrszemek, akiknek az éjszaka folyamán fogalmuk sem volt róla, hogy ő is ott tartózkodik, azonnal kiszúrják majd, ahogyan a társaik a földre hullanak. Őt magát is, amikor kiront a fák közül, hogy átszelje az erdőt és a tábort elválasztó keskeny, füves sávot.

Gondolkozott rajta, hogy berepül, de a légi őrszemek egész éjjel odafent keringtek, és jóval több erőfeszítésébe kerülne velük felvenni a harcot, miközben az alulról érkező nyilakat és mágikus támadásokat is ki kellene védenie... Feleslegesen pazarolná értékes energiáját. Úgyhogy gyalog támad, feszített, kegyetlen tempót diktálva a tábor közepéig. Aztán kifelé – vagy Aelinnel, vagy Cairnnel.

Méghozzá élve. Egyelőre kénytelen lenne életben hagyni Cairnt. Legalább addig, amíg maguk mögött nem hagyják a tábort, és elérnek egy olyan biztos helyet, ahol egyesével nyeshet ki minden egyes választ belőle.

Indulj! – sürgette egy halk hang. Indulj most azonnal!

Essar nővére azt javasolta, várjanak hajnalig. Amikor a legkevésbé őrzik a tábort. Ő gondoskodik majd róla, hogy bizonyos őrök ne érjenek oda a váltásra.

Indulj most azonnal!

A kedves, mégis unszoló hang mozgásra sarkallta. A tábor felé lökte őt.

Rowan kivillantotta a fogát, kapkodta a levegőt. Lorcan és Gavriel nyilván a jelzését várja, a mágiáját, amit akkor küld majd feléjük, amikor elég mélyre hatol a táborban.

Most, herceg!

Ismerte ezt a hangot, korábban is érezte már a melegét. És ha maga a fény úrnője suttog a fülébe…

Rowan nem gondolt bele, nem dühöngött, hogy az istennő, aki most tettekre sarkallta, szívesen feláldozná a párját a Zárért.

Úgyhogy Rowan megacélozta magát, és jéggel töltötte meg az ereit.

Nyugodt. Precíz. Halálos.

Minden egyes kardcsapásnak, minden egyes mágikus támadásnak célt kell érnie.

Rowan mágiája a tábor bejárata felé rontott.

Az őrök a nyakukhoz kapták a kezüket, vékony burkot vontak köréjük. Rowan egy fél gondolattal szétzúzta őket, a mágiája kiszippantotta a levegőt az őrök tüdejéből, a véréből.

Egy szívdobbanásnyival később már a földön hevertek.

Őrszemek kiáltottak a fákról, riadóztatás visszhangzott.

Rowan ekkor már futott. Az őrszemek kiáltását visszafojtotta a szél, ahogy levegőért kapkodtak, ők maguk pedig kilehelték a lelküket.

Az ég lassan a hajnal vörösében játszott.

A tábor keleti része mentén húzódó erdő szélén, jó három kilométernyire, ott, ahol füves dombok választották el a hadseregtől, Lorcan az ébredező csapatokat figyelte.

Gavriel már átváltozott, és a hegyi oroszlán most a fák vonala mentén járkál fel-alá, várta a jelet.

Nehéz volt megállni, hogy ne pillantson hátra, pedig Lorcan semmiképp sem láthatta Elide-ot. Jó néhány kilométernyire, az erdő mélyén hagyták, egy völgyet szegélyező facsoportnál. Ha rosszul alakulnak a dolgok, Elide menekülőre fogja a dimbes-dombos erdőben, és felmászik az ősi hegyekbe. Ahol a tündéreknél jóval kegyetlenebb és ravaszabb ragadozók portyáznak.

Nem búcsúzott el külön Lorcantől, de azért mindannyiuknak sok szerencsét kívánt. Lorcan egyébként sem találta volna a megfelelő szavakat, úgyhogy még csak vissza sem nézett.

Most azonban hátrapillantott. Azért imádkozott, hogy ha nem térnek vissza, a lány ne induljon a keresésükre.

Gavriel megtorpant, fülét hegyezve a tábor felé fordult.

Lorcan megmerevedett.

Az ereje egy része felébredt, megrezzent.

Halál ólálkodott a közelben.

– Túl korai még – szólalt meg, és Whitethorn jelét kereste. De nem látott semmit.

Gavriel lesunyta a fülét. Azonban Lorcan továbbra is érezte a haldoklókat.

26. FEJEZET

Aelin nyelt egyet. Majd még egyet. Maga volt a megtestesült bizonytalan félelem, ahogy a fémasztalhoz láncolva feküdt. Cairn választ várt tőle.

Aelin reszelős hangon így szólt:

– Milyen érzés tudni, hogy hiába szaggattál darabokra aznap, még mindig egy senki vagy?

Cairn elvigyorodott.

– Azért még maradt benned némi tűz, ahogy látom. Nagyon helyes.

Aelin visszamosolygott rá az álarcon keresztül.

– Csak ezért tehettél véresküt. Miattam. Nélkülem senki vagy. És ismét azzá is válsz majd. Sőt, még annál is kevesebb leszel, ahogy hallottam.

Cairn ujjai megfeszültek a kovakövön.

– Jártasd csak a szádat, ribanc! Meglátjuk, mire jutsz vele! Reszelős nevetés tört fel Aelinből.

– Ugye tudod, hogy az őrök beszélgetnek, amikor nem vagy itt? Elfelejtik, hogy én is tündér vagyok. Éppolyan jól hallok, mint ti.

Cairn nem felelt.

– Legalább egy dologban egyetértenek velem. Abban, hogy gerinctelen vagy. Hogy kénytelen vagy megkötözni és megkínozni másokat ahhoz, hogy igazi hímnek érezd magad. – Aelin sokat sejtető pillantást lövellt Cairn ölére. – A legfontosabbra viszont alkalmatlan vagy.

Cairn megremegett.

– Szeretnéd, ha megmutatnám, mennyire alkalmatlan vagyok?

Aelin ismét felnevetett, gőgösen és hűvösen, majd a plafon felé nézett, a kivilágosodó égbolt felé. Ez az utolsó, amit lát, ha ügyesen keveri a lapokat.

Hiszen mindig is volt valaki más, egy tartalék, aki átveheti a helyét, ha ő elbukik. Az ő halála azt jelenti, hogy azok a gyűlöletes istenek Dorian életét követelik majd a Zár elkészítése érdekében... Ismerős érzés volt ilyesmiért utálnia magát. Hiszen annyi embert cserben hagyott már, ahogyan cserben hagyta Terrasent is, ezt a plusz terhet most szinte meg sem érezte. Úgy sem kell már sokáig szenvednie miatta.

Úgyhogy az égbolt, a csillagok felé nézett, miközben affektálva így szólt:

– Ó, tudom én, hogy nem sok látnivaló van ezen a téren, Cairn. És hogy mások sikítása nélkül nem is megy, igaz? – Amikor a hím nem felelt, Aelin elvigyorodott. – Gondoltam. Az orgyilkosok szervezetében rengeteg hozzád hasonlóval volt dolgom. Mind egyformák vagytok.

Mély morgás tört fel Cairnből.

Aelin csupán kuncogott, és fészkelődött egy kicsit, mintha csak kényelembe helyezné magát.

– Csak nyugodtan, Cairn! Hozd ki magadból a legrosszabbat!

Fenrys figyelmeztető vinnyogást hallatott.

Aelin várt, várt, egyre csak vigyorgott, ügyelt, hogy ellazítsa az izmait.

Cairn ökle a hasfalának csapódott, elég erősen ahhoz, hogy Aelin összeránduljon, hogy a levegő kiszoruljon a tüdejéből.

A következő ütés a bordáit érte, mire reszelős kiáltás szakadt fel belőle. Fenrys ugatott.

Zár zörrent, nyílt. Meleg lélegzet csiklandozta a fülét, ahogy felrántották, majd le az asztalról.

– Maeve utasításainak nem szegülhetek ellen, te ribanc, de meglátjuk, mennyit jártatod a szádat ezután!

Még meg sem támaszkodott összeláncolt lábain, Cairn már meg is ragadta a tarkóját, hogy aztán a fémasztal szélébe verje a fejét.

Aelin csillagokat látott, megvakították, kínok közé taszították, ahogy a fém fémen, a fém csonton csattant, ő pedig belerázkódott az ütésbe. Megingott, hátraesett, és béklyótól súlyos lábának köszönhetően elterült a földön.

Fenrys ismét ugatott, eszeveszetten, őrjöngve.

De Cairn már ott is termett, olyan erősen megragadta a haját, hogy könnyek szöktek Aelin szemébe, és ismét felsikoltott, ahogy a hím végighúzta őt a földön a hatalmas, lángokkal teli tűztálhoz.

A hajánál fogva rántotta fel, majd előrenyomta Aelin vasálarcos arcát.

– Meglátjuk, van-e még kedved gúnyolódni!

A forróság azonnal égetővé vált, a lángok szinte a bőrét nyaldosták. Az istenekre, az istenekre, annyira forró…

Az álarc felmelegedett az arcán, ahogy a láncok is a testén.

A tervei, az elhatározása ellenére is szabadulni próbált, de Cairn biztos kézzel tartotta. Belenyomta a tűzbe, miközben Aelin igyekezett megfeszíteni az izmait, valahogy hűvös levegőt érni.

– Úgy szétolvasztom az arcod, hogy még a gyógyítók sem fogják tudni helyrehozni – lehelte Cairn a fülébe, miközben egyre csak nyomta lefelé. Aelin végtagjai remegni kezdtek, a hőség perzselte a bőrét, a láncokat, az álarcot.

Cairn még közelebb nyomta a tűzhöz.

Aelin hátrébb csúsztatta a lábfejét, egyenesen Cairn megtámasztott lábai közé.

Most. Most kell cselekednie...

– Remélem, élvezed a tűzokádást – sziszegte Cairn, és Aelin hagyta, hadd nyomja még egy kicsit közelebb a lángokhoz.

Amikor Cairn épphogy veszített az egyensúlyából, Aelin nem felfelé nyomta magát, hanem hátra, egyenesen a hímbe. Lábfejét beakasztotta Cairn lábába, ahogy a hím megtántorodott.

Aelin megpördült, vállát a másik mellkasába nyomta. Cairn a földre zuhant.

Aelin futásnak eredt – vagy legalábbis megpróbálta. Csakhogy a lábát, a lábfejét szorító láncok miatt gyakorlatilag járni sem tudott. Mégis elbotorkált Cairn mellett, pontosan tudva, hogy a hím már pördül is meg, mindjárt feláll.

Menekülj!

Cairn Aelin lábszárára kulcsolta a kezét, és jó erősen megrántotta. Aelin a földre zuhant, a foga is összekoccant, ahogy az álarcnak csapódott. Vér serkent az ajkán.

A következő pillanatban Cairn rajta termett, a fejét, a nyakát, a mellkasát ütlegelte.

Nem tudta lerúgni magáról, nem maradt elég erő az izmaiban, olyan rég nem használta már őket, hiába igyekeztek a gyógyítók megakadályozni az izomsorvadást. Képtelen volt a földre küldeni Cairnt, hiába próbálkozott.

Cairn a háta mögött matatott – nyilván a tűz hevétől izzó piszkavasat keresett.

Aelin vergődött, próbálta felemelni a karját, hogy átemelje Cairn feje felett, és a hím nyaka köré tekerje a láncot. Csakhogy összekötötték az oldalán, a hátán végigfutó láncokkal.

Fenrys morgó ugatásai visszhangoztak a sátorban. Cairn ismét a piszkavasért nyúlt. Nem találta.

Hátrapillantott, hogy végre megragadhassa, és volt olyan merész, hogy egyetlen szívdobbanásnyi időre levegye Aelinről a szemét.

Ő pedig nem tétovázott. Hirtelen mozdulattal lefejelte Cairnt, maszkos arca a hímébe csapódott.

Cairn hátratántorodott, Aelin pedig a sátornyílás felé ugrott.

Cairn több önuralommal bír, mint hitte.

Nem fogja megölni, és amit most tett, ahogyan provokálta…

Gyakorlatilag még el sem rugaszkodott a guggolásból, amikor Cairn megint elkapta a haját.

Majd minden erejével a komódnak hajította.

Aelin akkora csattanással esett neki, hogy az egész teste beleremegett.

Valami elpattant benne, és felsikoltott, halkan és megtörten, ahogyan a földre zuhant.

Fenrys végignézte, ahogyan az ikertestvére tőrt döf a saját szívébe. Ahogyan Connall vére a kövekre folyik, ahogyan a testvére meghal. Aztán Maeve kényszerítette, hogy térdeljen le elé a vérbe, és szolgálja ki.

Két hónapon keresztül ült a kőből épített helyiségben, végignézte, mit művelnek az ifjú királynő testével, lelkével. Képtelen volt segíteni rajta, hiába sikított újra meg újra. Élete végéig a fülében csengenek majd a sikolyai.

Mégis az a hang törte össze teljesen, ami most, a földre zuhanva bukott ki Aelinből, most, hogy Cairn a komódnak hajította, ahol Fenrys végignézte, ahogy a hím a kínzóeszközeit rendezgeti.

Elhaló hang. Halk. Reményfosztott.

Még sosem hallott ilyesmit Aelintől, egyetlenegyszer sem.

Cairn feltápászkodott, és megtörölte vértől csöpögő, törött orrát.

Aelin Galathynius megmoccant, próbált a könyökére támaszkodni.

Cairn előhúzta a vörösen izzó piszkavasat a tűztálból. Kardként fogta Aelinre.

Fenrys egyre csak láthatatlan láncait feszegette, ahogy Aelin ránézett, arrafelé pillantott, amerre ő az elmúlt két napban ült, ugyanazon a nyomorúságos ponton a sátorban.

Kétségbeesés csillant a tekintetében.

Valódi kétségbeesés, fény és remény nélkül. Az a fajta kétségbeesés, ami megváltásként várja a halált. Az a fajta kétségbeesés, ahonnan már egyre csak fogy az erő, ami felemészt mindenfajta kitartást.

Aelin pislogott. Négyszer. Itt vagyok, melletted vagyok.

Fenrys tudta, mit jelent. Ez az utolsó üzenete. Nem a halál előtt, hanem azelőtt, hogy megtörik, mégpedig úgy, hogy onnan már nincs visszaút. Az utolsó azelőtt, hogy Maeve visszatér a rémkő gallérral.

Cairn megforgatta a piszkavasat a kezében, hő sugárzott a végéből.

És Fenrys ezt nem hagyhatta.

Nem hagyhatta! A lelke már romokban hevert, és olyan kevés maradt belőle mindazok után, amit végig kellett néznie, amit meg kellett tennie, de egyszerűen nem hagyhatta.

A véreskü a földhöz szegezte a lábát. A sötét lánc egészen a lelkéig ért.

Nem hagyhatja. Hogy Aelin végleg összetörjön.

Felfelé nyomta magát, el a véreskü sötét láncától, és üvöltött, bár egyetlen hang sem jött ki a torkán.

Egyre feszítette, feszítette, feszítette a láthatatlan láncokat, a véresküt, miszerint engedelmeskedik, nem mozdul, végignézi.

Ellenszegült. Mindannak, amit a véreskü kívánt tőle.

Fájdalom hasított végig rajta, egyenesen a velejéig hatolt.

Nem foglalkozott vele, ahogy Cairn a tűzszívű ifjú királynőre fogta az izzó piszkavasat.

Nem engedheti.

A benne élő hím vergődött, Fenrys pedig vicsorogva, üvöltve feszítette az őt leszorító fekete láncot.

Az utolsó csepp akaraterejét is összeszedve nekinyomta magát, hiába szaggatta, hiába vájt belé.

Végezzen csak vele, tegye csak tönkre! Akkor sem hajlandó tovább szolgálni. Egyeden másodpercig sem. Nem engedelmeskedik.

Nem engedelmeskedik!

És ekkor Fenrys lassan felállt.

Aelin reszketett a fájdalomtól, ahogy a földön heverve, zihálva igyekezett felemelni a fejét, a mellkasát a talajról.

Nem Cairnre és a piszkavasra meredt.

Hanem Fenrysre, aki dühös ábrázattal talpra kecmergett, pedig a teste remegett a kíntól.

Még Cairn is megtorpant. A fehér farkasra nézett.

– Vissza!

Fenrys torkából mély, vad morgás tört fel. Mégis tovább mozgott.

Cairn a szőnyegre mutatott a piszkavassal.

– Feküdj le! A királynőd parancsolja!

Fenrys remegett, felállt a szőr a nyakán. De felállt.

Felállt.

Hiába parancsolták az ellenkezőjét, hiába kötötte a véreskü.

Kelj fel!

Messziről hallatszottak a szavak.

– Feküdj le! – üvöltötte Cairn.

Fenrys ide-oda rángatta a fejét, teste megroggyant a láthatatlan láncoktól. A láthatatlan eskütől.

Sötét tekintete összefonódott Cairnével.

Vér szivárgott a farkas orrából.

Belehal – abba, hogy megszegi az esküjét. Megtöri. És nem sokkal később a lelkét is.

Fenrys mégis előretette az egyik mancsát. Karmai a földbe vájtak.

Cairn elsápadt a mozdulat láttán. Hiszen ez lehetetlen volt!

Fenrys Aelinre pillantott. Nem kellett a néma jelzés, hogy Aelin megértse, mit üzen a farkas a tekintetével. Hogy mit parancsol, miért könyörög.

Menekülj!

Cairn is kiolvasta a szeméből.

– Törött gerinccel nem fog – sziszegte, majd Aelin háta felé sújtott a piszkavassal.

Fenrys üvöltve ellökte magát a földtől.

És ezzel teljesen lerázta magáról a véreskü kötelékét.

27. FEJEZET

Farkas és tündér üvöltve, egymást tépve zuhant a szőnyegre.

Fenrys Cairn torkának ugrott, hatalmas testével a földhöz szegezte a hímet, de Cairn jó erősen a lábai közé rúgott.

Aelin felült, igyekezett erőt imádkozni a lábába, ahogy megpróbált feltérdelni a komód mellett. Fenrys a fémasztal szélének csapódott, de azonnal ismét mozgásba lendült, megint Cairnre vetette magát.

Halk sziszegés hallatszott a közelből, és Aelin oldalra pillantott, épp annyi időre, hogy lássa, a jobbján hever a piszkavas.

Felé fordította a lábfejét. Az izzó vörös hegyéhez nyomta a lábát húzó lánc közepét.

A középen lévő láncszemek szép lassan felhevültek.

Farkas és tündér megütközött, karmok, öklök, fogak kavalkádjává váltak, majd elugrottak egymástól.

A véreskü megszegése végezni fog Fenrysszel.

Ezek az utolsó lélegzetvételei, az utolsó szívdobbanásai.

– Megnyúzlak! – lihegte Cairn.

Fenrys zihált, vér csorgott a fogai között, ahogy egyik mancsát a másik elé téve körözött. Egyre csak Cairnt bámulta, miközben mozogtak, felmérték, hol ejthetnének a másikon végzetes csapást.

A lánc közepén lévő szemek már-már izzottak.

Odafent az égbolt kiszürkült.

Fenrys és Cairn tovább körözött, egyik lépést követte a másik.

Az volt a cél, hogy kifárassza, legyűrje. Cairn tudta, miféle következménnyel jár a véreskü megszegése. Tisztában volt vele, hogy csupán idő kérdése, és Fenrys életét veszti.

Fenrys is pontosan tudta.

Nekirontott Cairnnek, fogait csattogtatva igyekezett elérni Cairn nyakát, miközben mancsával a hím lábszára felé kapott.

Aelin megragadta a piszkavasat, megtámasztotta a sarkát, és felfelé szúrt a rúddal. A lánc felhevült szemei megfeszültek rajta, de ő egyre csak nyomta és nyomta lefelé a lábát, hiába fenyegetett összecsuklással a karja.

Cairn és Fenrys odébb gurult, Aelin pedig üvöltve, fogcsikorgatva erőlködött.

A lánc elpattant a lába között.

Ennél több nem is kellett.

Talpra kászálódott, de aztán megtorpant. Cairn a földhöz szegezte Fenryst, aki a szemébe nézett. Figyelmeztetően, parancsolva morgott.

Menekülj!

Cairn odakapta a fejét. Meglátta a lába között szabadon lógó láncot.

– Te...

Ám ekkor Fenrys előrevetette magát, állkapcsa összezárult Cairn válla körül.

Cairn felüvöltött, megfeszítette magát, és a hátánál fogva megragadta Fenryst.

Fenrys ismét Aelin szemébe nézett, és még akkor is erősen szorította állkapcsával Cairn vállát, amikor a hím az asztal szélének lökte mindkettejüket. Újra és újra a fémnek taszította Fenrys gerincét, elég erősen ahhoz, hogy eltörjön a csont.

Menekülj!

Aelin nem tétovázott. A sátornyílás felé rohant. Majd ki az érkező reggelbe.

Már egy kilométer sem választotta el a tábor közepétől. A sátortól.

A katonák pontosan úgy reagáltak, ahogyan Rowan sejtette, és ennek megfelelően is végzett velük.

Ragadozó madarak csaptak le rá, széllel és jéggel támadták odafen-ről. A saját mágiájával összezúzta őket, szerteszét repültek.

Csapatnyi harcos támadott neki az egyik sátorsor mögül.

Voltak, akik megnézték maguknak, majd azonnal vissza is fordultak. Mindegyik, akit ő képzett ki. És néhány olyan is, akit nem. De még így is sokan maradtak harcra készen.

Rowan széttörte a pajzsaikat, kirántotta a levegőt a tüdejükből. Volt, akinek a nyaka felé lendítette a bárdot.

Közel. Olyan közel járt már a sátorhoz. Egy pillanat, és jelez Lorcannek és Gavrielnek. Amikor már elég közel jár ahhoz, hogy figyelemelterelésre legyen szüksége a meneküléshez.

Újabb csapat katona támadt neki, és Rowan támadásra emelte hosszú pengéjű kését. Mágiájával félresöpörte a nyilakat, majd magukat az íjászokat is.

Nem maradt belőlük más, csupán véres cafatok.

28. FEJEZET

Aelin futott.

Legyengült lábbal meg-megbotlott a füvön, a kezét továbbra is lánc szorította, így nem tudott tökéletesen mozogni, de azért futott. Találomra választott egy irányt, bármerre jó volt, ha nem a balra lévő folyó ködpárája felé vezetett, és futásnak eredt.

A nap felkelőben volt, és a haditábor… Mozgás támadt mögötte. Kiáltások harsantak.

Nem figyelt rá, inkább jobbra fordult. A felkelő nap felé, mintha úgy maga Mala vonná az ölelésébe.

Az álarc vékony résén át nem kapott elég levegőt, de nem adta fel, elrohant a sátrak mellett, a fejüket felé kapó katonák mellett, akik mintha értetlenül nézték volna. Egyre csak a piszkavasat szorongatta páncélkesztyűs kezében, és nem nézett hátra, nem volt kíváncsi rá, mi történik, nem akarta látni, ha Cairn ott rohan mögötte.

De aztán meghallotta. Az elvakkantott utasításokat.

Az egyre közeledő, sietős lépteket a füvön. A kiáltásaik az előtte lévőket figyelmeztették.

Mezítláb rohant, kimerült lábizmai megállásért könyörögtek.

De Aelin egyre csak a keleti horizont felé futott. A fák és a hegyek, a felettük ragyogó nap felé.

És amikor az első katona az útjába állt, és ráüvöltött, hogy álljon meg, Aelin habozás nélkül emelte a piszkavasat.

Halál dalolt Lorcannek.

Abból, hogy a ragadozó madarak egyre beljebb és beljebb repültek a táborba, tudta, hogy Whitethorn közeledik Cairn sátrához.

Hamarosan érkezik a jel.

Lorcan és Gavriel mély lélegzetet vett, előhívta az erejét. Lüktetve futott végig rajtuk, tajtékzó ikerhullámokként.

Csakhogy a halál másfelé hívta Lorcant a táborban.

Közelebb hozzájuk. Gyorsan mozgott.

Lorcan a világosodó eget fürkészte, a sátrak első sorát. Az őrökkel védett bejáratot.

– Valaki errefelé tart – mormolta Lorcan Gavrielnek. – De Whitethorn még mindig amott van.

Fenrys.

Vagy talán Connall.

Talán Essar nővére, akit sosem kedvelt igazán. Ez persze nem számít, ha a tündérnő nem árulta el őket.

Lorcan a bejárattól északra mutatott.

– Tiéd az a rész. Készülj fel, hogy oldalról kell majd támadnod!

Gavriel viharos sebességgel megindult. A lesből támadó ragadozó, míg Lorcan szemből érkezik majd.

A fenébe is a várakozással!

Lorcan kirontott a fák rejtekéből, sötét ereje örvénylett, készen arra, hogy szembeszálljon bármivel, ami kiront a sátrak közül.

Előhúzta a kardot az oldaláról, az eget kémlelte, a tábort, miközben halál lüktetett és a kelő nap arany fénybe vonta a füves talajt, felszárítva a harmatot.

Semmi. Az égvilágon semmit sem érzett azzal kapcsolatban, mégis ki…

Akkor ért az első árokhoz, amiket aztán további keskeny és mély társai követtek egészen a tábor vonaláig, amikor Aelin Galathynius felbukkant.

Lorcan nem számított rá, hogy zokogás fojtogatja majd a torkát, ahogy a királynő a sátrak között rohan, ahogy ő maga felméri a vasálarcot és a láncokat rajta, a megkötözött kezét.

Bőrét vér áztatta, testét rövid vászonruha fedte, a haja hosszabb volt, mint amikor legutóbb látta, és a fejére tapadt a kiontott vértől.

Lorcan térde felmondta a szolgálatot, még a mágiája is cserben hagyta egy pillanatra, ahogy felfogta, milyen kétségbeesett, vad tempót diktál Aelin a tábor széle felé.

Katonák futottak utána.

Lorcan támadásba lendült, mágiája felfelé, messzire szállt. Nem Aelint, hanem Whitethornt kereste, aki még mindig a tábor közepe felé tartott.

Itt van, itt van, itt van, jelezte.

Csakhogy Lorcan túl messze volt, és a kettejüket elválasztó füves árkok sora végtelen hosszúnak tűnt, ahogy tíz katona vetette magát Aelinre, elzárva az útját a nyílt tereptől.

Egyikük meglendítette a kardját, olyan erővel, hogy könnyedén kettéhasíthatta volna a koponyáját.

Az ostoba barom nem ismerte fel, ki áll vele szemben. Hogy mi áll vele szemben.

Merthogy nem a vasba vert tűzokádó királynő rontott neki, hanem egy orgyilkos.

Aelin odafordult, felemelte a karját, és egyenesen beleszaladt a magasba lendített kardba.

Épp, ahogy tervezte.

A hím nem találta el a célját, helyette pontosan oda sújtott, ahová Aelin akarta.

A két kezét összekötő lánc kellős közepére.

A vas szétpattant.

A hím kardja a következő pillanatban Aelin szabaddá vált karjában termett. A katona nyakából vér spriccelt.

Aelin megpördült, nekirontott a többi katonának, akik elválasztották őt a szabadságtól. Lorcan teljes erőből futott felé, de még így is elállt a lélegzete a látványtól.

Aelin azelőtt lesújtott, hogy a katonák felfogták volna, merre forduljanak. Suhintott, lebukott, ugrott.

Másik kezével megszerezte az egyik katona tőrét.

Hirtelen ért véget a csata. Már nem maradt semmi Aelin és a tábor bejárata között, csupán a hat őr, akik most előkapták a fegyverüket…

Lorcan mágiával támadott, halálos hálót szőtt az őrök köré, akik mind térdre hullottak. Kitört a nyakuk.

Aelin nem lassított, miközben a földre hullottak. Elrohant mellettük, egyenesen a mező, a dombok irányába futott. Lorcan irányába, aki szintén felé rohant.

Ismét jelzett. Ide hozzám! Ide hozzám!

Hogy Aelin megértette-e, felismerte-e őt, nem tudta, mindenesetre továbbra is felé rohant.

Épségben. Úgy tűnt, épségben van, de olyan sovány volt, vérfoltos lába csak nagy nehezen tartotta meg.

A kettejüket elválasztó mező tele volt mély árkokkal, kis dombokkal. Lorcan elkáromkodta magát.

Nem fog átjutni egy ilyen terepen, így, hogy ennyire ki van merülve...

De átjutott.

Aelin eltűnt az első árokban, mire Lorcan újra meg újra mágikus jelet küldött. Aelinnek, Whitethornnak.

Aztán Aelin ismét felbukkant, felfelé mászott a dombon, és Lorcan látta, hogy kezd lassulni, hogy a tűrőképessége határán van, teljesen kimerült már.

Nyilak repültek ki íjak húrjáról, tömör falat képeztek az égbolton. Aelint vették célba a nyílt mezőn.

Lorcan kettétörte őket a mágiájával.

De újabbakat lőttek ki. Ezúttal egyesével, olyan sokfelől, hogy fel sem tudta mérni, merről érkeznek. Harcképzett íjászok, Maeve legjobbjai. Aelinnek egyetlen esélye maradt…

Már csinálta is.

Cikcakkban futott, hogy ne jelentsen könnyű célpontot.

Ide-oda cikázva szaladt át a dombokon, minden egyes emelkedővel egyre lassabban, ahogy Lorcan teljes erőből rohant felé. Már csupán száz méter választotta el őket egymástól.

Egy nyílvessző a háta felé tartott, de Aelin oldalra ugrott, végigcsúszott a füves talajon. Egy pillanattal később, fegyverekkel a kezében ismét felpattant, és tovább sprintelt a kettejüket elválasztó egyenetlen talajon.

Egy újabb nyíl vette célba, Lorcan pedig már mozdult is, hogy kettétörje. Ám egy csillogó aranytömeg ért oda előbb.

Gavriel északról érkezett, átugrott az árkok felett. Aelin megint eltűnt az egyikben, és amikor ismét felbukkant, az Oroszlán már mellette futott, aranyló pajzsot vonva köré. Nem Aelin bőrén jelent meg, hanem a levegőben, teljesen körbevette őket. A vasmaszk, a derekát átfonó láncok, a páncélkesztyű miatt nem érhetett hozzá.

Ömlöttek kifelé a katonák a táborból, és Lorcan fekete széllel támadt rájuk. Akihez hozzáért, a földre hullott. Aki pedig elkerülte, áthatolhatatlan pajzzsal találta szemben magát a mező szélén.

Lorcan a lehető legszélesebbre vonta. Véreskü ide vagy oda, ez még mindig az ő népe. Az ő katonái. Ha rajta múlik, megmenti őket a haláltól. Megmenti őket saját maguktól.

Aelin már bukdácsolt, amikor Lorcan átjutott az őket elválasztó utolsó dombon.

Szólásra nyitotta a száját, hogy kiáltson, bár nem tudta, pontosan mit mondjon, ám ekkor rikoltás hasított keresztül a kék égbolton.

Aelin zokogásban tört ki a sólyom dühödt rikoltása hallatán, és Lorcan szíve kettéhasadt tőle.

De Aelin csak futott tovább az erdő, a menedék felé. Lorcan és Gavriel felzárkózott mellé, majd amikor ismét megbotlott, és túlságosan sovány lábai felmondták a szolgálatot, Lorcan átkarolta a törzsét, úgy cipelte magával.

Rowan egy hullócsillag sebességével, zuhanórepülésben szállt feléjük. Akkor érte utol őket, amikor elhagyták az első védvonalat, és amint földet ért, már változott is át. Megtorpantak, Aelin elterült a tobozokkal borított talajon.

Rowan azonnal mellette termett, keze már az álarcon volt, a láncokon, a karját csúfító vérfoltokon, a megkínzott testén.

Aelin ismét zokogásban tört ki.

– Fenrys – nyögte végül.

Beletelt egy pillanatba, mire Lorcan felfogta. Hogy Aelin mögéjük mutat, a táborra, ahogy elismétli, pedig mintha már beszélni sem tudna:

– Fenrys.

Lehelete nedvesen, reszelősen tört ki belőle. Könyörgött. Kétségbeesetten, véresen könyörgött.

Fenrys Cairnnel maradt. A táborban. Aelin zokogva ismét arrafelé mutatott.

Rowan elfordult a párjától.

A szemében tomboló harag az egész világot képes lett volna magával söpörni. És látszott rajta, hogy olyasfajta bosszúra készül, amit csakis a párjáért tehet meg egy hím.

Rowan kivillantotta a szemfogát, de a hangja halálosan halkan csengett, ahogy Lorcanhez fordult:

– Vidd el a völgyhöz! – Állával Gavriel felé intett. – Te maradsz velem!

Egyetlen utolsó pillantást vetett még Aelinre, jeges dühe tomboló, viharos szelet ígért. A következő pillanatban a herceg és az Oroszlán megindult vissza a zűrzavarban és vérben úszó táborba.

29. FEJEZET

Most, hogy a táborban eluralkodott a káosz, sokkal könnyebben bejutottak.

Rowan ereje a nyugati széle felé söpört, sátrat, csontot zúzott. A tábor északi oldalán és közepén lévő katonák azonnal megindultak arrafelé.

Utat nyitottak nekik. Egyenesen ahhoz a sátorhoz, amihez annyira közel járt már, amikor Lorcan ereje felvillant. Amikor jelzett.

Hogy megtalálták. Vagy inkább Aelin találta meg őket, a jelek szerint.

És amikor Rowan megpillantotta, először az égből, majd végül mellette térdelve, amikor megérezte a vért, mind az övét, mind másokét, amikor végignézett a láncokon, az arcára húzott vasálarcon, amikor Aelin zokogásban tört ki a láttára, miközben rémület és kétségbeesés szaga áradt belőle…

A fellángoló düh mellett nem fért meg semmiféle kegyelem. Semmiféle együttérzés.

Egyik sem lakozott benne, amikor Gavriellel elosontak az utolsó sátorcsoport mellett is, ami a nagy füves kör közepén álló nagyobb sátrat szegélyezte. Mintha senkinek a gyomra nem vette volna be, hogy Cairn közelében legyen.

Fenrys Aelinnel volt. Legalábbis korábban biztosan.

Odabent minden némaságba burkolózott, és Rowanben felmerült, hogy a farkas meghalt.

Gavriel visszaváltozott tündéralakba, és előhúzta az övén függő kést. Összenéztek, és a hím azonnal megértette Rowan parancsát, miszerint maradjon néma csendben, miközben Rowan előreküld egy fuvallatot a sátorba.

A fuvallat azt dalolta, hogy két lény van odabent. Mindkettő sérült. Vértől terhes a levegő. Több se kellett.

A fűben illanó szellő némaságával léptek be a sátornyíláson. Rowan azt sem tudta, hova nézzen először.

A földön elterülő farkasra és hím tündérre.

Vagy a sátor másik felében álló vaskoporsóra.

A vasládára, amibe Aelint zárták.

A vastag felső lap csúf forrasztása alapján úgy tűnt, kénytelenek voltak megerősíteni.

Olyan kicsi volt az a láda. Olyan keskeny.

Aelin vérének, rettegésének a szaga töltötte meg a sátrat. Áradt a ládából.

Nem messze fémasztal állt.

És alatta…

Rowan végignézett az alatta álló három meggyújtatlan tűztálon, az asztal két végében lévő fémen, ahová a láncokat erősíthették, majd végül a hím tündérre pillantott, aki Fenrystől nem messze, vérben úszva, ám életben hevert a padlón.

Gavriel már oda is hajolt Fenrys fölé, erejének aranyló fénye körbevonta a véráztatta bundát. Gyógyította. A fehér farkas nem tért magához, ám egyenletesebben lélegzett. Ez is elég volt.

– Gyógyítsd meg! – mondta Rowan halálos csendben.

Az Oroszlán felnézett, és látta, hogy Rowan már nem a farkason nyugtatja a pillantását. Hanem Cairnen.

Fenrys darabokat szaggatott ki Cairnből. A halántékán növekvő dudor alapján Rowan megállapította, hogy a fejére mért ütéstől dőlhetett ki. Mintha Fenrys a fémasztal szélébe verte volna Cairn fejét. Majd néhány méterrel odébb ő maga is összeesett.

Talán nem maguktól a sebektől, hanem… Rowan összerezzent. Mi történt itt, mi lehetett olyan iszonyatos, hogy a farkas a lehetetlennel dacolva megmentette tőle Aelint?

Gavriel homokszínű szemében aggodalom csillant.

Rowan Cairnre mutatott.

– Gyógyítsd meg! – ismételte.

Nem maradt sok idejük. Arra legalábbis nem, amit tenni szeretett volna. Amit tennie kellett.

A magas komód néhány fiókja kinyílt. Fényes kínzóeszközök csillantak benne.

A fémasztalon heverő fekete bársonyon egy egész készletnyi feküdt.

Aelin vére fájdalomról és kétségbeesésről, mindent elmosó rettegésről dalolt.

Az ő tűzszívűje.

Gavriel mágiája felragyogott, mire aranyszínű fény vonta be Cairnt.

Rowan szemügyre vette a Cairn által kipakolt kínzóeszközöket, majd azokat, amiket a komódban látott. Alaposan átgondolta, hogy melyiket válassza.

Egy vékony, borotvaéles pengét. Gyógyítók használják, vékony vágásokat ejtenek vele, hogy kikaparhassák az elrothadt részeket.

Cairn felnyögött, ahogy az öntudatlanság fátyla fellebbent róla. Mire felébredt, már a fémasztalon feküdt leláncolva, Rowan pedig készen állt.

Cairn rájött, ki áll felette, meglátta a kést Rowan tetovált kezében, majd a többit is a fekete bársonyon, és vergődni kezdett. A vasláncok szorosan tartották.

Aztán Cairn észrevette a Rowan szemében tomboló jéghideg dühöt. Rájött, mire készül azzal a nagyon éles pengével. Sötét folt terjedt szét Cairn nadrágján.

Rowan jeges széllel vonta be a sátrat, nehogy egyetlen hang is kijuthasson, aztán munkához látott.

30. FEJEZET

Csatazaj visszhangzott a vidéken, pedig jó néhány kilométernyire volt a tábortól. Elide órákon keresztül várt az ősi erdő mélyének göcsörtös dombjain. Először reszketett a sötétben, aztán figyelte, ahogyan az égbolt szürkévé, majd kékké válik. Akkor kezdődött a lárma, amikor az ég változása az utolsó szakaszba lépett.

Vagy a mohával borított völgyben járkált, a fák között lévő szürke sziklákat kerülgetve, vagy feszült csendben ült az egyik óriási, széles törzsű fának dőlve, a lehető legkisebbre összehúzva magát, és néma csendben várakozott. Gavriel esküdött, hogy egyik különös, vad szörnyeteg sem portyázik ilyen közel Doranelle-hez, de Elide nem akart felesleges kockázatot vállalni. Úgyhogy ott maradt a tisztáson, ahol meghagyták neki, hogy várjon.

Hogy várja meg őket. Vagy azt, hogy olyan rosszra forduljanak a dolgok, hogy kénytelen legyen egyedül boldogulni. Talán végső esetben felkereshetné Essart...

De nem lesz végső eset. Újra és újra elmondta magának.

Nem fog megtörténni.

A reggeli napsütés már kezdte felmelegíteni a hűvös, árnyékos részeket, amikor megpillantotta őket.

Előbb látta meg őket, mint hogy meghallotta volna, hogy közelítenek az erdei talajon, hála halhatatlan kecsességüknek és alapos kiképzésüknek. Elide remegve fújta ki a levegőt, amikor Lorcan kilépett két moha lepte fa közül, és már csak őt nézte. És egy lépéssel mögötte, tántorogva nem más érkezett, mint…

Elide nem tudta, mitévő legyen. A testével, a kezével. Nem tudta, mit mondjon Aelinnek, aki az álarc és a láncok csörgésétől kísérve gyökereken, köveken át botladozott. Vér borította. Nemcsak a sajátja, hanem másoké is.

Lesoványodott, aranyszínű haja jócskán megnőtt. Túl hosszú volt, még ennyi idő elteltéhez képest is. Majdnem a könyökéig ért, bár nagy része fekete volt a rászáradt vértől. Mintha odafentről az zuhogott volna rá.

Rowan és Gavriel nem volt sehol. De Lorcan arcát nem torzította gyász, semmi sem rajzolódott ki rá, csak az óvatosság, amivel az égboltot, a fákat kémlelte. Üldözőket keresett.

Aelin megtorpant a tisztás szélén. Mezítláb volt, és vékony, rövid vászonruhát viselt. Látszólag nem esett nagyobb baja.

Csakhogy nem sok felismerés csillant a vasálarc árnyékában ülő szempárban.

– Itt megvárjuk őket – fordult Lorcan a királynőhöz.

Aelin úgy emelte béklyóba zárt, páncélkesztyűs kezét, mintha nem is igazán az övé lenne. A közöttük futó láncot elvágták, csupán a fele lógott mindkét kesztyűn. A bokája körül hasonló volt a helyzet.

Megrángatta az egyik páncélkesztyűt. Nem mozdult.

Megint megrángatta. A páncélkesztyű még csak meg sem moccant.

– Szedd le rólam!

Halkan, reszelősen beszélt.

Elide nem tudta, pontosan melyiküknek szólt az utasítás, de még mielőtt átvághatott volna a tisztáson, Lorcan megragadta a királynő kezét, hogy szemügyre vegye a zárat.

Szája egyik széle megfeszült. Tehát nem vehették le Aelinről könnyedén a páncélkesztyűt.

Elide is odament, erősen bicegett most, hogy Gavriel másra használta az erejét.

A páncélkesztyűket Aelin csuklójánál rögzítették, valamelyest rálógott a béklyó. Mindkettőn apró kulcslyuk díszelgett. Mindkettőt vasból készítették.

Elide az ép lábára helyezte a testsúlyát, és megnézte az Aelin arcát elfedő vasmaszkot.

Az a zár nehezebben feltörhetőnek tűnt, mint a többi. Vastag, ősi láncok rögzítették.

Lorcan beleillesztette egy vékony tőr hegyét az egyik kesztyű zárjába, és próbálta feltörni vele a zárat.

– Szedd le rólam! – A moha lepte fák elnyelték a királynő torokhangját.

– Próbálom – felelte Lorcan, nem túl kedvesen, bár az is igaz, hogy most nem csendült a hangjában a szokásos jegesség.

A tőr végigkaristolta a zárat, de hiába.

– Szedd le rólam! – A királynő remegni kezdett.

– Mondom, hogy…

Aelin kikapta a kezéből a tőrt, fém csörrent fémen, ahogy a zárba nyomta a tőr hegyét. A fegyver megremegett páncélkesztyűs kezében.

– Szedd le rólam! – lehelte, ajka mögül kibukkantak a fogai. – Szedd le rólam!

Lorcan el akarta kapni a tőrt, de Aelin elhúzta a kezét.

– Túl erős a zár – csattant fel Lorcan. – Lakatos kell hozzá.

Aelin összeszorított foggal zihált, mélyebbre dugta a tőrt a zárban, és megforgatta. Csörrenés visszhangzott a tisztáson.

De nem a zár engedett. Aelin kihúzta a tőrt. Letört a hegye. Éles fémdarab hullott a zárból a mohára.

Aelin a törött pengére meredt, majd a csupasz, véres lába alatti zöld rétegbe esett fémdarabra. Egyre szaporábban vette a levegőt.

A mohára ejtette a tőrt. Kaparni kezdte a béklyót a karján, a páncélkesztyűt a kezén, a maszkot az arcán.

– Szedd le rólam! – könyörgött, miközben egyre csak kaparta, húzta, rángatta a fémet. – Szedd le rólam!

Elide felé nyúlt, nem akarta, hogy lefejtse a húst is a csontjairól, de Aelin ellépett tőle, és a tisztás közepe felé botladozott.

A királynő térdre rogyott, előrehajolt, és az álarcot feszegette.

Meg sem moccant.

Elide Lorcanre pillantott. A hím teljesen mozdulatlanná dermedt, tágra nyílt szemmel figyelte, ahogy Aelin a mohán térdel, ahogy zihálni kezd a zokogástól.

Ő tette ezt. Miatta történt meg mindez.

Elide Aelin felé lépett.

A királynő páncélkesztyűi véresre karmolták a nyakát, az állkapcsát, ahogy próbálta levenni magáról az álarcot.

– Szedd le rólam! – A könyörgés sikollyá vált. – Szedd le rólam!

Újra és újra feltört belőle a sikoly.

– Szedd le rólam! Szedd le rólam! Szedd le rólam!

Sikoltozás közben zokogott, a hang végigvisszhangzott az ősi rengetegen. Mást nem mondott.

Nem könyörgött istenekhez, ősökhöz.

Csak ezt a néhány szót hajtogatta, újra meg újra meg újra.

Szedd le rólam, szedd le rólam, szedd le rólam!

Mozgás hallatszott mögöttük a fák közül, és a puszta tény, hogy Lorcan nem kapott a fegyveréhez, elárulta Elide-nak, ki az. Csakhogy nem lélegezhetett fel igazán, mivel Rowan és Gavriel egy hatalmas fehér farkast cipelve lépett ki a tisztásra. Azt a farkast, amelyiknek a fogai a karjába mélyedtek, csontig marcangolva a húst. Fenrys.

Öntudatlan volt, nyelve kilógott véres pofájából. Rowan gyakorlatilag még ki sem ért a tisztásra, már tette is le őt, hogy Aelinhez rohanjon.

A herceget vér borította. Határozott lépteiből Elide megállapította, hogy nem a sajátja.

És amennyi vér az állát, a nyakát szennyezte... Elide nem is akarta tudni.

Aelin a mozdíthatatlan álarcot rángatta, vagy nem vette észre, vagy nem érdekelte a mellé érő herceg. A társa, a férje, a párja.

– Aelin!

Szedd le rólam, szedd le rólam, szedd le rólam!

Elviselhetetlenné váltak a sikolyai. Rosszabb volt, mint aznap ott, az eyllwe-i tengerparton.

Gavriel Elide mellé lépett, aranyszínű bőre sápadtnak tetszett, ahogy az őrület szélén táncoló királynőt nézte.

Rowan lassan letérdelt elé.

– Aelin!

A királynő felnézett a föléjük boruló ágak rengetegére, és tovább zokogott.

Vér folyt le a nyakáról, attól, hogy szétkaparta a bőrt, és összemosódott azzal, ami eddig fedte.

Rowan kinyújtotta remegő kezét – ez volt az egyetlen jele annak a kínnak, amit nyilván érezhetett. Gyengéden megérintette Aelin csuklóját, és rákulcsolta az ujjait. Megakadályozva a további kegyetlen kaparászást, karmolászást.

Aelin egész testében rázkódott a heves zokogástól.

– Szedd le rólam!

Rowan szeme megrebbent, pánik, szívfájdalom és vágyakozás csillant benne.

– Le fogom. De ahhoz nyugton kell maradnod, tűzszívű lány. Csak néhány másodpercre.

– Szedd le rólam!

A zokogás enyhülni látszott, megtört, nyers fájdalomnak adta át a helyét. Rowan végigfuttatta a hüvelykujjait Aelin csuklóján, a vasbéklyón. Mintha nem lenne ott semmi, csak a bőre. Aelin remegése lassan alábbhagyott.

Nem, nem is alábbhagyott, döbbent rá Elide, ahogy Rowan felállt, és a királynő mögé lépett. Aelin elfojtotta, magába zárta. Újra és újra remegés futott végig megfeszített testén, de ezt leszámítva mozdulatlan maradt, amíg Rowan szemügyre vette a zárat.

Döbbenet, majd rémület és bánat villant át az arcán, ahogy végignézett Aelin hátán. De amilyen gyorsan jöttek, olyan gyorsan el is tűntek az érzelmek.

Egy pillantás is elég volt, Gavriel és Lorcan már el is indult felé. Lassan, jelezve, hogy nem jelentenek fenyegetést.

Fenrys a kis tisztás másik végén hevert öntudatlanul, fehér bundáját vér szennyezte.

Elide Aelinhez sétált, és oda állt, ahol korábban Rowan térdelt.

A királynő lehunyta a szemét, mintha minden csepp önuralmára szüksége lenne ahhoz, hogy akár csak egyetlen szívdobbanásnyi ideig mozdulatlan maradjon, hogy hagyja, hadd nézzék meg jó alaposan, és ne a vasat rángassa.

Úgyhogy Elide nem szólt semmit, nem kérdezett semmit, csak állt ott, ha esetleg társra lenne szüksége.

Aelin mögött Rowan vérfoltos arca elkomorodott, ahogy az álarc láncait Aelin tarkójához erősítő zárat tanulmányozta. Kissé kitágultak az orrlyukai. Düh... frusztráció.

– Még sosem láttam ilyen zárat – mormolta Gavriel.

Aelin megint remegni kezdett.

Elide megérintette a térdét. Aelin teljesen lehorzsolta róla a bőrt, sár és fű tapadt véres bőréhez.

Arra számított, hogy a királynő ellöki a kezét, azonban Aelin nem mozdult. Csukva tartotta a szemét, uralma alá vonta zihálását.

Rowan megragadta az álarcot tartó egyik láncot, és Lorcan felé biccentett.

– Fogd meg a másikat!

Lorcan némán megragadta a lánc másik felét. Ha kell, szétszaggatják a vasat.

Elide visszafojtott lélegzettel figyelte, ahogy mindkét hím megfeszül, remegett a karjuk.

Mindhiába.

Ismét megpróbálkoztak vele. Aelin élesen szívta be a levegőt. Elide megszorította a királynő térdét.

– A lábán és a kezén sikerült szétfeszítenie a láncot – jegyezte meg Gavriel. – El lehet pusztítani.

Csakhogy a maszk olyan szorosan Aelin arcára tapadt, hogy kardlendítéssel nem próbálkozhattak. De az is lehet, hogy az álarcot jóval erősebb vasból készítették.

Rowan és Lorcan nyögve húzta a láncokat. De nem sokra mentek vele.

Lihegtek, amikor elengedték. Vöröslött a kezük.

A mágiájuk segítségével igyekeztek szétfeszíteni a vasat.

Némaság borult a tisztásra. Nem időzhettek itt – legalábbis már nem sokáig. De hogy láncba verve vigyék magukkal Aelint, amikor olyan őrülten szabadulni akart tőlük…

Aelin kinyitotta a szemét.

Űr tátongott benne. Elhagyta az ereje. Egy harcos, aki elfogadja a vesztét.

Elide kényszeredetten igyekezett megtörni a csendet, ezért így szólt:

– Volt egyáltalán kulcs? Láttad őket használni?

Két pislogás. Mintha ez bármit jelentene.

Rowan és Lorcan ismét megrángatta a láncot, minden izmuk megfeszült.

Azonban Aelin a mohát nézte, a köveket. Enyhén összehúzta a szemét, mintha eldőlt volna már a kérdés. Az álarc keskeny résén át Elide épphogy csak kivette az Aelin ajkán formálódó szót. Kulcs.

– Nincsenek nálam… nincsenek nálunk – mondta Elide, megsejtve, merre terelődtek Aelin gondolatai. – Manonnál és Doriannél vannak.

– Csend legyen! – sziszegte Lorcan. Nem azért, mert hangosan beszélt, hanem mert olyan kényes információt fedett fel.

Aelin kétszer pislogott, ugyanolyan különösen, szándékosan, mint korábban.

Rowan vicsorogva figyelte a láncot, majd ismét húzni kezdte.

Azonban Aelin a moha felé nyújtotta a kezét, és rajzolni kezdett.

– Mi ez? – hajolt előre Elide, amikor a királynő megismételte a mozdulatot. Üres arckifejezéséből semmit sem olvashattak ki.

A kérdés hallatán a hím tündérek abbahagyták, amit csináltak, és ők is Aelin ujjait figyelték, ahogy a zöld talajon mozogtak.

– Rémjel – felelte Rowan halkan. – Amivel nyitni lehet.

Aelin ismét lerajzolta, némán, minden más tagja dermedt maradt. Mintha ott sem lettek volna.

– Vason is működik? – kérdezte Gavriel, Aelin ujját figyelve.

– Adarlan királyi könyvtárának a vasajtaját is ezzel a szimbólummal nyitotta ki – mormolta Rowan. – De ahhoz…

Nem fejezte be a mondatot, felkapta a törött kést, amit Aelin a mohára ejtett, és végighúzta a tenyerén.

Letérdelt Aelin elé, és kinyújtotta véres kezét.

– Mutasd meg, tűzszívű lány! Mutasd meg újra! – Rowan megkocogtatta Aelin bokáját, az azt szorító béklyót.

Aelin némán, mereven előrehajolt. Megszagolta a Rowan tenyerében gyűlő vért, orrlyukai kitágultak. Rowan szemébe nézett, mintha a vér illata valamiféle kérdést vetett volna fel.

– A párod vagyok – suttogta Rowan, mintha Aelin erre lett volna kíváncsi. És a szemében csillanó szerelem, az, ahogyan elcsuklott a hangja, ahogy megremegett véres keze... Elide torka elszorult.

Aelin egyre csak a Rowan tenyerébe gyűlő vért figyelte. Ujjai begörbültek, a páncélkesztyű megcsörrent. Mintha az is valamiféle válasszal szolgált volna.

– Vassal nem fog menni – mondta Elide. – Úgy, hogy a kezén van. Útját állja a vérében áramló mágiának.

Aelin pislogott, a néma jelnyelv újabb megnyilvánulása.

– Ezért adta rád, nem igaz? – szorult össze Elide mellkasa. – Nehogy a saját véred és a rémjelek segítségével kiszabadítsd magad.

Mintha a vas önmagában nem lett volna elég.

Újabb pislogás. Aelin arckifejezése továbbra is üres, hűvös maradt. Fáradt.

Rowan megfeszítette az állkapcsát. De belemerítette az ujját a tenyerébe gyűlő vérbe, és Aelin felé nyújtotta a kezét.

– Mutasd meg, tűzszívű lány! – ismételte.

Elide esküdni mert volna, hogy Rowan megremeg, és nem a félelemtől, amikor Aelin páncélkesztyűs keze az övére kulcsolódott.

Lassú, meg-megakadó mozdulatokkal irányította Rowan ujját, lerajzolva a jelet a bokáját szorító béklyóra.

Halovány zöld fény villant, majd…

A zár szisszenése és csikorgása töltötte meg a tisztást. A béklyó a mohára zuhant.

Lorcan elkáromkodta magát.

Rowan ismét a kezét, a vérét nyújtotta. Az Aelin másik bokáját ölelő bilincs is megadta magát a rémjel alatt.

Ezután a csuklóján lévők következtek. A gyönyörű, rémisztő páncélkesztyűk tompa puffanással estek a mohára.

Aelin az arcához emelte csupasz kezét, az álarc zárja után tapogatózott, de hirtelen megdermedt.

– Majd én – mondta Rowan halkan, szeretetteljesen. Aelin mögé lépett, Elide pedig egyre csak az iszonyatos maszkot bámulta, az ősrégi felszínbe vésett homorú és domború napokat és lángnyelveket.

Fény villant, fém kattant, majd lecsúszott Aelinről az álarc.

Sápadt volt – olyan nagyon sápadt, már nyoma sem volt az egykor nap csókolta bőrszínnek.

És üresnek tűnt az arca. Mintha ott lenne velük, de mégsem.

Gyanakvás rajzolódott ki rá.

Elide mozdulatlanul hagyta, hogy a királynő végigpásztázza. A hímek is odaléptek, hogy megnézhesse őket, és Aelin pillantása egyikről a másikra siklott. Gavriel fejet hajtott. Lorcan visszabámult rá, sötét pillantásából semmit sem olvashattak ki.

Aelin végül Rowanre nézett. Rowanre, aki már kapkodta a levegőt, és mind jól hallották, ahogy nagyot nyel.

– Aelin?

Úgy tűnt, a név is egyfajta kulcs volt.

Nem a királynőt eresztette ki, akit Elide olyan rövid ideje ismert, hanem a benne lakozó erőt.

Elide összerezzent, ahogy aranyló, izzó lángok vették körbe a királynőt. A vászonruha hamuvá foszlott.

Lorcan elrángatta Elide-ot, aki hagyta, pedig már nyoma veszett a hőségnek. A kitörő erő burkot vont a királynő köré, egyfajta második bőrréteget képezett rajta.

Aelin csak térdelt ott, nem szólt egy szót sem.

Lángok táncoltak körülötte, keresztül a mohán, a gyökereken, de nem égettek meg semmit. Még csak nem is füstölgött semmi. Aelin haja félig elrejtette meztelen testét, de a tűzön keresztül Elide jó alaposan megnézhette, mit tettek vele.

A bordájánál sötétlő kék-zöld folton kívül az égvilágon semmit sem láthattak.

Egyetlen nyomot sem. Még csak bőrkeményedés sem volt rajta.

Ahogyan hegek sem. A sebhelyek, amikre Elide még azelőtt felfigyelt, hogy Aelint elragadták volna, mind nyomtalanul eltűntek.

Mintha valaki eltörölte volna őket.

31. FEJEZET

Elvették a sebhelyeit.

Maeve mindegyiket eltüntette.

Rowan ebből pontosan tudta, mit műveltek vele. Már akkor sejtette, amikor észrevette, hogy sima a bőre ott, ahol a távolvégi hegeknek és Cairn korbácsa nyomainak kellett volna lenniük.

De most, ahogy ott térdelt előttük, ahogyan lángra lobbant anyaszült meztelenül… Nem voltak ott a hegek, ahol lenniük kellett volna. A már-már nyakláncszerűen húzódó hegek, amiket Sárgalábú Bába legyőzésekor szerzett: eltűntek. A távolvégi béklyók nyomai: eltűntek. A sebhely, ami arról tanúskodott, hogy Arobynn Hamel kényszerítette, törje el a saját karját: eltűnt. És a tenyere...

Aelin most a tenyerére meredt. Mintha rádöbbent volna, mi hiányzik.

A tenyerét átszelő hegek, az egyik, ami abból a pillanatból származott, amikor carranam lettek, és a másik, ami a Nehemiának tett esküjét jelezte, nyomtalanul eltűntek.

Mintha ott sem lettek volna.

Aelin lángja egyre fényesebben égett.

A gyógyítók el tudják tüntetni az ilyen hegeket, igen, de valószínűleg azért nincsen egyetlen sem most Aelinen, egyetlen sem ott, ahol korábban végigsimított az ujjaival, a szájával…

Mert új bőrréteg fedte. Mindenhol. Az arcát leszámítva, mert Rowan úgy sejtette, annyira sosem voltak ostobák, hogy levegyék róla az álarcot.

Gyakorlatilag minden egyes porcikáját új bőrréteg fedte, éppolyan érintetlen, mint a frissen hullott, szűz hó. A testét borító vér elégett, és most már mind láthatták.

Új bőrréteg fedte, mert helyre kellett hozni azt, amit elpusztítottak. Meggyógyították, hogy újra és újra megtehessék vele azt, amit.

Gavriel és Elide odament, ahol Fenrys feküdt. Hiába gyógyította meg előbbi sebtében a harcmezőn a farkast, a halálát valószínűleg nem fékezheti meg.

Gavriel szinte csak magának mondta:

– Már nincs túl sok ideje hátra.

Megszegte a véresküt. Fenrys puszta akaratból megszegte. És hamarosan meg is fizet érte, amikor elszivárog a maradék életereje is.

Aelin ekkor felé nézett. A kezéről, az iszonytatóan sértetlen bőréről a tisztás másik oldalán heverő farkasra.

Kétszer pislogott. Majd felállt.

Vagy nem tudta, hogy meztelen, vagy nem érdekelte, mindenesetre bizonytalanul előrelépett. Rowan azonnal ott termett – olyan közel ment hozzá, amennyire csak a lángok engedték.

Áthatolhatott volna rajtuk, jégbe vonhatta volna saját magát, vagy egyszerűen csak elszipkázhatta volna a tüzet tápláló levegőt. De hogy átlépje ezt a határt, hogy beférkőzzön Aelin lángjaiba, amikor annyi mindent, annyira sok mindent elragadtak tőle... Nem gondolt arra a távoli, gyanakvó felismerésre, ami akkor kiült az arcára, amint meglátta őt és a többieket. Mintha nem lett volna benne teljesen biztos, hogy megbízhat bennük. Ebben az egészben.

Aelin nagy nehezen újabb lépést tett előre, meg-megingott.

Rowan Aelin nyakára pillantott, ahogy a királynő elhaladt mellette. Még az ikerharapásnyomok, az ő nyoma, amikkel jelezte, hogy Aelin az övé, azok is eltűntek.

Aelin tűzbe borulva Fenryshez sétált. A fehér farkas nem mozdult.

Bánat lágyította Aelin arcát, hiába ült rajta még mindig az a távoli némaság. Bánat és hála.

Gavriel és Elide Fenrys másik oldalán maradt, ahogy Aelin közeledett felé. De egy lépést azért elhátráltak. Nem félelemből, hanem hogy odaengedjék, hadd búcsúzzon el.

Menniük kellett. Ostobaság lett volna itt maradni, hiába jutottak több kilométernyire a tábortól. Magukkal cipelhetnék Fenryst, amíg még életben van, de... Rowan képtelen volt kimondani. Elmagyarázni Aelinnek, hogy nem feltétlenül bölcs döntés húzni-halasztani a búcsút úgy, ahogyan arra szüksége lenne. Hiszen legjobb esetben is csupán perceik maradtak, mielőtt ismét útra kell kelniük.

Ha a felderítők vagy az őrszemek rájuk bukkannak, Rowan gondoskodik róla, hogy ne jussanak olyan közel Aelinhez, hogy megzavarhassák őt.

Gavrielben és Lorcanben a jelek szerint ugyanez a gondolat formálódott meg, ezt olvasta ki a tekintetükből, amikor a tisztás három oldaláról egymásra néztek. Rowan néma parancsként a fák nyugati vonala felé intett az állával. Elindultak arrafelé.

Aelin letérdelt Fenrys mellé, és a lángok mindkettejüket beborították. A tűz vörösesarany burkot képezett, olyasfajta pajzsot, amiről Rowan tudta jól, elégetne bárkit, aki megpróbál keresztüljutni rajta. Táncolt, hullámzott körülöttük, egyfajta rézszínű levegőbuborékot képezett, és Rowan ezen keresztül nézte végig, ahogy Aelin végigsimít a farkas sérült oldalán.

Gavriel meggyógyította a sebek nagy részét, a vér azonban ott maradt.

Aelin hosszas, gyengéd mozdulatokkal simogatta Fenrys bundáját, és oldalra billentett fejjel beszélt hozzá, túl halkan ahhoz, hogy Rowan kivehesse a szavait.

Fenrys lassan, fájdalmasan kinyitotta az egyik szemét. Kín csillant benne – és mégis, mintha egyfajta megkönnyebbülés és öröm is vegyült volna a kínba, amikor Aelin arcát maszk nélkül látta. És persze kimerültség. Olyasfajta kimerültség, ami miatt megváltásként várta a halált, a könyörületes vég istennőjének, Silbának csókját.

Aelin ismét megszólalt, de a hangját vagy bent tartotta, vagy teljesen elnyelte a pajzsa. Nem csorogtak a könnyei. Csupán bánat rajzolódott ki az arcára – és megvilágosodás.

Egy királynő arca, döbbent rá, miközben Lorcan és Gavriel felvette a megfelelő pozíciót a tisztás határában. Egy királynő néz most Fenrysre. Egy királynő vette kezébe a farkas hatalmas mancsát, ő simította odébb a szőrt, húzta vissza a bőrt, hogy előbukkanhasson a görbe karom.

Végighúzta csupasz alkarján, felhasítva a bőrt. Vér serkent a nyomában.

Rowan lélegzete elakadt. Gavriel és Lorcan is megpördült.

Aelin ismét megszólalt, mire Fenrys válaszképp egyet pislogott.

Aelin elegendőnek ítélte ezt a választ.

– Szent istenek! – lehelte Lorcan, ahogy Aelin Fenrys szájához emelte vérző alkarját. – Szentséges, rohadt istenek!

Aelin nem ajánlhatott ennél többet Fenrys hűségéért, áldozatáért. Nem menthette meg másképpen az életét.

Csakis így. Véresküvel.

És ahogy Fenrys nagy nehezen lenyalta a vért a sebről, ahogy néma esküt fogadott a királynőjüknek, majd pislogott még néhányat, Rowan mellkasa úgy elszorult, hogy azt hitte, nem bírja tovább.

Az, hogy Fenrys megszegte az egyik királynőnek tett véresküjét, szétszaggatta élete fonalát, a lelkét. Az, hogy most véresküt fogad egy másiknak, akár be is foltozhatja azt a szakadást, és az ősi mágia innentől Aelinhez köti majd Fenrys rohamosan szivárgó életét.

Három korty. Ennyit nyelt le Fenrys, majd visszatette a fejét a mohára, és lehunyta a szemét.

Aelin odagömbölyödött mellé, a lángok körülzárták őket.

Rowan mozdulni sem tudott. Egyikük sem mozdult.

Aelin rövid, kurta parancsot lehelt.

Fenrys nem felelt.

Aelin ismét megszólalt, királynői arckifejezése rezzenéstelen maradt.

Élj!

A véreskü segítségével kényszerítette Fenryst, hogy az élet ezen oldalán maradjon. Fenrys mégsem moccant.

A lángok és tűz alkotta buborék másik oldalán Elide a szája elé kapta a kezét, szeme fényesen csillogott. Ő is leolvasta Aelin szájáról a parancsot.

Aelin harmadszorra is megszólalt, kivillant a foga, ahogy kiadta Fenrysnek az első parancsát. Élj!

Rowan visszafojtott lélegzettel várt. Hosszú percek teltek el.

Majd Fenrys résnyire nyitotta a szemét.

Aelin a farkas szemébe nézett, arcára csupán az a makacs, komor parancs rajzolódott ki.

Fenrys lassan mocorogni kezdett. Megmozdította a mancsát, kinyújtotta a lábát. És végül felkelt.

– Ezt nem hiszem el... – suttogta Lorcan. – Ezt egyszerűen...

Fenrys ott állt a most már térdelő királynőjük előtt. Lehajtotta a fejét, és vele mozdult a válla is, majd egyik mancsa a másik után. Meghajolt.

Aelin ajkát halovány mosoly görbítette, ám még ki sem bontakozott, már el is tűnt.

Aelin nem kelt fel, továbbra is térdelve maradt. Fenrys körbenézett, sötét szemében meglepettség és megkönnyebbülés csillant. Rowan szemébe nézett, aki elmosolyodott és fejet hajtott.

– Üdv az udvarban, kölyök! – szólalt meg érzelmek mélyítette hangon.

A farkas pofáján vad érzelmek hullámzottak, majd Fenrys visszafordult Aelinhez.

A királynő a semmibe bámult. Fenrys szőrös fejével megbökdöste a vállát.

Aelin ösztönösen végigsimított a farkas fehér bundáján. Rowan szíve elszorult.

Maeve beférkőzött Rowan elméjébe, hogy becsapja az ösztöneit.

Mit művelt Aelinnel? Mit művelt vele az elmúlt hónapokban?

– Mennünk kell – jelentette ki Gavriel elfúló hangon, ahogy az Aelin mellett büszkén, védelmezőn álló Fenryst figyelte. – Minél messzebb kell jutnunk a tábortól, aztán megfelelő éjszakai pihenőhelyet keresni.

Ahol majd végiggondolják, hogyan és hol hagyják maguk mögött ezt a királyságot. A legbölcsebb, ha az erdő mélye felé indulnak, a hegyek irányába. A fák elrejtik őket, és arrafelé rengeteg barlang is van, ahol meghúzhatják magukat.

– Képes vagy járni? – kérdezte Lorcan Fenryst.

Fenrys baljós, sötét pillantást vetett Lorcanre.

Tekintete harcot ígért. Bosszút.

A farkas kurtán bólintott.

Elide magához vette a közeli fa törzsének támasztott csomagjaik egyikét.

– Merrefelé megyünk?

Csakhogy Rowannek nem maradt ideje válaszolni.

Kísérteties csendben jelentek meg a völgy másik oldalán. Mintha egyszerűen csak előbukkantak volna a növényzet árnyaiból.

Apró testek, néhány sápadt, néhány éjsötét, néhány pikkelyes. Nagyrészt rejtve maradtak, csupán hosszú ujjaik és tágra nyílt, sosem pislogó szemük látszott.

Elide felsikkantott.

– Az aprónép!

Elide Terrasen eleste óta nem hallott az aprónép felől. Akkor is csak villanásokat, zörgéseket észlelt Tölgyváld ősi árnyaiban. Sosem látott még ennyit, sosem mutatkoztak meg előtte ilyen nyíltan.

Legalábbis olyan nyíltan, amennyire egyáltalán képesek.

Az a féltucatnyi, aki a tisztás másik oldalára gyűlt, nagyrészt meghúzta magát a gyökerek, a kövek, a levelek mögött. Egyik hím sem mozdult, csak Fenrys fordította feléjük a fülét.

Csoda – ez történt a királynő és a farkas között.

Bár Fenrys kimerültnek tűnt, tekintete tisztán csillant, ahogy az aprónép összegyűlt.

Aelin szinte feléjük sem pillantott.

Egy sápadt, vékony kéz emelkedett az egyik mohalepte kő fölé, majd az ujjak begörbültek. Gyertek!

– Azt szeretnétek, hogy kövessünk titeket? – kérdezte Rowan acélos hangon.

A kéz megismételte a mozdulatot. Gyertek!

– Ők jobban ismerik ezt az erdőt, mint mi – mormolta Gavriel.

– És megbízol bennük? – kérdezte Lorcan.

Rowan pillantása megállapodott Aelinen.

– Egyszer már megmentették az életét – mondta. Aznap este, amikor Erawan orgyilkosa visszatért Aelinért. – Most is így tesznek majd.

Némán és láthatatlanul haladtak az ősi erdő fái, kövei és patakjai között.

Gavriel és Elide járt a kis csoport élén, Rowan egy lépéssel lemaradva követte Aelint és Fenryst, és Lorcan zárta a sort, úgy követték az aprónépet.

Aelin nem szólt egy szót sem, nem tett semmit, csak felállt, amikor szóltak neki, hogy ideje elindulni. Rowan felajánlotta a köpenyét, és Aelin hagyta, hadd hatoljon keresztül az anyag a tiszta, aranyló lángokon, hogy elfedje anyaszült meztelen testét.

A mellkasánál szorította össze a köpenyt, és meztelen talppal falta a kilométereket. Ha az erdő gyökerei és kövei fájdalmat okoztak is neki, nem mutatta, még csak össze sem rezzent. Csak ment tovább, Fenrysszel az oldalán, akit szintén körbevettek a lángok, mintha mindketten csupán emlékek lennének, és úgy kísértenének.

Egy réges-régi történet, ahogy a királynő és a farkas keresztülvág a rengetegen.

A többiek is ritkán szólaltak meg, néma csendben teltek az órák, a kilométerek. Az erdős dombok egyre meredekebbé váltak, a sziklák nagyobbá, a kövek és a fák itt-ott széttöredezve hevertek.

– Az erdei szellemek ősi háborúinak maradványai – magyarázta Gavriel suttogva Elide-nak, amikor észrevette, hogy a lány homlokráncolva figyeli a ledöntött fákkal és széthasított kövekkel teli domboldalt. – Akad, ami azóta is dúl, ügyet sem vetnek semmire, ami nem itt, ezen a vidéken történik.

Rowan még sosem látta ezeket a légies teremtményeket, akiknek a népe sokkal ősibb és titokzatosabb még az aprónépnél is. De a hegyi otthonában, ami magasan állt abban a hegységben, amerre éppen tartottak, néha hallotta, ahogyan sziklák törtek, fák reccsentek a sötét, holdfénytelen éjeken. Amikor sem a szél nem fújt, sem vihar nem dúlta a vidéket.

Olyan közel jártak már – talán ha harminc kilométer választotta el őket attól a háztól, amit a saját kezével épített. Egy nap el akarta vinni oda Aelint, noha már nem maradt belőle semmi, csupán a hamu, amit már a szél is réges-régen elhordott. Megmutatta volna neki, hol állt a ház, hol temette el Lyriát, aki még mindig ott fent pihent, a párja, aki valójában sosem volt a párja.

A valódi párja... Aelin rendületlenül haladt a fák között. Már-már kísértetre emlékeztetett.

Követték az aprónépet, akik kövek, fák, cserjék mögül intettek nekik, majd eltűntek a szemük elől. Lorcan mögött néhányan ügyes mozdulatokkal, apró varázslatokkal eltüntették a nyomukat.

Rowan imádkozott, hogy legyen hol megpihenniük éjszaka.

Egy olyan hely, ahol Aelin aludhat, ahol elbújhat Maeve tekintete elől azután, hogy a tündérkirálynő rádöbben, átverték.

Kelet felé haladtak, messzire jártak a partvidéktől. Rowan nem merte felemelni a hangját, hogy elmondja, kikötőt kell keresniük. Hagyta, hadd vezesse őket ma este az aprónép, majd később kidolgozzák a saját kontinensükre való hazatérés részleteit.

De amikor az aprónép ismét felbukkant egy óriási szikla előtt, amikor aztán eltűntek és ismét megjelentek a sziklába vájt keskeny résben, és csontos ujjaikkal arrafelé intették őket, Rowan megtorpant.

A Kopasz-hegy alatti tóban élő lény alig jelentett fenyegetést azokhoz képest, amelyek az ilyen sötét, elfeledett helyeken ólálkodtak.

De az aprónép egyre csak hívogatta őket.

Lorcan ott termett Rowan oldalán.

– Lehet, hogy csapda.

Azonban Elide és Gavriel aggodalom nélkül sétált tovább.

Mögöttük Aelin is hasonlóképpen tett.

Úgyhogy Rowan követte őt, ahogyan az utolsó lélegzetvételéig követni fogja, sőt, még azután is.

A barlang bejárata igencsak szűknek bizonyult, ám utána egy jóval nagyobb járatba jutottak. Aelin világította meg, épp annyi arany fényt vetett a fekete kőfalakra, hogy még lássanak.

Azonban még az ő fénye is eltörpült, amikor beléptek egy hatalmas terembe. A plafon a sötétségbe nyúlt, de Rowan nem a hely magassága miatt torpant meg.

A kőfalakba zugokat, alkóvokat vájtak, néhányban fekvőhelyet alakítottak ki, másokban halmokban álltak a ruhák, megint másokban az étel. Az egyik mellett kis tűz égett, mögötte, a falhoz simulva természetes kővályúban víz csillogott, amit egy kis csermely táplált.

Távolabb, a terem másik felében sötétbe nyúló, hatalmas tó széle nyaldosta a fekete követ.

Számtalan föld alatti tavat és folyót találhattak ezekben a hegyekben – a föld mélyén, annyira lent, hogy a tündérek nem akarták vagy nem merték már feltérképezni őket.

Úgy tűnt, ezt a bizonyos tavat és környékét az aprónép az otthonának nyilvánította, még hatalmas nyírfaágakkal is díszítették a falakat. A fehér ágakról apró füzérek és koszorúk lógtak, a levelek között parányi kék fények pislákoltak.

Mágia – minden egyes fénypont ősrégi, különös mágia. Mintha az éjszakai égboltról szerezték volna.

Elide ide-oda járatta a tekintetét, arcára egyértelműen kirajzolódott, mennyire lenyűgözi mindez. Gavriel és Lorcan viszont élesebb pillantásokkal, gyanakodva mérte fel a terepet. Rowan hasonlóképpen tett. Úgy tűnt, az egyetlen kijárat az, ahol bejutottak, és a tó túlságosan nagynak bizonyult ahhoz, hogy kivehessék, van-e másik partja.

Aelin nem torpant meg, egyenesen a csillogó falakhoz ment. Nyoma sem volt a szokásos óvatosságának, nem rebbent ide-oda a tekintete, hogy felmérje a kijáratokat, a lehetséges csapdákat, mindazt, amit szükség esetén fegyverként használhat.

Mintha egyfajta transzba esett volna, mintha elmerült volna egy benne lévő, feneketlen óceánban, és olyan mélyre süllyedt volna, hogy ők mindannyian a távoli felszín felett suhanó madaraknak tűnhettek.

Aelin odasétált a kőfalhoz, oda, ahol a nyírfaágakat olyan művészien eligazgatták. Még több aprónép, döbbent rá Rowan. Ott ültek az ágakon, csimpaszkodtak rajtuk.

Aelin nesztelenül lépkedett a kövön. Fenrys megállt a közelben, mintha némi magányt akarna biztosítani a királynő számára.

Rowan félig észlelte csak, ahogy Lorcan, Elide és Gavriel a barlang másik felében lévő alkóv felé igyekszik, hogy megnézze, mit hordtak össze oda.

Ő maga azonban középen maradt, figyelte, ahogyan a párja megtorpan a fényes, élettel teli fal előtt. Aelin arcáról semmit sem lehetett leolvasni, izmai nem feszültek meg.

Biccentett a faágak és gallyak rejtekében megbúvó aprónépnek. Állkapcsa megmozdult – mondott nekik valamit. Rövid, gyors szavakkal.

Rowan még csak mendemondákat sem hallott olyasmiről, hogy az aprónép beszélne. A királynője, a felesége, a párja mégis sugdolózott velük.

Amikor végül elfordult, az arca még mindig kifejezéstelen volt, máskor tüzes pillantása éppolyan élettelen és hűvös, mint a tó felszíne. Fenrys felzárkózott mögötte, Rowan pedig nem mozdult, ahogy Aelin a kis tűz felé indult.

Biztonságban vannak. Az aprónép nyilván azt mondta Aelinnek, hogy ez a barlang biztonságos, ha egyszer a tűz felé indult, miközben a saját tűzgömbje is lángolt.

A többiek, akik eddig az ellátmányt vizslatták, most megdermedtek.

De Aelin nem foglalkozott velük, ahogyan a világ többi részével sem, csak lefeküdt a kőre a tűz és a barlang fala között, és lehunyta a szemét.

32. FEJEZET

Dorian szeme három napig barna maradt, mire rájött, hogyan változtassa vissza kékre. Asterin és Vesta folyamatosan ezzel ugratta őt, miközben végigrepültek az Agyar-hegység gerince mentén. Eltúlzott szomorúsággal siratták a gyönyörű búzavirágkék szempárt és tekintetüket az ég felé fordítva sóhajtoztak, azt kérdezve, vajon mikor tér vissza a zafír árnyalat.

Dorian mágiája könnyedén váltott egyik természeti elemről a másikra, az alakváltás képessége azonban teljesen máshol húzódott. Egy olyan részében lakozott, ami folyton csak egy dologra vágyott: hogy eleressze magát. Hogy szabaddá váljon. Hogy olyan szabad legyen, mint Temis, a vad dolgok istennője – hogy láncok nélkül éljen. Éppúgy, ahogyan erre korábban is vágyott, amikor még csak vakmerő, idealista herceg volt.

Csupán ezt követelte tőle a mágia: hogy eressze el magát. Engedje el mindazt, akivé és amivé a gallér óta vált, és legyen valami új, valami más.

Erre könnyebb volt ráébredni, mint aztán véghez vinni. Azóta, hogy a szeme ismét kékké vált, hogy sikerült kibogoznia a szálakat, képtelen volt bármi mást megváltoztatni. Még csak barnává sem tudta visszaváltoztatni az íriszét.

A crochanek és a Tizenhármak Tölgyváld rejtekében álltak meg napközben pihenni. A fák csupaszon álltak, ám hónak nyoma sem volt odalent a földön. Még egy nap, és elérik a találkozóhelyet. Egy héttel később ugyan, mint amit az eyllwe-i hadvezéreknek ígértek, de csak odaérnek.

Dorian egy kidőlt, mohalepte fatörzsre ült le, szárított nyúlhúst rágott. Az ebédjét.

– Belefájdul a fejem, ha elnézem, milyen keményen próbálkozol – szólt oda neki Glennis a tisztás másik végéből. Körülötte a Tizenhármak néma csendben ettek, Manon a környezetüket fürkészte. Legalább a crochanek is odaültek melléjük. Nem szólaltak meg, de ott voltak.

Ami azt jelentette, hogy most mindannyian rá figyeltek. Dorian leeresztette a kemény húst, és biccentett az idős boszorkánynak.

– Azt hiszem, az én fejem kettőnk helyett is épp eléggé fáj.

– Egész pontosan mivé szeretnél válni? Vagy kivé?

Pont az ellentettjévé annak, aki volt. Az ellentétévé annak az embernek, aki éveken keresztül ügyet sem vetett Sorschára. Aki végül csupán halált nyújthatott a lánynak. Örült volna, ha mindezt maga mögött hagyhatja, bár ezt is elérhetné mágia segítségével.

– Semmivé – felelte. Az unalmas válasz hallatán a Tizenhármak és a crochanek nagy része visszatért soványka ebédjéhez. – Csak szeretném tudni, hogy képes vagyok-e rá egyáltalán, hogy lehetséges-e az ilyesmi az olyan mágiával, mint amilyennel én rendelkezem. Hogy legalább apróságokat meg tudok-e változtatni.

Nem hazudott, nem mindenben.

Manon összevonta a szemöldökét, mintha olyan rejtélyt akarna kibogozni, amit nem teljesen ért.

– De ha sikerrel járnál – ütötte tovább a vasat Glennis –, akkor kivé válnál?

Dorian nem tudta.

Az égvilágon semmit sem látott maga előtt, csak az üres sötétséget. Damaris az oldalán szintén nem szolgált semmiféle válasszal.

Dorian befelé fordult, a benne háborgó mágiatenger felé.

Láthatatlan kezével óvatosan végigsimított rajta. Követte a szálat, ami nem a velejéhez, hanem a továbbra is meghasadt szívéhez vezetett.

Ki szeretnél lenni?

Ott volt, épp olyan, mint az az aprócska mágia, amit Cyrene ellopott – az a kis hurok a mágiájában. Nem, nem is hurok, inkább csomó – egy csomó a szöveten. Egy olyanon, amit ő maga szőhet.

Amit átalakíthat, már ha van hozzá mersze.

Ki szeretnél lenni? – kérdezte a szinte csak megkezdett szövetet magában. Hagyta, hadd öltsenek formát a szálak, a csomók, hadd formálják meg a képet az elméjében. Kicsiben kezdte.

– Zöld lett a szemed, király – kuncogott Glennis.

Dorian összerezzent, a szíve a torkába ugrott. A többiek letették az ennivalójukat, tátott szájjal figyelték őt. Dorian egyre csak a mágiáját táplálta magában, újabb és újabb részleteket adott a kialakuló képhez.

– Uh, az aranyszínű haj egyáltalán nem illik hozzád – grimaszolt Asterin. – Úgy nézel ki, mintha beteg lennél.

Hogy ki szeretne lenni? Bárki, csak saját maga ne legyen. Bárki, csak az ne, amivé vált.

Néma válasza hallatán a mágikus szövőeszköz kiesett láthatatlan markából, és tudta, ha tükörbe nézne, ismét sötét haj és zafír szempár köszöntené. Asterin megkönnyebbülten sóhajtott.

Manon azonban komoran elmosolyodott, mintha ő hallotta volna a ki nem mondott választ. És meg is értette volna.

Már benne jártak az éjszakában, a crochan tüzek ott ropogtak a lombtalan fák koronája alatt, amikor Glennis így szólt:

– Látta már valamelyikőtök a Pusztaságot?

A Tizenhármak az idős boszorkány felé pislogtak. Ritkán szólt hozzájuk együttesen, ahogyan személyes kérdéseket sem volt szokása feltenni.

Most mégis megtette.

Háromnapnyi utazás után Manon még mindig nem jutott közelebb ahhoz, hogy elnyerje a crochanek támogatását, ugyanott toporgott, ahol akkor, amikor elindultak az Agyarhegységből. Bár váltottak vele néhány szót, és néha odaült Glennis tüze mellé enni, épp csak annyit beszéltek, amennyit feltétlenül szükséges volt.

Asterin válaszolt a boszorkánykör nevében.

– Nem. Egyikünk sem, bár én eltöltöttem némi időt az egyik erdőben a hegy másik oldalán. De olyan messzire sosem merészkedtünk.

Szomorúság csillant a boszorkány aranypöttyös fekete szemében, mintha ennél többről lenne szó. Sorrel, Vesta, sőt, még Manon is hasonló szomorúsággal nézett a boszorkányra.

Most Manon fordult oda Glennishez, az egyetlen crochanhez, aki ennél a tűznél ült a csupasz faágak alatt.

– Miért kérdezed?

– Kíváncsiságból – felelte az idős boszorkány. – Mi sem jártunk ott, egyikük sem. Nem mertünk odamenni.

– Tőlünk féltetek? – Asterin aranyló haja előrehullott, ahogy közelebb hajolt a tűzhöz. Talált egy bőrdarabot a táborban, amit a homlokára köthetett. Nem olyan fekete volt, mint amit az elmúlt egy évszázadban viselt, de valami hasonló. Úgy tűnt, legalább egy dolog nem változott meg teljesen.

– Attól féltünk, milyen hatással lenne ránk, ha látnánk, mi lett az egykor hatalmas városunkból, a birodalmunkból.

– Állítólag nem maradt semmi, csak romok – motyogta Manon.

– És újjáépítenéd, ha tehetnéd? – kérdezte Glennis. – Újjáépítenéd a várost magatoknak?

– Még nem beszéltünk róla, hogy mi lenne – felelte Asterin. – Már ha egyáltalán hazamehetünk valaha.

– Talán nem ártana tervet kovácsolni – mondta Glennis elgondolkozva. – Hatalmas dolog, ha van az embernek valami terve. – Kék szeme Manonra siklott. – Nemcsak a crochanek, hanem a saját néped számára is.

Dorian bólintott, pedig ő nem volt részese ennek a beszélgetésnek. Kikké akarnak válni a Tizenhármak, a vasfogúak és a crochanek, mit akarnak népként felépíteni?

Manon szólásra nyitotta a száját, ám ekkor a kémek feszült arcvonásokkal berontottak a körbe. A Tizenhármak azonnal felpattantak.

– Elmentünk előre, megnéztük a találkozóhelyet – lihegte Edda. Manon megfeszült. Mágikus erő suhant keresztül a táboron, csupán ez jelezte, hogy Dorian mágiája közel áthatolhatatlan pajzsot vont köréjük.

– Bűzlik a haláltól – fejezte be a megkezdett mondatot Briar.

33. FEJEZET

Elkéstek.

Nem csak egy órával vagy egy nappal. Nem, a tőlük harminc kilométerre délre fekvő, avarral borított tisztáson heverő testek alapján az egyhetes késlekedésük miatt az eyllwe-i csapat mindent elveszített.

Morath otthagyta a katonákat, ahol elhullottak, itt-ott egy-két vörös köpenyes crochan – azok, akik idehívták északi nővéreiket – is felbukkant a halottak között.

Ő tette ezt.

Az ő hibája, hiszen ő késleltette a crochaneket azzal a csatával. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Dorianre, aki a tisztás szélén ácsorgott, és karját az orra elé emelve védekezett a bűz ellen, és Manon azonnal tudta, hogy a király is ezt gondolja. Szemének éles villanása mindennél többet elárult.

– Vannak, akik megmenekültek – jelentette Edda komor arckifejezéssel. – De a többség elesett.

– Életben akartak hagyni pár embert – szólalt meg Bronwen, elég hangosan ahhoz, hogy mindenki más is hallja. – Hogy rémületet szítsanak.

Manon az összezúzott fákat vizslatta, az ősrégi tölgyek éppúgy összeroppantak, mint az erdő talaján heverő holttestek. Bizonyították, hogy egészen pontosan ki felelős a mészárlásért.

Ezt is ő tette.

Bronwen halkan, hűvösen folytatta:

– Miféle halandó csapat reménykedik abban, hogy túléli a vasfogú légió támadását? Főleg, ha azt a bizonyos légiót egy ilyen tehetséges parancsnok képezte ki?

– Vigyázz, hogy fogalmazol! – figyelmeztette Asterin.

Ekkor Una, a csinos, barna hajú crochan, Manon egy másik unokatestvére megragadta ezüstszállal összefogott seprűjét, és így szólt:

– Te képezted ki őket. Ti mindannyian... Ti képeztétek ki azokat a boszorkányokat, akik ezt tették! – Una a rothadó holttestekre, a felhasított nyakakra mutatott, a gyilkolás eredményére, amiből egyértelmű volt, hogy a támadók nem elégedtek meg ellenfeleik gyors halálával. A legkevésbé sem. – És most azt várjátok, hogy felejtsük el mindezt?

Csend telepedett rájuk. Még Asterin sem szólalt meg. Glennis is néma maradt.

Manon gyarlónak érezte a kezét. Idegennek. Szúrta belülről a vas.

Ő tette ezt.

A széles tisztáson heverő katonák nem jelentettek semmit a számára, a többségük halandó senki volt, és mégis... Manon csizmájánál egy nő hevert, a testét a köldökétől a mellkasáig felhasították. Barna szeme üvegesen meredt a fák törött ágai alkotta mennyezetre, száját fájdalomkiáltásra tátotta.

– Elégethetem őket – ajánlotta Dorian.

Ki volt ez a nő, ez a harcos, aki most itt hever előtte? Kiért küzdött? Nem arra volt kíváncsi, hogy melyik királyságért vagy uralkodóért, hanem hogy ki volt az életében, akiről úgy gondolta, érdemes megvédeni.

– Figyelmeztetnünk kell Eyllwe királyát és királynőjét – szólalt meg ismét Bronwen. – És a hercegeket is. Meg kell mondanunk nekik, hogy húzzák meg magukat. Erawan nem ejt foglyokat.

Manon egyre csak a lemészárolt harcost figyelte. Egykor őt is ez éltette. Ezzel kérkedett az egész világ színe előtt, és a megbánás legkisebb jelét sem mutatta. Csak azt akarta, hogy a nagyanyja elismerje. Hogy a vasfogúak elismerjék.

Ez marad majd fenn róluk. Erre fognak emlékezni vele kapcsolatban.

Erawan drágalátos katonája. A wyvernlégió parancsnoka.

– Ne égesd el őket – mondta Manon.

Némaság borult a tisztásra.

Manon letérdelt a férgek rágta talajra, kieresztette vaskörmeit, és ásni kezdett.

Asterin lehúzta a kesztyűjét, és ő is a földre ereszkedett. Sorrel és Vesta is követte őket. Majd a Tizenhármak mindannyian.

A hideg, kemény talaj nehezen engedett. Manon ujjai sajogtak, a gyökerek és kövek fájdalmasan karistolták a bőrét.

A tisztás másik oldalán Karsyn, a boszorkány, akinek Manon átadta a seprűjét, szintén le akart volna térdelni. Azonban Manon feltartotta mocskos, vérző kezét. A boszorkány megdermedt.

– Csak a Tizenhármak – mondta Manon. – Majd mi eltemetjük őket. – A crochanek rámeredtek, Manon pedig tovább ásott az ősi talajban. – Mindannyiukat eltemetjük.

Manon és a Tizenhármak négy órán keresztül térdeltek a véráztatta földön, hogy kiássák a sírt.

Dorian segített Bronwennek és Glennisnek üzeneteket fogalmazni, hogy elküldhessék őket Eyllwe királyának és királynőjének, valamint két fiuknak. Hogy figyelmeztessék őket a veszélyre – mást nem írtak. Nem kértek segítséget, katonákat.

A crochan hírvivők épp hajnalhasadta előtt tértek vissza. Déli nővéreik, akik idehívták őket, közvetlenül a vérontás után érkeztek meg, túl későn ahhoz, hogy megmenthessék az emberek alkotta csapatot és azt a néhány boszorkányt, akit korábban előreküldtek. Egyenesen Bandzsáliba repültek, ahol a négy boszorkánykör most Eyllwe királyát és királynőjét segítette.

Nem mintha az eyllwe-i uralkodócsaládnak szüksége lett volna rá. Nem, a másik crochan hírvivő magától a királytól hozott üzenetet: a csapat elvesztése valóban fájdalmas, de nem törte meg Eyllwe-t. A lázadók és az összegyűjtött seregük, bár számukat tekintve igen csekély erőt képeznek, továbbra sem adták meg magukat Morathnak, nem törtek meg. Ezután is tartani fogják a déli frontot, az utolsó lélegzetvételükig így tesznek.

Dorian kiértette a le nem írt szavakat: egyetlen katonát sem tudnak Terrasenbe küldeni. Azok után, amit látott, Dorian hajlott arra, hogy egyetértsen az uralkodóval.

Eyllwe már így is túl régóta és túl sokat áldozott fel. Ideje volt, hogy végre ők is osztozzanak a teherben.

Dorian elmerengett, vajon Manon felfigyelt-e az őt fürkésző crochanek-re. Nem gyűlölettel nézték, hanem kisebbfajta tisztelettel. A Tizenhármak együtt hatalmas sírt ástak, még a wyverneket sem kérték meg, hogy hordják odébb a földet.

A nap felkelt, majd ereszkedni kezdett az égbolton. A sír lassan formát öltött. Elég nagy volt ahhoz, hogy minden egyes elesett harcos elférjen benne.

El kell mennie Morathba. Méghozzá hamarosan.

Még mielőtt ismét megtörténik ugyanez. Még mielőtt újabb tömegsírt kell ásnia valakinek. Képtelen volt elviselni a gondolatot, rosszabb volt, mint az, hogy ismét gallért zárnak a nyaka köré.

Az éjszaka közepén jártak, mire Dorian el tudott szabadulni. Mire talált egy üres tisztást, lerajzolta a jeleket, és a saját vérétől csillogó földbe szúrta Damarist.

Az idézésre ezúttal gyorsan jött a válasz.

Azonban nem Gavin jelent meg fénylőn az éjszakai levegőben. Dorian mágiája fellobbant, készen arra, hogy lesújthasson vele, ahogy az alak testet öltött.

Ahogy Kaltain Rompier ónix ruhájában, kiengedett sötét hajjal szomorúan rámosolygott.

Dorian képtelen volt megszólalni.

A mágiája továbbra is ott kavargott körülötte, a láthatatlan kezek készen álltak rá, hogy csontot törjenek.

Nem mintha Kaltain Rompier életére törhettek volna.

Kaltain mégis felemelte vékony kezét. Fátyolszerű ruhája és selymes haja fodrozódott a fantomszélben.

– Nem akarlak bántani.

– Nem téged idéztelek meg. – Más nem jutott Dorian eszébe, amit mondhatott volna.

Kaltain sötét pillantása Damarisra vándorolt, ami a rémjelek alkotta kör közepén állt ki a földből.

– Nem?

Dorian nem akart belegondolni, miért vagy hogyan hívhatta Kaltaint Gavin helyett.

Hogy vajon rendelkezik-e a kard saját akarattal, vagy az azt megáldó isten rendezte el ezt a találkozást. Bármiféle igazságot akart is ezzel elárulni neki.

– Azt hittem, Morath a vesztedet okozta – szólalt meg Dorian reszelős hangon.

– Így történt. – Kaltain vonásai lágyabbak voltak, mint amilyennek Dorian életében bármikor látta. – Rengeteg szempontból így volt.

Manon és Elide elmesélte, min ment keresztül Kaltain. Hogy mit tett értük. Dorian fejet hajtott.

– Sajnálom.

– Mégis mit?

Ekkor kibuktak belőle a szavak, előtörtek onnan, ahová az eyllwe-i Kőmocsár után zárta őket.

– Hogy nem láttam tisztán. Hogy nem tudtam, hova vittek. Hogy nem segítettem rajtad, amikor lehetőségem nyílt rá.

– Miért, nyílt rá lehetőséged?

A kérdés nyugodtan csendült, Dorian mégis esküdni mert volna rá, hogy kihallotta belőle az élt.

Szólásra nyitotta a száját, hogy tagadjon. De visszagondolt a történtekre, arra, hogy ki volt ő, jóval a gallér, jóval Sorscha előtt.

– Tudtam, hogy a tömlöcben vagy. Nem bántam, ha ott rohadsz meg. Aztán Perrington... Mármint Erawan Morathba vitt, és nem foglalkoztam vele. – Szégyen hasított belé. – Sajnálom – ismételte.

Koronaherceg, aki nem a királyságát és a népét szolgálta, valójában nem. Gavinnek igaza volt.

Kaltain alakjának a széle megremegett.

– Tudod, én sem voltam éppen ártatlan.

– Ami Morathban történt veled, az a legkevésbé sem a te hibád volt.

– Igen, ez így van – értett egyet vele Kaltain. Árny futott át az arcán. – De én is meghoztam döntéseket, múlt ősszel elmentem Résvárba, és aztán megpróbáltalak megszerezni téged... A koronádat. Van, amit megbántam.

Dorian pillantása Kaltain csupasz alkarjára siklott, a sebhelyre, amitől még halálában sem szabadulhatott.

– Megmentetted a barátaimat – mondta, majd letérdelt Kaltain elé. – Mindent feláldoztál azért, hogy megmentsd őket, és elorozd a rémkulcsot Erawan elől. – Ő is ugyanezt teszi majd, ha túléli Morath borzalmait. – Az adósod vagyok.

Kaltain lenézett a térdelő Dorianre.

– Nekem sosem voltak barátaim. Olyanok nem, mint neked. Mindig is irigyeltelek titeket. Téged és Aelint.

Dorian felemelte a fejét.

– Tudod, ki ő?

Halovány mosoly játszott Kaltain ajkán.

– A halálnak is megvannak a maga előnyei.

Dorian képtelen volt visszafojtani a következő kérdését.

– Mondd… Jobb ott? Nyugalomra leltél?

– Erre nem felelhetek – válaszolta Kaltain gyengéden. Szemében megértés csillogott. – És azt sem mondhatom el, ki van még itt velem.

Dorian bólintott, igyekezett leküzdeni a mellkasát szorító érzéseket, a csalódottságot.

– Ki tiltja meg, hogy megtedd?

Ha a vidék tizenkét istene valóban fogságba esett is Erileában, más birodalmakat nem uralhatnak.

Kaltain szája felfelé görbült.

– Azt sem mondhatom el. – Amikor Dorian szólásra nyitotta a száját, hogy további kérdéseket tegyen fel, Kaltain közbeszólt. – Más erők is mozgásba lendültek. Nem csak azok, amik megfoghatóak és ismertek.

Dorian Damarisra pillantott.

– Más istenek?

Kaltain némasága eleget elárult. De... Ez még várhat. Majd egy más alkalommal elgondolkozik ezen.

– Eszembe sem jutott téged megidézni – ismerte el. – Pedig te ismered Morath valódi borzalmait. Nem gondoltam, hogy…

Elhallgatott, ahogy feltápászkodott.

– Hogy van még egyáltalán mit megidézni? – fejezte be helyette a mondatot Kaltain. Dorian összerezzent. – A kulcs sokat felemésztett, de nem mindent.

– Tehát a harmadik kulcs valóban Morathban van?

Kaltain komoran bólintott. Teste pislákolni kezdett, gyorsan fakult.

– Azt nem tudom, hol tartja. Nem... Nem álltam készen a másodikra, mielőtt a saját kezembe vettem a dolgokat. – Végigsimított vékony ujjával a karján végigfutó fekete hegen.

Dorian sosem beszélt még Kaltainnel – valójában nem. Néha-néha rápillantott, és fintorogva igyekezett átvészelni az udvariasságból kötelező beszélgetéseket.

Most mégis itt állt előtte, az a nő, aki elragadott egyharmadot Morath-tól, aki puszta akaraterővel felemésztett egy valg herceget.

– Hogy csináltad? – suttogta Dorian. – Hogyan szabadultál ki az irányítása alól?

Tudnia kell. Ha egyenesen a pokolba sétál, ha minden valószínűség szerint ismét gallér kerül a nyakára, akkor tudnia kell.

Kaltain előbb a nyakát fürkészte, csak utána nézett a szemébe.

– Dühöngtem. Nem éreztem úgy, hogy megérdemlem a gallért.

A Kaltain szavaiban csendülő igazság olyan erősen mellbe vágta Doriant, mintha kézzel meglökte volna.

De aztán Kaltain csak ennyit kérdezett:

– Okkal rajzoltad le az idéző jeleket. Mit szeretnél tudni? Dorian elraktározta magában az igazságot, amit Kaltain a képébe vágott, a tükröt, amit elé tartott, hogy lássa, ki volt ő régen, és mivé vált. Nem volt valódi herceg – lélekben, tettekben semmiképp. Próbált azzá válni, de akkor már túl késő volt. Túl későn cselekedett. Valószínűleg királyként sem teljesített jobban eddig. Hiszen a saját bűntudata és haragja miatt nem foglalkozott Adarlannal, megkérdőjelezte, megéri-e egyáltalán megmenteni a birodalmat.

Mintha egyáltalán elképzelhető lett volna valaha is, hogy a válasz nemleges legyen.

– Készen állok rá, hogy Morathba induljak? – kérdezte végül. Erre egyedül Kaltain tudhatja a választ. Ő sokkal borzalmasabb dolgokat látott, mint Manon és Elide.

Kaltain ismét Damarisra pillantott.

– Tudod a választ.

– Meg sem próbálsz lebeszélni róla, hogy odamenjek?

Kaltain szája megfeszült, miközben ónix ruhája lassan beleveszett a sötét éjszakába.

– Tudod, mi vár ott rád. Én nem mondhatom meg neked, hogy készen állsz-e rá vagy sem.

Dorian szája kiszáradt.

Kaltain így folytatta:

– Minden, amit Morathról hallottál, igaz. Igaz, de még annál is borzalmasabb dolgok lakoznak ott, mint amit el tudsz képzelni. Maradj az erődben! Az Erawan központja, és valószínűleg egyetlen másik helyben sem bízik annyira, hogy ott tartsa a kulcsot.

Dorian bólintott. Hevesen kalapált a szíve.

– Úgy lesz.

Kaltain Dorian felé lépett, de megtorpant, amikor a széle még inkább elmosódott.

– Ne maradj sokáig, és ne vond magadra a figyelmét! Arrogáns, és csakis saját magával törődik, nem foglalkozik azzal, hogy mi ólálkodhat a folyosókon. Igyekezz, Dorian!

Dorian keze megremegett, de ökölbe szorította.

– Ha alkalom nyílik rá, hogy megöljem, megtegyem?

– Ne! – Kaltain a fejét rázta. – Azt nem élnéd túl. Van egy terme a vár alatt a mélyben, ott tárolja a gallérokat. Ha elkap, oda fog vinni.

Dorian kihúzta magát.

– De…

– Menj el Morathba, ahogy tervezted! Szerezd meg a kulcsot, de mást ne tegyél! Vagy megint gallér kerül a nyakadra.

Dorian nyelt egyet.

– De hát alig tudok még átváltozni…

Kaltain megajándékozta egy félmosollyal, és mielőtt végleg szertefoszlott a holdfényben, így szólt:

– Valóban?

Azzal eltűnt.

Dorian arra a pontra meredt, ahol Kaltain korábban állt, pedig a rémjelek már eltűntek. Csak Damaris maradt ott, tanúja volt az igazságnak, amiről valamiért úgy érezte, Doriannek hallania kell.

Úgyhogy Dorian igyekezett kitapogatni azt a csomót a mágiájában, azt a helyet, ahol a nyers mágia örvénylett, és akarata szerint formálódott.

El kell engednie magát – ezt parancsolta az átváltozás mágiája. El kell engednie mindent. A falat, amit maga köré emelt abban a pillanatban, hogy a valg herceg belé hatolt, és körbe kell néznie. Meg kell vizsgálnia saját magát. Talán erre kérte a kard, amikor Gavin helyett Kaltaint idézte meg.

Ki szeretnél lenni?

– Olyasvalaki, aki méltó a barátaimhoz – felelte a csendes éjnek. – Olyan király, aki méltó a királyságához. – Egy pillanatra hófehér haj és aranyló szempár villant át az elméjén. – Boldog – suttogta, majd ujjait Damaris markolatára fonta. El kell engednie a rettegés maradványát.

Az ősi kard felhevült a kezében, hirtelen barátságos meleget árasztott.

Végigfutott az ujjain, a csuklóján. Meg sem állt egészen odáig, ahol az a rengeteg igazság lakozott Dorianben, ahol a legélesebb fájdalommal átitatott melegséggé vált.

Aztán a világ nőni kezdett, tágulni, a fák magasabbá váltak, a talaj egyre közeledett…

Dorian meg akarta érinteni az arcát, ám rádöbbent, hogy nincs keze.

Csupán koromfekete szárnyai. Ébenszínű csőre, amin nem juthatnak ki szavak.

Egy holló. Egy...

A halk lélegzetvétel hallatán Dorian a fák felé fordította a nyakát – sokkal könnyebben ment ebben az alakban. Manon állt az egyik tölgy árnyékában, véres, koszos kezével megtámaszkodott a fatörzsben, úgy bámulta őt. Az átváltozását.

Dorian máris kapkodni kezdett a mágiaszál után, ami ebben a különös, könnyű formában tartotta őt. A világ azonnal megpördült körülötte, ő pedig nőtt, egyre csak nőtt, visszaváltozott az emberi testébe. Damaris kihűlve állt a lábánál. A ruhái valahogy épségben maradtak. Talán a nyers mágiája és egy valódi alakváltó adottsága közötti különbségnek köszönhette.

Manon felhúzta az ajkát, kivillant a foga. Aranyszínű szeme parázsként izzott.

– Egészen pontosan mikor akartad elmondani, hogy el akarsz menni a harmadik rémkulcsért?

34. FEJEZET

– Vissza kell vonulnunk! – lihegte Galan Ashryver Aedionnak, jócskán a sereg védvonalain túl, az egyik sátor mellett. A koronaherceget vörös és fekete vér pöttyözte.

Három napja harcoltak a jeges szélben és hóban, három napja nyomták őket kilométerről kilométerre egyre északabbra. Aedion felváltva küldte a katonákat a frontvonalra, és akik aludtak pár percet, egyre nehezebben és nehezebben tértek vissza a csatába.

Ő maga csupán pár perce hagyta maga mögött a frontvonalat, Kyllian szó szerint ráparancsolt, sőt, még maga mögé is hajította Aediont, aztán a Romlás addig nyomta hátra, amíg Wendlyn koronahercege mellett nem találta magát, aki a sereg leghátsó soraiban nyelte a vizet. A herceg olajbarna bőre hamuszínűvé vált, Ashryver szeme fakón követte a siető és vánszorgó katonákat.

– Ha most visszavonulunk, akkor egészen Orynthig kergethetnek. – Aedion torka minden egyes kiejtett szóba belesajdult.

Még sosem látott ekkora sereget. Még Theralisnál sem, annyi évvel korábban.

Galan átnyújtotta Aedionnak a vizestömlőjét, ő pedig alaposan meghúzta.

– Bárhogy végződjön is, követni foglak, kuzinom, de ez így nem mehet tovább. Még egy teljes éjszakát nem bírunk ki.

Ezzel Aedion is tisztában volt. Akkor döbbent rá, amikor a csata az éj sötét leple alatt is folytatódott.

Amikor az emberek elkezdtek kérdezősködni, ugyan miért nem perzseli fel Tűzhozó Aelin az ellenséget. Vagy legalább fényt adjon, hogy tovább harcolhassanak.

És miért tűnt el már megint?

Lysandra wyvernné változott, hogy felvegye a harcot az ilkekkel, de kénytelen volt feladni, és a saját seregük vonalai mögé húzódni. Az ilkek ellen nagyszerű volt ez az alak, igen, de könnyű célpontot biztosított Morath íjászainak és dárdahajítóinak.

A frontvonalon, túlságosan közel ahhoz, hogy a távolság megnyugtatónak tűnhessen, sikolyok és fegyvercsörgés zaja szállt az ég felé. Még a tündér nemesek mágikus ereje is kezdett megfogyatkozni, ahogyan a katonáik száma is. Ahol kudarcot vallottak, csendes orgyilkosok várták, hogy gyors, hathatós mozdulatokkal mészárolhassák le a valgokat és az ilkeket. De az ő számuk is véges volt. És Briarcliffi Ansel seregének még se híre, se hamva nem volt.

Hamarosan, ígérte a vörös hajú királynő a rá nem igazán jellemző komorsággal pár órája. A vele érkező légió is rohamos tempóban fogyatkozott. Hamarosan ideér a seregem többi része.

Morgás hallatszott a közelből, túlharsogta a csatazajt. A szellemleopárd nem lankadt, gyakorlatilag egyetlen pillanatra sem állt meg pihenni.

Neki is vissza kell mennie. Ennie kell valamit, aztán visszamenni. Kyllian hosszasan fenn tudja tartani a rendet, de mégis Aedion a hercegük. És mivel Aelin nincs sehol… Neki kellett kordában tartani a katonákat.

Még akkor is, ha a védvonalaik egymás után csuklottak össze, lyukakat képezve a gáton.

– A Lanis folyó Perranthnál – mormolta Aedion.

Ilias és a csendes orgyilkosok egyik ilket lőtték le a levegőből a másik után. Könnyedén célt értek a nyilaik. Először a szárnyukat kell átlőni, ezt a saját kárukon tanulták meg. A földre kell kényszeríteni őket. Aztán pengével támadni, teljesen lefejezni őket. Ha nem teszik, újra felkelnek. És tudják, ki próbálta megölni őket.

– Ha visszavonulunk északra – folytatta Aedion –, eljutunk Perranthig és átkelünk a folyón, akkor rákényszeríthetjük őket is az átkelésre. Úgy könnyedén megritkíthatjuk a soraikat.

– Van híd? – Galan arca megfeszült, ahogy a két megmaradt valg herceg egyike sötét mágiahullámot küldött a csapataik felé. A katonák úgy rogytak össze, mint virágok a fagyban.

Szél és jég válaszolt a támadásra – Sellene és Endymion. Vagy a rengeteg unokatestvérük egyike.

– Olyan, ami elég nagy lenne, nincs. De a folyó teljesen befagyott. Átkelhetünk rajta, aztán megolvasztjuk.

– Mármint Aelin. – Kétkedő, óvatos kérdés lapult a szavakban.

Aedion a valg herceg erejével vetekedő mágialökések felé intett.

– Ha a tündér nemesek képesek valamit jéggé fagyasztani, akkor meg is olvaszthatják. Akár Morath talpa alatt is.

Galan türkiz szeme megrebbent, vagy a terv hallatán, vagy azért, mert nem Aelin fogja végrehajtani.

– Átláthatnak rajtunk.

– Más lehetőséget nem igazán látok.

Perranthból több ellátmányhoz hozzáférnének, talán még pihent csapatokat is kihívhatnának a városból. Viszont ahhoz, hogy visszavonuljanak…

Aedion végignézte, ahogyan egyesével törik meg a védvonalaikat, ahogyan a katonák erejükön felül igyekeznek talpon maradni.

Ha visszavonulnak, túlélhetik. Ha itt maradnak harcolni, meghalnak.

Ha így folytatják tovább, biztosan lázadás tör ki. Itt, a déli síkságokon biztosan végük.

Nincs garancia arra, hogy Rowan és a többiek megtalálják Aelint. Hogy Dorian és Manon megszerzi a harmadik rémkulcsot, aztán átadja a királynőjének, már ha egyáltalán kiszabadul, már ha egyáltalán megtalálják egymást ebben a káoszba fulladt világban. És ki tudja, hány crochant tud megnyerni nekik Manon, már ha sikerrel jár egyáltalán.

Az armada túlságosan szétszóródott Terrasen partvidékénél, semmire sem mennek velük, így csakis Briarcliffi Ansel seregei nyújthatnak némi segítséget. Már ha nem rágják le még a húst is addigra a csontjaikról. Nem sok választási lehetőségük maradt, ki kell tartaniuk addig, amíg megérkeznek. Az utolsó szövetségesük.

Mert Rolfe és a mikéniek... Ki tudja, jönnek-e egyáltalán. Egyetlen árva hangot sem hallottak felőlük.

– Add ki a parancsot a visszavonulásra! – mondta Aedion a hercegnek. – És szólj Endymionnak és Sellene-nek, hogy amint menekülni kezdünk, szükségünk lesz az erejükre.

Nekik kell majd hatalmas pajzsot képezni mögöttük, hogy védelmezzék őket, amíg a lehető legtávolabbra kerülnek Morath seregeitől.

Galan bólintott, visszahúzta véres sisakját sötét hajára, és belevetette magát a katonák háborgó tengerébe.

Vissza kell vonulniuk. Ilyen hamar, ilyen gyorsan. Az a rengeteg kiképzés… A tanulással, harcolással és hadvezérként töltött hosszú évek után ide jutott.

Vajon elérik egyáltalán Perranthot?

A rendezettség, amivel a hadsereg délnek vonult, teljességgel szertefoszlott, amikor elkezdtek visszavonulni északra. A tündérseregek maradtak csupán hátra, meg-megremegő, mégis fennmaradó mágikus pajzsokkal védték őket. A domboknál tartották Morath seregeit, míg ők visszavonultak Perranth irányába.

Lysandra el-elcsípte a bicegő, kimerült katonák zsémbelését, ahogy ló alakban elszaladt mellettük. Útközben felvett egy fiatal férfit a hátára, amikor észrevette, hogy gyakorlatilag kilógnak a belei a kettéhasított páncélból.

Hosszú kilométereken keresztül melegítette az oldalát a hátán elterülő férfiból szivárgó vér.

De a melegen csordogáló vérpatak már jó ideje elapadt. Megdermedt.

Ahogyan maga a katona is.

Lysandrának nem volt szíve levetni őt a hátáról, nem akarta csak úgy a harcmezőn hagyni a testét, hogy keresztültapossanak rajta. A vér egyébként is egymáshoz fagyasztotta őket.

Minden egyes lépés erőfeszítést kívánt, pedig Lysandra sebei gyorsabban gyógyultak, mint a körülötte lévő katonáké. Sokan elestek Perranth felé. Néhányukat felszedték, a társaik vagy idegenek cipelték tovább.

Voltak azonban, akik nem keltek fel többé.

Nem lett volna szabad ilyen hamar széttöredeznie az ellenállásnak.

Minél közelebb értek Perranthhoz, annál többen morogtak, hiába aludtak pár órát az első éjszakán. Hol a királynő? Hol a tüze?

Ő nem harcolhatott Aelinként – nem győzhetett volna meg senkit, és nem is lett volna elég ügyes ahhoz, hogy életben maradjon. És ha a Tűzhozó tűz nélkül harcolna... Akkor talán rá is jönnének az igazságra.

Elmenekült. Már megint.

A második éjszakán két csendes orgyilkos észrevette, hogy a halott katona még mindig Lysandra hátán fekszik.

Nem szóltak egy szót sem, csak meleg vizet hoztak, hogy kiolvasszák a fagyott vért és belsőségeket, amik összetapasztották őket. Aztán lemosták Lysandrát.

Aranyderes kanca formájában nem hálálkodhatott szóban, nem kérdezhette meg tőlük sehogy, tudják-e, mi ő. Mindenesetre kedvesen bántak vele.

Senki sem próbált a düledező táboron keresztülvágtató ló után nyúlni. Néhány katona sátrat húzott. Sokan a tűz mellett hajtották álomra a fejüket, köpenyek és kabátok alatt.

Lysandra füle csengett. A csata első fegyvercsörrenései óta csengett.

Nem tudta, hogyan talált rá a sátrára, de megtalálta, a sátornyílás lapja felhajtva az éjszakában, odabent beszélgetett Galannal, Ansellel és Rennel.

Allsbrook ura felvonta a szemöldökét, amikor Lysandra belépett, a feje majdnem a sátor tetejét súrolta.

Lóként. Még mindig ló alakban volt.

Ren botladozva felé lépett, pedig minden bizonnyal kimerültség húzta minden egyes porcikáját.

Lysandra kereste a mágiaszálat magában, azt, ami visszavarázsolja emberré, azt a ragyogó fényt, ami ismét összezsugorítja.

Négyen figyelték, ahogyan kereste, ahogyan megküzdött érte. A varázslat az utolsó csepp erejét is kiszívta belőle. Mire ismét a saját bőrébe került, már zuhant is le a szalmával fedett talajra.

Nem érezte, ahogyan a hideg a csupasz bőrét csípte, nem érdekelte, hogy térdre zuhan.

Ansel odaugrott, ráterítette a köpenyét.

– Hol a fenében voltál?

Még a Pusztaság királynője is sápadt volt, borvörös haja a fejéhez lapult a mocsok és a vér alatt.

Lysandra már beszélni is képtelen volt. Csak térdelt ott, magához szorítva a köpenyt.

– Napfelkelte előtt egy órával indulunk – jelentette ki Aedion, és a parancs egyértelműen jelezte, hogy a többiek leléphetnek.

Ansel és Galan bólintott, majd elhagyta a sátrat.

– Keresek neked ennivalót, hölgyem – mormolta Ren, aztán ő is kilépett a sátorból.

Szalma ropogott a bakancs alatt, majd odatérdelt elé. Aedion.

Az égvilágon semmi kedvesség nem ült az arcán. Ahogyan szánakozás és melegség sem.

Egy hosszú pillanatig csak bámulták egymást.

Aztán a herceg halkan felmordult:

– Baromság volt a tervetek.

Lysandra nem felelt, de önkéntelenül is behúzta a vállát.

– Baromság volt a tervetek – lehelte Aedion szikrázó tekintettel.

– Mégis hogy gondolhattad, hogy eljátszod őt, hogy magadra öltöd a kinézetét, és végül nem lesz semmiféle következménye a dolognak? Mégis mit gondoltál, hogyan oldod majd meg azt a problémát, hogy a seregek arra számítanak, hogy majd, te hamuvá porlasztod az ellenséget, de nem csinálsz semmit, csak elrohansz, és valamilyen állat képében jelensz meg?

– Nem hibáztathatsz engem ezért a visszavonulásért – szólalt meg Lysandra reszelős hangon. Az első néhány szó, amit az elmúlt napokban kiejtett.

– Hagytad, hogy Aelin a halálba vesse magát, minket pedig cafatokká szaggassanak itt. Ti ketten senkinek sem beszéltetek a kis tervetekről, egyikőtök sem szólt semmit olyanoknak, akik elmagyarázhatták volna, miféle következményekkel jár ez a háború, és hogy egy istenverte Tűzhozóra lesz majd szükségünk Morath ellen, nem pedig egy képzetlen, hasztalan alakváltóra!

Minden egyes szóval ütést mért Lysandra megviselt szívére.

– Mi csak…

– Ha szerintetek rendben van, hogy hagyjuk, hadd haljon meg Aelin, akkor legalább addig vártatok volna, amíg felégeti Erawan hordáit!

– Attól még Maeve ugyanúgy elfogta volna.

– Ha elmondtátok volna, akkor kitalálhattunk volna valami mást, másképp reagálhattunk volna, és akkor nem lennénk most itt, a fene vigyen el!

Lysandra a sáros szalmára bámult.

– Akkor hajíts ki a hadseregedből.

– Mindent tönkretettél. – Aedion szavai hűvösebbnek bizonyultak, mint az odakint fújó szél. – Mindent tönkretettetek ketten együtt.

Lysandra lehunyta a szemét.

Szalma zörgött, és tudta, hogy Aedion feltápászkodott, hiszen már a lehajtott feje fölül csendültek a szavak:

– Takarodj a sátramból!

Nem volt benne biztos, hogy képes még ennyi erőfeszítésre, pedig nagyon szerette volna. Muszáj is volt.

Harcolni fog. Nem hagyja magát. Dühöngeni fog, hogy Aedion így ostorozza őt, hogy rajta vezeti le a félelmét, a kétségbeesését.

Lysandra kinyitotta a szemét, és felnézett Aedionra. A herceg arcán tomboló dühre, gyűlöletre.

Nagy nehezen feltápászkodott, pedig minden egyes porcikája üvöltött a fájdalomtól. Egyenesen a szemébe nézett, ahogy Aedion hűvösen, gyűlölettel telin elismételte:

– Takarodj!

Mezítláb a hóban, egy szál köpenyben. Aedion Lysandra csupasz lábára pillantott, mintha csak most döbbenne rá. De nem érdekelte.

Úgyhogy Lysandra bólintott, szorosabbra húzta maga körül Ansel köpenyét, és kilépett a jéghideg éjszakába.

– Hová lett? – kérdezte Ren, egyik kezében egy bögre vízízű levesnek tűnő folyadékkal, másikban pedig egy darab kenyérrel. A lord úgy pásztázta a sátrat, mintha arra számítana, Lysandra ott lesz valahol az ágy, a szalma alatt.

Aedion arra a néhány értékes fahasábra nézett, ami ott ropogott a tűztálban, nem felelt.

– Mit műveltél? – lehelte Ren.

Hamarosan minden véget ér. Azóta el vannak átkozva, hogy Maeve elvitte Aelint. Azóta, hogy a királynője és az alakváltó megkötötte ezt az egyezséget.

Úgyhogy nem számított, mit válaszol. Nem érdekelte, hogy nem igazságos, hogy nem igaz.

Nem érdekelte, hogy képtelen szégyenkezni, amiért Lysandrát hibáztatta a biztos vereségért, amit az elkövetkezendő néhány nap valamelyikén mindenképpen elszenvednek, még azelőtt, hogy elérnék Perranth falait.

Azt kívánta, bár Lysandra felpofozta volna, ráüvöltött volna.

De csak hagyta, hadd dühöngjön. Aztán mezítláb kisétált a hóba.

Aedion ígéretet tett, hogy megmenti Terrasent, hogy tartja a frontot. Évekig tartotta is magát a szavához.

És mégis, most, amikor Morath ellen küzdenek, amikor valóban számít, kitart-e... Elbukott.

Összeszedi majd az erejét, hogy ismét harcba szálljon. Hogy fellelkesítse az embereit. Csak... előbb aludnia kell.

Aedion észre sem vette, hogy Ren távozott, nyilván az alakváltó keresésére indult, akiért annyira odáig volt.

Magához kellene hívnia a Romlás parancsnokait. Meghallgatni, szerintük hogyan kellene kezelni ezt a katasztrófát.

De képtelen volt rá. Semmit sem tett, csak bámulta a tüzet, miközben telt-múlt a hosszú éjszaka.

35. FEJEZET

Nem bízott ebben a világban, ebben az álomban. A társaiban, akik mellette gyalogoltak, akik idevezették. A harcos hercegben a tűlevél-zöld szemével és a terraseni illatával.

Benne egyáltalán nem mert hinni. Nem a szavai miatt, hanem azon puszta okból kifolyólag, hogy egyáltalán ott volt. Nem hitte el, hogy tényleg levette az álarcot, a béklyókat. Más álmokban is eltűntek már, olyan álmokban, amelyekről végül kiderült, hogy nem igazak.

De az aprónép azt mondta, hogy igaz. Minden igaz. Azt mondták, biztonságban van, pihenjen csak, majd ők vigyáznak rá.

És az a borzalmas, folytonos nyomás az ereiben… az is enyhült. Épp annyira, hogy gondolkozni, lélegezni, az ösztönös cselekedeteken túl bármit tenni tudjon.

Kieresztett, amennyit csak mert, de nem az egészet. Közel sem.

Úgyhogy aludt. Azt is csinálta már a többi álomban. Napokat, heteket élt át, és végül mindnek nyoma veszett, mint lábnyomoknak a tengerparti homokban.

De amikor felébredt, még mindig a barlangban volt, bár kissé homályosabbnak tűnt. A folyton doboló erő mélyebbre vándorolt, elszunnyadt. A bordáit kínzó fájdalom enyhült, az alkarját csúfító seb begyógyult – de a heg azért ott maradt.

Az egyetlen, ami megmaradt.

Aelin megnyomkodta az ujjával. Tompa fájdalmat érzett.

Sima volt – nem a heg, hanem az ujja. Sima, mint az üveg, ahogy összedörgölte a hüvelyk- és a mutatóujját.

A bőrkeményedéseknek nyoma veszett. Nem maradt semmi, sem az ujjain, sem a tenyerén. Teljesen üres lett, nyoma veszett a sok-sok évnyi edzésnek, a Távolvégben töltött időnek.

De ez az új heg és a tompa lüktetés alatta – legalább ez megmaradt.

A sziklás talajon fekve felmérte a barlangot.

A fehér farkas a hátánál feküdt, halkan horkolt. Az áttetsző lángok még mindig ott égtek körülöttük, parazsanként enyhítették a nyomást. De teljesen mégsem tudták.

Aelin nyelt egyet, hamuízt érzett a szájában.

A mágiája erre kinyitotta egyik szemét.

Aelin beszívta a levegőt. Ne itt, még ne!

Még ne! – suttogta a tűznek.

De a tűz körülötte és a farkas körül fellobbant, kiszélesedett, elhalványította a barlangot. Aelin megfeszítette az állkapcsát.

Még ne! – könyörgött. Majd csak akkor, ha biztonságosan megteheti. Távol tőlük.

A mágiája a csontjait szorongatta, de ügyet sem vetett rá. Megzabolázta.

A lánggömb vonakodva zsugorodni kezdett, és ismét átlátszóvá vált. Már ki tudta venni a víz által kialakított területet, az alvó társai alakját.

A harcos herceg a lángjaitól nem messze aludt, bebújt egy alkóvba a falnál. Rettentően kimerültnek tűnt, de a fegyvereit nem vette le.

Övéről kard lógott, a rubin lángolt Aelin tüzének a fényében.

Ismerte ezt a kardot. Egy ősi kard, amit ezen a vidéken kovácsoltak egy borzalmas háborúra.

Egykor az ő kardja volt. A mostanra nyomtalanul eltűnt bőrkeményedések tökéletesen illeszkedtek a markolathoz. A harcos herceg találta meg neki ezt a kardot. Egy ehhez hasonló barlangban, telis-tele olyan hősök kincseivel, akik már réges-régen a másvilágra költöztek.

Aelin szemügyre vette a herceg arcán és nyakán kígyózó tetoválást, ami végül eltűnt a ruhája alatt.

A párod vagyok.

Hinni akart neki, de ez az álom, ez az illúzió, amibe ringatta magát…

Nem illúzió.

Tényleg eljött érte.

Rowan.

Rowan Whitethorn. Most már Rowan Whitethorn Galathynius, a férje és társa a trónon. A párja.

A nevét tátogta.

Eljött érte.

Rowan.

Nesztelenül, olyan észrevétlen, hogy még a fehér farkas sem ébredt fel, Aelin felült, és megmarkolta a fenyő- és hóillatot árasztó köpenyt. Rowan köpenyét, aminek szálai közé beleivódott az illata.

Aelin felkelt, most biztosabban állt a lábán, mint korábban. Egyetlen gondolattal kiterjesztette a tűzbuborékot, ahogy átszelte az alvó herceget tőle elválasztó néhány lépésnyi távolságot.

Lenézett az arcára. Olyan jóképű volt, a vonásai mégis kemények.

Rowan kinyitotta a szemét, és Aelinre nézett, mintha még álmában is tudta volna, hol találja.

Kimondatlan kérdés csillant zöld szemében. Aelin?

Aelin ügyet sem vetett a néma kérdésre, képtelen lett volna megnyitni a kettejük közötti néma köteléket, inkább beitta a hím testének határozott vonalait, hatalmas méretét. Gyengéd, jeges szél simított végig a tűzfalon, egyfajta visszhangja a korábbi néma kérdésnek.

Aelin mágiája válaszképp fellángolt, az erő hulláma táncolt végig rajta.

Mintha tükröt talált volna magának a világban, mintha rálelt volna az ő énekét kiegészítő dallamra.

Ez egyik illúzióban vagy álomban sem történt meg. Egyik alkalommal sem ugrált örömében a lángja, hogy Rowan, az ereje ilyen közel került hozzá.

Tényleg itt van. Személyesen ő maga, eljött érte.

A lángok felolvadtak a hűvös barlangi levegőben. Nem, nem is felolvadtak, inkább visszakúsztak Aelinbe, és úgy kígyóztak, hatalmas, a láncait feszegető szörny képében.

Rowan. Rowan herceg.

Rowan lassan felült, majd megdermedt.

Tudja. Korábban már mondta Aelinnek, még mielőtt az öntudatlanságba mélyedt. A párod vagyok.

Nyilván elmondták neki. A társaik. Elide, Lorcan és Gavriel. Mind ott voltak a tengerparton, amikor minden pokollá vált.

Aelin mágiája fellángolt, ő pedig megmozgatta a vállát, szunnyadni küldte, várakozásra kérte – csak még egy kicsit.

Most itt van. Mindketten itt vannak.

Mégis mit mondhatna Rowannek, amivel magyarázhatná, helyrehozhatná a dolgokat? Mivel magyarázza, hogy ilyen borzalmasan kihasználta, hogy ennyi szenvedést okozott neki?

Vér fedte. Olyan sok vér, beleivódott sötét ruháiba. A nyakán lévő elmosódott foltok, a körme alatti félkörök alapján úgy tűnt, megpróbálta lemosni egy részét. De a bűz megmaradt.

Aelin ismerte ezt a szagot – tudta, kihez tartozik.

Megmerevedett a gerince, a végtagjai. Megfeszített állkapoccsal, élesen beszívta a levegőt. Erőt vett magán, hogy összeszorított fogain keresztül kifújja. Próbálta túltenni magát azon, hogy Cairn vérének a szagát érzi. Azon, amit a hím művelt vele. A mágiája vergődött, üvöltött.

Aztán nagy nehezen megszólalt, és azt kérdezte a hercegtől, akiből az otthon illata áradt:

– Életben van?

Jéghideg düh villant át Rowan szemén.

– Nem.

Halott. Cairn meghalt. Enyhült a feszültség Aelin testében – még ha csak egy kicsit is. A lángok is visszahúzódtak.

– Mi történt?

Rowan arcára nem ült ki bűntudat.

– Egyszer azt mondtad nekem Ködvárban, hogy ha valaha is eszembe jut megkorbácsolni, élve megnyúzol. – Rowan farkasszemet nézett vele, ahogy halálos csendben így folytatta: – Magamra vállaltam a feladatot, hogy megtegyem ezt Cairnnel a nevedben. És amikor végeztem, vettem a bátorságot, hogy lefejezzem, aztán elégessem, ami megmaradt belőle. – Elhallgatott, mintha bizonytalanság suhant volna át rajta. – Sajnálom, hogy elvettem előled a lehetőséget, és nem tehetted meg te magad.

Aelin képtelen volt meglepődni, nem csodálkozott azon, milyen kegyetlen bosszút állt Rowan. Mert ekkor felfogta a szavak jelentését. És ismét lélegzethez jutott.

– Nem kockáztathattam meg, hogy elhozzam ide, és te magad végezhess vele – folytatta Rowan Aelin arcát fürkészve. – De életben sem hagyhattam ott.

Aelin felemelte a kezét, és az üres, jelöletlen tenyerét tanulmányozta.

Cairn tette ezt. Annyira szétszaggatta, hogy újra össze kellett őt tenni. Eltörölte minden nyomát annak, aki és ami valaha is volt, amit látott és átélt.

Leeresztette a kezét.

– Örülök neki – felelte. Igazat mondott.

Rowan megremegett, és kissé lehajtotta a fejét.

– Most már... – Úgy tűnt, nem találja a megfelelő szavakat. – Megölelhetlek?

A Rowan hangjában csendülő mohó vágy végigfutott Aelinen, mégis hátralépett.

– Még... – Körbenézett a barlangban, nem foglalkozott azzal, hogy a válasz hallatán Rowan szeméből kiveszik a fény. A terem másik végében hatalmas tó nyaldosta a partot, sima és lapos volt, mint egy fekete tükör.

– Még fürdenem kell – szólalt meg Aelin ismét, halkan és reszelősen. Még ha a lábát fedő koszrétegen kívül más nem is mocskolta. – Le kell mosnom – próbálta újra megfogalmazni.

Rowan tekintete ellágyult, ahogy megértette. Tetovált kezével a közeli kővályúra mutatott.

– Van ott néhány mosdókendő, amivel megmosakodhatsz. – Ujjait végigfuttatta ezüstszínű haján, ami hosszabbra nőtt, mint amilyennek Aelin utoljára látta, legalábbis ebben a világban, ebben az igazságban, majd hozzátette: – Nem tudom, hogyan, de megtalálták a régi ruháidat is Ködvárban, és idehozták őket.

A szavak ismét távolivá váltak, szétolvadtak Aelin nyelvén.

A mágiája morgott, a vérét forralta, összeszorította a csontjait. Eressz ki! – üvöltötte. Eressz ki!

Mindjárt, ígérte Aelin.

Most! A mágiája vergődött. Aelin keze megremegett, ökölbe szorította, mintha azzal bent tarthatná.

Úgyhogy elfordult, és nem a vályú, hanem a messzebb fekvő tó felé indult.

A levegő felkavarodott mögötte, és érezte, hogy Rowan követi. Amikor rájött, hol akar fürdeni, figyelmeztette:

– Majdnem fagyos a víz, Aelin.

Aelin a fekete kőre ejtette a köpenyt, és a vízbe lépett.

Gőzpára szisszent, gomolygó felhőkben szállt körülötte. Egyre csak ment, minden egyes lépéssel elfogadta a víz csípését, a belőle áradó hőt nem tudta kioltani.

A víz tiszta volt ugyan, de a tó egyre lejtő fenekét homály fedte, Aelin pedig lebukott a felszín alá.

A víz némának bizonyult. Hűvösnek, hívogatónak, nyugodtnak.

Úgyhogy Aelin eleresztette a gyeplőt – csak egy nagyon kicsit.

Láng lobbant, amit aztán azonnal elfojtott a jéghideg víz. Teljesen kioltotta.

Enyhített a nyomáson, a hőség okozta, végtelennek tetsző ködön. Megnyugtatta, lehűtötte, és végre gondolatok formálódtak az elméjében.

Minden egyes odalent, a vízfelszín alatt, a sötétben kieresztett lánggal egyre közelebb érezte. Saját magát. Vagy legalábbis azt, ami megmaradt belőle.

Aelin. Ő Aelin Ashryver Whitethorn Galathynius, Terrasen királynője.

Még több mágia szivárgott ki belőle, de Aelin nem eresztette a gyeplőt. Mindet nem engedheti ki – most még nem.

Maeve fogságba ejtette őt, megkínozta. Cairnnel, az őrszemével kínoztatta. De megszökött, és a párja eljött érte. Megtalálta őt, ahogyan korábban is, hiába állt közöttük több évszázadnyi vérontás, veszteség és háború.

Aelin. Ő Aelin, és ez nem valami illúzió, hanem a valódi világ.

Aelin.

Beljebb úszott, Rowan pedig követte őt a partvonal mentén futó, a víz fölé lógó kősávon.

Aelin ismét a víz alá bukott, egyre lejjebb és lejjebb és lejjebb süllyedt, de csak a nyílt, hűvös vizet érezte, hiába kereste, nem találta a tó fenekét.

Csak úszott lefelé a sötétbe, a hidegbe.

Az ősi, jeges víz elvonta a lángokat, a hőséget, a nyomást. Kihúzta, kiszippantotta belőle, és magával vitte.

Addig hűtötte testének égő középpontját, míg végül formát öltött, mint egy vörösen izzó penge, amit a tűzből vízbe nyomnak.

Aelin. Ő Aelin.

A tó vize sosem látott napfényt, a hegyek sötét, hideg gyomrából érkezett ide. Még a legedzettebb tündérharcosokkal is perceken belül végezne.

Aelin mégis úgy úszkált ott, mintha nap melengette erdei tavacska lenne.

Taposta a vizet, és időről időre hátrahajtotta a fejét, hogy megmossa a haját.

Rowan egészen addig fel sem fogta, hogy ilyen hevesen ég, amíg bele nem lépett a jéghideg vízbe, és gőz szállt fel.

Aelin némán belevetette magát a vízbe, lebukott a felszín alá. A víz olyan kristálytiszta volt, hogy Rowan Aelin ragyogó testének minden egyes mozdulatát pontosan látta. Mintha a víz lehámozta volna a nő testét, hogy megmutassa a benne égő lelket.

Ám minden egyes lélegzettel, amiért feljött odalentről, egyre kevésbé ragyogott, egyre halványodott a fénye, ahogy újra és újra leúszott a mélybe.

Vajon a benne lobogó lángok miatt nem akarta, hogy hozzáérjen, vagy egyszerűen csak le akarta mosni magáról Cairn mocskát? Talán mindkettő. De legalább beszélt már, kezdett kitisztulni a tekintete.

És tiszta is maradt, ahogy egyre csak taposta a vizet, pedig már alig ragyogott, és felnézett oda, ahol Rowan a tó fölé nyúló, fekete sziklán állt.

– Bejöhetnél hozzám – szólalt meg végül.

Bár semmiféle tűz nem lobogott a szavaiban, Rowan mégis kihallotta belőle az őszinte meghívást. Nem azért, hogy úgy érintse a testét, ahogyan valóban akarta, hogy érezze, tényleg itt van vele, hanem csak azért, hogy vele legyen.

– Veled ellentétben – igyekezett rezzenéstelenül felelni, miközben majd összecsuklott a lába attól, hogy Aelin szemében felismerés csillant – engem valószínűleg nem tartana melegen a mágiám, ha bemennék.

Pedig mennyire szeretett volna! Az istenekre, legszívesebben bevetette volna magát a vízbe. De nagy nehezen hozzátette:

– Ez egy ősi tó. Jobb, ha kijössz. – Még mielőtt valami felbukkan benne.

Azonban Aelin nem fogadta meg a tanácsot, egyre csak körözött a karjával a vízben. Komoran, óvatosan fürkészte őt.

– Nem törtem meg – mondta halkan. Rowan szíve meghasadt a szavak hallatán. – Semmit sem mondtam el nekik.

Nem dicséretet várt, nem büszkélkedni akart vele. Pusztán közölni akarta a tényeket vele, az uralkodótársával, hogy tudja, hogy állnak ebben a háborúban. Hogy mit tudhatnak az ellenségeik.

– Tudtam, hogy nem fogsz – nyögte végül.

– Maeve... Maeve megpróbált meggyőzni róla, hogy ez az egész csak egy rossz álom. Amikor Cairn végzett velem, vagy talán utána, nem tudom, megpróbált beférkőzni az elmémbe. – Körbepillantott a barlangban, mintha látná a falakon túl húzódó világot. – A mesék, amiket szőtt, annyira valóságosnak tűntek… – Lebukott a felszín alá. Talán szüksége volt a tó hűs vizére ahhoz, hogy ismét hallja a saját hangját, talán távolságot kellett tartania közöttük, hogy egyáltalán kiejthesse a szavakat. Amikor ismét előbukkant, hátrasimította a haját. – Ilyennek tűntek.

Nem is igazán akarta tudni, mégis megkérdezte.

– Miféle álomképek voltak?

Hosszas hallgatás felelt.

– Most már nem számít.

Túl korán kérdezett – már ha egyáltalán választ kap valaha.

Aztán Aelin halkan megszólalt:

– Mennyi idő telt el?

A három évszázadnyi kiképzés során megszerzett önuralom minden egyes cseppjére szüksége volt, hogy ne üljön ki az arcára az a kétségbeesés és fájdalom, amit Aelin miatt érzett.

– Két hónap, három nap és hét óra.

Aelin szája megfeszült, vagy a hosszú idő miatt, vagy azért, mert minden egyes külön töltött órát számon tartott.

Végigfuttatta ujjait a haján, a tincsek ott lebegtek körülötte a vízen. Még mindig túl hosszúnak tűnt, hiába telt el két hónap.

– Minden egyes... alkalom után meggyógyítottak. Hogy ne tudjam pontosan, mi az, ami valóban megtörtént, mi az, ami csak az elmémben volt, és hogy mi az igazság. – A hegeit eltörölve Maeve-nek több esélye volt arra, hogy meggyőzze, ez az egész sosem történt meg. – De a gyógyítók nem emlékeztek rá, milyen hosszú volt a hajam, vagy talán csak Maeve akart még jobban összezavarni, úgyhogy hosszúra növesztették.

Aelin szeme elsötétedett, talán mert eszébe jutott, miért kellett egyáltalán ismét kinöveszteniük a haját.

– Szeretnéd, ha levágnám olyan hosszúra, mint amilyen akkor volt, amikor utoljára láttalak? – Rowan szavai már-már torokhangon buktak ki a száján.

– Nem. – Vízgyűrűk remegtek Aelin körül. – Meg akarom tartani, hogy emlékezzek rá.

Arra, hogy mit tettek vele, hogy mit élt túl, és mit védett meg. Még azok után is, amit Cairnnel művelt, azok után, hogy gondosan ügyelt rá, életben maradjon és végig üvöltsön, Rowan azt kívánta, bár lélegezne még, hogy még hosszasabban kínozhassa, mielőtt végez vele.

És amikor megtalálja Maeve-et…

De nem, ez nem őt illeti. Végzett Cairnnel, és nem bánta meg. De Aelin... Maeve Aeliné.

Még akkor is, ha a vizet taposó nő mintha egyáltalán nem gondolt volna a bosszúra. Még csak árnyéka sem látszott annak, hogy tomboló düh táplálná a lelkét.

Rowan nem hibáztatta. Tudta, hogy időbe telik majd, időbe és jókora távolságba az, hogy a belső sebek is begyógyuljanak. Már ha begyógyulnak egyáltalán.

De együtt dolgozik majd rajta Aelinnel, ahogy tud, segíteni fog neki. És ha Aelin sosem lesz olyan, mint azelőtt, ami vele történt, hát akkor is ugyanúgy szeretni fogja.

Aelin a vízbe dugta a fejét, és amikor ismét kihúzta, így szólt:

– Maeve valg gallért akart a nyakamra tenni. Azért ment el, hogy megszerezze. – Aelin félelmének illata Rowanig szállt, aki azonnal közelebb lépett a szikla pereméhez. – Ezért... Ezért tudtam megszökni. A biztonság kedvéért a tábor közepére vitetett, de...

Elhallgatott, de azért Rowan szemébe nézett.

Hagyta, hadd olvassa ki a szavakat, amiket képtelen volt kiejteni, hadd értse meg némán, ahogyan régen is mindig kommunikáltak. Nem megszökni akartam.

– Nem, tűzszívű lány – lehelte Rowan a fejét ingatva. Teljesen elborzadt. – Nem... Nem volt semmiféle gallér.

Aelin pislogott, és oldalra billentette a fejét.

– Azt is álmodtam?

Rowan meghasadó szívvel kereste a szavakat. Nagy nehezen rátalált a megfelelőekre.

– Nem... Igaz volt. Legalábbis Maeve úgy hitte. De a gallérok, a valgok jelenléte… Az a mi hazugságunk volt. Hogy előcsalogassuk Maeve-et, és messzire kerüljön tőled és Doranelle-től.

Csak a víz halk csobbanása törte meg a csendet.

– Szóval nem volt gallér?

Rowan térdre ereszkedett, és a fejét rázta.

– Ha… Aelin, ha tudtam volna, mit tesz, ha tudom, miféle elhatározásra jutsz…

Akár el is veszíthette volna. Nem Maeve, az istenek vagy a Zár miatt, hanem a saját átkozott döntései miatt. A hazugság miatt, amit kitalált.

Aelin megint a víz alá merült. Olyan mélyre, hogy amikor fellángolt a mágiája, gyakorlatilag csak egy villanást látott belőle.

Fény áradt Aelinből, keresztülhasított a tavon, megvilágította a köveket, a nedves mennyezetet odafent. Egy néma kitörés.

Rowan lélegzetvétele szaggatottá vált. De aztán Aelin ismét a felszín felé lökte magát, és a fény felhőpamacsokban kavargott körülötte. Mire felért, szinte teljesen eltűntek.

– Sajnálom – mondta végül Rowan.

Aelin ismét oldalra billentette a fejét.

– Nincs miért sajnálkoznod.

Dehogynem, nagyon is volt. Csak rátett egy lapáttal a félelmére, a kétségbeesésére. Hiszen…

– Ha nem hintetted volna el azt a hazugságot Maeve számára, ha nem mondja el nekem, akkor valószínűleg nem lennék most itt – folytatta Aelin.

Rowan próbált úrrá lenni háborgó gyomrán, igyekezett leküzdeni a késztetést, hogy utánanyúljon, hogy a megbocsátásáért könyörögjön. Annyira nagyon igyekezett.

– És a többiek? – kérdezte Aelin.

Nem tudta… Hogyan is tudhatta volna, hogyan, miért és hol váltak el az útjaik. Úgyhogy Rowan elmesélt neki mindent, amilyen tömören és amilyen nyugodtan csak tudta.

Amikor a végére ért, Aelin hosszú percekig hallgatott.

A sötétségbe bámult, és csak a taposása keltette hullámok törték meg a csendet. Lassanként teljesen elvesztette azt a frissen kovácsolt pengére emlékeztető ragyogást.

Végül Rowan felé fordult.

– Maeve azt mondta, hogy te és a többiek északon vagytok. Hogy láttak ott a kémei. Ezt is az ő megtévesztésére tetted?

Rowan a fejét rázta.

– Úgy tűnik, Lysandra nagyon alapos munkát végzett.

Aelin nagyot nyelt.

– Hittem neki.

Egyfajta vallomásnak tűntek a szavai.

Rowan hirtelen a saját hangját hallotta:

– Egyszer azt mondtam neked, hogy még ha a halál el is választ minket, minden egyes világot felforgatok, amíg meg nem talállak. – Röviden Aelinre mosolygott. – Tényleg azt hitted, hogy ez most mégis megállíthat?

Aelin összeszorította az ajkát, és végre megjelentek a szemében azok a kínzó érzelmek.

– Meg kellett volna mentened Terrasent.

– Tekintve, hogy süt a nap, szerintem Erawan még nem győzedelmeskedett. Úgyhogy majd megmentjük együtt.

Nem gondolt arra, hogy mi lesz a végső ár, amit Erawan megállításáért kell majd fizetni. És úgy tűnt, Aelinnek sem volt sietős, hogy megbeszéljék, mivel így szólt:

– Terrasenbe kellett volna menned. Szükségük van rád.

– De nekem még annál is jobban szükségem van rád. – Rowant nem rettentette el a hangját mélyítő kíméletlen őszinteség. – És Terrasennek is szüksége lesz rád. Nem Lysandrára, aki eljátszik téged, hanem rád.

Apró bólintás.

– Maeve sereget toborzott. Nyilván nem csak azért, hogy engem őriztessen, amíg távol van.

Rowan korábban félretette ezt a gondolatot, hogy majd később foglalkozik vele.

– Lehet, hogy csak meg akarja húzni a védvonalait, ha esetleg Erawan győzne a tenger túlpartján.

– Gondolod, hogy tényleg csak ezt tervezi?

– Nem – vallotta be Rowan. – Nem hiszem.

És ha Maeve Terrasenbe akarja vinni a sereget, akár azért, hogy összeálljon Erawannal, akár azért, hogy újabb oldalról támadja a királyságukat, hogy akkor sújtson le rájuk, amikor a leggyengébbek, akkor sietniük kell. Vissza kell térniük. Méghozzá azonnal. A párja szemének csillogása alapján Rowan tudta, ugyanazt gondolja, ugyanúgy retteg ő is.

Aelin nagyot nyelt, majd suttogva így szólt:

– Annyira fáradt vagyok, Rowan.

Rowan szíve ismét elfacsarodott.

– Tudom, tűzszívű lány.

Szólásra nyitotta a száját, hogy tovább beszéljen, hogy kicsalogassa őt, és végre legalább átölelhesse, még ha szavak nem is enyhíthetnek a terhen, amit cipel, ám ebben a pillanatban észrevett valamit.

Ősrégi, mindenütt gondosan faragott csónak bontakozott ki a homályból.

– Gyere ki a partra!

A csónak nem csak sodródott – mintha húzták volna. Rowan épphogy csak ki tudta venni a két sötét alakot a vízfelszín alatt.

Aelin nem tétovázott, nyugodt mozdulatokkal úszni kezdett felé. Azonnal elfogadta a felé nyújtott kezet, és hagyta, hogy Rowan ráterítse a köpenyét, miközben a csónak elhaladt mellettük.

Fekete, angolnaszerű lények húzták a csónakot, akkorák voltak, mint egy-egy halandó ember. Uszonyaik ében fátyolként lebegtek mögöttük, és hosszú farkuk minden egyes, előrehajtó lendítésével kivillant tejfehér szemük. Vakok voltak.

Egészen a tó széléig hajtották a csónakot, ami olyan nagy volt, hogy akár tizenöt hím tündér is elfért volna benne. Alacsony, vékony testek bukkantak fel a gyér fényben, és az aprónép kikötötte a csónakot az egyik közeli sztalagmithoz.

A többiek nyilván hallották, ahogy Rowan ráparancsolt Aelinre, mert most ők is megjelentek, karddal a kezükben. Elide néhány lépésnyire lemaradva követte őket Fenrysszel az oldalán, a hím továbbra is farkas alakban maradt.

– Nem gondolhatják komolyan, hogy azzal menjünk be a barlang mélyére – mormolta Lorcan.

Aelin feléjük fordult, hajából víz csöpögött csupasz lába mellé a kőre. Egy fél gondolattal megszáríthatta volna, mégsem tette.

– Vadásznak ránk.

– Ezzel mi is tisztában vagyunk! – vágott vissza Lorcan, és ha Aelin nem hagyta volna, hogy a vállán nyugtassa a kezét, Rowan biztosan belehajítja a hímet a tóba.

Azonban Aelin továbbra is komoran, higgadtan nézte őket.

– Csak a barlangokon keresztül juthatunk el a tengerig.

Botrányos kijelentés volt.

Több mint százötven kilométerre jártak a tengertől, a kontinens belsejében, és még soha senki nem talált egyetlen barlangjáratot sem, ami egyenesen a tengerbe nyílt volna. Ahhoz északra kellett volna menni, keresztül a hegyláncolaton, majd nyugatnak a Kambrium-hegység felé, és alatta elhajózni egészen a partig.

– Gondolom, ők mondták neked. – Lorcan vonásai kőkemények voltak.

– Vigyázz a szádra! – mordult fel Rowan. Fenrys is kivillantotta a fogát a sötét hajú harcosra, még a szőrét is felborzolta.

Aelin azonban csak ennyit felelt:

– Igen. – Állát továbbra is felszegte. – Felettünk minden tele van katonákkal és kémekkel. Csakis alattuk juthatunk ki.

Elide előrelépett.

– Én veled megyek. – Hűvös pillantást lövellt Lorcan felé. – Te próbára teheted a szerencsédet odafent, ha ennyire nem hiszel nekik.

Lorcan állkapcsa megfeszült, és Rowan valamelyest élvezte, hogy Perranth úrnője néhány szóval felülkerekedik a harcoson, akit több száz év edzett ilyen keményre.

– Azért nem ártana végiggondolni, miféle nehézségek várnának ránk – jegyezte meg Lorcan.

– Nincs időnk végiggondolni – vágott közbe Rowan, mielőtt Elide visszavághatott volna. – Mozgásban kell maradnunk.

Gavriel előrelépett, hogy közelebbről is szemügyre vegye a kikötözött csónakot, illetve a vastag deszkákon heverő, ellátmánynak tűnő csomagokat.

– És honnan tudjuk majd, merre menjünk? – kérdezte.

– Elkísérnek – felelte Aelin.

– És ha magunkra hagynak? – vitatkozott Lorcan.

Aelin a harcosra emelte rezzenéstelen tekintetét.

– Akkor kénytelen leszel egyedül kitalálni.

Csupán ez jelezte, ez az egyetlen szikra, hogy miféle tűz lobog a nyugodt szavak mögött.

Ezután már nem volt mit megvitatni. Csomagolniuk sem igazán kellett. A többiek elfordultak, és a csónakot vizslatták, hogy Aelin zavartalanul öltözhessen a tűz mellett, majd Rowan párja ismét felbukkant, csizmában, nadrágban és rövid, szürke kabát alatti több réteg ruhában. Elég volt egyetlen pillantást vetnie rá a ködvári ruháiban, Rowan gyomra máris összerándult.

Már nem meztelen, szökött rab volt. De nem is villanyozta fel az arcát a régi pajkosság, boldogság, féktelen vadság.

A többiek a csónakban vártak, ott ültek már a magas oldalak közé épített padokon. Fenrys és Elide a lehető legtávolabb foglalt helyet Lorcantől, Gavriel volt a türelmes arany ütközőpont közöttük.

Rowan a parton várt, és kinyújtotta a kezét Aelin felé, amikor a királynő megérkezett. Minden egyes lépése tudatosnak tűnt, mintha még mindig csodálkozna, hogy szabadon mozoghat. Mintha hozzá kellene szoknia, hogyan kell járni a láncok súlya nélkül.

– Miért? – gondolkozott hangosan Lorcan, leginkább csak magának mormolva. – Miért segítenek nekünk ennyit?

Egy pillanattal később megkapták a választ.

Aelin néhány lépésnyire a csónaktól és Rowan kinyújtott kezétől megtorpant. Visszafordult a barlang felé. Az aprónép kikukucskált a nyírfaágak, a kövek, a sztalagmitok közül.

Aelin lassan, mélyen meghajolt előttük.

Rowan esküdni mert volna, hogy az összes aprócska fej lefelé mozdult válaszképpen.

Az egyik közeli szikla fölé két csontos, szürke kéz emelkedett, valami csillogót tartott a markában, amit aztán letett a kőre.

Rowan megdermedt. Ezüstből, gyöngyökből és gyémántból készült korona ragyogott a kövön, a formája kitárt hattyúszárnyakat idézett.

– Mab koronája – lehelte Gavriel.

Fenrys azonban elkapta a tekintetét, a sötétség felé fordult, és maga köré fonta a farkát.

Aelin botladozva a korona felé lépett.

– De… de hát beleesett a folyóba.

Rowan nem akarta tudni, mikor látta Aelin a koronát, hogy miért eshetett a folyóba. Maeve folyamatosan őriztette a húgai koronáit, csak hivatalos alkalmakkor állította ki őket a tróntermében. A testvérei emlékére, ezt állította. Rowan néha elgondolkozott, nem emlékeztetőnek szánta-e, miszerint túlélte őket, és végül egyedül az övé lett a trón.

A szürke kéz felkúszott a szikla szélén, és némán közelebb lökte a koronát.

Vedd el!

– Tudni akartad, miért segítenek – mondta Gavriel halkan Lorcannek, miközben Aelin a szikla felé tartott. Arcán csupán néma ünnepélyesség látszott. – Mert nemcsak Brannon örököse, hanem Mabé is.

Az ükanyja örököse, ezt mondta Maeve. Megörökölte az erejét, a halhatatlanságát.

Aelin ujjai a koronára kulcsolódtak, óvatosan felemelte. Élő holdfényként csillogott a kezében.

Testvérem, Mab vérvonala is megjelent benned. Elide szerint ezt mondta Maeve a tengerparton. És úgy tűnt, igaza is volt.

De Aelin nem vette fel a koronát, amikor ismét elindult Rowan felé, ezúttal már biztosabb léptekkel. Rowan igyekezett nem fennakadni azon, milyen elviselhetetlenül sima Aelin keze, ahogy az övé köré fonódott, és besegítette a csónakba, majd ő maga is beszállt, csak utána oldotta ki a kötelet, ami a partnál tartotta őket.

Gavriel szavaiból áradt, mennyire le van nyűgözve:

– És így az ő királynőjük is.

Aelin Gavriel szemébe nézett, gyakorlatilag ragyogott a korona a kezében.

– Igen. – Csupán ennyit mondott, ahogy a csónak nekivágott a sötétségnek.

36. FEJEZET

– Mennyi időbe telik, mire elérjük a partot? – Elide suttogása visszhangot vert a folyó vájta barlangjárat falain.

Pánikba esett, amikor a csónak maga mögött hagyta a parti fényt, és eltűnt a tó túloldalán nyíló egyik járatban, ahol olyan sűrű sötétség uralkodott, hogy nem látta a saját arca elé emelt kezét. Hogy valaki csapdába essen ilyen sötétben órákra, napokra vagy akár még tovább…

Ilyen lehetett a vaskoporsóban? Aelin nem mutatta, hogy zavarná a fojtogató sötétség, és nem úgy tűnt, mintha meg akarná világítani előttük az utat. Egyetlen parazsat sem idézett meg.

Azonban az aprónép a jelek szerint felkészülten érkezett. Néhány szempillantással azután, hogy bejutottak a szurokfekete járatba, kék fény lobbant az íves csónakorról lógó lámpásban.

Nem fény, de nem is mágia. Apró bogarak árasztottak halványkék derengést, mintha mindegyik lenyelte volna egy csillag szívét.

Megtelt velük a lámpás, és halovány fényük beborította a víz által simára csiszolt falakat. Gyér, megnyugtató világosságot árasztottak. Legalábbis Elide ilyennek érezte.

A hím tündérek feszülten figyeltek, szemük állatias fénnyel csillogott, a lámpás fényében fürkészték a járatot, miközben azok a különös, kígyószerű lények hajtották őket előre.

– Nem haladunk valami gyorsan – válaszolta Rowan Aelin mellett a csónak farában. Fenrys a királynő lábánál szunyókált. A csónak elég nagy volt ahhoz, hogy mindannyian lefeküdhessenek a padok közé, vagy összegyűljenek a csónak orrának közelében, és közösen fogyasszák el a gyümölcsökből és sajtokból álló ellátmányt. – És nem tudjuk, mennyire egyenesek ezek a járatok. Józan becsléssel is több napig úton leszünk.

– Odafent, gyalog három hétbe telne – magyarázta Gavriel. Aranyszínű haját ezüstössé festette a lámpás fénye. – Talán még tovább is.

Elide a gyűrűjével játszadozott, ide-oda forgatta az ujján. Inkább gyalogolna egy hónapon keresztül, mintsem itt ragadjon ezekben a sötét, levegőtlen járatokban.

De nem volt más választásuk. Anneith nem figyelmeztette suttogva veszélyre – az égvilágon semmit sem szólt, amikor bemásztak a csónakba. Sem akkor, amikor Aelin megkapta a tündérkirálynő koronáját, ami születése révén őt illette, az ő öröksége volt.

A királynő az egyik zsákjukba rejtette Mab koronáját, mintha nem lenne több egy tartalék kardövnél. Nem szólt egy szót sem, és ők sem kérdeztek tőle semmit.

Az elmúlt néhány órában csak ült ott hátul, sima kezét tanulmányozta, és időnként vissza-visszapillantott a mögöttük húzódó fekete víztömegre. Hogy mire számított, mit lát majd a saját elmosódott tükörképén kívül, Elide nem akarta tudni. Ezen a vidéken annyiféle kegyetlen, ősi lény portyázott, hogy össze sem tudták volna számolni, és a többségük nem szívelte a halandókat.

Elide a csomagjaiknak dőlt, majd balra pillantott. Lorcan oda ült le, a csónak széléhez. Közelebb, mint az elmúlt hetekben bármikor.

Észrevette, hogy figyeli, és sötét pillantása Elide-ra vándorolt.

Elide hosszú másodpercekig nézte.

Azért mászott Maeve után a parton, hogy megmentse Aelint. És ő találta meg a királynőt a szökése során, ő gondoskodott róla, hogy élve kijusson. Ez felülírja vajon azt, hogy ő hívta a partra Maeve-et? Még ha Maeve állította is a csapdát, még ha Lorcan nem is tudta, mit tervezett Maeve Aelin számára, jóvátehette ennyivel, hogy úgy döntött, odahívja a tündérkirálynőt?

Utoljára a hajón beszéltek barátokként, a Maeve armadájának érkezését megelőző órákban. Lorcan azt mondta, beszélniük kell, és Elide azt hitte, a jövőjükről van szó, róluk.

De talán csak azt akarta elmondani neki, amit tett, hogy nem lett volna szabad azelőtt cselekednie, hogy Aelin terve teljesen kibontakozik. Elide elengedte a gyűrűt.

Lorcan érte tette. Ezt pontosan tudta. Azért hívta oda Maeve armadáját, mert attól félt, Melisande hajóhada elpusztítja őket. Érte tette, ahogy leeresztette a pajzsot aznap is, amikor Fenrys kiharapott egy darabot a karjából, cserébe azért, hogy Gavriel meggyógyítsa.

De a királynő csak ült tovább némán mögöttük, heves tüzének nyomát sem látták, ahogyan veszedelmes mosolyát sem, amit akkor villantott fel, amikor valaki útját állta... Két hónapot töltött egy szadista társaságában. Két szadistáéban. Ez volt az ár, a teher, amit Aelin és mindannyian viselnek.

Ez a némaság, a tüzének megcsappanása Lorcan hibája. Nem teljesen, de sok szempontból az övé.

Lorcan szája megfeszült, mintha leolvasta volna a gondolatokat az arcáról.

Elide ismét előrefordult, épp akkor, amikor a járat plafonja olyan alacsonyra süllyedt, hogy ha kinyújtja a kezét, akár meg is érinthette volna. Egyre szűkebbé és szűkebbé vált a hely…

– Valószínűleg most megyünk át egy nagyobb járatba – mormolta Lorcan, mintha a félelmet is leolvasta volna az arcáról. Vagy talán csak megérezte az illatán.

Elide nem felelt. Azonban a lelkében lobbanó hála szikráját sem tudta elfojtani.

Így haladtak egyre tovább az ősi, néma sötétségben, és ezután jó darabig senki sem szólalt meg.

A gallér nem volt valódi.

Maeve hadserege viszont igen.

És Dorian Manonnal az oldalán továbbra is a harmadik rémkulcsot keresi. Ha megszerzi magától Erawantól, bárhol tárolja is a valg király, ha mindhárom kulcs a birtokába kerül…

Csupán a csobbanások törték meg a csendet, ahogyan a víz a csónaknak ütközött, jó ideje nem hallottak egyebet.

Gavriel a csónak orrában őrködött, Lorcan pedig megfeszített állkapoccsal a jobb oldalt vigyázta. Fenryst és Elide-ot elnyomta az álom, Perranth úrnője a farkas oldalára hajtotta a fejét, a legfehérebb havat idéző bundán tintafekete tincsek omlottak szét.

Aelin Rowanre pillantott. A hím mellette ült, de nem ért hozzá. Aelin az ölében nyugtatta ökölbe szorított kezét. Egyetlen pislogás jelezte csupán a félhomályban, hogy Rowan minden egyes mozdulatára odafigyel.

Aelin belélegezte a herceg illatát, hagyta, hogy az ereje mélyebbre hatoljon benne.

Dorian és Manon bárhol járhat most. Ostobaság lenne a boszorkányt és a királyt keresniük. Vagy találkoznak újra, vagy nem. És ha Dorian megtalálja a harmadik kulcsot, és elhozza neki, akkor megfizeti az árat, amit az istenek kívánnak tőle. Amivel Terrasennek, a világnak tartozik.

Ám ha Dorian úgy dönt, ő maga vet véget ennek az egésznek, ha ő kovácsolja meg a Zárat… Aelin gyomra felfordult. Doriannek megvan hozzá az ereje. Éppúgy, ahogyan neki, ha nem még inkább.

Neki kellene meghoznia ezt az áldozatot. Az ő vérének kellene megmentenie mindenkit. Hogy hagyja, hadd lépjen Dorian a helyébe...

Megtehetné.

Muszáj is lesz. Erawan nyilván rávetette magát Terrasenre, és Maeve serege is számtalan borzalommal kecsegtet, így hát legjobb lenne, ha Dorianre hagyná ezt a feladatot. Rá merné bízni.

Még akkor is, ha sosem bocsátana meg magának utána.

Ez az ő adóssága, neki kellene megfizetni. Ha kudarcot vall, talán az lenne a büntetése, hogy kénytelen együtt élni saját magával a továbbiakban. Ahogyan azzal is, ami az elmúlt hónapokban történt vele.

A föld alatti folyó sötétsége összenyomta, köréfonta karjait, és jó erősen megszorította.

Más volt, mint a vaskoporsó sötétsége. Más, mint az a sötétség, amit saját magában talált.

Egy olyan hely, ahonnan talán sosem szabadul majd teljesen.

A mágiája megmoccant, kezdett felébredni. Aelin nagyot nyelt, nem volt hajlandó tudomást venni róla. Engedni neki.

Nem teszi. Nem teheti. Még nem. Még nem áll készen rá.

Látta Rowan arckifejezését, amikor arról beszélt, mire határozta el magát a gallérral kapcsolatos hazugsága hallatán. Észrevette, hogyan néznek rá a társai, szánalommal és félelemmel a szemükben. Amiatt, amit vele tettek, amivé vált.

Új testet kapott. Idegen, különös testet, mintha kirántották volna az egyikből, és belegyömöszölték volna a másikba. Teljesen más volt, mint a különböző alakjai között váltani. Nem próbált meg visszaváltozni az emberi testébe. Nem látta értelmét.

Néma csendben ült, ahogy a csónak egyre haladt a félhomályban, és magán érezte a többiek tekintetének súlyát. A rettegésüket. Érezte, hogy azon gondolkoznak, pontosan mennyire tört meg.

Nem adod fel!

Tudta, hogy megtörtént, hogy valóban az anyja beszélt hozzá, nem más.

Nem adja fel. Nem adja meg magát annak, amit vele tettek. Ami megmaradt belőle.

A mellette lévő társaiért, azért, hogy eloszlassa a kétségbeesésüket, a félelmüket – nem adja fel.

Harcolni fog, foggal-körömmel küzd majd, hogy visszaszerezze azt, aki korábban volt. Visszaemlékszik majd, hogyan járjon fesztelenül, hogyan vigyorogjon, kacsintson. Harcolni fog a lelkét csúfító folt ellen, rá sem hederít majd. Ez az utazás a sötétben lehetőséget nyújt arra, hogy összerakja magát – csak annyira, hogy meggyőzhessen másokat.

Még akkor is, ha most már ott lakozik benne az a széttöredezett sötétség, még akkor is, ha már beszélni is nehezére esik – azt fogja mutatni, amit látni akarnak.

A Tűzhozót, aki nem tört meg. Tűzszívű Aelint.

A világnak is ezt fogja hazudni. Eléri, hogy elhiggyék.

Egy nap talán ő maga is elhiszi majd.

37. FEJEZET

Napokon át utaztak szinte teljes némaságban.

Egészen pontosan három napon át, már ha Rowan és Gavriel érzékei jól működtek. Talán utóbbinál zsebóra is volt. Aelint nem igazán érdekelte.

Mindhárom napot azzal töltötte, hogy végiggondolja, mi történt, mi áll előtte. Néha a mágiája olyan hangosan üvöltött, hogy minden gondolatát elnyomta. Néha elszunnyadt. De sosem engedett neki.

Keresztülhajóztak a sötétségen, alattuk a folyó olyan sötét volt, hogy akár magának Hellasnak a birodalmában is járhattak volna.

Már közel jártak a negyedik nap végéhez a sötétben, a kövek között, a kísérőik fáradhatatlanul vonszolták a csónakot, amikor Rowan azt mormogta:

– Most érünk a buckamanók területére.

Gavriel hátrafordult a csónak orrában.

– Honnan tudod?

Fenrys, aki továbbra is farkas alakban feküdt mellette, odafordította a fülét.

Aelin nem kérdezte meg tőle, miért maradt farkasformában. Hiszen tőle sem kérdezte meg senki, miért maradt tündér alakban. De úgy sejtette, ha Fenrys visszaváltozna tündérré, úgy érezné, beszélnie kell. Olyan kérdésekre válaszolni, amelyekre talán még nem áll készen. Még az is előfordulhat, hogy egyre csak ordítana és ordítana amiatt, amit velük és Connall-lel műveltek.

Rowan tetovált ujjával egy fali mélyedés felé mutatott. Árnyékok leplezték a nagy részét, de ahogy a lámpás kék fénye rávetült, arany csillogott a köves talajon. Ősrégi arany.

– Mi az a buckamanó? – kérdezte Elide suttogva.

– Sunyi, rosszindulatú lények – felelte Lorcan a járatot fürkészve. Keze a kardja markolatára siklott. – Aranyat és kincseket hordanak össze, királyok és királynők ősi sírjaiba férkőznek be, hogy kincsekkel vehessék körbe magukat. Gyűlölik a fény minden formáját. Remélhetőleg ennyi is elég lesz, hogy távol tartsa őket.

Elide összerezzent, és legszívesebben Aelin is így tett volna.

Helyette azonban összeszedte magát, és megkérdezte Rowant:

– Ezek ugyanazok, mint amik a sírdombok alatt laknak, ahol jártunk?

Rowan kihúzta magát, megcsillant a szeme a kérdése hallatán – vagy talán magától a ténytől, hogy egyáltalán megszólalt. Az elmúlt napokban ott ült mellette, némán, biztos pontként. Még amikor aludtak, akkor is karnyújtásnyira maradt tőle, nem ért hozzá, csak mellette maradt. Elég közel ahhoz, hogy a fenyő- és hóillat álomba ringassa.

Rowan megkapaszkodott a csónak szélében.

– A buckamanóknak rengeteg dombja van Wendlynben, de a Kambrium-hegység és Doranelle között azon túl, ahol mi jártunk, egy sem. Legalábbis így tudjuk – tette hozzá. – Fogalmam sem volt, hogy ilyen mélyre lenyúlnak a dombjaik.

– Valahogy be kellett jutniuk a sírba, amiket felülről lezártak – jegyezte meg Gavriel, miközben egy jobb oldalt felbukkanó nagyobb alkóvot tanulmányozott. Nem, nem is alkóv, egy száraz barlangnyílás, ami egészen a folyó széléig nyúlt, mögötte a felfelé ívelő járat pedig hamarosan eltűnt szem elől.

– Állítsátok meg a csónakot! – szólalt meg Aelin.

Némaság borult rájuk az utasítás hallatán, még Rowan sem szólt egy szót sem.

Aelin a barlang bejáratánál lévő partszakaszra mutatott.

– Állítsátok meg a csónakot! – ismételte.

– Nem hiszem, hogy meg tudjuk – mormolta Elide.

És valóban, ők ketten kénytelenek voltak egy vödröt használni, hogy könnyítsenek magukon, a hímek pedig mindent megtettek, hogy olyankor valamiféle beszélgetéssel enyhítsék a csendet.

Ám ekkor a csónak az alkóv felé fordult, és lelassult. Fenrys feltápászkodott, a levegőbe szimatolt, ahogy a part széléhez közeledtek. Rowan és Lorcan kinyújtotta a kezét, és megtámaszkodott a kőfalban, hogy a csónak ne ütközzön neki olyan erősen.

Aelin nem várta meg, hogy a csónak teljesen megálljon, azonnal felkapott egy lámpást, és kiugrott a folyónak köszönhetően sima felületre.

Rowan elkáromkodta magát, és utánaugrott.

– Maradjatok itt! – figyelmeztette a többieket a csónakban.

Aelin nem várta meg, ki engedelmeskedik, csak elindult előre a barlangban.

A királynő már azelőtt is vakmerő volt, hogy Cairn és Maeve két hónappal ezelőtt kínozni kezdte, de úgy tűnt, sikeresen elvették a maradék józan eszét is.

Lorcan ezt a gondolatot megtartotta inkább saját magának, ahogy egyedül maradt Elide-dal a csónakban. Gavriel és Fenrys Rowan és Aelin után sietett, útjukat csupán a falakról visszaverődő, egyre halványodó kék fény jelezte. Nem tűz fénye. Aelin egyetlen parazsat sem hívott elő azóta, hogy beléptek a barlangba.

Elide ott maradt a csónak bal oldalán, hátát az ívelt szélének vetette. Némaságba burkolózott az elmúlt néhány percben, egyre csak a most már sötét barlangnyílást figyelte.

– Nem kell félni a buckamanóktól, ha varázserővel bírsz – bukott ki Lorcanből.

Elide sötét pillantása felé siklott.

– Hát, nekem nincs olyanom, úgyhogy már megbocsáss, de a továbbiakban is éber maradok.

Valóban, egyszer elmesélte Lorcannek, hogy bár a Lochan vérvonalban akadt példa mágiára, neki szemernyi sem jutott belőle. Lorcan nem mondta el neki, hogy úgy gondolja, a ravaszsága éppolyan erős fegyver, mint a mágia, és akkor ott voltak még Anneith suttogásai is.

Elide így folytatta:

– Nem a manóktól félek.

Lorcan előbb felmérte a csendesen folyó vizet, a barlangokat körülöttük, csak azután felelt.

– Beletelik majd némi időbe, mire visszatér önmagához.

Elide haragos pillantást lövellt felé.

Lorcan alkarjával a térdére támaszkodott.

– Visszaszereztük. Most már itt van velünk. Mit akarsz még? – Azt, hogy tőlem, nem kellett hozzátennie.

Elide kihúzta magát.

– Nem akarok semmit. – Tőled.

Lorcan a fogát csikorgatta. Hát akkor itt fogják megbeszélni.

– Meddig kell még vezekelnem?

– Csak nem meguntad már?

Lorcan felmordult.

Elide csak rámeredt.

– Nem is tudtam, hogy vezekelsz.

– Eljöttem ide, nem?

– Egészen pontosan ki miatt? Rowan miatt? Aelin miatt?

– Mindkettejük miatt. És miattad.

Tessék. Játsszanak hát nyílt lapokkal!

Bár a lámpás fénye kéken világított, Lorcan így is látta, hogy Elide elpirul. Mégis megfeszült a szája.

– Elmondtam már egyszer a tengerparton, nem akarok tőled semmit.

– Egyetlen hibát vétettem, és most már örökké az ellenséged leszek?

– Aelin a királynőm, te pedig odahívtad Maeve-et, elmondtad neki, hol vannak a kulcsok, és tétlenül végignézted, amit műveltek vele!

– Fogalmad sincs, mire képes a véreskü. Halvány fogalmad sincsen!

– Fenrys megszegte. Valahogy csak megtette.

– És ha Aelin nem ajánlott volna fel neki egy másikat, bele is halt volna. – Lorcan halkan, örömtelenül felnevetett. – Talán ez jobban tetszett volna neked.

Elide nem reagált az utolsó mondatára.

– Meg sem próbáltad.

– Dehogynem! – vicsorgott Lorcan. – Minden erőmmel küzdöttem ellene. És mégsem volt elég. Ha azt parancsolta volna, hogy vágjam el a torkodat, megteszem. És ha valahogy mégis sikerül megszegnem az eskümet, akkor meghalok, és könnyedén lehet, hogy téged is megöl vagy magával visz. Ott, a parton egyetlen célom volt, az, hogy Maeve elfelejtkezzen rólad, hogy elengedjen...

– Nem érdekel, mi lesz velem! Nem érdekelt akkor sem, ott, a tengerparton!

– Hát engem meg igen! – Lorcan morgásszerű szavai visszhangot vertek a vízen és a kövön, mire lehalkította a hangját. A buckamanóknál rosszabb is szimatolhat errefelé. – Engem érdekeltél a tengerparton. És a királynődet is.

Elide a fejét rázta, aztán elfordította. Úgy tűnt, mindegy neki, merre néz, csak rá ne kelljen.

Hát ez lett a vége annak, hogy megnyitott magában egy olyan ajtót, amit még soha senki előtt. Ez a borzalom, ez az űr a mellkasában, amitől folyamatosan helyre akarta hozni a dolgokat.

– Megvethetsz, ha úgy tartja kedved – felelte, és már átkozta is magát azért, amilyen reszelősen cseng a hangja. – Nyilván túlélem.

Fájdalom villant Elide szemében.

– Jól van – vágta rá, de hangja megbicsaklott.

Lorcan jobban utálta ezt az elcsukló hangot, mint bármit, amihez korábban szerencséje volt. Gyűlölte magát, amiért ő okozta. De van, ami alá nem hajlandó süllyedni.

Elmondta, mit gondol. Ha Elide innentől kezdve csak mossa kezeit vele kapcsolatban, akkor valahogy tiszteletben tartja. Együtt él majd vele.

Valahogy.

A barlang néhány lépés erejéig felfelé vezetett, majd vízszintessé vált, és befelé vezetett a sziklarengetegbe. Ezt a durván kivájt járatot nem a víz, nem az idő teremtette, döbbent rá Rowan, hanem halandó kezek. Talán rég halott királyok és nemes urak hajóztak végig a föld alatti folyón, hogy végső nyugalomra helyezzék a halottaikat, mielőtt elzárták a sírhelyeket a fenti napfénytől és levegőtől. Amikor a királyságuk elbukott, elveszett a tudás is, hogy errefelé út vezet.

Halvány derengés lüktetett a lámpásban, amit Aelin tartott, kékbe öltöztette a barlangot. Rowan gyorsan beérte őt, és most mellette haladt. Fenrys a nyomukban loholt, a sort pedig Gavriel zárta.

Rowan nem bajlódott azzal, hogy előhúzza a fegyvereit. Az acél nem sokat ér a manók ellen. Rajtuk csak mágiával kerekedhetnek felül.

Hogy miért akart Aelin megállni, mit akart megnézni... Rowan csak találgatni tudott, ahogy a járat egy kisebb barlangba torkollt, és arany csillant.

Arany hevert mindenütt – és a középen álló szarkofág mellett rongyos fekete ruhát viselő árnyék ólálkodott.

Rowan figyelmeztetően felmordult, de Aelin nem támadott.

Kezét ökölbe szorította a teste mellett, de mozdulatlan maradt. A buckamanó rájuk sziszegett. Aelin csak nézte.

Mintha nem akarná, vagy képtelen lenni előhívni az erejét.

Rowan mellkasa megfeszült. Aztán jeges szelet küldött a barlangon keresztül.

A buckamanó felrikoltott, majd elinalt.

Aelin egy pillanatig arrafelé bámult, ahol a manó állt, majd hátrapillantott rá a válla felett.

Hála csillant a szemében.

Rowan csupán biccentett. Semmiség az egész!

Aelin mégis elfordult, véget vetett néma beszélgetésüknek, inkább körbenézett.

Idő. Sok időbe telik majd, hogy helyrejöjjön. Még ha Rowan tudta is, hogy az ő Tűzszívűje mást tettet majd.

Úgyhogy Rowan is körbekémlelt. A sír másik oldalán, a szarkofágon és a kincseken túl boltíves nyílás vezetett egy másik terembe. Talán egy másik sírbolt helyezkedett el ott, de az is lehet, hogy kifelé vezetett a járat.

– Nincs időnk arra, hogy kiderítsük, mi van ott – mormolta Rowan, ahogy Aelin elindult előre a sírban. – És idelent még mindig biztonságosabb, mint odafent a felszínen.

– Nem kijáratot keresek – felelte Aelin nyugodt, szenvtelen hangon. Lehajolt, és felkapott egy marék aranyat, amire egy elfeledett király arcképét nyomták. – Valamiből fizetnünk kell majd az utazást. Az istenek tudják, mi egyébre kell majd még.

Rowan felvonta a szemöldökét.

Aelin vállat vont, és a köpenye zsebébe dugta az aranyat.

– Kivéve, ha rosszul hallottam azt a szánalmas hangot az erszényed felől, és mégis tele van.

Rowan erre nem tudott mit felelni. Fejet hajtott.

– Valóban nem ártana feltölteni az erszényeinket.

Gavriel köhintett.

– Ugye tudjátok, hogy ez a halottaké?

Aelin újabb maroknyi aranyat tömött a zsebébe, majd körbejárta a kincsekkel teli sírboltot.

– A halottaknak nem kell megfizetni a hajóút árát. Sem a lovakét.

Rowan rávigyorgott az Oroszlánra.

– Hallottad a hölgyet!

Fény villant ott, ahol Fenrys korábban még egy ládányi ékszert szimatolt, és a következő pillanatban már egy hím állt ott. Szürke ruhája viharvertnek, ám épnek tűnt – kellemesebb látványt nyújtott, mint üres, fénytelen szeme.

Aelin abbahagyta a kincsek felmarkolását.

Fenrys nagyot nyelt, mintha próbálna visszaemlékezni, hogyan beszéljen. Aztán rekedtesen megszólalt:

– Elkel még néhány zseb. – A hatás kedvéért megpaskolta a sajátját.

Aelin ajkán mosoly árnyéka játszott. Fenrysre pislogott – háromszor.

Fenrys visszapislogott, de csupán egyszer.

Rejtjel. Egyfajta néma kommunikációs formát dolgoztak ki arra az időszakra, amikor a hím kénytelen volt farkasformában maradni.

Aelin mosolya nem tűnt el, épphogy csak látható maradt, ahogy az aranyhajú hímhez lépett, akinek bronzos bőre most hamuszínűnek tűnt. Némán kitárta a karját.

Hagyta, hadd döntse el Fenrys, vágyik-e érintésre. Képes lenne-e elviselni.

Halk sóhaj tört fel Fenrysből, majd a karjaiba vonta Aelint, és közben megremegett. Rowan nem látta Aelin szemét, talán nem is kellett, elég volt az, hogy elfehéredtek az ujjai, olyan erősen ragadta meg Fenrys kabátját.

Jó jel – egy apró csoda, hogy bármelyikük is vágyott az érintésre, hogy képes volt egyáltalán elviselni. Rowan erre emlékeztette magát, miközben a lelke mélyén élő hím megfeszült az érintés láttán. Önző, korlátozó tündérrohadék, ahogy egyszer korábban Aelin nevezte őt. Igyekezni fog, hogy ne legyen olyan.

– Köszönöm – szólalt meg Aelin vékonyka hangon, amitől Rowan szíve még inkább darabokra hullott. Fenrys nem felelt, de az arcára kiülő gyötrelem alapján úgy sejtette, nem vár köszönetét.

Kibontakoztak az ölelésből, és Fenrys a tenyerébe vette Aelin arcát.

– Ha készen állsz rá, beszélhetünk.

Arról, amit együtt átéltek. Átbeszélhetik mindazt, ami történt.

Aelin bólintott, és kifújta a levegőt.

– Ez az ajánlat részemről is áll.

Ezután tovább tömte a zsebét arannyal, de visszapillantott a nyúzott arcú Fenrysre.

– Azért ajánlottam fel a véresküt, hogy megmentselek – mondta. – De ha nem akarod, Fenrys... megtaláljuk a módját, hogy felszabadítsunk alóla…

– Akarom – vágta rá Fenrys, és ezúttal nyoma sem volt a szokásos öntelt stílusának. Rowanre nézett, és fejet hajtott. – Megtiszteltetés, hogy ezt az udvart szolgálhatom. Hogy téged szolgálhatlak – tette hozzá ismét Aelinhez fordulva.

Aelin csak legyintett, de Rowan látta, hogyan csillog a szeme, amikor ismét lehajolt az aranyért.

Hogy némi magányt biztosítson neki, Fenryshez sétált, és megragadta a vállát.

– Jó, hogy ismét közöttünk vagy. – Majd hozzátette, bár kissé megbotlott a nyelve a szóban: – Testvérem.

Merthogy ezek lesznek. Korábban nem voltak, de amit Fenrys Aelinért tett… Igen, Rowan testvérnek akarta szólítani. Még ha Fenrys vér szerinti testvére…

Fenrys sötét szeme megvillant.

– Meggyilkolta Connallt. Rávette, hogy szúrja szíven saját magát.

Gavriel kezéből kiesett egy gyöngyök és rubin alkotta nyaklánc.

Hirtelen megugrott a hőmérséklet a sírban, de nem lobbant láng, nem kavargott parázs.

Mintha Aelin azon nyomban el is fojtotta volna fellángoló mágiáját.

A párja egyre csak a zsebét tömte arannyal és ékszerekkel.

Ő is látta tehát. A mészárlást.

Mégis Gavriel volt az, aki az ékszerekkel és arannyal hintett talajon is nesztelenül odalépett hozzájuk, és megszorította Fenrys másik vállát.

– Gondoskodunk róla, hogy még a vég előtt megfizessük ezt a tartozást.

Az Oroszlán még sosem ejtett ki ilyen szavakat – a korábbi királynőjükkel kapcsolatban legalábbis semmiképp. De Gavriel homokszínű szemében most düh kavargott. Bánat és düh.

Fenrys mély levegőt vett, és ellépett tőlük. Az arcára rajzolódó fájdalomba olyasvalami vegyült, amit Rowan nem ismert fel. De nem most jött el az ideje annak, hogy kérdezősködjön, kutakodjon.

Teletöltötték a zsebüket arannyal, Fenrys még szürke kabátját is levette, hogy hevenyészett zsákot kössön belőle. Amikor már gyakorlatilag a földig húzták a kincsek, és az anyag szakadással fenyegetett, némán elindult visszafelé a járatban. Gavriel még mindig össze-összerezzent, amiért ilyen szégyentelenül fosztogattak, de nem sokkal később utánaindult.

Aelin viszont továbbra is válogatott a kincsek között. Ő sokkal többet gondolkozott, mit vegyen el, mint a többiek, Rowan úgy sejtette, egy ékszerész pillantásával méri fel a holmikat. Az istenek látják a lelkét, volt annyi csecsebecséje, hogy tudja, miért kapnának legtöbbet.

– Jobb, ha megyünk – szólalt meg Rowan.

Az ő zsebei is dugig voltak, minden egyes lépéssel lehúzták.

Aelin felállt a rozsdás fémláda mellől, amiben idáig turkált.

Aelin a mozdulatlanul álló Rowan felé indult. Kezét ökölbe zárta, volt valami a tenyerében. Csak akkor mutatta meg, mi, amikor már olyan közel állt hozzá, hogy akár meg is érinthette volna.

Két aranygyűrű hevert a tenyerén.

– Nem ismerem a tündérhagyományokat – szólalt meg. A szélesebbik gyűrűt ügyesen metszett rubin díszítette magában az aranyban, a kisebbiken pedig egy szögletes smaragd csillogott, akkora, mint Aelin körme. – De amikor az emberek házasodnak, akkor gyűrűt húznak egymás ujj ára.

Megremegtek az ujjai – még ha csak egy kicsit is. Annyi kimondatlan szó feszült közöttük.

De nem most jött el az idő arra a beszélgetésre, arra a gyógyulásra.

Nem most, amikor a lehető leggyorsabban ismét útra kellett kelniük, és a gesztusból egyértelművé vált, ezzel bizonyította, hogy még mindig vágyik arra, ami kettejük között volt, az esküre, amit egymásnak tettek…

– Gondolom, a csillogó smaragdos az enyém – jegyezte meg Rowan egy félmosoly kíséretében.

Aelin felnevetett. A halk, már-már suttogásszerűen halk hang éppolyan értékes volt, mint a gyűrűk, amiket a kincsek között talált.

Aelin megfogta a kezét, és Rowan igyekezett nem összerezzenni megkönnyebbülésében, nem térdre rogyni, ahogy az ujjára húzta a rubinnal díszített gyűrűt. Tökéletesen illett rá. Minden bizonnyal a sírban fekvő király számára készítették.

Rowan némán megfogta Aelin kezét, és az ujjára húzta a smaragdköves gyűrűt.

– A világ végéig – suttogta.

Ezüstös cseppek csillantak Aelin szemében.

– A világ végéig.

Emlékeztető – az esküre, ami szentebb volt, mint a házasságkötésükkor, a hajón elhangzott fogadalmak.

Hogy együtt járják majd az utat, együtt térnek vissza a vaskoporsó sötétjéből. Együtt néznek szembe mindazzal, ami Terrasenben várja őket, és a fene vigye el az isteneknek tett ősi ígéreteket.

Rowan hüvelykujjával végigsimított Aelin kézfején.

– Megcsinálom újra a tetoválást. – Aelin nyelt egyet, de bólintott. Rowan hozzátette: – És szeretnék egy újat is. Nekem... és neked.

Aelin felvonta a szemöldökét, de Rowan csak megszorította a kezét. Majd meglátod, hercegnő!

Újabb mosoly árnyéka. Ezúttal nem fordult el a néma szavaktól. Jellemző.

Rowan szólásra nyitotta a száját, hogy megkérdezhesse azt, ami már napok óta kínozta. Megcsókolhatlak? Ám ekkor Aelin elhúzta a kezét.

Az ujján csillogó jegygyűrűt csodálta, és ajka megfeszült, ahogy felfelé fordította a tenyerét.

– Újra edzenem kell.

Egyetlen bőrkeményedés sem csúfította a kezét.

Aelin túlságosan vékony testére pillantott.

– És visszaszereznem az izmaimat. – Enyhén megremegett a hangja, de ökölbe szorította a kezét, és vigyorogva a ruháira nézett, azokra, amiket Ködvárban hagyott. – Mint a régi szép időkben.

Próbálkozott. Igyekezett előhívni a korábbi hetyke stílusát, nagyon igyekezett. Úgyhogy Rowan is hasonlóképpen tesz majd. Egészen addig, amíg Aelinnek nem kell többé tettetnie.

Rowan féloldalas vigyort villantott rá.

– Mint a régi szép időkben – ismételte, majd követte őt kifelé a sírhantból, vissza az ébenfekete folyóhoz –, csak sokkal kevesebb alvással.

Esküdni mert volna, hogy a járat hirtelen felhevült. De Aelin csak ment tovább.

Később. Majd később megbeszélik, és mindent elrendeznek kettejük között.

38. FEJEZET

Úgy tűnt, a királynőnek és hitvesének némi egyedüllétre van szüksége. Elide-ot jobban meglepte, hogy Fenryst gyönyörű hím formájában láthatja, mint az arany, amit Gavriellel cipeltek – már-már kicsordult a zsebükből.

Lorcan halkan felnevetett, ahogy a táskájukba pakolták a kincseket. Többet, mint amennyiről néhányan álmodni mernek.

– Legalább előre gondolkozik.

Fenrys az egyik zsák előtt guggolva megdermedt. Kezében az arany éppúgy csillogott, mint a haja. Sötét szemében az égvilágon semmiféle melegség nem derengett.

– Egyedül a te hibád, hogy most itt vagyunk.

Elide megfeszült, ahogy Lorcan megmerevedett. Gavriel is abbahagyta a pakolást, keze az oldalán lógó tőr felé siklott.

Azonban a sötét hajú harcos csak biccentett.

– Igen, erre már emlékeztetett más is – felelte, ám nem nézett Elide felé.

Fenrys kivillantotta a fogát.

– Amikor vége ennek az egésznek – sziszegte –, te meg én rendezzük a számlánkat.

Lorcan mosolya kegyetlen fehér villanásnak tűnt.

– Örömmel.

Elide tudta, hogy komolyan gondolja. Szívesen belemenne bármibe, amit Fenrys kínál, azonnal belevetné magát abba a pusztító, véres küzdelembe.

Gavriel felsóhajtott, homokszínű pillantása összefonódott Elide-éval. Az égvilágon semmit sem mondhattak vagy tehettek, hogy eltérítsék őket az elhatározásuktól.

Elide mégis nagy levegőt vett, hogy elmondja, egyiküknek sem lesz jobb attól, ha marakodnak, akár bosszút akarnak állni, akár nem, ám ekkor Aelin és Rowan felbukkant a járat nyílásánál.

Goldryn most már a királynő oldalán függött, a herceg nyilván visszaadta neki. Csillogó rubinja Aelin minden egyes lépésével ametisztként ringatózott a lámpás kék fényében.

Még szinte be sem léptek a csónakba, amikor sziszegés hallatszott a járatból, amit maguk mögött hagytak.

Rowan és Gavriel izmai megfeszültek, és gyorsan ellökték a csónakot a parttól. Az őket előrehajtó lények mozgásba lendültek, és magukkal sodorták őket a folyón.

A fény megcsillant a kivont pengéken, a halhatatlan harcosok mind rendíthetetlen nyugalommal álltak.

Aelin viszont nem húzta elő Goldrynt. Nem emelt fel lángokat a tenyerén. Kővé vált arckifejezéssel Elide mellett maradt.

A sziszegés felerősödött. Árnyszerű, mocskos kezek nyúltak ki a boltíves járatokból, és azonnal vissza is rebbentek, amikor rájuk vetült a fény.

– Valakit feldühítettünk azzal, hogy elvettük a kincset – motyogta Fenrys.

– Beállhatnak a sorba – felelte Aelin, és Elide esküdni mert volna, hogy a királynő szemében felragyogott az arany. Mélyre rejtett fény villant benne, majd azon nyomban ki is hunyt.

Jeges szél süvített végig a barlangjáraton. A sziszegés elhallgatott.

Elide megremegett.

– Szerintem jobb lesz, ha többé nem térek vissza ide – mormolta.

Fenrys kuncogott, érzéki nevetést hallatott, ami nem ért el a szeméig.

– Ebben egyetértünk, hölgyem.

A következő napot ismét a sötétségben töltötték, ahogyan a rákövetkezőt is. Még mindig nem bukkant elő a tenger.

Aelin aludt, álomtalan szendergésbe merült, amikor egy erős kéz szorította meg a vállát.

– Odanézz! – suttogta Rowan. A lehelete csiklandozta a fülét.

Ahogy Aelin kinyitotta a szemét, gyér fény fogadta.

Nem az óceán, döbbent rá, miközben felült. A többiek is mozgolódni kezdtek, nyilván hallották Rowant.

Felettük a barlang mennyezetén apró kék fények ragyogtak, mintha csillagok ragadtak volna odabent a hegy gyomrában.

Szentjánosbogarak, épp olyanok, mint a lámpásokban. Több ezer, a fekete vízben tükröződve mintha végtelennek tűnt volna a számuk. Csillagok odafent és idelent is.

Aelin a szeme sarkából látta, hogy Elide a mellkasára szorítja a tenyerét.

A járat valódi csillagtengerré vált.

Szépség. Még mindig akadt szépség ezen a világon. Még ragyognak a csillagok, fényesen égnek, itt, a föld alatt is.

Megrengeti a csillagokat. Megfogadta, hogy így lesz. Annyit tett már érte, de még mindig olyan hosszú út áll előtte. És sietniük kell. Hányan szenvedtek már Morath karmaitól?

De van még szépség a világon – és meg fog küzdeni érte. Meg kell küzdenie érte.

Ott dobolt a kényszer a vérében, a csontjaiban. Együtt az erejével, amit mélyen tartott, és minden egyes lélegzetvétellel elfojtott. Küzdeni fog – még egyszer utoljára.

Azért szökött meg, hogy megtehesse. Azokra fog gondolni, akik még mindig dacolnak Morathtal, Maeve-vel, amíg ő edz. Nem habozik. Egy pillanatra sem mer majd megállni.

Minden egyes másodpercet kihasznál. Minden lehetséges módon.

A smaragd fényesen csillogott a jegygyűrűjén.

Milyen önző, hogy megerősítette ezt a köteléket, amikor az ereiben folyó vér áldozati oltárra hívja. És mégis kiszállt a csónakból, hogy megkeresse a gyűrűket. A sír kifosztása másodlagos volt. De ha egyszer nem maradt rajta egyetlen heg sem, semmi sem emlékeztette arra, aki egykor volt, aki még mindig volt, arra, amire megesküdött, akkor legalább ez az aprócska bizonyíték legyen meg.

Aelin esküdni mert volna, hogy az élettel teli csillagok odafent énekelnek, mennyei kórus hangja zeng a járatban.

Csillagének szállt végig mellettük a folyó mentén, ahogy megtették a tengerhez vezető utolsó néhány kilométert.

39. FEJEZET

Az ellenséges sereg nem három, nem négy, hanem öt nap múlva érkezett meg.

Ez egyszerre áldás és átok, gondolta Nesryn. Áldás, mert tovább készülhettek, mert a rukok még több védtelen anielle-i lakost repíthettek az Agyar-hegységen túli hófödte táborba.

Viszont átok is volt egyben, mert időközben befészkelte magát a félelem az erődbe, ott kavargott mindazokban, akik nem mentek vagy nem mehettek el innen. A negyedik nap végén, napnyugtakor már látták a feléjük menetelő fekete sorokat azokon a részeken, ahol ledöntötték Tölgyváld fáit.

Az ötödik nap hajnalán már közel jártak a tóhoz, a síksághoz.

Nesryn Salkhin ült az erőd egyik tornyán, oldalán Bortéval és Arcasszal.

– Ahhoz képest, hogy démonhadsereg, lassabban haladnak, mint ej anyja!

Nesryn felhorkant.

– A hadseregek ellátmányt hoznak magukkal, és ennek még egy folyón is át kellett kelnie, ráadásul fákat kellett kidönteniük.

Borte felhúzta az orrát.

– Elég sok erőfeszítés egy ilyen kis városért.

A ruklovasokat nem kifejezetten nyűgözte le Anielle, főleg azok után, hogy a két kontinens közötti útjuk előtt Anticában táboroztak.

– Ha megmentjük ezt a várost, aztán elfoglaljuk északra a Ferian-rést, akkor megnyithatjuk az utat észak felé. Lehet, hogy nem valami szép, de kulcsfontosságú.

– Ó, a vidék csodás – felelte Borte, és tekintete a téli fényben csillogó tóra siklott, a gőzre, ami a közeli meleg vizű források felől kúszott fölé. – De az épületek... – Borte elfintorodott.

Nesryn kuncogott egy sort.

– Igazad lehet.

Néhány pillanatig csendben figyelték, ahogy a hadsereg egyre közelebb vonult. A lakosok már menekülőre fogták az utcákon, felfelé rohantak az erőd végtelennek tetsző lépcsősorain, várfalai mentén.

– Csodálkozom, hogy Sartaq hagyja harcba repülni ellenük a jövendőbeli katunját – jegyezte meg Borte hamiskásan. Az elmúlt hetekben folyamatosan ugratta Nesrynt.

Nesryn a homlokát ráncolta.

– Hol is van Yeran?

Borte kiöltötte a nyelvét, nem zavartatta magát, hiába menetelt feléjük egy egész hadsereg.

– Tőlem aztán a pokol tüzén is éghet.

A jegyesek továbbra sem kedvelték egymást jobban, hiába kerültek jó messzire a fészküktől és az ősi rivalizálástól. Vagy talán ez is része volt a játéknak, amit játszottak, ami már évek óta zajlott közöttük. Gyűlöletet tettettek, pedig szemmel láthatóan képesek lettek volna bárkit lemészárolni, ha az a másik életét fenyegeti.

Nesryn felvonta a szemöldökét, Borte azonban keresztbe fonta a karját, ikerfonatai csak úgy lebegtek a szélben.

– Épp idehozza az utolsó két gyógyítót az erődbe. – És valóban, egy már-már fekete ruk röppent fel a síkságról.

– Szóval továbbra sem szeretnél hozzámenni még a csata előtt?

Borte összerezzent.

– Már miért tenném?

Nesryn elvigyorodott.

– Hogy megtarthassátok a nászéjszakát?

Borte felnevetett.

– Ki mondja, hogy nem vagyok már túl rajta?

Nesryn eltátotta a száját.

Borte azonban csak lehajtotta a fejét, nyelvével csettintett Arcasnak, majd ruk és lovasa bukó repülésben nekivágott a csípős levegőnek.

Nesryn addig figyelte Bortét, amíg a lány el nem érte a síkságot, és vakmerő manőverrel elhaladt Yeran és a rukja mellett, amit akár egy hatalmas beintésként is lehetett értelmezni a harcos irányába.

Yeran sötét rukja dühödten felrikoltott, és Nesryn elmosolyodott, tudván, hogy Yeran valószínűleg hasonlóképpen reagál, hiába ül ott mögötte a két gyógyító.

Azonban Nesryn mosolya nem bizonyult hosszú életűnek, ahogy ismét felpillantott a minden egyes múló perccel egyre közelebb érő seregre. Acél és halál töretlen, fáradhatatlan tengere.

Vajon letáboroznak, és kivárják a hajnalt, vagy alkonyatkor támadnak majd? Vajon gyors és halálos, vagy hosszú és kíméletlen lesz az ostrom? Látta a magukkal hozott ellátmányt. Felkészültek rá, hogy addig maradnak, amíg csupán romok maradnak a városból.

És amíg le nem kaszabolnak minden egyes lelket idebent.

A csontdobok napnyugtakor szólaltak meg.

Yrene az erőd legmagasabb várfalán állt, számolta az éjszakában felgyűlő fáklyákat, és próbálta lent tartani a vacsoráját.

Ez is ugyanolyan étel, mint amit a nap folyamán is evett, mondogatta magának. Azokat sikerült öklendezés nélkül elfogyasztania.

A várfalat megtöltötték a katonák és a bámészkodók, mindannyian az őket a várostól elválasztó síkság szélét figyelték, mind néma csendben hallgatták a szakadatlan dobolást.

Ütemes, iszonytató ritmust járt. Arra szolgált, hogy felzaklassa, megtörje őket.

Yrene tudta jól, hogy egész éjszaka folytatódni fog. Megfosztja őket a pihenés lehetőségétől, eléri, hogy rettegéssel töltse el őket a hajnal gondolata.

Az erőd zsúfolásig telt, az összes folyosón fekhelyeket alakítottak ki. Chaollal átadták a szobájukat egy ötfős családnak, a gyerekek túl kicsik voltak még ahhoz, hogy elutazzanak a Pusztaságra, még rukháton is. Egy kisbaba percek alatt kihűlne a jeges szélben.

Yrene végigsimított a derékmagas kőfalon. Vaskos, ősi kövek. Imádkozott, hogy kitartsanak.

Odalent katapultok sorakoztak. Hallotta Falkan jelentését reggelinél. A síkságon magán még mindig rengeteg kő hevert szerteszét azokból az időkből, amikor a tó része volt, így Morath könnyedén találhat majd lövedéket hozzájuk.

A figyelmeztetés után Yrene keze alatt egész nap égett a munka, átköltöztette azokat a családokat, akik az erőd tó felőli oldalán kaptak helyet, illetve azokat, akik túl közel aludtak az ablakokhoz és a külső falakhoz. Az utolsó pillanatban kellett gondoskodni róluk, ostobák voltak, hogy eddig ez eszükbe sem jutott, de az elmúlt öt napban annyira lefoglalta az, hogy egyáltalán behozzanak mindenkit az erődbe, hogy eszébe sem jutottak olyasmik, mint hajítógépek és széttöredező súlyos kövek.

A gyógyításhoz használatos készleteiket is máshová kellett vinnie. Egy belső terembe, ahol csak akkor semmisülhetnek meg, ha az egész erőd összeomlik. A Torre gyógyítói mindent magukkal hoztak a hajókról, amit csak tudtak, és miután megérkeztek, újabb adagokat készítettek. Az elkészült szerek minősége messze volt a tökéletestől, de Eretia azt az utasítást adta, hogy csakis azzal törődjenek, hogy használhatóak legyenek a balzsamok és gyógyitalok, ne kábítsanak, és egyébként is, folytassák a munkát!

Mindennel elkészültek. Minden készen állt. Már amennyire valaha is felkészülhettek egy ilyen támadásra.

Úgyhogy Yrene a várfalnál álldogált, és hallgatta még egy darabig a dobokat.

Chaol egyre csak azt ismételgette magának, hogy nem ez az utolsó éjszakája a feleségével. Ennek ellenére kihasznált minden egyes pillanatot, és annyit pihentek, amennyit csak tudtak, mielőtt jóval hajnal előtt felkeltek.

Az erőd többi része is ébren volt már, a rukok nyugtalanul várakoztak a tornyok tetején és a várfalakon. Minden folyosón és teremben visszhangzott, ahogyan karmukkal a kövön kaparásznak.

A dobok egy pillanatra sem hallgattak el. Egész éjszaka harsogtak.

Chaol búcsúzóul megcsókolta Yrene-t, és úgy tűnt, a lány többet akar, de végül csak megölelte őt egy hosszú, értékes perc erejéig, majd elváltak.

Nem most látta utoljára, fogadta meg Chaol, miközben a várfalnak azon része felé igyekezett, ahol az apjával, Sartaqkal és Nesrynnel hajnali találkozót beszélt meg.

A herceg és Nesryn még nem érkezett meg, az apja azonban páncélban állt – Chaol gyerekkora óta nem látta őt így. Azóta, hogy az apja hadba indult, hogy Adarlant szolgálja. Hogy leigázza a kontinensüket.

Még mindig jól illett rá, a tompa fényű fém sok helyen behorpadt, és karcolások borították. Nem az erőd mélyén lévő családi gyűjtemény legszebb darabja, hanem a legkeményebb. Oldalán kard lógott, a várfalnak támasztva pajzs pihent. Körülöttük az őrszemek igyekeztek nem őket nézni, de félelemtől tágra nyílt szemük minden mozdulatra odarebbent.

A dobolás, úgy tűnt, soha nem ér véget.

Chaol megállt az apja mellett, sötét tunikáját páncél fedte a vállánál, az alkarján és a sípcsontja mentén.

A hátán vasfa botot cipelt arra az időre, amikor Yrene mágiája megcsappan, a szék pedig a nagycsarnokban várta azt a pillanatot, amikor teljesen elfogy.

Hogy mit gondolt minderről az apja, amikor tegnap elmagyarázta neki, nem mutatta. Egyetlen szót sem szólt.

Chaol oldalvást a férfira pillantott, aki egyre csak a hadsereget figyelte. A tüzek egymás után hunytak ki a derengő világosságban.

– Anielle legutolsó ostrománál is csontdobokat használtak – jegyezte meg az apja nyugodt, egyenletes hangon. – A legendák szerint három napon és három éjszakán keresztül verték őket, mielőtt támadásba lendültek, és annyira befészkelte magát a rettegés a városba, annyira belebolondultak már a kialvatlanságba, hogy esélyük sem volt. Erawan hadserege és szörnyei könnyedén széttépték őket.

– Akkor nem harcoltak velük rukok – felelte Chaol.

– Meglátjuk, meddig bírják.

Chaol a fogát csikorgatta.

– Ha nem maradt semmi reményed, akkor az embereid sem fogják sokáig bírni.

Az apja egyre csak a síkságot figyelte, ahol minden egyes múló perccel egyre jobban kivehetővé vált a hadsereg.

– Anyád elmenekült – szólalt meg végül.

Chaol meg sem próbálta palástolni a döbbenetét.

Az apja megragadta a várfal kövét.

– Fogta Terrint, és elmenekült. Nem tudom, hová mentek. Amint rádöbbentünk, hogy körbevesz az ellenség, fogta az udvarhölgyeit, a családjukat, és az éj leple alatt távozott. Csak az öcséd hagyott hátra egy üzenetet.

Az anyja, mindazok után, amit megélt, amit átvészelt ebben az iszonyatos erődben, végül fogta magát, és elhagyta az apját. Hogy megmentse a másik fiát – a jövő reményét.

– Mit írt Terrin?

Az apja végigsimított a kövön.

– Nem számít.

A jelek szerint nagyon is számított. De nem most jött el az ideje annak, hogy erőltesse ezt a beszélgetést, hogy ilyesmivel törődjön.

Az apja arcán félelemnek nyoma sem látszott. Csak a hideg beletörődés rajzolódott ki rá.

– Ha te nem vagy hajlandó vezetni az embereidet ma – morogta Chaol –, akkor megteszem én!

Az apja erre végre komor tekintettel ránézett.

– A feleséged várandós.

Chaolt úgy rázta meg a döbbenet, mintha valaki megütötte volna.

Yrene... Yrene...

– Lehet, hogy tehetséges gyógyító, de a hazudozáshoz nem ért. Vagy talán nem vetted észre, milyen gyakran pihenteti a kezét a hasán, és hogy mennyire elzöldül étkezésekkor?

Milyen nyugodt, milyen közömbös szavak. Mintha nem éppen a talajt rántaná ki alóla.

Chaol szólásra nyitotta a száját, minden izma megfeszült. Üvölteni akart az apjával, Yrene-hez rohanni, nem is tudta, melyiket előbb.

Ebben a pillanatban elhallgattak a csontdobok.

És a hadsereg megindult előre.

40. FEJEZET

Manon és a Tizenhármak minden egyes katonát eltemettek, akit a vasfogúak lemészároltak. Szétszabdalt, vérző kezük lüktetett, a hátuk sajgott, de akkor is megtették.

Amikor az utolsó maréknyi kemény földet is elsimították, Manon észrevette, hogy Bronwen a tisztás szélénél áll, míg a többi crochan elment tábort verni.

A Tizenhármak elcsörtettek Manon mellett. Vesta szerint Ghislaine-t meghívták az egyik boszorkány tüzéhez, akit hasonlóképpen magával ragadtak a halandó tanok.

Csak Asterin maradt, behúzódott az árnyak közé, hogy vigyázzon rá, miközben Manon Bronwenhez fordult:

– Mi az?

Meg kellett volna próbálnia kedvesen viselkedni, diplomatikusan, de nem tette. Képtelen volt rá.

Bronwen nyelt egyet, mintha fojtogatnák a szavak.

– Tisztességesen viselkedtetek a boszorkányköröddel.

– Nem számítottál rá a fehér démontól?

– Nem hittem, hogy a vasfogúakat érdeklik a halandó életek.

Az nem kifejezés. De Manon csak ennyit felelt:

– A nagyanyám közölte, hogy többé nem vagyok vasfogú boszorkány, úgyhogy a jelek szerint már semmiféle hatással nincs rám az, hogy mi érdekli őket, és mi nem. – Továbbindult a fák felé, amerre a Tizenhármak eltűntek a szeme elől, és Bronwen is mellészegődött. – Ez a legkevesebb, amit tehettem – ismerte el Manon.

Bronwen oldalvást pillantott rá.

– Valóban.

Manon szemügyre vette a crochant.

– Jól vezeted a boszorkányaidat.

– A vasfogúak régóta megkövetelik, hogy alaposan képezzük magunkat.

Megint egyfajta szégyenérzet öntötte el Manont. Elgondolkozott, vajon idővel enyhül-e majd, könnyebben viseli-e majd.

– Végül is igen.

Bronwen felelet helyett az egyik kisebb tűz irányába fordult.

Amikor Manon elindult, hogy megkeresse Glennis tüzét, a crochanek felé pillantottak.

Néhányan fejet hajtottak előtte. Voltak, akik komoran biccentettek.

Manon gondoskodott róla, hogy a Tizenhármak ellássák a kezüket, de aztán valahogy mégis képtelen volt letelepedni. Nem akarta, hogy lehúzza az aznap történtek súlya.

Körülöttük, minden tűznél a crochanek halkan vitatkoztak, hogy hazatérjenek-e, vagy inkább repüljenek délebbre Eyllwe-be. De ugyan mit csinálnának Eyllwe-ben? Manon szinte oda sem figyelt a boszorkányok heves vitájára. Glennis hagyta, hadd döntsön mind a hét döntéshozó család maga.

Manon nem volt rá kíváncsi, mit választanak. Nem próbálta őket arra kérni, repüljenek északra.

Asterin odalépett mellé, és felajánlott neki némi szárított nyúlhúst, miközben a Tizenhármak ettek, a crochanek pedig halkan vitáztak. A szél ott dalolt a fák között, üresen, csípősen.

– Merre megyünk hajnalban? – kérdezte Asterin. – Követjük őket vagy északnak indulunk?

Továbbra is folytatják az egyre reménytelenebbnek tetsző küldetést, hogy maguk mellé állítsák őket, vagy inkább hagyják az egészet?

Manon szemügyre vette vérző, sajgó kezét, a vaskörmöket kosz fedte.

– Crochan vagyok – válaszolta. – És vasfogú boszorkány. – Megmozgatta az ujjait, próbálta száműzni a merevséget. – A vasfogúak is az én népem. Nem számít, mit rendel el a nagyanyám. Ők is az én népem, a kékvérűek, a sárgalábúak és a feketecsőrűek egyaránt.

És igenis magával hordozza majd a súlyát mindannak, amit létrehoztak, amit begyakorolt. Örökké vele marad.

Asterin nem felelt, de Manon tudta, hogy minden egyes szóra odafigyel. Ahogyan a Tizenhármak is abbahagyták az evést, hogy figyeljenek.

– Haza akarom vinni őket – mondta Manon a Tizenhármaknak, a szélnek, ami egészen a Pusztaságig süvített. – Mindannyiukat haza akarom vinni. Még mielőtt túl késő lesz... Még mielőtt méltatlanná válnak arra, hogy bármiféle hazájuk legyen.

– És akkor mit fogsz tenni? – kérdezte Asterin halkan, de semmiképp sem gyengén.

Manon megette a szárított húst, és meghúzta a vizestömlőjét.

Az nem szolgál válasszal, ha egymást marják, a crochanek és a vasfogúak. Sosem szolgált válasszal.

– Ha a crochanek nem hajlandóak sereget toborozni, akkor majd keresek másikat. Egy olyat, ami már képzett.

– Nem mehetsz Morathba – lehelte Asterin. – Kétszáz kilométerre sem jutsz majd tőle. És lehet, hogy a vasfogú csapatok már túlságosan mélyre süllyedtek ahhoz, hogy melléd álljanak.

– Nem megyek Morathba. – Manon a zsebébe dugta fagyos kezét. – A Ferian-résbe megyek. Oda, ahol a sereg maradéka táborozik, Kékvérű Petrah irányítása alatt. Megkérem őket, hogy csatlakozzanak hozzánk.

Asterin és a Tizenhármak döbbent csendbe burkolóztak. Manon hagyta, hadd emésszék meg a hallottakat, a fák felé fordult. Kiszagolta, merre van Dorian, és követte.

Aztán látta, ahogy Kaltain Rompier szellemével beszél, aki halálában meggyógyult, elméje kitisztult. Megszabadult az iszonyatos kíntól. Manon lába földbe gyökerezett a döbbenettől.

Aztán kihallgatta Dorian tervét, miszerint be akar jutni Morathba. Morathba, ahol a harmadik és egyben utolsó rémkulcsot tartották. A király ezt már tudta, de nem árulta el neki.

Kaltain semmivé foszlott az éjszakai levegőben, aztán Dorian átváltozott. Gyönyörű, büszke holló lett belőle.

Nem azért gyakorolt, hogy elszórakoztassa magát. A legkevésbé sem.

– Egészen pontosan mikor akartad elmondani, hogy el akarsz menni a harmadik rémkulcsért? – vicsorogta Manon.

Dorian csak pislogott, arca higgadtságot, nyugalmat árasztott.

– Amikor elindulok.

– Amikor elrepülsz majd hollóként vagy wyvernként, egyenesen Erawan hálójába?

A tisztáson felszökött a hőmérséklet.

– Mégis mit számít neked, hogy hetekkel ezelőtt mondom el vagy most?

Manon tudta, hogy az égvilágon semmi kedvesség, semmi melegség nem rajzolódik ki az arcára. Egy boszorkány arcára. Egy feketecsőrű arcára.

– Morath egyet jelent az öngyilkossággal. Erawan rád talál, akármilyen formát öltesz is, és végül gallért tesz a nyakadra.

– Nincs más választásom.

– Megegyeztünk – lépett előre egyet Manon. – Megegyeztünk, hogy már nem az a legfontosabb, hogy megszerezzük az összes kulcsot…

– Több eszem van annál, hogy vitatkozzak veled erről. – Dorian szeme kék tűzként ragyogott. – Az én utam nem befolyásolja a tiédet. Állítsd magad mellé a crochaneket, repüljetek északnak Terrasen felé! De az én utam Morathba vezet. Mindig is oda vezetett.

– Hogy voltál képes Kaltainre nézni, és nem megérteni, hogy mi vár rád? – Manon felemelte a kezét, és oda mutatott, ahol Kaltain sebe volt. – Erawan el fog kapni. Nem mehetsz oda.

– Elveszítjük a háborút, ha nem megyek oda! – csattant fel Dorian.

– Hogy lehet az, hogy téged ez egyáltalán nem érdekel?

– Érdekel – sziszegte Manon. – Érdekel, hogy elveszítjük-e ezt a háborút. Érdekel, hogy magam mellé tudom-e állítani a crochaneket. Érdekel, hogy elmész-e Morathba, és hogy talán nem térsz vissza, legalábbis nem élve. – Dorian csak pislogott. Manon a mohalepte talajra köpött. – Még most is azt mondod, hogy nem olyan rossz dolog, ha törődünk valamivel? Mert ez a vége.

– Ezért nem mondtam semmit – lehelte Dorian.

Manon szívében düh tombolt, lüktetve végigvisszhangzott a testén, pedig a szavai jéghidegen csengtek.

– Morathba akarsz menni? – Közelebb sétált Dorianhez, aki egyetlen centiméternyit sem hátrált el előle. – Akkor bizonyítsd be! Bizonyítsd be, hogy készen állsz rá!

– Az égvilágon semmit sem kell bizonyítanom neked, boszi.

Manon kegyetlen, veszedelmes mosolyt villantott rá.

– Akkor bizonyítsd saját magadnak. Itt a lehetőség a megmérettetésre.

Dorian átverte, hazudott neki. A férfi, akiről úgy hitte, semmit sem titkol el előle. Nem értette, miért akar ettől mindent darabokra szaggatni a környezetében.

– Hajnalban a Ferian-réshez repülünk. – Dorian összerezzent, de Manon könyörtelenül folytatta. – Gyere velünk! Szükségünk lesz egy kémre. Valakire, aki el tud osonni az őrök mellett, és elmondja nekünk, ki van odabent. – Alig hallotta a saját szavait, úgy zúgott a feje. – Akkor kiderül, milyen ügyesen tudsz alakot váltani, hercegfiú!

Manon erőt vett magán, és farkasszemet nézett Doriannel. Hagyta, hadd lebegjenek közöttük a szavai.

Dorian elfordult, és megindult a tábor felé.

– Jól van. De keress magadnak másik sátrat ma éjszakára!

41. FEJEZET

Az éj leple alatt érték el a tengert. A járatot belengő sós illatból már sejtették, hogy közelednek, aztán a víz is nyugtalanabbá vált, és végül meghallották a hullámverés hangját is.

Lehet, hogy Maeve-nek mindenhol vannak kémei, de valószínűleg nem figyelték árgus szemmel a Wendlyn nyugati partjának öblébe nyíló barlangot. Ahogyan magát az öblöt sem, amikor a csónak kikötött a homokos tengerparton, és még azelőtt ismét eltűnt, hogy bármelyikük megköszönhette volna az őket pihenés nélkül húzó lények szolgálatát.

Aelin addig figyelte a csónakot, amíg el nem tűnt a szemük elől, és igyekezett nem bámulni hosszasan a tiszta, vértelen homokot a csizmája alatt, miközben a többiek azon gondolkoztak, pontosan melyik részén lehetnek a partvonalnak.

Néhány órán át megfeszített tempóban igyekeztek észak felé, be Wendlynbe, és megkapták a választ a kérdésükre: elég közel jártak a legközelebbi kikötőhöz.

Az árapály nekik kedvezett, és a buckamanóktól zsákmányolt arany segítségével elég volt, hogy Rowan és Lorcan egyszerűen csak összefonja a karját, már szereztek is maguknak helyet az egyik hajón. Mivel Wendlyn armadája Terrasen partjai felé tartott, már nem élt a tiltás, miszerint senki sem kelhet át a határon. Nem kellett hajóról hajóra szállniuk, hogy átkelhessenek a tengeren, nem kellett különféle biztonsági intézkedéseket kicselezniük. Hiszen nem egy egyszerű zsarnok ült Adarlanban, hanem egy valg király a légi hadseregével.

Üzeneteket küldeni is egyszerűbb volt. Hogy eléri-e a levele Aediont és Lysandrát, az már az isteneken múlik, gondolta Aelin. Hiszen annyira szerettek volna mindent bábjátékosként irányítani! Talán most már nem is foglalkoznak ilyesmivel, ha Dorian valóban elindult a harmadik kulcsért, és átveszi a helyét.

Nem gondolkozott ezen sokáig.

A hajó csak egy fokkal volt jobb állapotban annál, hogy a roskadozó jelzővel illessék, de elég megbízhatónak tűnt ahhoz, hogy kibírja a heteken át tartó utat a másik kontinensig. Amennyi aranyat fizettek, a kapitány átadta Aelinnek és Rowannek a saját kabinját. Ha tudta is, kik ők, mik ők, nem szólt egy szót sem.

Aelint nem érdekelte. Csak az foglalkoztatta, hogy az éjféli dagállyal útnak induljanak. Rowan mágiája hathatós segítséget biztosított abban, hogy minél előbb kihajózzanak a holdfényben fürdő tengerre.

El Maeve-től. És az összegyűjtött seregétől.

Az igazságtól, amit Aelin Maeve tróntermében megpillantott, a sötét vértől, ami aztán vörössé vált.

Nem mondta el a többieknek. Nem tudta, hogy az a pillanat valóság volt-e, vagy csupán a fény űzött vele gonosz tréfát. Hogy egy újabb álomjelenet volt, vagy egy olyan valós pillanat, ami összemosódott Connall halálának az emlékével.

Majd később foglalkozik ezzel, határozta el magát Aelin, ahogy a hajóorrban állt, míg a többiek már réges-régen lementek a fedélzet alatt található kabinjaikba. Csupán Rowan maradt ott vele, odafent ült a főárbócon, és a láthatárt kémlelte minden oldalon, hátha üldözőbe vette őket valaki.

Elkerülték Maeve-et. Egyelőre. Legalább ma nem tudja meg, merre keresse őket. Aztán elterjed a híre, hogy idegenek jártak abban a kikötőben, hogy egy kisebb vagyont fizettek azért, hogy a háborús pokolba vigye őket. És hogy Aelin üzeneteket küldött.

Legalább Maeve azt nem tudja, hol vannak a rémkulcsok. Ez az ő malmukra hajtja a vizet.

Persze, Maeve minden bizonnyal nekivág majd a tengernek, hogy levadássza őket. Vagy legalább azért, hogy a pusztulásba segítse Terrasent.

Aelin mágiája felébredt, viharfelhők gyülekeztek a vérében. A fogát csikorgatta, nem vett róla tudomást.

Minden azon múlt, hogy Maeve és a seregei előtt érjék el a kontinenst. És azelőtt, hogy Erawan a világuk túl nagy részét elpusztítaná.

Aelin belehajolt a tengeri szellőbe, hagyta, hadd ivódjon be a bőrébe, a hajába, hadd mossa el a barlangjáratok sötétjét, ha már a korábbi hónapok sötétségének terhét nem enyhíthette teljesen. Hagyta, hadd csitítsa a benne lobogó lángokat addig, míg már csak szunnyadó parázs maradt belőlük.

Végtelennek tűnnek majd a tengeren töltött hetek, hiába hajtja előre őket Rowan mágiája.

Minden egyes napot arra használ majd, hogy eddzen, hogy addig forgassa a kardokat, a tőröket és az íjakat, amíg vízhólyagossá válik a bőre, amíg ismét bőrkeményedések borítják majd. Amíg a vékonysága izomnak adja át a helyét.

Újra felépíti – mindazt, ami korábban volt.

Talán most utoljára, talán csak rövid időre, de megteszi. Ha másért nem, hát Terrasenért.

Rowan leröppent az árbocról, és átváltozott, ahogy odaért mellé a korláthoz. Szemügyre vette az éjfekete tengert körülöttük.

– Le kellene pihenned.

Aelin rápillantott.

– Nem vagyok fáradt. – Nem hazudott, legalábbis bizonyos értelemben nem. – Van kedved vívni?

Rowan felvonta a szemöldökét.

– Az edzés várhat holnapig.

– Vagy akár kezdhetjük ma este is. – Aelin farkasszemet nézett az átható tekintetű Rowannel, éppolyan határozottan, mint a hím.

– Pár órát igazán várhatunk vele, Aelin.

– Minden egyes nap számít.

Erawan ellen még egyetlen edzés nélkül töltött nap is számít majd.

Rowan állkapcsa megfeszült.

– Ez igaz – felelte végül. – De akkor is várhat. Bizonyos... Bizonyos dolgokat meg kell beszélnünk.

Néma szavak formálódtak állatiasan fénylő szemében. Veled és velem kapcsolatban.

Aelinnek kiszáradt a szája. De azért bólintott.

Néma csendben sétáltak vissza tágas kabinjukba, aminek egyetlen ékét az ablakok jelentették, melyek a mögöttük hullámzó tengerre néztek. Határozottan nem egy királynő kabinja volt, semmi olyasmi, amit akár Adarlan orgyilkosaként is megfizethetett volna.

Legalább a falba épített ágy elég tisztának tűnt, az ágynemű frissen mosott volt, nem csúfították foltok. Aelin a falhoz szegezett tölgy íróasztalhoz lépett, és annak dőlt neki, miközben Rowan becsukta mögöttük az ajtót.

Egymásra meredtek a lámpás gyenge fényben.

Kibírta Maeve-et és Cairnt, kibírta Távolvéget, ahogy számtalan egyéb borzalmat és veszteséget. Átvészeli majd ezt a beszélgetést is. Ez lesz az első lépés afelé, hogy összeszedje magát.

Aelin tudta, hogy Rowan hallja dübörgő szívverését, ahogy megfeszült közöttük a levegő. Nyelt egyet.

– Elide és Lorcan… Elmondtak neked mindent, ami elhangzott a parton.

Rowan kurtán bólintott, szemébe óvatosság költözött.

– Mindent, amit Maeve mondott.

Újabb biccentés.

Aelin megacélozta magát.

– Hogy én... Hogy egy párt alkotunk.

Megértés és valami megkönnyebbülésféle váltotta fel az óvatosságot.

– Igen.

– A párod vagyok – mondta Aelin. Ki kellett ejtenie a szavakat. – És te az enyém.

Rowan átvágott a helyiségen, de megtorpant néhány lépésnyire az asztaltól, aminek Aelin dőlt.

– Mit akarsz ezzel mondani, Aelin? – Halkan, reszelős hangon kérdezett.

– Nem... – Aelin megdörgölte az arcát. – Tudod, mit tett veled és… – Képtelen volt kiejteni a nevét. Lyriáét. – Emiatt.

– Tudom.

– És?

– És mit szeretnél, mit mondjak?

Aelin ellökte magát az íróasztaltól.

– Szeretném, ha elmondanád, mit érzel ezzel kapcsolatban. Ha…

– Ha mi?

– Ha azt kívánod, bár ne így lenne.

Rowan összevonta a szemöldökét.

– Mégis miért kívánnám ezt?

Aelin a fejét rázta, képtelen volt válaszolni, úgyhogy inkább átbámult a válla felett a tengerre.

Úgy tűnt, Rowan bármelyik pillanatban átszelheti a kettejüket elválasztó távolságot, de nem mozdult.

– Aelin. – Érdessé vált a hangja. – Aelin.

Aelin ekkor ránézett, kihallotta a hangjából a fájdalmat.

– Tudod, mit kívánok? – Rowan felé fordította a tenyerét, a tetováltat és a dísztelent. – Azt kívánom, bár elmondtad volna. Amikor rájöttél. Bár elmondtad volna akkor!

Aelin nagyot nyelt, elszorult a torka.

– Nem akartam fájdalmat okozni neked.

– Mégis miért okoztál volna vele fájdalmat, amikor a szívem mélyén én is éreztem az igazat? Amikor ebben reménykedtem?

– Nem értettem. Nem értettem, egyáltalán hogyan lehetséges. Azt hittem, talán... Talán lehet két párod is életed során, de még akkor is... – Aelin kifújta a levegőt. – Nem akartalak felzaklatni.

Rowan tekintete ellágyult.

– Bánom-e, hogy Maeve belerángatta Lyriát ebbe az egészbe, hogy az életével fizetett a játszmájáért, és a meg nem született közös gyermekünk életével? Igen. Azt nagyon bánom, és azt kívánom, bár sose történt volna meg. – Örökké viselni fogja a tetoválást, hogy élete hátralévő részében is emlékezzen rá. – De ez egyáltalán nem a te hibád. Végig magammal cipelem majd a történtek súlyának egy részét, és tudni fogom, hogy én döntöttem úgy, otthagyom őt a háború és a dicsőség miatt, hogy egyenesen Maeve kezére játszom.

– De hát Maeve csapdába akart csalni, hogy megszerezhessen engem.

– Az az ő döntése volt, nem a tiéd.

Aelin végigsimított a kopott faasztalon.

– A nekem szőtt álomképei közül egy gyakran visszatért. – Nehezen ejtette ki a szavakat, de erőt vett magán. Rowanre nézett. – Olyan álmot mutatott, ami annyira valóságosnak tűnt, hogy éreztem az Agancs-hegység szelének illatát.

– És mit mutatott benne? – Már-már kifulladva ejtette ki a kérdést.

Aelinnek nyelnie kellett egyet, mielőtt válaszolni tudott volna.

– Megmutatta, mi lett volna… Ha nincs Erawan, ha Elena elbánt volna vele, és száműzi. Ha nem lett volna Lyria, sem a fájdalom és a kétségbeesés, amit átéltél. Megmutatta Terrasent, olyannak, amilyen ma lehetne, úgy, hogy apám a király, nekem boldog gyerekkorom volt, és... – Aelin ajka megremegett. – És amikor húszéves lettem, tündérdelegációval Terrasenbe érkeztél, hogy elsimítsátok az anyám és Maeve közötti ellentétet. Elég volt egyetlen pillantást vetnünk egymásra apám tróntermében, és mindketten azonnal tudtuk.

Aelin nem küzdött a szemét szúró könnyek ellen.

– Hinni akartam, hogy az a valódi világ. Hogy mindez csak egy rémálom, amiből felébredtem. Hinni akartam, hogy van egy olyan hely, ahol te meg én sosem éltünk át ennyi szenvedést és veszteséget, ahol elég egyetlen pillantás, és tudjuk, hogy egy párt alkotunk. Maeve azt mondta, meg tudja oldani, hogy így legyen. Ha odaadom neki a kulcsokat, valóssággá változtatja. – Aelin megtörölte az arcát, letörölte a kibuggyanó könnycseppet. – Olyan valóságokat mutatott, ahol meghaltál, ahol Erawan meggyilkolt, és csak úgy állhattam bosszút érted, hogy odaadom neki a kulcsokat. De azokban a valóságokban... Hasztalanná váltam számára, amikor azt mondta, meghaltál. Nem tudott rávenni, hogy beszéljek, gondolkozzak. Amikor pedig olyan világban voltunk, ahol találkoztunk, ahol minden úgy alakult, ahogyan kellett volna... Olyankor jártam hozzá a legközelebb.

Rowan jól hallhatóan nyelt egyet.

– Mi állított meg végül?

Aelin ismét megtörölte az arcát.

– Te voltál az a hím, akibe beleszerettem. Te, aki éppúgy ismered a fájdalmat, mint én, és akivel együtt átvészeltük, akivel közösen jutottunk ki a fényre. Maeve ezt nem értette. Hogy még ha tökéletes világot alkot is, nem te lennél mellettem. És sosem cserélném el mindazt, ezt. A világon semmiért.

Rowan kinyújtotta a kezét. Egyszerre volt felajánlás és felhívás.

Aelin az övére fektette a kezét, és Rowan gyengéden megszorította bőrkeményedéses ujjaival.

– Azt akartam, hogy te legyél – lehelte a herceg a szemét lehunyva. – Hosszú hónapokon át, még Wendlynben is azon gondolkoztam, miért nem te vagy a párom. Belehasadt a szívem, hogy ilyesmiket gondolok, mégis így történt. – Kinyitotta a szemét. Mintha zöld tűz lobogott volna benne. – Végig azt akartam, hogy te legyél az.

Aelin lesütötte a szemét, de Rowan az álla alá dugta a hüvelyk- és a mutatóujját, és felemelte a fejét.

– Tudom, hogy fáradt vagy, Tűzszívű. Tudom, hogy nagyobb teher nyomja a válladat, mint amit bárkinek el kellene viselnie. – Maga felé húzta összefűzött ujjaikat, és a szívére tette a kezüket.

– De együtt szembenézünk vele. Erawannal, a Zárral, mindennel. Együtt szembenézünk vele. És amikor megtettük, amikor átalakulsz, ezer évig élünk majd együtt. Még annál is tovább.

Halk nyüszítés szakadt fel Aelinből.

– Elena azt mondta, a Zárhoz...

– Együtt szembenézünk vele – ígérte Rowan ismét. – És ha valóban te vagy az ára, akkor majd együtt megfizetjük. Egy lélek két testbe zárva.

Aelin szíve úgy sajgott, hogy majd meghasadt.

– Terrasennek király kell.

– Nem áll szándékomban nélküled uralni Terrasent. Majd Aedion elintézi.

Aelin Rowan arcát fürkészte. A hím minden egyes szót komolyan gondolt.

Kisimította a tincseket Aelin arcából, miközben másik kezével továbbra is Aelin kezét szorította a mellkasához, oda, ahol a szíve egyenletes, határozott ritmusban dobolt.

– Még ha választhatnék is valamelyik álomvilágból, bármiféle tökéletes illúzióból, akkor is téged választanálak, én is.

A Rowan szavaiban csendülő igazság végigvisszhangzott a kettejük lelke között feszülő, széttörhetetlen köteléken. Aelin felnézett Rowanre, aki azonban nem hajolt közelebb hozzá.

Aelin a homlokát ráncolta.

– Miért nem csókolsz meg?

– Azt hittem, talán szeretnéd, ha előbb engedélyt kérnék rá.

– Ez korábban sosem akadályozott meg.

– Csak biztosra akartam menni, hogy most, az első alkalommal... készen állsz rá.

Cairn és Maeve után. Azok után, hogy hónapokon keresztül semmiféle választási lehetősége nem volt.

Aelin a történtek ellenére is elmosolyodott.

– Készen állok rá, hogy ismét megcsókolj, hercegem.

Rowan sötéten kuncogott, majd azt motyogta:

– Hála az isteneknek! – És aztán odahajolt Aelinhez.

A csók gyengéd volt. Könnyed. Hagyta, hadd döntse el Aelin, mi lesz belőle. Ő pedig gyorsan elhatározásra jutott.

Rowan köré fonta a karját, és odasimult hozzá, ívbe feszítette a hátát, miközben a hím végigsimított rajta. Az ajka mindennek ellenére pillekönnyű maradt Aelinén. Édes, felfedező csókokat lehelt rá. Ha Aelin úgy kívánná, egész éjszaka így folytatnák.

A párja. Rowan a párja, és végre ki is mondhatja, hogy az, hagyhatja, hogy akként viselkedjen.

Erre a gondolatra mintha elpattant volna benne valami. Aelin gyengéden beleharapott Rowan alsó ajkába, végigkaristolta az egyik szemfogával.

Ettől pedig Rowanben pattant el valami.

Mély morgással a karjába kapta, és végig csókolta, miközben az ágyhoz vitte, majd gyengéden letette rá. Levették a csizmájukat, a kabátjukat, az inget, a nadrágot. Aztán összesimultak, Aelin bőre gyakorlatilag beszívta a Rowanből áradó erőt és meleget.

Nem érinthette elég gyorsan, nem érezhette eléggé. Még akkor sem, amikor a hím szája lejjebb vándorolt a nyakán, és Rowan megnyalta azt a pontot, ahol a jelölésének nyoma volt. Még akkor sem, amikor az ajka továbbsiklott, hogy a mellét cirógassa, és Aelin minden egyes nyalintásra és szívásra megfeszítette a hátát. Még akkor sem, amikor letérdelt a lábai közé, vállával szélesre tárta a combját, és megízlelte, újra meg újra, amíg Aelin már vonaglott alatta.

Valami ősi mégis elnémult, megdermedt, amikor Rowan ismét fölé emelkedett, és összefonódott a tekintetük.

– A párom vagy – mondta Rowan már-már torokhangon. Ölét Aelinéhez nyomta, ő pedig úgy mozdult, hogy magába fogadhassa, Rowan mégis mozdulatlan maradt. Visszatartotta azt, amire Aelin annyira vágyott, amíg nem hallotta azt, amire szüksége volt.

Aelin hátrahajtotta a fejét, és odatartotta a nyakát.

– A párom vagy. – Zihálva ejtette ki a szavakat. – És én a tiéd.

Rowan egyetlen erőteljes lökéssel belehatolt, miközben fogát

Aelin nyakába mélyesztette.

Aelin felkiáltott, ahogy Rowan a magáénak követelte, és már végig is futott a gyönyör a gerincén, pedig Rowan még csak most kezdett el benne mozogni. Mozgott, miközben a foga továbbra is Aelin nyakába mélyedt, ő pedig minden egyes csípőmozdulatra fel-felnyögött, hiszen már a puszta mérete biztosíték volt arra, hogy Aelin úgy érezze, sosem elég belőle. Végighúzta a körmét Rowan izmos hátán, majd lejjebb is, hogy érezzen minden egyes erőteljes lökést.

Rowan kihúzta a fogát a nyakából, mire Aelin hevesen megcsókolta, a vér fémes ízt hagyott a nyelvén.

Rowan erre teljesen megvadult, felemelte Aelin csípőjét, hogy még mélyebbre, még keményebben belehatolhasson.

Ha az egész világ lángokba borul körülöttük, Aelint az sem érdekelte volna, ahogyan Rowant sem.

– Együtt, Aelin – ígérte Rowan, és Aelin kihallotta az összes többi szót minden egyes összeérő porcikájukból. Együtt szembenéznek ezzel, együtt megoldják.

Ismét végigfutott Aelinen a gyönyör, egyfajta ragyogó fénybe vonta.

És ebben a pillanatban Aelin is Rowan nyakába mélyesztette a fogát, a magáénak nyilvánította, ahogyan korábban a hím őt.

Rowan erőteljes, szél csókolta vére Aelin szájába, lelkébe tolult, és Rowan felkiáltott, ahogy őt is magával ragadta a gyönyör.

Hosszú percekig feküdtek egymásba gabalyodva.

Együtt megoldjuk, mintha ezt visszhangozta volna minden egyes lélegzetvételük, a tenger hullámai. Együtt.

42. FEJEZET

Lorcan őrködött utoljára az éjszaka folyamán, így tanúja lehetett a napfelkeltének a távolba vesző partvonal mentén.

Vajon látja még újra? Wendlynt, Doranelle-t, a keleti földrész bármely pontját?

Talán nem, tekintve, hogy miért hajóznak nyugatra. Maeve halhatatlan hadserege bizonyára a nyomukban van. Lehet, hogy nem sok napfelkeltében gyönyörködhetnek már.

A többiek is felébredtek, feljöttek a fedélzetre kideríteni, mit hozott a reggel. Semmit, mondta Lorcan majdnem a hajóorrból. Vizet, napot és egy jó adag semmit.

Fenrys kiszúrta, és kivillantotta a fogait. Lorcan gúnyosan rámosolygott.

Igen, ezt a harcot egyszer még megvívják. Örömmel fogadja majd, végre enyhülni fog ez a nyomás a csontjaiban, Fenrys szétmarcangolhatja egy kicsit.

De nem fogja megölni a farkast. Fenrys talán megpróbál majd végezni vele, de Lorcan véletlenül sem adja a fejét ilyesmire. Azok után, amit Fenrys átélt, amire képes volt, semmiképpen.

Elide is feljött a fedélzetre, haját már kifésülte, befonta. Mintha jóval hajnalhasadta előtt felébredt volna. Szinte oda sem pillantott Lorcan felé, pedig a hím pontosan tudta, hogy tisztában van az ottlétével. Lorcan száműzte a mellkasát kínzó fájdalmas ürességet.

Azonban ekkor észrevette őt Aelin, és felé indult. Vonásai összeszedettebbnek, tisztábbnak tűntek, mint az elmúlt néhány napban bármikor. És a járásában is felsejlett a régi magabiztossága.

Fehér ingének ujjait könyékig tűrte, haját befonta. Goldryn és egy hosszú kés lógott az övéről. Készen állt az edzésre. Kétségkívül készen állt, a belőle áradó tettrekészség, energia ezt sugallta.

Lorcan lesétált a rövid lépcsősoron, és félúton találkozott vele.

Whitethorn is ott volt a közelben, ő is víváshoz öltözött, és a szemében csillanó óvatosságból Lorcan azonnal tudta, a hercegnek fogalma sincs, mi fog most történni.

Az ifjú királynő összefonta a karját.

– Velünk akarsz utazni Terrasenbe?

Felesleges kérdés volt ez hajnalban, a tenger kellős közepén.

– Igen.

– És szeretnél csatlakozni hozzánk a háborúban?

– Hát az biztos, hogy nem a kellemes időjárás miatt megyek oda.

Derű csillant Aelin szemében, bár az arca komor maradt.

– Akkor elmondom, mi lesz.

Lorcan várta a parancsok és követelések listáját, azonban a királynő csak nézte őt, és a derű valami acélkeménynek adta át a helyét.

– Te voltál Maeve jobbkeze – kezdett bele, mire Elide is feléjük fordult. – És most, hogy már nem vagy az, itt áll előttem egy erős hím tündér, akiről nem tudom, pontosan melyik oldalon áll, így nem is bízhatok benne igazán. Legalábbis így, hogy Maeve minden bizonnyal ebben a pillanatban is a kontinensünk felé tart. Éppen ezért nem engedhetlek be a királyságomba, ahogyan azt sem tűrhetem, hogy velünk utazz, ha bármikor információt szivárogtathatsz Maeve-nek, csak hogy visszaférkőzz a kegyeibe, nem igaz?

Lorcan szólásra nyitotta a száját, sértette a dölyfös hangnem, de Aelin még nem fejezte be.

– Úgyhogy alkut ajánlok neked, Lorcan Salvaterre. – Megütögette csupasz alkarját. – Fogadj véresküt, és akkor oda mész, ahova csak kedved tartja.

Fenrys elkáromkodta magát mögöttük, Lorcan azonban alig hallotta, úgy zúgott a feje.

– És egész pontosan mit kapok én ezért cserébe? – kérdezte nagy nehezen.

Aelin hátrapillantott a válla felett. Elide-ra, aki tátott szájjal figyelte őket. Amikor a királynő ismét Lorcan szemébe nézett, acélos arroganciáját mintha némi együttérzés lágyította volna.

– Beengedlek Terrasenbe. Ezt kapod. Hogy hol élsz majd Terrasen határain belül, az nem rajtam múlik.

Nem rajta, és nem is Lorcanen. Hanem a sötét hajú lányon, aki kiguvadt szemmel meredt rájuk.

– És ha nemet mondok? – tette fel a kérdést Lorcan nagy merészen.

– Akkor sosem teheted be a lábadat a királyságomba, és nem is tarthatsz velünk a továbbiakban... A kulcsok forognak kockán, és Maeve a nyomunkban van. – Aelin továbbra is együttérzően nézett rá. – Nem bízhatok benned annyira, hogy megengedjem, másképpen csatlakozz hozzánk.

– De azt megengeded, hogy véresküt tegyek?

– Nem akarok tőled semmit, ahogyan te sem akarsz tőlem semmit. Egyetlen parancsot adok majd neked, és ezt Terrasen bármelyik lakosától ugyanúgy kérhetném: vigyázz a királyságunkra, a népére, védd meg őket! Aztán tőlem egy kunyhóban is élhetsz az Agancs-hegységben.

Aelin halálosan komolyan gondolta. Ha véresküt tesz neki, ha megesküszik rá, hogy sosem árt a királyságának, akkor szabad lehet. Ha viszont nemet mond... Akkor soha többé nem látja Elide-ot.

– Nincs más választásom – tette hozzá Aelin olyan halkan, hogy a többiek ne hallják. – Nem veszélyeztethetem Terrasent. – Továbbra is felé tartotta a karját. – De sosem vennék el tőled semmit, ami ennyire értékes.

– Nem érted, arra már az égvilágon semmilyen lehetőség nincs.

Ismét egyfajta mosoly játszott Aelin arcán, ahogy hátrapillantott a válla felett Elide-ra.

– Dehogy nincs. – Türkiz szeme fénylett, amikor visszanézett rá, és olyasfajta bölcsesség ült az arcán, amit Lorcan eddig talán észre sem vett. Egy királynő arcát látta maga előtt. – Hidd el nekem, Lorcan, hogy van.

Lorcan elfojtotta a mellkasát megtöltő reményt, idegen volt az érzés, nem látta szívesen.

– Terrasen nem vészeli át, ő sem éli túl ezt a háborút nélküled.

És még ha a királynő halhatatlan életét adja is azért, hogy létrehozza a Zárat, hogy megállítsa Erawant, Lorcan véresküje, miszerint meg kell védenie a királyságát, megmarad.

– A te döntésed – mondta végül Aelin.

Lorcan megengedett magának annyit, hogy Elide-ra nézzen, akármilyen ostobaság volt is.

A lány a nyakához kapta a kezét, sötét szeme tágra nyílt.

Ha a királynő igazat mond, nem számít, hogy Elide otthont kínál-e neki Perrathban, vagy sem.

Az viszont számít, hogy Aelin Galathynius komolyan gondolja a szavait: Lorcan túl erős, nem tudni, pontosan kinek az oldalán áll, ezért nem engedheti, hogy vele tartson, hogy belépjen a királyságába, ha nem köti meg a kezét valahogyan. Elengedné, és aztán nem eresztené be Terrasenbe, még akkor sem, ha Erawan hordái elárasztanák, ha ezzel megvédhetné egy másik fenyegetésről: Maeve-től.

És Elide nem fogja túlélni ezt az egészet, a háborút, ha mindannyian meghalnak.

Ezt pedig Lorcan nem fogadhatta el. Ostobaság és hasztalan gondolat volt, mégsem engedhette. Hogy akár Erawan szörnyei, akár a nagybátyja, Vernon ismét eltapossa.

Lorcan vénséges vén, ostoba baromnak érezte magát.

De az isten, aki eddig a válla mögülről vigyázott rá, nem mondta, hogy fusson, sem azt, hogy harcoljon.

Tehát valóban az ő döntése. Vajon mit gondolhat minderről az istennő, aki Elide-nak suttog?

Lorcan azon gondolkozott, vajon mit gondol majd maga Elide, amikor így felelt Aelinnek:

– Rendben.

– Az istenek irgalmazzanak! – mormolta Fenrys.

Aelin ajka mosolyféleségre görbült, derűsre, ám némileg mégis kegyetlenre, ahogy hátrapillantott a farkasra.

– Ugye tudod, hogy most már életben kell hagynod? – kérdezte Fenrystől felvont szemöldökkel. – Nem párbajozhattok egyikőtök haláláig. Nem küzdhettek meg a bosszúért. El tudod ezt viselni?

Lorcan kidüllesztette a mellét, ahogy Fenrys végigmérte. Hadd lássa csak a dominanciájának minden egyes cseppjét a tekintetében!

Fenrys minden dühét belesűrítette a pillantásába. Nem annyit, amennyi Lorcanben tombolt, de eleget ahhoz, hogy emlékeztesse, Doranelle fehér farkasa bizony tud harapni, ha akar. Méghozzá végzetesen.

Fenrys végül a királynőhöz fordult.

– Ha azt mondom, hogy egy felfuvalkodott hólyag, és borzalmas egy légtérben tartózkodni vele, akkor meggondolod magad?

Lorcan dühösen felmordult, de Aelin csak felhorkant.

– Hát nem ezért szeretjük Lorcant? – Olyan mosollyal ajándékozta meg Lorcant, amiből egyértelművé vált, hogy pontosan emlékszik arra, hogyan találkoztak Résvárban. Arra, amikor arccal a téglafalnak nyomta. Aelin visszafordult Fenryshez: – Majd csak az ünnepekre hívjuk meg Orynthba.

– Hogy elrontsa a szórakozásunkat? – Fenrys a homlokát ráncolta.

A magam részéről nagyon szeretem az ünnepeket. Nincs szükség rá, hogy egy ilyen nyomorult lélek belerondítson.

Az istenek szerelmére már! Lorcan Rowanre nézett, de a harcos herceg egyre csak a királynőjét fürkészte. Mintha pontosan tudná, miféle vihar készülődik a felszín alatt.

Aelin legyintett.

– Jól van, jól van. Nem próbálod meg megölni Lorcant azért, ami Eyllwe-ben történt, és cserébe nem hívjuk meg sehova. – Gonosz vigyor terült el az arcán.

Hát ehhez az udvarhoz csatlakozik… Ehhez a forgószélszerű... Lorcan nem is tudta, mi lenne a legjobb szó rá. De kételkedett benne, hogy az elmúlt öt évszázad felkészítette volna rá.

Aelin kinyújtotta a kezét.

– Tudod, mi a menete. Vagy már túl öreg vagy, és nem emlékszel?

Lorcan rámeredt, majd letérdelt, és felajánlotta az övén lógó tőrt.

Ostoba. Mennyire ostoba!

Remegett kissé a keze, ahogy átnyújtotta a királynőnek a tőrét.

Aelin a tőrt méregette, ujján aranyszínű gyűrű díszelgett, rajta egy felháborítóan nagy smaragddal. Jegygyűrű. Valószínűleg a buckamanók kifosztott sírjából. Lorcan oldalra pillantott, oda, ahol Whitethorn állt. És igen, a harcos ujján is gyűrű volt, rubin csillogott benne. A kabátjának gallérja felett pedig két friss sebhelyet látott.

A királynő nyakán is volt kettő.

– Eleget bámészkodtál? – kérdezte Aelin hűvösen.

Lorcan a homlokát ráncolta. Szent rituálé előtt álltak, a királynő mégis megtalálta a módját, hogy tiszteletlenül viselkedjen.

– Csak mondjad!

Aelin ajka ismét mosolyra görbült.

– Lorcan Salvaterre, esküszöl-e véredre és halhatatlan lelkedre, hogy életed végéig hűséges leszel hozzám, a koronámhoz és Terrasenhez?

Lorcan pislogott. Maeve kérdések hosszú sorát tette fel az ősi nyelven, amikor neki fogadott véresküt. De azért válaszolt:

– Igen. Esküszöm.

Aelin végighúzta a tőrt az alkarján, vére éppolyan fényesen csillogott, mint az oldalán lógó kard rubinja.

– Akkor igyál!

Ez az utolsó lehetősége, hogy kihátráljon ebből az egészből.

Ám ekkor ismét Elide-ra pillantott. Remény – még ha csupán egy szikrányi is – villanyozta fel a lány arcát.

Úgyhogy Lorcan a kezébe vette a királynő alkarját, és ivott.

Jázmin, citromverbéna és izzó parázs íze töltötte meg a száját. A lelkét, ahogy valami fellángolt, majd megtelepedett benne.

A melegség parazsa. Mintha a saját lelkében is nyugalomra talált volna a dühöngő mágia egy része.

Kissé megszédült, elengedte Aelin karját.

– Üdvözöllek az udvarban! – mondta Aelin. – Itt az első és egyetlen parancsom: védd meg Terrasent és a népét!

A parancs is megtelepedett benne, egy újabb szikra, ami lent a mélyben ragyogott.

Aztán a királynő sarkon fordult, és elsétált… Nem is, Elidehoz sétált.

Lorcan megpróbált felállni, de nem tudott. Úgy tűnt, a testének szüksége van egy kis időre.

Úgyhogy csak a távolból figyelte, ahogyan Aelin így szól Elide-nak:

– Neked nem ajánlom fel a véresküt.

Eskü ide vagy oda, Lorcanben felmerült, hogy az óceánba hajítja a királynőt az Elide arcára kirajzolódó csalódottság láttán. De Perranth úrnője felszegte az állát.

– Miért nem?

Aelin olyan gyengéden fogta meg Elide kezét, hogy Lorcan dühe egy csapásra lelankadt.

– Mert amikor visszatérünk Terrasenbe, ahhoz, hogy megkapjam a trónt, fontos, hogy ne kötődj hozzám. – Elide összevonta a szemöldökét. – Perranth a második legerősebb ház Terrasenben – magyarázta Aelin. – Négy lord már úgy döntött, nem vagyok alkalmas az uralkodásra. Többségre van szükségem, hogy elnyerhessem a trónt.

– És ha esküt teszek neked, azzal kockára tesszük a szavazatom súlyát – fejezte be helyette Elide.

Aelin bólintott, majd elengedte Elide kezét, hogy mindannyiuk felé fordulhasson. A felkelő nap fénye aranyba vonta a királynőt.

– Még két hét, mire Terrasenbe érünk, már ha a téli viharok nem gátolnak meg minket ebben. Ezt az időt edzésre és tervezésre használjuk majd.

– Mit akarunk megtervezni? – kérdezte Fenrys közelebb lépve.

Az udvar egy tagja. Lorcan udvaráé. Ismét kötelék feszül hármuk között – mégis szabadabbak voltak, mint korábban bármikor. Lorcan azon morfondírozott, vajon a királynő Gavrielnek miért nem ajánlja fel az esküt, de ekkor Aelin ismét megszólalt.

– A kulcsok nélkül nem végezhetem el a feladatomat. Úgy sejtem, az új hordozóik idővel felkeresnek majd, már ha nem találják meg a harmadikat, és nem döntenek úgy, hogy ők maguk vetnek véget ennek az egésznek. – Rowanre pillantott, aki bólintott. Mintha már átbeszélték volna mindezt. – Úgyhogy ahelyett, hogy értékes időt pocsékolva a keresésükre indulnánk a kontinensen, egyenesen Terrasenbe megyünk. Főleg most, hogy Maeve is a mi partjaink felé tarthat. És ha nem vezethetem az országot a trónról, hát akkor megteszem a harcmezőn.

Tényleg harcra készül. A királynő – Lorcan királynője – tényleg fel akarja venni a harcot Morath-tal. És Maeve-vel is, ha megtörténik a legrosszabb. És aztán még az életét is áldozná mindannyiukért.

– Akkor hát irány Terrasen! – nyugtázta Fenrys.

– Irány Terrasen! – visszhangozta Elide.

Aelin nyugat felé nézett, a királyság felé, ami egyes-egyedül állt Erawan és a teljes győzelme között. Lorcan új otthona felé. Mintha látta volna, ahogyan a rémúr légiói elárasztják. És Maeve halhatatlan csapata is ott hajózott mögöttük, egy olyan hadsereg, amit Lorcan és a társai korábban maguk irányítottak.

Aelin a fedélzet közepére sétált. A matrózok jó messzire elkerülték őket. A királynő előhúzta Goldrynt és a tőrét a hüvelyéből, majd néma kihívásként felvont szemöldökkel Whitethornra nézett.

A harcos herceg engedelmeskedett, ő maga is kivonta a kardját és a bárdját, majd védekezőállásba ereszkedett.

Edzeni fognak – újra megedzik Aelin testét. Az erejéből az égvilágon semmi nem látszott, ám a szeme tűzben égett.

Aelin felemelte a fegyvereit.

– Irány Terrasen! – ismételte végül ő is.

Majd mozgásba lendült.

43. FEJEZET

Dorian apróságokkal kezdte.

Először feketére változtatta a szemét. Éjfeketére, mint amilyen a valgoké. Aztán jeges, világos árnyalatúvá fakította a bőrét, olyasfélére, amit sosem ért még napfény. A haját feketén hagyta, de az orrát kissé elgörbítette, a száját elvékonyította.

Nem egyszerre alakult át, hanem apránként. Eggyé szőtte a képet magában, úgy alakította ki új arcának, külsejének szőttesét az Agyar-hegység felé vezető hosszú, néma repülés során.

Nem mondta Manonnak, hogy valószínűleg öngyilkos küldetésre indulnak. Gyakorlatilag alig váltottak pár szót azóta, hogy elhagyták az erdei tisztást. Hajnalhasadtakor indultak, amikor Manon bejelentette Glennisnek és a crochaneknek, hogy mit tervez. Ha szerencséjük van, négy nap alatt elrepülnek a Ferian-résbe, majd visszatérnek az Agyarhegységben lévő rejtett táborba.

Manon arra kérte a crochaneket, hogy találkozzanak vele ott. Bízzanak benne annyira, hogy visszatérnek a hegyi táborukba, és megvárják.

Igent mondtak. Talán a sír miatt, amit a Tizenhármak egész nap ástak, mindenesetre a crochanek igent mondtak. Tétova bizalom – csak most az egyszer.

Dorian Asterinnel repült. Az észak felé tartó út minden egyes jeges óráját azzal töltötte, hogy apránként megváltoztatta a külsejét.

Ha annyira Morathba akarsz menni, sziszegte Manon ismét, mielőtt elindultak, akkor lássuk, képes vagy-e rá!

Próba elé állította. Dorian örömmel teljesítette. Ha másért nem, hát azért, hogy a képébe vághassa, milyen könnyedén vette az akadályt.

Manon ismert egy rejtett útvonalat, amin csakis a wyvernek utaztak az Északi-Agyar-hegységbe, meg persze azok a halandó katonák, akik szerencsétlenségükre Morathhoz kötődtek. Asterin és Manon hátrahagyta a Tizenhármakat a hegyekben, csak ők hárman mentek tovább, és még ők is olyan messze szálltak le, hogy aztán órákon keresztül gyalogoltak, nehogy észrevegyék őket. Csak Asterin nőstényét vitték magukkal. Abraxos vicsorgott és a gyeplőt rángatta, de Sorrel biztos kézzel tartotta.

A Ferian-rés mögötti két óriási csúcs minden egyes kilométerrel egyre nagyobbnak tűnt. Amikor Dorian még csak az Agyar-hegység déli oldala felé tartott, fel sem fogta, hogy pontosan mekkorák.

Elég nagyok ahhoz, hogy ott táborozhasson egy légi hadsereg. Hogy ott eddzék, szaporítsák őket.

Ezt építette fel az apja és Erawan. Ez lett Adarlanból.

Az égen egyetlen wyvern sem körözött, ám a bömbölésük és a vijjogásuk végigvisszhangzott a szorosban, ahogy az ősi kapu felé haladt, ami egyenesen a hegy gyomrába vezetett. Mögötte láncon Asterin kék nősténye haladt.

Csak egy egyszerű idomár, aki most tér vissza azután, hogy némi friss levegőt szívott. Az a néhány őr – halandók mind – gyakorlatilag rá sem pillantott, amikor megjelent a sziklás kanyarban.

Dorian tenyere izzadni kezdett a kesztyűben. Imádkozott, hogy az alakváltás kitartson.

Nem lehetett benne biztos, de úgy sejtette, nem sokan ismernék fel errefelé a valódi arcát. A sajátjához hasonló bőrszínt választott, arra az esetre, ha a szőttes felbomlana. Ha valaki látná, ahogy visszaváltozik a bőre, az írisze, azt hinné, csak káprázik a szeme.

Narene fújtatott, rángatta a gyeplőt. Nem akart visszatérni erre a helyre.

Dorian nem hibáztatta. Beleremegett a lába a hegy felől érkező bűzbe.

Azonban ő maga éveken keresztül tökéletesítette a fapofát, amit az anyja udvarhölgyeinek körében viselt, akiknek tömény parfümillatába belefájdult az ember feje. Milyen messzinek tűnt most az a világ – a parfümmel, csipkével, andalító dallamokkal teli palota. Ha nem állnak ellent Erawannak, vajon megengedi, hogy mindez fennmaradjon? Ha térdet hajtanak előtte, vajon Erawan megtartja Perrington álcáját, és halandó királyként uralkodik felettük?

Dorian lábizmai égtek, kezdte megérezni a sok-sok órányi gyaloglást. Manon és Asterin a közelben maradt, elbújtak a hó, a sziklák között. Valószínűleg minden egyes lépését árgus szemmel figyelték, ahogy egyre közeledett a kapuhoz.

Röviden búcsúzott Manontól. Kurtán.

A boszorkány kinyújtott tenyerébe pottyantotta a két rémkulcsot, Orynth amulettje halkan megcsörrent a vaskörmökön. Csak egy bolond vinné magával mindezeket Erawan erődjébe.

– Lehet, hogy számodra nem olyan fontosak – mondta Dorian –, de létfontosságúak a győzelem szempontjából.

Manon összehúzott szemmel tette zsebre a kulcsokat, a jelek szerint a legkevésbé sem illetődött meg azon, hogy egész királyságokat lehet elpusztítani a kabátjában lévő tárgyakkal.

– Gondolod, hogy csak úgy elhajítanám őket?

Asterin ekkor nagyon fontos megfigyelnivalót talált a hóban.

Dorian vállat vont, és leoldotta Damarist az övéről. A kard túl drága holmi lett volna egy wyvernidomárnak. Azt is átadta Manonnak. Egyedül egy közönséges tőrt vitt magával – és az ereiben folyó mágiát.

– Ha nem jövök vissza – mondta, miközben a boszorkány a saját övére erősítette az ősi pengét –, a kulcsoknak el kell jutnia Terrasenbe.

Egyedül ez jutott eszébe, még ha Aelin nincs is ott, hogy elvegye őket.

– Vissza fogsz jönni – jelentette ki Manon. Leginkább fenyegetésnek hangzottak a szavai.

Dorian elvigyorodott.

– Hiányoznék?

Manon nem felelt. Dorian nem is értette, miért számított másra.

Egy teljes lépést tett meg Morath felé, amikor Asterin a vállára tette a kezét.

– Bemész, aztán gyere is ki, amilyen gyorsan csak tudsz! – figyelmeztette. – Vigyázz Narene-re!

Aggodalom csillant a másodparancsnok aranypöttyös szemében.

Dorian fejet hajtott.

– Mint a szemem fényére – ígérte, aztán elindult a wyvern felé, és megragadta a gyeplőt. Észrevette, hogy Asterin vonásait hála lágyítja. Ahogy azt is, hogy Manon már el is fordult tőle.

Ostoba volt, hogy egyáltalán elindult ezen az úton vele. Több esze is lehetett volna.

Az őrök arca egyre jobban kivehetővé vált. Dorian eljátszotta a fáradt, unott idomárt.

Várta, hogy kikérdezik, de nem tették.

Egyszerűen csak intettek, hogy menjen már. Éppolyan fáradtak és unottak voltak ők is. És persze fáztak is.

Asterin elmondta, hogy néz ki az Északi-Agyar-hegység és a vele szemközti Omega, úgyhogy tudta, balra kell fordulnia, miután belép a magas folyosóra. Wyvernek üvöltöttek és morogtak mindenütt, a rothadás szaga megült Dorian orrában.

Megtalálta az istállót, pontosan ott, ahol Asterin mondta, és a kék nőstény türelmesen tűrte, hogy lazán odakötözze őt a falhoz.

Dorian megnyugtatóan megpaskolta Narene nyakát, majd otthagyta, hogy kiderítse, mi a helyzet a Ferian-résben.

Az a néhány óra volt Manon életének leghosszabbika.

Csak a várakozás miatt, mondogatta magának. Amiatt, amit tennie kell majd.

Nem meglepő módon Abraxos egy órán belül megtalálta őket. A gyeplőt szétszaggatta a nyilvánvaló csetepaté során, aminek során legyőzte Sorrelt. Néma csendben várt Manon mellett, egyre csak a kaput figyelte, amin keresztül Dorian és Narene eltűnt.

Az idő csigalassan vánszorgott. A király kardja húzta Manon oldalát.

Átkozta magát, amiért bizonyítani akarta – Doriannek, saját magának –, hogy gyakorlatias, prózai okokból kifolyólag nem engedte Morathba. Erawan nem a Ferian-résben van. Itt biztonságosabb.

Valamivel. Viszont ha a matrónák itt vannak…

Ezért ment be Dorian. Hogy kiderítse, itt vannak-e. Hogy megtudja, tényleg Petrah felügyeli-e a csapatokat, és hogy hány vasfogú táborozik itt.

Doriant ugyan nem kémnek képezték ki, viszont egy olyan udvarban nőtt fel, ahol az emberek mosolyokkal és ruhákkal harcoltak. Tudja, hogyan vegyüljön el, hogyan hallgassa ki, amit kell. Hogyan láttassa azt másokkal, amit szeretne.

Elide-ot is leküldte Morath börtönébe, hogy a sötétség vigye el! Adarlan királyát a Ferian-résbe küldeni épp ugyanolyan.

Ettől még elakadt a lélegzete, amikor Abraxos megmerevedett, és az eget kezdte kémlelni. Mintha hallott volna valamit, amit ők nem hallhattak.

A hátasa szemében csillanó öröm volt az, ami elárulta neki, mi történik.

Néhány pillanattal később Narene szállt feléjük, lusta kört írt le a hegyek felett, rajta egy sötét hajú, világos bőrű lovassal. Dorian tényleg meg tudta változtatni a külsejének bizonyos részleteit. Gyakorlatilag felismerhetetlenné vált az arca. És úgy is maradt.

Asterin a nőstény felé rohant, és még Manon is pislogott egyet, amikor a másodparancsnoka átölelte Narene nyakát. Szorosan magához ölelte. A nőstény Asterin hátára hajtotta a fejét, és fújt egyet.

Dorian lecsúszott a wyvernről, majd eleresztette a gyeplőt.

– Na? – faggatta Manon.

Dorian – valgokat idézően sötét – szeme megvillant. Manon nem próbálta meg elmagyarázni, hogy remegett a térde. Még most is összecsuklással fenyegetett, amikor átnyújtotta Doriannek a kardját, a két kulcsot, és a körme végigsiklott a király kesztyűs kezén.

Dorian pillantása vesébe látó zafírrá vált, bőre ismét aranylóan ragyogott.

– A matrónák nincsenek itt. Csak Kékvérű Petrah és nagyjából háromszáz vasfogú mindhárom klánból. – Dorian szája kegyetlen félmosolyra görbült, éppolyan hűvösen, mint a körülöttük magasodó csúcsok. Önelégülten. – Szabad az út, felség!

A Ferian-rés járőrei jó néhány kilométer távolságból észrevették őket.

A Tizenhármak mégis leszállhattak az Omegában.

Manon a kis szorosban hagyta Doriant, ahonnan a Tizenhármakkal elindultak. Ha nem térnek vissza egy napon belül, akkor azt tehet, amit csak akar. Elmehet Morathba, ahol Erawan tárt karokkal fogadja majd – már ha van olyan vakmerő.

Nem búcsúztak el egymástól.

Manon ügyelt, hogy a szívverése egyenletes maradjon, ahogy Abraxoson ült az Omegába vezető hatalmas barlangnyílásban, pontosan tudva, hogy minden egyes ellenséges szem rájuk szegeződik, mind előttük, mind mögöttük.

– Kékvérű Petrah-val akarok beszélni – jelentette ki a csarnokban lévők számára.

Ifjú hang válaszolt.

– Sejtettem.

A kékvérű örökös a legközelebbi boltív alól lépett ki, homlokát vaspánt ölelte, kék köpenye csak úgy lebegett mögötte.

Manon fejet hajtott.

– Hívd ide a seregedet a csarnokba!

Manon nem sokat gondolkozott azon, mit fog majd mondani.

És amint a háromszáz vasfogú boszorkány megtöltötte a csarnokot, néhányan még az őrhelyüket is otthagyták, Manon elmélázott, hogy talán kellett volna. Gyanakvással vegyes undorral figyelték őt és a Tizenhármakat.

A kegyvesztett parancsnokukat, a bukott örökösüket.

Amikor mindenki összegyűlt, Petrah, még mindig abban az átjáróban állva, ahol felbukkant, csupán ennyit szólt:

– Ezzel megfizetem, hogy az életemért tartozom, feketecsőrű!

Manon nyelt egyet, a nyelve papírszáraznak tűnt. Abraxos tetejéről minden egyes mozdulatot látott a tömegben, a tágra nyílt szempárokat, a kardokat markoló kezeket.

– Nem részletezem, hogy ki vagyok – szólalt meg Manon végül. – Gondolom, mindannyian hallottátok már.

– Crochan ribanc! – köpött ki valaki.

Manon a feketecsőrűekre nézett, akik csupán kőkemény vonásokkal figyelték, míg mások arcára gyűlölet ült ki. Nekik beszélt, miattuk jött ide.

– Egész életemben – folytatta Manon, és a hangja csupán kissé remegett – hazudtak nekem.

– Nem kell meghallgatnunk ezt a söpredéket! – sziszegte egy másik őrszem.

Asterin rájuk vicsorgott Manon mellől, mire mindenki elhallgatott. Még ha kegyvesztetté váltak is, a Tizenhármak továbbra is halálosak voltak.

Manon így folytatta:

– Hazudtak arról, kik vagyunk, mik vagyunk. Azt mondták, szörnyetegek vagyunk, és legyünk is rá büszkék. – Végigsimított a fonatát összefogó vörös anyagdarabon. – De nem annak születtünk, azzá tettek. Azzá tettek minket – ismételte. – Amikor annyival többek is lehetnénk.

Némaság borult rájuk.

Manon ezt bátorításnak vette.

– A nagyanyám nem csupán vissza akarja szerezni a Pusztaságot, amikor vége a háborúnak. Nagykirálynőként akarja uralni a Pusztaságot. Egyedüli királynőként.

Morajlás futott végig a csarnokon. A szavak hallatán, annak hallatán, hogy Manon árulást követett el, amikor elárulta a matróna titkos terveit.

– Nem lesz többé sem kékvérű, sem sárgalábú, nem úgy, ahogyan most van. Meg akarja szerezni a fegyvereket, amik itt készültek, arra készül, hogy a feketecsőrű lovasok segítségével mindenkit erővel az alattvalójává tegyen. És ha nem hajtotok térdet neki, akkor többé nem léteztek majd.

Manon mély levegőt vett. Majd még egyet.

– Ötszáz éven át csak vérontást és erőszakot láttunk. Még ötszáz éven keresztül ez következik majd.

– Hazugság! – kiáltotta valaki. – Győzelemre repülünk!

Ám ekkor Asterin megmozdult, kigombolta bőrkabátját, majd felrántotta fehér ingét. Felállt a kengyelben, hogy megmutassa heges, megkínzott hasát.

– Nem hazudik.

TISZTÁTALAN

Még mindig a bőrét csúfította ez a szó. Mindig is megbélyegzi majd.

– Hányan vagytok még – kiáltott Asterin –, akiket ugyanígy megbélyegeztek? A matrónátok, a boszorkánykörötök vezetője? Hányan vagytok, akiknek elégették a holtan született boszorkányivadékát, még mielőtt egyáltalán kézbe vehettétek volna őket?

Teljesen másfajta csend telepedett rájuk. Remegő. Reszkető.

Manon a Tizenhármakra pillantott, és látta, hogy Ghislaine szemében könnyek csillognak, ahogy végignézett az Asterin hasára írt szón. Mindannyiukéban könnyek csillogtak, akik nem tudták.

És éppen ezek miatt a könnyek miatt, amiket korábban sosem látott, fordult ismét a boszorkányok csapata felé.

– Meghaltok ebben a háborúban, vagy utána. És sosem látjátok újra a hazátokat.

– Mit akarsz, feketecsőrű? – kérdezte Petrah az átjáróból.

– Hogy gyertek velünk! – lehelte Manon. – Repüljetek velünk! Morath ellen. Azok ellen, akik távol tartanának titeket a hazátoktól, a jövőtöktől. – Ismét morajlás futott végig a boszorkányokon. Manon tovább ütötte a vasat. – Kössünk vasfogú-crochan szövetséget. Talán így végre megtörhetjük az átkot.

Ismét az a reszkető némaság. Mintha vihar készülődött volna.

Asterin visszaült a nyeregbe, de nem takarta el magát az ingével.

– A ti kezetekben van a népünk jövője – mondta Manon minden egyes összegyűlt boszorkánynak, az összes feketecsőrűnek, akik háborúba indulnak, és talán sosem térnek vissza. – De egyet mondhatok... – Remegett a keze, ezért ökölbe szorította a combján. – Létezik egy jobb világ. És én jártam ott.

Még a Tizenhármak is odanéztek rá erre.

– Láttam, hogy boszorkány, halandó és tündér egy helyen él. És ez nem gyengeség, hanem erő. Királyokkal és királynőkkel találkoztam, akik annyira szeretik a királyságukat, a népüket, hogy a saját lényük másodlagossá vált számukra. Akik annyira szeretik a népüket, hogy még ha nem is nekik kedveznek az esélyek, a lehetetlenre is képesek.

Manon felszegte az állát.

– Ti vagytok az én népem. Akármit rendel is el a nagyanyám, a népem vagytok, mindig is azok lesztek. De szembeszállok veletek, ha kell, hogy olyanoknak is lehessen jövője, akik nem tudnak kiállni magukért. Túl sokáig tapostuk a gyengéket, túl sokáig élveztük, hogy így teszünk. Ideje jobbá válni ősanyáinknál! – Ugyanezt mondta a Tizenhármaknak is hónapokkal ezelőtt. – Létezik egy jobb világ – ismételte. – És harcolni fogok érte. – Elfordította Abraxost, a mögöttük lévő szakadék felé. – Ti mit választotok?

Manon biccentett Petrah-nak. Az örökös csupán fénylő szemmel visszabiccentett. Engedik, hogy amilyen háborítatlanul idejöttek, úgy távozzanak is.

Úgyhogy Manon meglökte Abraxost, aki aztán a levegőbe röppent, ahogyan őt követve a Tizenhármak wyvernjei mind.

Nem a háború gyermeke.

Hanem a békéé.

44. FEJEZET

– Ma hogyan vágjalak fel, Aelin?

Cairn szavai meleg levegővel csiklandozták a fülét, miközben a hím tőre végigkaristolta csupasz combját.

Ne! Ne, az nem lehet, hogy csupán álom volt.

A szökés, Rowan, a hajó Terrasen felé...

Cairn belevájta a tőr hegyét a térde fölötti részbe, Aelin pedig a fogát csikorgatta, ahogy vér gyűlt és ömlött ki. Ahogy a hím forgatni kezdte a pengét, minden egyes fordulattal kicsit mélyebbre tolta azt.

Annyiszor megtette már. A teste minden pontján.

Csak akkor áll majd meg, amikor csontot ér. Amikor Aelin már egyre csak sikít és sikít.

Álom. Illúzió. A szökés előle, Maeve elől csupán egy újabb illúzió volt.

Elmondta? Elmondta, hová rejtették a kulcsokat?

Képtelen volt megfékezni a kitörő zokogást.

Ekkor hűvös, udvarias hang csendült:

– Az a rengeteg kiképzés, és ez lett belőled?

Nem lehet valódi. Arobynn az oltár másik oldalán egyszerűen nem lehet valódi. Még ha annak tűnt is makulátlan ruháiban, fénylő vörös hajával.

Korábbi mestere félmosolyt küldött felé.

– Ennél még Sam is jobban bírta.

Cairn ismét megforgatta a kést, átvágta az izmot. Aelin megfeszült, csengett a füle a sikolyától. Valahonnan messziről Fenrys morgása hallatszott.

– Ha tényleg akarnád, megszabadulhatnál a láncoktól – jegyezte meg Arobynn undorodva, homlokráncolva. – Ha tényleg megpróbálnád.

Nem, képtelen rá, és minden álom volt, hazugság

– Szándékosan maradtál fogságban. Mert abban a pillanatban, hogy kiszabadulsz... – Arobynn kuncogott. – Kénytelen leszel felajánlani magadat, eljátszani az áldozati bárányt.

Aelin odakapott, dobálta magát, csak hogy véget vessen a lába széttrancsírozásának, nem is hallotta Cairn gúnyos nevetését. Egyedül az orgyilkosok királyának szavai csengtek a fülében, akit más nem látott, nem vett észre mellette.

– A lelked mélyén reméled, hogy addig fogságban maradsz, amíg Adarlan ifjú királya meg nem fizeti helyetted a tartozást. A lelked mélyén te is tisztában vagy azzal, hogy bujkálsz itt, várod, hogy megtisztítsa számodra az utat. – Arobynn az oltár szélének dőlt, tőrével a körmeit tisztogatta. – A lelked mélyén tudod, hogy nem igazságos, hogy téged választottak azok az istenek. Hogy Elena téged választott helyette. Igen, nyert némi időt számodra, de akkor is neked kell megfizetni az árat. Az ő adósságát. És az istenekét.

Arobynn végigfuttatta hosszú ujjait Aelin arcán.

– Érted már, mitől próbáltalak megkímélni a hosszú évek során? Hogy mit kerülhettél volna el, ha Celaena maradsz, mellettem? – Elmosolyodott. – Érted már, Aelin?

Aelin képtelen volt válaszolni. Nem találta a hangját.

Cairn csontot ért, és…

Aelin hirtelen felült, a combja után kapott.

Nem húzta lánc. Nem fojtogatta álarc.

Nem nyomtak tőrt a testébe.

Kapkodta a levegőt, a dohos ágynemű szaga megtelepedett az orrában, a sikolyai helyett már csak madárcsicsergést hallott. Aelin megdörgölte az arcát.

A herceg, aki mellette aludt az éjszaka folyamán, némán, megnyugtató mozdulatokkal simogatta a hátát.

A valahol Fenharrow és Adarlan határán álló rozoga fogadó kis ablakán túl sűrű köd gomolygott.

Álom volt. Csak egy álom.

Aelin megfordult, letette a lábát a durva szőnyegre, ami az egyenetlen fapadlót fedte.

– Még egy óra, mire felkel a nap – jegyezte meg Rowan.

Aelin mégis az ingéért nyúlt.

– Addig bemelegítek akkor.

Talán fut egyet, hiszen már hosszú hetek óta nem volt rá lehetősége.

Rowan felült, mindenre felfigyelt.

– Várhat még az edzés, Aelin. – Hetek óta gyakoroltak, éppolyan alaposan és kínzóan, mint Ködvárban.

Aelin belebújt a nadrágjába, majd felcsatolta a kardövét.

– Nem, nem várhat.

Aelin oldalra pördült, Rowan pengéje pedig épp a feje mellett sújtott le, lenyisszantva néhány tincset a fonata végéből.

Aelin zihálva pislogott, és még épp időben emelte fel Goldrynt, hogy kivédje a herceg következő támadását. A két fém ütközésének ereje végigszaladt a kezét borító, csípő vízhólyagokon.

Új vízhólyagok – egy új testhez.

Három hetet töltöttek a tengeren, és még alig alakultak ki a bőrkeményedései. Mindennap órákon át vívott, íjászkodott, harcolt, és még mindig puha volt a keze.

Aelin nyögve leguggolt, égett a combja, ahogy ugrásra készült.

Azonban Rowan megtorpant a fogadó poros udvarán, bárdját és kardját lelógatta maga mellett. A hajnali nap első sugaraiban egészen bájosnak tűnt a fogadó, a közeli partról tengeri szellő fújt keresztül az udvar közepén álló görbe almafa még le nem hullott levelei között.

Északon viharfelhők gyülekeztek, ezért előző éjjel kénytelenek voltak kikötőt keresni, és miután heteket töltöttek a nyílt tengeren, egyikük sem tiltakozott az ellen, hogy néhány óra erejéig végre a szárazföldön időzzenek. Hogy kiderítsék, mi történt, míg ők távol voltak.

A válasz egyszerű volt: kitört a háború.

Mindenhol háború dúlt. De hogy pontosan hol harcolnak, az idős fogadós nem tudta. Már nem álltak meg csónakok a kikötőben, a hatalmas hadihajók pedig elhajóztak mellettük. Hogy szövetséges vagy ellenséges hajók voltak-e ezek, a fogadós arra sem tudott felelni. Úgy tűnt, az égvilágon semmit sem tud. Főzni sem. Ahogy a fogadóját rendesen kitakarítani sem.

Ha gyorsan Terrasenbe akarnak érni, akkor kénytelenek lesznek egy-két napon belül ismét tengerre szállni. A kapitány azt mondta, túl sok vihar dúl északon ahhoz, hogy egyenesen odahajózhassanak. Ilyenkor sokkal egyszerűbb elérni a kontinens partjait, majd annak mentén felhajózni. Még akkor is, ha a döntés és az emlegetett viharok miatt itt kötöttek ki: valahol Fenharrow és Adarlan határánál. Résvár csupán néhány napnyira feküdt tőlük.

Amikor Rowan nem folytatta a harcot, Aelin összevonta a szemöldökét.

– Mi van?

Nem is igazán kérdés volt, inkább követelőzés.

Rowan rezzenéstelenül figyelte.

Éppúgy, mint amikor visszatért a fogadó mögötti ködös szántókról a futásból, és az almafának dőlve találta őt.

– Elég ennyi mára.

– Még csak most kezdtük – emelte fel Aelin a pengét.

Rowan viszont továbbra sem mozdította a sajátját.

– Alig aludtál tegnap éjjel.

Aelin megfeszült.

– Rosszat álmodtam. – Az nem kifejezés. Felszegte az állát, és Rowanre vigyorgott. – Talán inkább az a bajod, hogy kezdelek lefárasztani.

Nemcsak a vízhólyagok terén, de súlyban is gyarapodott legalább. Vékony karja egyre izmosodott, combjai nádszálvékonyból karcsúak, erőteljesek lettek.

Rowan nem viszonozta a mosolyt.

– Reggelizzünk!

– A tegnapi vacsora után annyira nem vágyom rá.

Aelin semmivel sem jelezte, hogy ismét támadni fog, egyszerűen csak nekiugrott. Goldrynnel fentről, a tőrével lentről támadt.

Rowan könnyedén hárította a csapásokat. Pengéik összeértek, majd szétváltak, hogy aztán ismét egymásnak csapódjanak.

Rowan kivillantotta a szemfogát.

– Enned kell.

– Edzenem kell.

Képtelen volt megállni – egyszerűen tennie kellett valamit. Mozgásban kellett maradnia.

Nem számít, hányszor lendítette meg a kardot, még mindig magán érezte. A láncokat. És amikor megállt pihenni, akkor is érezte – a mágiáját. Várakozott.

Most is, mintha kinyitotta volna fél szemét, és ásított volna egyet.

Aelin megfeszített állkapoccsal újra támadott.

Rowan minden egyes kardsuhintást hárított, és Aelin tudta, hogy egyre ügyetlenebbül mozog. Tudta, hogy Rowan hagyja, hadd folytassa a támadást, ahelyett, hogy megragadta volna a számtalan kínálkozó alkalom egyikét, és véget vetett volna a párbajnak.

De ő maga képtelen volt megállni. Körülöttük háború tombolt. Hullottak az emberek. És ő abban a nyomorult ládában volt, újra meg újra darabokra szaggatták, és semmit sem tehetett ellene…

Rowan lesújtott, olyan gyorsan, hogy Aelin képtelen volt követni a mozdulatot. De nem az jelentette a vesztét, hanem a lába, amit Rowan egyszerűen kisöpört alóla, a földre küldve őt.

Aelin térde sajgott, biztosan lehorzsolódott a nadrág alatt, és a tőr is kiesett a kezéből.

– Nyertem – lihegte Rowan. – Menjünk enni!

Aelin felnézett rá.

– Még egy kört!

Rowan a hüvelyébe csúsztatta a kardját.

– Majd reggeli után.

Aelin felmordult. Rowan visszamorgott rá.

– Ne legyél már ostoba! – fakadt ki. – Ha nem táplálod a testedet, oda lesz az a sok izom. Úgyhogy egyél valamit! És ha utána még mindig edzeni akarsz, akkor állok rendelkezésedre. – Kinyújtotta tetovált kezét. – Bár valószínűleg mindent kihánynál.

Vagy a megerőltetéstől, vagy a fogadós gyanús főztje miatt.

Azonban Aelin így felelt:

– Emberek halnak meg. Terrasenben. Mindenhol… Emberéletek vesznek oda, Rowan.

– Az, hogy reggelizel-e vagy sem, nem változtat ezen. – Aelin ajka vicsorra húzódott, de Rowan nem hagyta megszólalni. – Tudom, hogy emberek halnak meg. Segíteni fogunk rajtuk. De ahhoz erőre kell kapnod, különben képtelen leszel rá.

Igaz. A párja igazat szólt. Mégis maga előtt látta őket, a fülében csengett a hangjuk. A haldokló, rémült embereké.

A sikolyaik gyakran épp olyannak tűntek, mint a sajátjai.

Rowan néma emlékeztetőként megmozgatta az ujjait. Mehetünk?

Aelin a homlokát ráncolta, de aztán megfogta a kezét, hagyta, hadd húzza fel Rowan. Olyan erőszakos vagy!

Rowan átkarolta a vállát. Ennél udvariasabban még sosem fogalmaztál velem kapcsolatban.

Elide igyekezett nem elfintorodni az előtte gőzölgő szürke zabkása láttán. Főleg, mivel a fogadós a söntéspult mögötti árnyékból figyelte őket. Elide a kopottas helyiséget megtöltő kis, kerek asztalok egyikénél ült. Elkapta Gavriel pillantását, aki a saját adagjával küzdött.

Gavriel a szájához emelte a kanalat. Lassan.

Elide szeme elkerekedett.

Aztán még jobban, amikor Gavriel kinyitotta a száját, és beleevett a zabkásába.

Jól hallhatóan nyelt egyet. Épphogy csak el tudta fojtani az undorát.

Elide visszafojtotta a mosolyát az Oroszlán homokszínű szemében csillanó színtiszta kín láttán. Aelin és Rowan egy hasonló küzdelem végén járt, amikor Elide percekkel korábban belépett a söntésbe. A királynő sok szerencsét kívánt neki, majd visszament az udvarra.

A leghosszabb idő, amíg Elide egy helyben ülni látta, étkezésekkor volt. Valamint azokban az órákban, amikor rémjelekről magyarázott nekik, miután Rowan megkérte, hogy tanítsa meg nekik, amit tud.

Annak segítségével szabadult meg a láncaitól, magyarázta a herceg. És ha az ilkek tényleg ellenállnak a mágiának, akkor kapóra jöhetnek ezek az ősrégi jelek, amikor szembenéznek mindazzal, ami előttük áll. A csatákkal, amiket karddal és mágiával is kell majd vívniuk.

Milyen különös, milyen bonyolult jelek voltak! Elide a saját nyelvén sem tudott olvasni, évek óta nem próbálkozott vele. Nem hitte, hogy a közeljövőben alkalma adódik rá. De ha segíthet a társain azzal, hogy megtanulja ezeket a jeleket… akkor megpróbálja. Meg is próbálta, néhányat már sikerült is memorizálnia.

Gavriel merészen megpróbálkozott egy újabb kanálnyi zabkásával, és feszült mosolyt küldött a fogadós felé. A férfi láthatóan megkönnyebbült, amikor Elide is kézbe vette a kanalát, és leküzdött egy falatot. Ízetlen és egy kicsit savanyú volt – csak nem sót rakott bele cukor helyett? –, de legalább meleg.

Gavriel a szemébe nézett, mire Elide ismét elfojtotta a nevetését.

Inkább érezte, mintsem látta, hogy Lorcan belép a helyiségbe. A fogadósnak azonnal máshol támadt dolga. A férfit nem lepte meg, amikor öt tündér lépett be a fogadójába előző este, úgyhogy csakis azért iszkolhatott el minden egyes alkalommal, amikor Lorcan megjelent, mert a hím tökélyre fejlesztette a fenyegető nézését.

Lorcan egyetlen pillantást vetett Elide-ra és Gavrielre, aztán sarkon fordult, és kivonult az ebédlőből.

Alig beszéltek az elmúlt hetekben. Elide nem is tudta volna, mit mondjon.

Az udvar tagja. Elide udvarához tartozik. Örökre.

Aelinnel határozottan nem kedvelték meg jobban egymást. Nem, valójában csak Rowan és Gavriel beszélt vele. Fenrys megígérte Aelinnek, hogy nem keresi az összeütközést Lorcannel, és legtöbbször levegőnek nézte. Elide pedig… Általában olyan gyorsan elillant, hogy Lorcan már meg sem próbált közelíteni felé.

Helyes. Jobb is így. Még akkor is, ha Elide-nak néha szólásra nyílt a szája, hogy beszélgessen vele. Őt figyelte, miközben Aelin rémjelekkel kapcsolatos magyarázatát hallgatta. Vagy amikor a királynővel edzett, azokban a ritka pillanatokban, amikor nem ugrottak egymás nyakának.

Aelin visszatért. A tőle telhető leggyorsabban gyógyult.

Elide nem érezte a következő kanálnyi zabkása ízét. Gavriel, hála az égnek, nem szólt semmit.

És Anneith is néma maradt. Egyetlen suttogással sem mutatott neki irányt. De jobb is volt így. Hogy ő dönthet. Hogy Lorcan tisztes távolságot tart tőle.

Elide néma csendben ette meg a zabkásája maradékát.

Rowannek igaza volt: Aelin majdnem elhányta magát reggeli után. Öt perce voltak még csak az udvaron, máris meg kellett állnia, az a nyomorult zabkása felfelé jött a torkán.

Rowan kuncogott egy sort, amikor Aelin a szája elé kapta a kezét. Aztán sólyommá változott, hogy a közeli partra és az ott várakozó hajóhoz repüljön, és egyeztessen a kapitánnyal.

Aelin kimozgatta a vállát, miközben figyelte, ahogy Rowan eltűnik a felhők között. Persze hogy igaza volt. Tényleg pihennie kell.

Ha tudták is a többiek, mi hajtja őt előre, nem szóltak egy szót sem.

Aelin a kardhüvelybe csúsztatta Goldrynt, és hosszasan kifújta a levegőt. A mágiája mormogott a mélyben.

Megmozgatta az ujjait.

Maeve sápadt arcának hűvös vonásai rémlettek fel előtte.

A mágiája elhallgatott.

Aelin reszketve ismét kifújta a beszívott levegőt, kirázta a remegést a kezéből, majd a fogadó nyitott kapuja felé indult. Hosszú, poros út nyújtózott előtte, a szántók mellette sivárak voltak. Unalmas, elfeledett vidék. Gyakorlatilag körbe sem nézett, amikor reggel futni indult, csak ködöt és azt a néhány verebet látta a télben megszáradt fű között.

Fenrys farkas alakban ült a legközelebbi szántó szélén, a semmibe bámult. Pont ugyanott volt, ahol hajnalhasadta előtt.

Aelin direkt hangosabban lépkedett, hogy meghallja őt, és a farkas hegyezni is kezdte a fülét. Visszaváltozott, mire Aelin odaért, és nekidőlt a szántót körülvevő, félig elkorhadt kerítésnek.

– Kit dühítettél fel, hogy te kaptad az éjszakai őrséget? – kérdezte Aelin, miközben letörölte a verejtéket a homlokáról.

Fenrys felhorkant, és beletúrt a hajába.

– Elhinnéd, ha azt mondanám, hogy önként jelentkeztem rá?

Aelin felvonta a szemöldökét. Fenrys vállat vont, majd ismét a szántó felé fordult, a köd felé, ami továbbra is ott gomolygott a távolabbi végében.

– Nem alszom valami jól mostanában. – Féloldalas pillantást vetett Aelinre. – Gondolom, nem én vagyok az egyetlen.

Aelin a jobb kezén lévő vízhólyagot piszkálta, és felszisszent.

– Alapíthatunk titkos társaságot, olyanoknak, akik rosszul alszanak.

– Ha Lorcant nem hívjuk, részemről rendben.

Aelin felnevetett.

– Tedd már túl magad rajta!

Fenrys vonásai megkeményedtek.

– Megígértem, hogy úgy lesz.

– A jelek szerint mégsem sikerült.

– Majd ha nem fogod hullafáradtra futni magadat hajnalban, akkor túl teszem magam rajta.

– Nem futottam magam hullafáradtra. Rowan felügyel.

– Rowannek köszönhetjük, hogy nem sántikálva jársz.

Igaz. Aelin ökölbe szorította sajgó kezét, majd a zsebébe dugta. Fenrys nem felelt. Nem kérdezte, miért nem melegíti fel a kezét. Vagy a levegőt körülöttük.

Csak odafordult hozzá, és háromszor pislogott. Jól vagy?

Sirályvijjogás hasított keresztül a szürkeségen, és Aelin kétszer visszapislogott. Nem.

Ennél többet úgysem ismerne el. Ismét pislogni kezdett, ezúttal háromszor. Te jól vagy?

Fenrys is két pislantással válaszolt.

Nem, egyáltalán nem voltak jól. Talán sosem lesznek. Ha a többiek tudták is, ha átláttak is a hetykeségen, a tüzes természetén, hát nem mutatták.

Egyikük sem szólt semmit arra, hogy Fenrys egyetlenegyszer sem használta a mágiáját, hogy odébb ugorjon. Nem mintha bárhová is mehetett volna a tenger közepén. De még akkor sem próbálkozott vele, amikor vívtak.

Talán Connall-lel együtt az is odaveszett. Lehet, hogy olyan áldás volt, amiben mindketten részesültek, és most elviselhetetlen lett volna ismét használni. Aelin nem mert magába nézni, a benne háborgó tengerre. Képtelen lett volna.

Aelin és Fenrys a szántó mellett állt, miközben a nap egyre feljebb vándorolt az égbolton, és felszárította a ködpárát.

Hosszas hallgatás után Aelin így szólt:

– Amikor véresküt fogadtál Maeve-nek, milyen íze volt a vérének?

Fenrys összevonta aranyszínű szemöldökét.

– Véríze. Hatalomíze. Miért?

Aelin a fejét rázta. Tehát csak egy újabb álom vagy hallucináció.

– Ha tényleg a sarkunkban jár a hadseregével, akkor... Csak próbálom megérteni. Mármint Maeve-et.

– Meg akarod ölni.

Felfordult a zabkása a gyomrában, de Aelin csak vállat vont. Még ha hamuízt érzett is a szájában.

– Szeretnél inkább te végezni vele?

– Nem vagyok benne biztos, hogy túlélném – szűrte összeszorított fogain keresztül Fenrys. – És neked egyébként is nyomosabb okod van rá, mint nekem.

– Szerintem mindkettőnknek ugyanolyan nyomós oka van rá.

Fenrys sötét pillantása végigsiklott Aelin arcán.

– Connall jobb volt, mint... Mint amilyennek akkor láttad. Mint amilyenné a végére vált.

Aelin megragadta és megszorította Fenrys kezét.

– Tudom.

Teljesen eltűnt a köd.

– Szeretnéd, ha mesélnék róla? – kérdezte Fenrys halkan.

Nem a testvérére célzott.

Aelin a fejét rázta.

– Eleget tudok. – Szemügyre vette hideg, felhólyagosodott kezét, majd megismételte: – Eleget tudok.

Fenrys megmerevedett, keze az oldalán lógó kardra siklott. Nem a szavai miatt, hanem…

Rowan bukott le az égből, gyakorlatilag zuhanórepülésben közeledett hozzájuk.

Néhány méterrel a föld felett visszaváltozott, majd egy ragadozó ügyességével landolt, és futva tette meg feléjük az utolsó néhány lépést.

Goldryn dalolt, ahogy Aelin előkapta.

– Mi az?

A párja felelet helyett az égboltra mutatott.

Arra, ami odafent repült.

45. FEJEZET

Kő csattant kövön, és Yrene megkapaszkodott a Westfall-erőd megremegő kőfalában, ahogy a torony megingott. A folyosón lévők sikítottak, néhányan jajveszékeltek, míg mások a családtagjaik elé ugrottak, hogy saját testükkel védelmezzék őket a lehulló törmeléktől.

Már felkelt a nap, javában folyt a küzdelem.

Yrene a kőhöz simult, zakatolt a szíve, és a lélegzetvételeit számolta egészen addig, amíg abba nem maradt a rázkódás. A legutolsó támadásnál hatig jutott.

Most szerencsére csak háromig.

Öt napja ment ez. Öt napja éltek ebben a rémálomban, és csakis az éj legsötétebb órái kínáltak némi enyhülést.

Gyakorlatilag csak egy futó csók, egy ölelés erejéig látta Chaolt. Először egy sérüléssel a halántékán érkezett, amit Yrene gyorsan meggyógyított. Másodszorra már erősen a botjára támaszkodott, mindenütt kosz és vér fedte, bár a nagy része nem tőle származott.

Yrene gyomra felfordult a fekete vér láttán. Valgok. Valgok tanyáznak odakint. Emberekbe költöztek. Túl sokan vannak, hogy meggyógyítsa őket. Nem, az majd az ostrom után következik. Már ha túlélik egyáltalán.

Nem sokkal a csata kezdete után, túl rövid idő elteltével, elkezdtek beözönleni a sebesültek, a haldoklók. Eretia a nagycsarnokban rendezett be kórtermet, és Yrene is ott töltötte az ideje nagy részét. A néhány, álomtalan alvással töltött óra után rögtön oda ment.

A torony végre megállapodott, és Yrene megszólalt:

– A rukok még mindig tartják a frontot. Morath csak azért használja a katapultokat, mert képtelenek bevenni a falakat.

Ez csak részben volt igaz, de mintha megnyugtatta volna a folyosón kuporgó családokat, akik a fekhelyüket és azt a néhány értékes holmit szorongatták, amit birtokoltak.

A rukok valóban jó néhány katapultot elpusztítottak azok közül, amiket Morath idehurcolt, de azért maradt még pár működőképes – épp elég ahhoz, hogy folyamatosan bombázzák velük az erődöt, a várost. És míg a rukok valóban tartották a frontot, sokáig már ők sem bírják majd.

Yrene tudni sem akarta, hányan estek el a csatában. Elég volt egy pillantást vetnie a nagycsarnokban lévő ruklovasokra, és máris tudta, hogy túl sokan. Eretia azt az utasítást adta, hogy a sebesült rukokat az egyik belső udvarra vigyék, öt gyógyítót küldött az ellátásukra, és még így is annyira tele voltak, hogy mozdulni alig tudtak.

Yrene továbbsietett, ügyelt, nehogy megbotoljon a torony lépcsőjére zuhant törmelékben. Előző nap majdnem kitörte a nyakát, amikor megcsúszott egy lehullott fadarabon.

A sebesültek nyögései már jóval a nagycsarnokon kívül köszöntötték, az ajtó tárva-nyitva állt, odabent számtalan sornyi katona hevert a kaganátusból és Anielle-ből egyaránt. A gyógyítók nem tudtak mindenkinek ágyat biztosítani, úgyhogy sokaknak matracot terítettek a földre. Amikor már az sem volt, egymásra halmozott köpenyeken és takarókon helyezték el a betegeket.

Nem volt elég… Nem volt elég felszerelés, nem volt elég gyógyító. Többet kellett volna magukkal hozniuk a seregtől.

Yrene feltűrte az inge ujját, az ajtó melletti mosdóhely felé igyekezett. Rengeteg gyerek, akinek a családját itt helyezték el az erődben, segített kimosni a koszos vödröket, majd forró vízzel megtölteni őket. Ahogyan a sebesültek melletti tálakat is kitisztították.

Yrene nem szívesen engedte, hogy a gyerekek tanúi legyenek ennyi vérontásnak és fájdalomnak, de nem volt más, aki elvégezhette volna a munkát. Megdöbbentően segítőkészek voltak.

Anielle ura egy igazi rohadék volt ugyan, de a népe bátornak és nemeslelkűnek bizonyult. Olyannak, akik nagyobb hatást gyakoroltak a férjére, mint a gyűlöletes apja.

Yrene tisztára dörgölte a kezét, bár azelőtt is megmosta már, hogy lejött volna ide, majd lerázta róla a vízcseppeket. Nem pazarolhatták kéztörlésre azt a néhány értékes törülközőjüket.

Alig töltődött vissza valamicske a mágiájából, hiába aludt éjszaka. Tudta, hogy ha kinézne a várfalra, látná, hogy Chaol bottal jár, talán még a csatalóra is felült, amire feltették a merevítővel ellátott speciális nyerget. Amikor legutóbb látta, tegnap délután, erősen bicegett már.

De nem panaszkodott – nem kérte, hogy ne használja az erejét. Harcolni fog, akár állva, akár bottal, akár székben vagy lovon kell tegye.

Eretia a csarnok közepén ért oda hozzá, sötét bőrén verejték gyöngyözött.

– Behoznak egy ruklovast. Karmok metszették el a torkát, de még lélegzik.

Yrene elfojtotta a remegését.

– Mérgezett karmok? – A valg bestiák közül rengetegnek az volt.

– A felderítő, aki iderepült, hogy szóljon, nem volt benne biztos.

Yrene előhúzta a csípőjén függő erszényből a felszerelését, és körbenézett a csarnokban, olyan részt keresett, ahol el tudják látni a hamarosan érkező lovast. Nem sok hely maradt szabadon... De ott, a mosdótálaknál, ahol épp az imént tisztította a kezét. Ott lesz elég hely.

– Az ajtónál várom.

Yrene megfordult, hogy a bejárathoz siessen. Ám ekkor Eretia megragadta a felkarját, vékony ujjai enyhén a bőrébe mélyedtek.

– Eleget pihentél?

– Na és te? – kérdezett vissza Yrene.

Eretia itt volt, amikor Yrene órákkal ezelőtt ágyba vánszorgott, és úgy tűnt, jóval Yrene előtt érkezett ma reggel, már ha elment egyáltalán pihenni.

Eretia összehúzta barna szemét.

– Nem nekem kell odafigyelnem arra, mennyire erőltetem meg magam.

Yrene azonnal tudta, hogy Eretia nem a Chaolt és őt összekötő kapocsra gondol.

– Tudom, hol a határ – felelte feszülten.

Eretia mindentudó pillantást vetett Yrene továbbra is lapos hasára.

– Sokan egyáltalán nem kockáztatnák meg.

Yrene megdermedt.

– Veszélynek vagyok kitéve?

– Nem, de a terhesség fárasztó, főleg a korai hónapokban. És akkor még nem számoltunk a háború borzalmaival, és azzal sem, hogy mindennap szinte teljesen kimeríted a mágikus tartalékaidat.

Yrene egy pillanatig hallgatott, hagyta, hogy leülepedjenek a szavak.

– Mióta tudod?

– Pár hete. Megéreztem rajtad az erőmmel.

Yrene nagyot nyelt.

– Chaolnak még nem mondtam el.

– Ha a megfelelő pillanatra vársz – mutatott körbe a gyógyító a remegő erődben –, akkor azt hiszem, eljött.

Ezzel Yrene is tisztában volt. Már egy ideje próbálta elmondani neki. De hogy ilyen terhet tegyen a vállára, hogy már ne csak miatta, hanem a benne növekvő élet miatt is aggódjon... Nem akarta elvonni a figyelmét. Nem akarta még tovább növelni a félelmet, amin, tudta, Chaolnak már így is úrrá kell lennie pusztán amiatt, hogy itt van mellette, és vele harcol.

És nem akarta, hogy Chaol tudja, ha ő elesik, akkor nem csak Yrene élete ér véget... Képtelen volt elmondani neki. Egyelőre még nem képes rá.

Talán önzőség volt, talán ostobaság, mégis képtelen volt rá. Még akkor sem, ha örömkönnyeket hullatott, amint a hajó fürdőjében rádöbbent az igazságra, amikor nem jött meg a vérzése a kellő időben, és számolni kezdte a napokat. Aztán rádöbbent, mit jelent az, hogy háború alatt gyermeket hord a szíve alatt. És hogy ez a háború talán még akkor is tombolni fog, vagy legalábbis az utolsó, borzalmas napjait nyögik majd, amikor világra hozza a gyermekét.

Yrene úgy döntött, minden tőle telhetőt megtesz, hogy ne egy sötétséggel teli világban szülje meg a kisbabáját.

– Majd elmondom neki, amikor tényleg megfelelő a pillanat – felelte Yrene némileg csípősen.

Kiáltások harsantak a csarnok nyitott ajtajából:

– Utat! Utat a sebesültnek!

Eretia a homlokát ráncolta, de azért Yrene-nel együtt odarohant a városiak cipelte, máris vérrel áztatott hordágyhoz és a rajta fekvő ruklovashoz.

Chaol alatt megmoccant a ló, de nem ficánkolt sokat, biztosan álltak a várfal egyik alacsonyabban fekvő gyilokjáróján. Nem volt olyan nemes jószág, mint Farasha, de azért megbízhatónak bizonyult. Bátor állat volt, ami jól tűrte Chaol merevítős nyergét, és ennél többet nem is kívánt tőle.

Tudta jól, hogy nem tudna lábra állni, ha leszállna róla. A gerincén a nyomás elárulta neki, hogy Yrene már dolgozik, pedig alig kelt még fel a nap. De lóháton is éppolyan jól tudott harcolni – ugyanúgy vezethette a katonákat.

Odalent Erawan hadserege ismét támadásba lendült, hogy bevegye a falakat. Annyian voltak, hogy Chaol meg sem tudta számolni őket.

A rukok a levegőben suhantak, ügyesen kerülgették a nyilakat és dárdákat, fel-felkaptak egy-egy katonát a földről, hogy aztán szétszaggassák. A rukhin a madarakon ülve óvatos, ügyesen megszervezett támadásokban, tombolva csapott le – mindez Sartaq és Nesryn munkáját dicsérte.

De öt nap után még a csodálatos rukok is kezdtek lelassulni.

És Morath ostromtornyai, amiket korábban könnyedén fém- és fahalommá változtattak, most egyre közelítettek a falakhoz.

– Készítsétek fel az embereket a támadásra! – utasította Chaol a komor ábrázatú parancsnokot, aki a közelében állt. A parancsnok továbbkiáltotta a parancsot a sorokon, amiket Chaol épp hajnalhasadta előtt állított fel.

Néhány morathi csapatnak sikerült megcsáklyáznia a falakat az elmúlt két napban, létrákat állítottak, és özönleni kezdtek felfelé. Chaol levágta őket, és bár az anielle-i harcosok nem tudták pontosan, mit tegyenek a démon szállta katonákkal, akik azért jöttek, hogy lemészárolják őket, engedelmeskedtek Chaol elvakkantott utasításainak. Gyorsan megállították a felfelé igyekvő katonákat, elvágták a köteleket, amik a létrákat rögzítették.

Viszont a közeledő ostromtornyok... Azokkal nem fognak olyan könnyedén elbánni. Ahogyan a katonákkal sem, akik majd átrohannak a tornyok és a várfalak közé feszített fémhidakon.

Azonban a rukok már le is csaptak Morath seregének hátsó soraira, ahonnan a parancsnokok fenntartották a valg csapatok rendjét. Nesrynnek jutott eszébe tegnap este, hogy ne a végtelennek tűnő arcvonalakat támadják, hanem vadásszák le azokat, akik irányítják őket. Hogy káoszt és fejetlenséget szítsanak.

Közeledett az első ostromtorony, fém nyögött, miközben a wyvernek – amiket a földhöz láncoltak, szárnyukat megkurtították – közelebb vonszolták. A katonák már ikersorokat alkottak mögötte, készen arra, hogy meginduljanak felfelé.

A mai nap fájdalmas lesz.

A ló ismét mocorogni kezdett, mire Chaol páncélkesztyűs kezével megpaskolta a csődör szintén páncélos nyakát. A fémen csörrenő fém hangját elnyomta a csatazaj.

– Türelem, barátom!

Távol tőlük, túl messze ahhoz, hogy az íjászok nyilai elérhessék, újra-töltötték a katapultot. Csupán fél óra telt el azóta, hogy feléjük hajítottak egy sziklatömböt. Chaol akkor bebújt az egyik boltív alá, és imádkozott, hogy ne omoljon össze a torony, aminek az alját érte.

Imádkozott, hogy Yrene épp ne arrafelé legyen.

Alig látta őt a vérontással, kimerültséggel teli napok során. Nem mondhatta el neki, amit megtudott. Nem mondhatta el, amit érzett. Kénytelen volt beérni egy szenvedélyes, ám rövid csókkal, aztán rohant is tovább arra a gyilokjáróra, ahol éppen szükség volt rá.

Chaol kivonta a kardját, a frissen ápolt fém csikorgott, ahogy kiszabadult hüvelyéből. Másik kezének ujjai eközben pajzsának tartópántjára kulcsolódtak. Egy ruklovas könnyű pajzsa, amit gyors küzdelmekre terveztek. A merevítőnek köszönhetően biztosan ült a nyeregben, a csatok tartottak.

A gyilokjárón álló katonák mozgolódni kezdtek a közeledő ostromtorony láttán. A benne lévő borzalmak gondolatára.

– Egykor ők is emberek voltak – kiáltotta Chaol, túlharsogva a várfalakon túl dúló csata zaját –, és éppúgy lehet velük végezni is.

Néhány kard már nem remegett ezután.

– Anielle népe vagytok – folytatta Chaol, felemelve a pajzsát és a kardját. – Mutassuk meg nekik, mit jelent ez!

Az ostromtorony nekicsapódott a várfalnak, és a legfelső szinten lévő fémhíd lezuhant, összezúzva a cikcakkos várfal kiálló köveit.

Chaol hűvössé, számítóvá vált.

A felesége odabent van az erődben. A gyermeküket hordja a szíve alatt.

Nem hagyja cserben.

Az ostromtorony elérte a várfalat, és most egymás után rontottak be a katonák az ősi várba.

Bár messze jártak, Nesryn látta a gyilokjárókon kialakuló káoszt. Még épp ki tudta venni Chaolt szürke lován, ahogy a sűrűjébe veti magát.

Odalentről nyilakat és dárdákat hajítottak feléjük, mire Nesryn balra fordult. A többi ruk követte őt.

A harcmező másik oldalán Borte és Yeran a rukhin egy másik részét vezetve jobbra húzott. A két csapat tükörképként szállt egymás felé, hogy aztán lesújthassanak a hátsó sorokra.

Épp akkor, amikor Sartaq egy harmadik csapattal nekik rontott a másik irányból.

Két parancsnokkal már végeztek, de még így is maradt három. Nem hercegek, hála az itteni és a kaganátus harminchat istenének, de attól még valgok. Fekete vér szennyezte Salkhi páncélos tollazatát, ahogyan az összes többi rukét is a levegőben.

Nesryn órákat töltött azzal tegnap este, hogy lemossa Salkhiról. A rukhin összes tagja így tett, nem akarták, hogy a kiontott vér miatt másképp kapjon a szél a rukok tollazatába.

Nesryn az íj húrjára helyezett egy nyílvesszőt, majd megkereste a célpontját. Ismét.

A valg parancsnok kivédte az előző lövését. Ezt viszont nem fogja.

Salkhi lebukott, sorozatosan kapta a nyilakat a mellvértjére, sűrű tollazatára, a bőrébe. Nesryn majdnem elhányta magát, amikor néhány nappal ezelőtt eltalálta az egyik nyílvessző. Mintha ezer évvel ezelőtt történt volna. Órákat töltött minden este azzal, hogy kihúzza a nyilakat Salkhi testéből – mintha tüskéket szedegetett volna egy szúrós növényről.

Sartaq közben tűzről tűzre járt, megvigasztalta azokat, akiknek a madara nem volt ilyen szerencsés. Nyugtatgatta azokat a rukokat, akiknek a lovasa nem élte túl a napot. Már egy egész kocsi megtelt a szuldjaikkal – utolsó útjukra vártak, hogy végül Arundin csupasz lejtőinek földjébe kerülhessenek.

Amikor Salkhi elég közel ért ahhoz, hogy letépjen jó néhány valgot a lováról, és karmaival szétszaggassa őket, Nesryn rálőtt a parancsnokra.

Nem látta, hogy célt ér-e a lövedéke.

Ugyanis ekkor kürtszó hasította keresztül a csatazajt.

Kiáltások harsantak a rukhin felől, mindenki kelet felé nézett. A tenger felé.

Arra, ahonnan a darghan lovas és gyalogos serege megtámadta Morath védtelenül maradt keleti szárnyát. Maga Hasar vezette a kagán seregét muniki lován ülve.

Két sereg ütközött meg az ősi város mellett elterülő síkságon, egy sötét és egy arany.

Hosszú órákon keresztül vívtak véres, kegyetlen küzdelmet azon a szürke napon.

De Morath serege nem tört meg. És nem számított, hogy Nesryn és a rukhin Sartaq és Hasar utasításait követve felsorakozott a frissen érkező csapatok mögött, a valgok nem adták fel.

Morath katonái továbbra is útját állták a kaganátus hadseregének, nem érhették el a megostromlott várost. Mintha a sötétség óceánja húzódott volna előttük.

Nesryn magával vitte a vérben úszó, kimerült Yrene-t és Chaolt az újra biztonságossá váló várfalakról, hogy ők is részt vehessenek a kagán gyermekeinek haditanácsán. Körülöttük mindenütt katonák nyögtek és üvöltöttek fájdalmukban, a Hafiza vezette gyógyítók csapata rohant, hogy ellássa őket, mielőtt ismét kitör a harc.

De miután elérték Hasar hercegnő sátrát, miután mindannyian körbeállták Anielle térképét, csupán néhány percig tanácskozhattak, máris félbeszakították őket.

Olyasvalaki lépett be a sátornyíláson, akire Chaol a legkevésbé sem számított.

46. FEJEZET

A láthatár szélén feltűnt Perranth. A sötét kőből épült várost a kobaltszínű tó és az azonos nevű kis hegyvonulat között alakították ki.

A várat a várost szegélyező, óriási hegy mentén építették fel, keskeny tornyai elég magasra nyúltak ahhoz, hogy még az orynthiakkal is felvegyék a versenyt. Adarlan hadserege lerombolta a hatalmas városfalakat, aztán sosem építették újra őket. A közelében lévő házak most már kinyúltak a mezőre, amin túl ott folyt a befagyott Lanis folyó, az szállította a vizet a tóból a távoli tengerig.

Aedion úgy döntött, ezen a mezőn fogják megvetni a lábukat.

A jég kitartott, miközben átkeltek a folyón, és megfogyatkozott katonáikat ismét csatasorba állították.

A Whitethorn nemesek és harcosaik a kiégés szélén álltak, a mágiájuk csupán szellőnek tűnt. De a pajzsaik egynapnyi előnyt biztosítottak számukra Morath seregével szemben.

Ezt az egy napot pihenésre használták, tüzelőt gyűjtöttek a fákról, csűrökből és elhagyott tanyákról, hogy táplálhassák a tábortüzeiket. Aedion megbízottjaként a szülővárosába, Perranthba küldte a tolvaj Nox Owent, hogy kiderítse, vannak-e olyan férfiak és nők a városban, akik csatlakoznának megcsappant létszámú seregükhöz.

Nem sokan jöttek. Nox csupán néhány száz, még az eddigieknél is képzetlenebb harcossal tért vissza. Mágiahasználó nem akadt közöttük.

Fegyverük azonban volt, még ha nagyrészt régiek és rozsdásak voltak is. És legalább új nyilakat is hoztak magukkal. Vernon Lochan gondoskodott róla, hogy a népe fegyvertelen maradjon, a jelek szerint nagyon félt a lázadástól, ami minden bizonnyal kitört volna, ha az emberek rájönnek, hogy Perranth valódi örökösét fogságban tartják a vár legmagasabb tornyában.

De úgy tűnt, Perranth népe már így is megelégelte a bábmester uralmát.

És legalább kaptak tőlük takarót, ételt. Óránként érkeztek a megrakott kocsik, és velük együtt gyógyítók, hogy ellássák a sebesülteket, bár sajnos egyikük sem rendelkezett mágikus képességekkel. Azokat, akiknek a sérülése túl súlyos volt ahhoz, hogy tovább harcoljanak, visszaküldték az ellátmányt szállító kocsikkal a városba. Annyian voltak, hogy egymás hegyén-hátán fértek csak el.

Csakhogy a meleg takarók és a frissen készült ételek nem növelték meg a sereg létszámát. Ahogyan Morathot sem tarthatják vissza.

Úgyhogy Aedion terveket szőtt, magához intette a Romlás parancsnokait. Mindent kihasználnak. A terep minden egyes négyzetcentiméterét, a fegyvereket, a katonákat.

Lysandrát nem látta. Ahogyan Aelin sem bukkant fel.

A királynő elhagyta őket, motyogták a katonák.

Aedion gondoskodott róla, hogy elhallgassanak. Vicsorogva közölte, hogy a királynőnek megvan a saját küldetése, amivel éppen őket menti, és ha azt akarná, hogy Erawan is tudja, mit csinál éppen, akkor bizonyára bejelentené ország-világ előtt. Akkor aztán nyugodtan jártathatnák a szájukat, ha már ennyire szeretnek pletykálni.

Ezzel – némileg – sikerült enyhítenie a háborgó indulatokat.

Aelin nem védte meg őket a tüzével, hagyta, hadd mészárolják le őket.

Ezzel részben Aedion is egyetértett. Elgondolkozott, vajon nem lett volna-e jobb ötlet hagyni a kulcsokat, esetleg arra használni a meglévő kettőt, hogy elsöpörjék az ellenséget a föld színéről, ahelyett, hogy elpusztítják a legerősebb fegyverüket a Zár elkészítése érdekében.

A fene vigye el, még Dorian Havilliard és az ő elképesztő ereje láttán is könnyek szöktek volna a szemébe, ha most megjelenik. A király anélkül szedte le az ilkeket az égből, anélkül törte ki a nyakukat, hogy egy ujjal is hozzájuk ért volna. Aedion meghajolna előtte, ha azzal menthetné saját magukat.

Delelőre járt a nap, amikor Morath serege ismét beérte őket, teljesen beterítették a láthatárt. Mintha vihar csapott volna le a mezőre.

Aedion korábban figyelmeztette Perranth népét, hogy meneküljenek be Tölgyváldba, ha tudnak. Azzal nem sokra mennének, ha bezárkóznának a várba. Nem halmoztak fel elengedő készleteket ahhoz, hogy túléljenek egy ostromot. Aedion elgondolkozott rajta, hogy azt is kihasználja a csata során, de a valódi előnyt a befagyott folyó jelentette, nem pedig az, ha hagyja, hogy sarokba szorítsák és szép lassan kivéreztessék őket.

Senki sem siet a megmentésükre. Rolfe azóta sem jelzett, Galan erői ugyanúgy megcsappantak, a hajói szétszéledtek a partvonal mentén, és egyetlen hírmorzsa sem érkezett Briarcliffi Ansel seregének maradékáról.

Aedion nem hagyta, hogy mindez az arcára legyen írva, miközben csődörén ülve végigügetett a katonák sora mentén, és szemrevételezte őket.

A jeges levegő megtelt a félelmük szagával, rettegésük súlya feneketlen vermet ásott a szemükben, amivel Aediont követték.

A Romlás kardjaival ütni kezdte a pajzsokat. Ütemes dobolás, amivel túlharsoghatták a feléjük masírozó morathi sereg zaját.

Aedion nem kereste az alakváltót a katonák között. Ilkek repültek nem sokkal Morath feléjük rajzó katonái felett. Nyilván őket veszi majd elsőként célba.

Aedion a sereg közepénél megállította a lovát. A befagyott Lanist szinte beterítette az előző este hullott hó. Csakhogy Morath is pontosan tisztában volt vele, hogy létezik. A valg hercegek nyilván alaposan tanulmányozták a vidéket. Ahogyan őt magát is, a stratégiáit, a képességeit. Tudta jól, hogy szembenéz majd valamelyikkel, mielőtt véget ér a háború, ha nem az összessel. Nem lesz jó vége.

De Aediont mindez nem érdekelte, csak kockáztassák meg az átkelést. Endymion és Sellene – az a két tündér, akinek maradt még némi ereje – a Romlás első vonalai mögött várakozott.

Aedion fantomérintésként érezte a lapockái között és sisakos fején a saját katonáinak tekintetét. Nem készült lelkesítő beszéddel.

Semmiféle beszéd nem akadályozhatja meg, hogy meghaljanak ma.

Úgyhogy Aedion előhúzta Orynth kardját, felemelte a pajzsát, és csatlakozott a Romlás ütemes dobolásához.

Szívének összes dacát és dühét belesűrítette a mozdulatba, amikor az ősi kardot a behorpadt, kerek fémhez ütötte.

Rhoe pajzsához.

Aedion nem mondta el Aelinnek. Meg akarta várni, amíg visszatérnek Orynthba, hogy elárulja, nem veszett el az apja pajzsa, ő hordozta. Ahogy korábban Rhoe előtt annyi őse tette.

Nem volt neve. Még Rhoe sem tudta, milyen régi. És miután Aedion elragadta Rhoe szobájából, az egyetlen holmit, amit magával vitt, amikor kiderült, lemészárolták a családját, hagyta, hadd feledkezzen meg róla mindenki más.

Még Darrow sem ismerte fel. Senki sem figyelt fel az egyszerű, viharvert pajzsra Aedion oldalán, csak őt emlékeztette mindarra, amit elveszített. Amit az utolsó leheletéig védelmezni fog.

A szövetséges katonák csatlakoztak a doboláshoz, ahogy Morath elérte a folyó partját. A két valg herceg elvakkantotta az utasításait, mire az első gyalogosok már el is indultak a jégen. Az ilkek hátramaradtak a sereg közepénél. Hogy akkor támadjanak, amikor Aedionékat már lefárasztották.

Ren Allsbrook és a maradék íjászai megbújtak a katonák sora mögött, ők fogják levadászni a szárnyas rémálmokat.

Aedion és a serege újra és újra nekicsapta a kardját a pajzsának.

Morath serege egyre közelebb és közelebb ért hozzájuk a jégen.

Aedion tartotta az ütemet, és az ellenség nem jött rá, hogy a dobolás valójában más célt szolgál.

Elfedte a mélyben széttöredező jég hangját.

Morath egyre csak nyomult előre, és már majdnem átértek a folyón.

Nem kellett odakiáltani Endának és Sellene-nek. Szél söpört végig a jégen, majd egyenesen nekivágódott, bekúszott a már meglévő repedéseken. Szétfeszítette a jeget. Darabokra szaggatta.

Az egyik pillanatban Morath még feléjük masírozott.

A következőben pedig aláhullott, víz csobbant, kiáltások és sikolyok töltötték meg a levegőt. Az ilkek előreröppentek, hogy kikapják a folyóból a katonákat, akiket a saját páncéljuk súlya húzott lefelé.

Ám Ren Allsbrook már várta őket, és elüvöltött parancsára az íjászok célba vették a védtelenül maradt ilkeket. A szárnyukat ért nyílvesszők nyomán a jégre, a vízbe bucskáztak. Lesüllyedtek, némelyik magával rántotta a csapkodó katonákat is.

A valg hercegek egyszerre emelték fel a kezüket, mintha valami összekötötte volna őket. A hadsereg megtorpant a partvonalon. Figyelték, ahogyan a társaik vízbe fulladnak. Figyelték, ahogy Endymion és Sellene újra és újra széthasítja a jeget, nehogy ismét befagyjon a víz.

Aedion megkockáztatott egy mosolyt, miközben a fuldokló katonákat figyelte.

A két valg herceg visszamosolygott rá a folyó túlpartjáról. Egyikük végigsimított a nyakát ölelő fekete galléron. Ígéret és emlékeztető, hogy pontosan mit tesznek majd vele.

Aedion intett a fejével, gúnyosan hívogatta őket. Próbálják csak meg!

A tündér nemesek ereje végül megtört, ezt mutatta a jég, ami ismét összefagyott a fuldokló katonák feje felett, és bezárta őket a sötét víztömegbe.

A valg hercegek fekete szelet küldtek előre, és a katonáik még csak le sem pillantottak, amikor elkezdték átszelni a jeget, ügyet sem vetve a lábuk alatti dörömbölésre.

Aedion hátrébb húzódott a lovával, oda, ahol Kyllian és Elgan szintén egy-egy csődörön ült. Legfeljebb kétezer ellenféltől sikerült megszabadulniuk a folyó segítségével. Egyikük sem tér már vissza.

Szinte meg sem látszott a feléjük masírozó seregen.

Aedion nem tudott mit mondani a parancsnokainak, akik egész életében ismerték, talán mindenkinél jobban. Ők sem tudtak mit mondani.

Amikor Morath átért az ő partvonalukra, és kardok csillantak a szürkeségben, Aedion csatakiáltást hallatott, és támadásba lendült.

Az ilkek rájöttek, hogy alakváltó van közöttük wyvernformában. Lysandra akkor döbbent rá, amikor lecsapott rájuk, ellökte magát a csapatoktól, és belefutott egy hármasba.

Három másik várt még rá, odalent bujkáltak. Rajta akartak ütni.

Még alig végzett kettővel – tüskés farkával lecsapta a fejüket –, amikor a méregtől csöpögő karmok miatt megfutamodásra kényszerült. Úgyhogy visszacsalta az ilkeket a saját csapatának vonalai felé, egyenesen Ren íjászainak a közelébe.

Lelőtték az ilkeket – hajszál híján múlt, hogy sikerrel jártak. Eltalálták a szárnyaikat, aztán Lysandra letépte a fejüket a helyéről.

Miközben zuhantak, ő maga is bukórepülésbe kezdett, útközben változott át. Szellemleopárdként ért földet, és rávetette magát a terraseniek egymást érő pajzsait támadó gyalogos katonákra.

A Romlás hiába mozdult együtt harcedzetten, egyszerűen hátranyomta őket a túlerő. A tündér harcosok, a csendes orgyilkosok – közöttük Ansel és Galan megmaradt katonáival – sem tudták megállítani őket.

Úgyhogy Lysandra karmolt, szaggatott, vágott, fekete epe égette a torkát. A hó sárrá vált a mancsai alatt. Egyre nőtt az elhullottak száma, emberek és valgok egyaránt üvöltöttek.

Aedion hangja hasított keresztül a levegőn a sorok mentén:

– Tartsátok a jobb oldalt!

Lysandra megkockáztatott egy pillantást arrafelé. Az ilkek ott támadtak, halál és méreg falaként csapódtak neki a katonáknak.

Majd jött a következő utasítás a hercegtől:

– Tartsatok ki a bal oldalon!

Felosztotta a Romlást a jobb és a bal oldal között, hátha így jobban teljesítenek majd, mint a déli síkságokon, de még ez sem bizonyult elegendőnek.

Az ilkek a lovasokat támadták, a lovak hangosan nyihogtak, ahogy mérgezett karmok hasították fel az oldalukat, estükben összezúzták a lovasukat.

Aedion a balszárny felé vágtázott, a Romlás egy része követte.

Morath egyre csak nyomult előre. Megállás nélkül, egyre keményebben, úgy tolták hátra a Romlást, mintha csak egy faág állná az utukat.

Lysandra tüdeje égett, a lába sajgott, mégis tovább harcolt.

Ha így haladnak, napnyugtára semmi sem marad belőlük.

Úgy tűnt, a többiek is ráeszméltek erre. Átpillantottak a közvetlenül előttük harcoló démonokon a több tízezer, szabályos sorban haladó katonára, akik arra vártak, hogy ölhessenek, ölhessenek, ölhessenek.

Voltak, akik menekülőre fogták. Maguk mögött hagyták a frontvonalat.

Akadtak, akik elhajították a pajzsukat, majd futásnak eredtek, csak hogy elkerüljék Morathot.

Morath kihasználta a lehetőséget. Mint ahogy a hullám partot ér, úgy csapódtak az első soraikba. Egyenesen középen, ami sosem tört meg, még akkor sem, amikor az oldalsó szárnyak meginogtak.

Lyukat ütöttek rajtuk.

Minden káoszba fulladt.

Valahonnan a pokol kellős közepéből Aedion kiáltása harsant:

– Csatasorba!

Ügyet sem vetettek a parancsára.

A Romlás megpróbálta tartani a frontot, ám kudarccal járt. Briarcliffi Ansel üvöltött a menekülő embereivel, hogy térjenek vissza a harcmezőre, Galan Ashryver pedig a királynő parancsait visszhangozta a saját csapatainak. Ren odakiáltott az íjászainak, hogy maradjanak a helyükön, ám ők is elhagyták a posztjukat.

Lysandra átvágta az egyik morathi katona lábszárát, majd kitépte egy másik torkát. Egyetlen terraseni harcos sem maradt mögötte, hogy lefejezze a holttesteket.

Egyetlenegy sem.

Vége. Vesztettek.

Aedion hasztalannak nevezte.

Lysandra a jobbszárnyat tépázó ilkekre nézett, és rájött, mit kell tennie.

47. FEJEZET

Aedion úgy hitte, ott halnak majd meg, ahol állnak, együtt harcolnak a végsőkig. Nem pedig egyesével levadásszák őket menekülés közben.

Jóval az arcvonal mögé szorult, amikor Morath lyukat ütött a soraikon, még a Romlás is kénytelen volt hátrébb húzódni. Hamarosan visszavonulót kell fújniuk.

Hátulról még mindig szálltak a nyilak, Rennek sikerült rendet teremtenie, még ha csak annyira is, hogy fedezze a visszavonulásukat.

Nem rendezett sorokban indultak meg északra. Nem, a katonák rohantak, egymást lökdösték.

Szánalmas vég, említésre sem méltó, ahogyan ehhez a királysághoz sem.

Ő kitart majd – kitart addig, amíg le nem kaszabolják.

Több ezer harcos rohant el mellette, szemük tágra nyílt rettegésükben. Morath üldözőbe vette őket, a valg hercegek mosolyogva várták a biztos lakomát.

Vége. Egy ilyen nevesincs mezőn szenvedtek végső vereséget, Perranth határában.

Ám ekkor kiáltás gyűrűzött végig a felszakadozó sorokon.

A menekülő katonák megtorpantak. Arrafelé fordultak, amerről a hír érkezett.

Aedion előbb kardélre hányt egy morathi katonát, csak utána értette meg, amit hallott.

A királynő visszatért. A királynő a frontvonalon harcol.

Aedion ostobaságában egy pillanatig az eget kémlelte, hátha tűz villan.

De nem történt semmi.

Rémület költözött a szívébe, sokkal mélyebbre hatolt, mint korábban bármikor.

A királynő a frontvonalon harcol – a jobbszárnynál.

Lysandra.

Lysandra felvette Aelin külsejét.

Azonnal a nem létező jobbszárny felé pördült.

Épp akkor, amikor az aranyhajú királynő kölcsönpáncélban, egyik kezében karddal, a másikban pajzzsal szembenézett két ilkkel.

Ne!

A szó lyukat ütött Aedionban, jobban fájt, mint bármilyen elszenvedett ütés.

Futni kezdett, félrelökte az embereit. A túlságosan távoli jobbszárny felé tartott. Az alakváltó felé, aki farkasszemet nézett az ilkekkel, de most nem állt rendelkezésére karom és agyar, semmi, csak a kardja és a pajzsa.

Ne!

Aedion ellökte maga elől a harcosokat, a hó és a sár minden egyes lépését nehezítette, miközben a két ilk egyre közelebb lépett az alakváltó királynőhöz.

Kiélvezték a gyilkolást.

A menekülő katonák viszont lelassítottak. Voltak, akik még a csatasorba is visszaálltak, amikor ismét felhangzott a kiáltás. Itt van a királynő. A királynő a frontvonalon harcol.

És pontosan ennek reményében változott át Lysandra. Ezért vette fel ezt a védtelen emberi alakot.

Ne!

Az ilkek fölé tornyosultak, iszonytató, torz pofájukon vigyor terült el.

Túl messze volt. A rohadt életbe is, túl messze ahhoz, hogy bármit is tegyen

Az egyik ilk felé kapott hosszú, karmos karjával.

Lysandra sikolya túlharsogta a csatazajt, ahogy a mérgezett karom felhasította a combját.

Összerogyott, de feltartotta a pajzsát, hogy védje magát.

Aedion megbánta.

Megbánt és visszaszívott volna mindent, amit korábban mondott neki, száműzte a dühvel teli pillanatokat a szívéből.

Keresztülvágott a saját emberein, nem kapott levegőt, képtelen volt gondolkozni.

Megbánt mindent, hiszen egyetlen szót sem gondolt komolyan, valójában nem.

Lysandra próbált ránehezedni sebesült lábára. Az ilkek felnevettek.

– Könyörgöm! – üvöltötte Aedion. A haldoklók sikolyai elnyelték a szót. – Könyörgöm!

Bármit megtett volna, a lelkét is eladta volna a sötét istennek, ha megkíméli.

Nem gondolta komolyan. Minden egyes szót megbánt.

Hasztalan. Hasztalannak nevezte. Meztelenül kidobta a hóba.

Megbánta.

Aedion Lysandra felé vetette magát, aki a pajzsán egyensúlyozva ismét megpróbált felemelkedni.

A harcosok odagyűltek mögé, várták, mit tesz majd a Tűzhozó. Várták, hogy felperzseli az ilkeket.

De nem volt mit látni, nem volt mit végignézni.

Az égvilágon semmit, csak a halálát.

Lysandra mégis talpra küzdötte magát. Aelin aranyszínű tincsei az arcába hullottak, ahogy felemelte és az ilkekre fogta a kardját.

A királynő visszajött; a királynő egyedül harcol.

A harcosok visszarohantak a frontvonalra. Sarkon fordultak, és felé száguldottak.

Lysandra biztos kézzel tartotta a kardját, dacosan, dühödten szegezte az ilkekre.

Készen állt a halálra, ami hamarosan elragadja majd.

Már a kezdetektől fogva készen állt feladni a saját életét. Beleegyezett Aelin terveibe, pedig tudta, hogy mindez megtörténhet.

Elég lett volna visszaváltoznia wyvernné, és könnyedén elpusztíthatta volna az ilkeket. De Aelin képében maradt. Magasra tartotta a kardját, az egyetlen fegyverét.

Terrasen az otthona. És Aelin a királynője.

Az életét adná, ha azzal összetarthatja ezt a sereget. Ha úgy nem szakadnak szét a sorok. Ha még egy utolsó alkalommal feltüzelheti vele a katonáikat.

Lábából vér szivárgott a hóra, és a két ilk a levegőbe szagolva ismét felröhögött. Tudták – tudták, ki van Aelin bőrében. Hogy nem a királynővel néznek szembe.

Lysandra megvetette a lábát. Egyetlen centiméternyit sem volt hajlandó átengedni az ilkeknek, akik még egy lépéssel közelebb értek hozzá.

Terrasenért képes lenne erre. Aelinért.

Aedion megbánta. Mindent visszaszívott volna.

Már alig harminc méter választotta el Lysandrától, amikor az ilkek támadásba lendültek.

Felüvöltött, ahogy a bal oldali a karmával támadott, míg a jobb oldalon lévő neki ugrott Lysandrának, mintha szerette volna a hóba küldeni.

Lysandra kivédte a bal oldali támadását a pajzsával, amitől az ilk hátrazuhant, majd hangos kiáltással felfelé döfött jobbra.

Köldöktől mellkasig felhasította a felé ugró ilket.

Fekete vér spriccelt, és az ilk felrikoltott, elég hangosan ahhoz, hogy Aedion füle csengeni kezdjen. De megbotlott, belezuhant a hóba, és felnyitott hasát szorongatva hátrálni igyekezett.

Aedion még gyorsabban futott, már csak tízméternyire volt, és semmi sem állt kettejük között.

A bal oldalt hanyatt eső ilk azonban még nem végzett. Lysandra a hátráló ilket figyelte, a bal oldali pedig ismét a lába felé kapott.

Aedion minden csepp erejét összeszedve elhajította Orynth kardját, ahogy Lysandra a támadó ilk felé fordult.

Hátrálni kezdett, közben már emelte is a pajzsát, az egyetlen védekezési lehetőségét, de még így is túl lassan reagált ahhoz, hogy kivédje a karmokat.

A méregtől csöpögő karmok hegye épp végigkaristolta a lábát, amikor Aedion kardja keresztülhatolt a bestia koponyáján.

Lysandra fájdalmas üvöltéssel a hóba zuhant, de Aedion már ott is termett, felhúzta őt, kirántotta a kardját az ilk fejéből, és lesújtott az inas nyakra. Egyszer. Majd még egyszer.

Az ilk feje a hóba és a sárba hullott, a másik szörnyeteg pedig addigra visszahúzódott a morathi sereg vonalai mögé, akik megálltak, hogy lássák, mi történik.

Akik most végignéztek a királynőn és a tábornokán, és ismét támadásba lendültek. A terraseni harcosok fogadták őket, akik csatakiáltást hallatva elrohantak Aedion és Lysandra mellett.

Aedion félig támogatta, félig rángatta maga mögött az alakváltót, be az újra csatasorba álló katonák vonala mögé, keresztül a katonákon, akik visszatértek a királynőjükhöz.

Ki kell mosni a mérget Lysandrából, keresnie kell egy gyógyítót, aki azonnal ki tudja mosni belőle. Néhány perc, és el fog érni a szívéhez…

Lysandra megbotlott és felnyögött.

Aedion a hátára tolta a pajzsát, és a vállára hajította Lysandrát. Lepillantott az alakváltó sebére, de nem látott zöld nyálkát.

Talán az istenek meghallgatták az imáját. Talán úgy gondolták, így gyakorolhatnak kegyet: hogy az ilkek elhasználták az összes mérgüket másokon, mire eljutottak Lysandrához.

De már önmagában a vérveszteség is… Aedion a felhasított, véres bőrrészre nyomta a kezét, hogy lassítsa a vérzést. Lysandra felnyögött.

Aedion az újra csatasorba rendeződő sereget figyelte, hátha megpillantja valamelyik gyógyító fehér zászlaját a sisakjaik felett. De nem látott semmit. A frontvonal felé pördült. Talán van valahol olyan tündérharcos, aki elég ügyesen gyógyít, akinek maradt még annyi mágiája, hogy...

Aedion megtorpant. Észrevette, mi közelít a láthatáron.

Vasfogú boszorkányok.

Többtucatnyi, wyvernháton.

De nem a levegőben repültek. A wyvernek odalent gyalogoltak a földön.

Hatalmas, mozdítható kőtornyot húztak maguk után. Nem egyszerű ostromtornyot.

Hanem egy boszorkánytornyot.

Harminc méter magasra nyúlt, és az egészet valamilyen emelvényre építették, amit nem is igazán tudott kivenni a szintkülönbség és az elé láncolt wyvernek sora miatt, amik keresztülhúzták a mezőn. Tucatnyi boszorkány repült még körülöttük, vigyáztak rá. Sötét kőből – rémkőből – építették, és minden szinten keskeny ablakokat is látott.

Nem, nem is ablakokat. Lőréseket, amiken keresztül kilőhették a benne lévő tükrök felerősítette energiát, így magyarázta Feketecsőrű Manon. Mindegyik tükröt arrafelé állították, amerre csak kedvük tartotta.

Már csak egy erőforrásra volt szükségük, aminek a támadását a tükrök felerősíthették, és kilőhették a világba.

Ó, az istenekre!

– Vissza! – üvöltötte Aedion, miközben az emberek továbbra is előrefelé rohantak. – VISSZA!

Tündérlátásával épp ki tudta venni a legfelső, a többinél valamivel nyitottabb szintet.

Sötét ruhás boszorkányok álltak körbe valamit, úgy tűnt, a torony üreges közepe felé állított ívelt tükröt.

Aedion megpördült, és futásnak eredt, magával cipelve az alakváltót.

– VISSZA!

A sereg meglátta, mi közelít. Akár felfogták, hogy ez nem egyszerű ostromtorony, akár nem, Aedion utasítását elég tisztán hallották. Látták, hogy Aelinnel a vállán az ellenkező irányba rohan.

Manon nem tudta, milyen messzire képes ellőni a torony, hogy milyen messzire juthat a benne összpontosuló sötét mágia.

A mezőn sehová sem bújhattak. Nem voltak dombok, ami mögé Aedion lebukhatott volna Lysandrával, hogy azon imádkozzon, a fejük felett hasítson el a lövés. Nem volt ott semmi, csak a havas, nyílt tér és a félőrült katonák.

– VISSZA! – Aedion torka sajgott.

Hátrapillantott a válla felett, ahogy a boszorkányok a toronyban szétváltak, és előreengedtek egy ónix köntöst viselő, világos, kiengedett hajú kis alakot.

Fekete fény ragyogta köbe az alakot – a boszorkányt. Magasan a feje fölé emelte a kezét, egyre sűrűsödött az energia körülötte.

A Megadás.

Feketecsőrű Manon elmagyarázta nekik, mi az.

A vasfogú boszorkányok semmiféle mágikus képességgel nem rendelkeznek, ezt leszámítva. A Megadás során azonban robbanásszerűen kieresztik a sötét istennő hatalmát, ami feléget mindenkit körülöttük. Még magát a boszorkányt is.

A sötét erő még mindig gyűlt, sűrűsödött a boszorkány körül, iszonytató burkot képezett körülötte, amikor a boszorkány egyszerűen lelépett a torony padlójáról.

Egyenesen a torony kellős közepében tátongó űrbe.

Aedion futott tovább. Nem maradt más választása, mint hogy rohan tovább, miközben a boszorkány belezuhant a torony tükrökkel bélelt közepébe, és kieresztette a benne lévő sötét mágiát.

A világ megremegett.

Aedion a sárba és hóba hajította Lysandrát, majd rávetette magát, mintha ezzel megvédhetné őt valahogy a toronyból kitörő, eget rengető energiától, ami egyenesen a terraseni sereget vette célba.

Az egyik pillanatban a sereg bal szárnya még harcolt, miközben igyekeztek ismét visszavonulni.

A következőben sötét fénysugár csapódott a négyezer katonába.

Mire elhalványult, nem maradt belőlük más, csak hamu és behorpadt fém.

48. FEJEZET

A kagán serege akkora csapást mért Morathra, hogy a csontdobok elhallgattak.

Ez még nem jelentette a biztos vereségüket, de Chaol még az erős bicegése ellenére is könnyebb léptekkel érkezett meg Hasar hercegnő hatalmas tábori sátrába. A hercegnő odakint szúrta le a szuldját, a szél a tó felé fújta az aranyderes lószőrt. Sartaq dárdája is ott állt a húgáé mellett a hideg sárban. És az örökös dárdája mellett…

Chaol a botjára támaszkodva megtorpant, amikor észrevette az ébenfekete lándzsát, amin a kora ellenére is fénylett a fekete lószőr. Nem a kagán odabent lévő gyerekeit jelezte, vagy a darghan származásukat, hanem a férfit, akit szolgálnak. Elefántcsontszín lószőr békeidőben, ébenfekete háborúban.

Chaol nem tudta, hogy a kagán odaadta az örökösének az Ébent, hogy hozza el az északi kontinensre.

A Chaol mellett véres ruhában, ám tiszta tekintettel lépdelő Yrene szintén megállt. Heteken át utaztak együtt a sereggel, és mégis, most, hogy meglátták az elköteleződésük jelét, amiből több évszázadnyi hódítás emléke áradt… Már-már szent ereklyének tűnt a szuld. Sőt, az is volt.

Chaol Yrene hátára tette a kezét, majd keresztülvezette őt a sátornyíláson, be a díszesen berendezett belső térbe. Ahhoz képest, hogy hajszál híján elkésett, Hasarnak valahogy mégis maradt ideje arra, hogy felállíttassa fényűző sátrát csata közben.

Saras botját a faemelvényre téve Chaol fogcsikorgatva tette meg a néhány lépést felfelé. Még a vastag, puha szőnyegek sem enyhítették a gerincén, a lábán végighasító fájdalmat.

Megtorpant, jó erősen a botra támaszkodott, és mély lélegzeteket vett, miközben igyekezett visszanyerni az egyensúlyát.

Yrene vérfoltos arca megfeszült.

– Gyere, ülj le valahova! – mormolta, mire Chaol bólintott. Áldás lenne akár csak néhány percre is leülni végre.

Mögöttük Nesryn lépett be a sátorba, és a jelek szerint hallotta Yrene szavait, mert azonnal megkerülte az asztalt, aminél Sartaq és Hasar állt, és előhúzott mögüle egy fából faragott széket. Chaol hálája jeléül biccentve leereszkedett rá.

– Hol az aranydívány? – ugratta őket Hasar hercegnő, és Yrene még az aranybarna bőrét fedő vér ellenére is jól láthatóan elpirult, ahogy leintette a barátnőjét.

Chaol magával hozta a díványt a déli kontinensről – azon a díványon gyógyította meg Yrene, azon nyerte el a lány szívét és most biztonságban várta őket a hajón. Várta, hogy túlélik-e. Ha igen, akkor az lesz az első bútordarab a házban, amit a feleségének épít majd.

És a gyermeknek, akit a szíve alatt hord.

Yrene megállt a szék mellett, és Chaol a tenyerébe vette vékony kezét, hogy összefűzze az ujjaikat. Mindketten mocskosak voltak, de nem érdekelte. Ahogyan Yrene-t sem, legalábbis az alapján, hogy megszorította a kezét.

– Túlerőben vagyunk a morathi légióval szemben – szólalt meg Sartaq, megmentve őket Hasar további viccelődésétől –, de még így is alaposan át kell gondolnunk, hogyan vágjunk keresztül rajtuk a városig úgy, hogy ne veszítsünk túl sok katonát.

Hiszen a valódi küzdelem még csak ezután jön majd. Az ostrom és vérontás iszonytató napjai, a ma lekaszabolt katonák csupán a kezdetet jelentették.

– Bölcs gondolat – hagyta helyben Hasar.

Sartaq kissé összerezzent.

– Nem biztos, hogy egyébként is így alakult volna. – Chaol felvonta a szemöldökét, ahogyan Hasar is, mire Sartaq így folytatta: – Ha nem érkezel időben, húgom, néhány órán belül átszakítottuk volna a gátat, és elárasztjuk az egész síkságot.

Chaol összerezzent.

– Tényleg?

A herceg a nyakát dörgölte.

– Végső kétségbeesésünkben.

Igaza volt.

Egy ilyen hullám elmosta volna a város egy részét, elárasztja a síkságot és a forró vizű forrásokat, valamint az azon túl táborozó sereget. Magával söpörte volna a sereget, ami így belefullad. Talán még a kaganátus seregét is eléri, akik épp a segítségükre siettek.

– Akkor adjunk hálát, hogy nem történt meg – jegyezte meg Yrene.

Elsápadt, ahogy belegondolt, miféle pusztítást vihetett volna végbe a víz. Hogy milyen közel álltak a katasztrófához. Hogy Sartaq bevallotta mindezt, eleget elárult: lehet, hogy ő az örökös, de szerette volna, ha a húga tudja, hogy attól még ő is követhet el hibákat. Hogy alaposan végig kell gondolniuk a következő lépéseiket, akármilyen könnyűnek tűnnek is hirtelenjében.

Úgy tűnt, Hasar elértette az üzenetet, és bólintott.

Torokköszörülés hangja vágott keresztül a sátron, és mindannyian a nyitott sátornyílás felé fordultak, ahol az egyik darghan parancsnok sáros kezében szorongatta a szuldját. Valaki látni kívánja őket, dadogta a férfi. A kagán egyik gyereke sem kérdezte, kiről van szó, csak intettek a férfinak, hogy eressze be az illetőt.

Egy pillanattal később Chaol hálás volt, hogy ül.

– Szent istenek! – lehelte Nesryn.

Hasonló gondolatok fordultak meg Chaol fejében, amikor Aelin Galathynius, Rowan Whitethorn és még jó néhányan beléptek a sátorba.

Sár pöttyözte őket, Terrasen királynőjének befont haja jóval hosszabbnak tűnt, mint amikor Chaol utoljára látta őt. És a szeme... Nem az a lágy, mégis tüzes pillantás ült benne. Hanem valami vénebb. Valami fáradtabb.

Chaol felpattant.

– Azt hittem, Terrasenben vagy! – bukott ki belőle.

Hiszen minden hír erről szólt! Mégis itt állt közöttük, hadsereg pedig sehol.

Három hím tündér – mind olyan magas, nagydarab és izmos, mint maga Rowan – és egy finom csontú, sötét hajú emberlány érkezett velük.

De Aelin egyre csak őt bámulta. Csak bámult és bámult rá.

Senki sem szólt egy szót sem, miközben könnyek csordultak le az arcán.

Nem azért, mert itt van, döbbent rá Chaol, mikor felkapta a botját, és Aelin felé bicegett.

Hanem amit látott. Hogy felállt. Hogy képes járni.

Az ifjú királynő elcsuklón, örömtelin felnevetett, és átkarolta Chaol nyakát. Fájdalom hasított végig Chaol gerincén a mozdulatra, de azért visszaölelte, és hirtelen minden kérdés eltűnt a nyelvéről.

Aelin remegett, amikor elhúzódott tőle.

– Tudtam, hogy így lesz – lehelte, miközben végigpillantott Chaolon, lenézett a lábára, majd ismét fel az arcára. – Tudtam, hogy menni fog!

– Nem egyedül sikerült – felelte Chaol elszorult torokkal.

Nyelt egyet, és eleresztette Aelint, hogy maga mögé mutasson.

A nőre, akiről tudta, hogy ott áll, és a nyakában lógó medált szorongatja.

Talán Aelin nem emlékszik majd, talán neki semmit sem jelentett a sok-sok évvel ezelőtti találkozás, de Chaol mégis előrehúzta Yrene-t.

– Aelin, hadd mutassam be…

– Yrene Towers – lehelte a királynő, ahogy Yrene Chaol mellé lépett.

A két nő egymásra meredt.

Yrene ajka megremegett, ahogy kinyitotta az ezüstmedált, és előhúzta a papírfecnit. Remegő kézzel nyújtotta át a királynőnek.

Aelin keze is reszketett, ahogy átvette a papírdarabot.

– Köszönöm! – suttogta Yrene.

Ennél tulajdonképpen nem is kell többet mondani, gondolta Chaol.

Aelin kihajtotta a papírt, és elolvasta az üzenetet, amit írt. Észrevette, hányszor hajtotta össze Yrene újra és újra, hányszor olvasta el az elmúlt években.

– Elmentem a Torréba – szólalt meg Yrene ismét elcsukló hangon. – Fogtam a pénzt, amit tőled kaptam, és elmentem a Torréba. És aztán a gyógyítómester örököse lettem. És most visszajöttem, hogy megtegyem, ami tőlem telik. Minden egyes gyógyítónak megtanítottam azt, amit aznap este mutattál, hogy megvédhessék magukat. Nem vesztegettem el, egyetlen érmét, egyetlen pillanatot sem, nem vesztegettem az életet, amit te váltottál meg nekem. – Könnyek csorogtak Yrene arcán. – Semmit sem vesztegettem el.

Aelin lehunyta a szemét, és saját könnyei ellenére is mosolygott. Amikor ismét kinyitotta, megfogta Yrene remegő kezét.

– Most én tartozom hálával neked.

Ekkor Aelin észrevette a jegygyűrűt Yrene kezén, és amikor Chaolra pillantott, ő elvigyorodott.

– Már nem Yrene Towers – jegyzete meg Chaol halkan –, hanem Yrene Westfall.

Aelin megint örömteli, elfúló nevetést hallatott, mire Rowan odalépett mellé. Yrene hátrahajtott fejjel tudott csak felnézni rá, és tágra nyílt a szeme – nemcsak Rowan mérete miatt, hanem a hegyes fülek, a kissé hosszabb szemfogak, valamint a tetoválások miatt is. Aelin így szólt:

– Akkor hadd mutassam be neked, Lady Westfall, az én férjemet, Rowan Whitethorn Galathynius herceget.

És valóban jegygyűrű ölelte a királynő ujját, a smaragd sárfoltos volt, ám még így is ragyogott. Rowan kezén pedig arany-rubin gyűrű csillogott.

– A párom – tette hozzá Aelin, és szempilláját rebegtetve nézett a hím tündérre. Rowan a szemét forgatta, mégsem tudta teljesen elfojtani a mosolyát, amikor fejet hajtott Yrene előtt.

Yrene meghajolt, de Aelin felhorkant.

– Kérlek, semmi ilyesmit! Rögtön a halhatatlan fejébe száll. – Vigyora mosollyá szelídült, ahogy Yrene elpirult, aztán feltartotta a papírfecnit. – Megtarthatom? – Pillantása Yrene medáljára vándorolt. – Vagy ott a helye?

Yrene ráhajtotta a királynő ujjait a papírra.

– A tiéd, ahogy mindig is volt. A te bátorságod egy része, ami segített, hogy megtaláljam a sajátomat.

Aelin a fejét rázta, mintha csak legyinteni akart volna az elhangzottakra.

Ám ekkor Yrene megszorította Aelin összezárt kezét.

– Bátorságot merítettem belőle, abból, amit írtál. Minden egyes kilométer, amit megtettem, minden egyes tanulással és munkával töltött hosszú óra során bátorságot merítettem belőle. Ezért is köszönettel tartozom.

Aelin nagyot nyelt, Chaol pedig kihasználta az alkalmat, hogy ismét leüljön. A háta hálásan bizsergett. A királynőhöz fordult:

– Nem egyedül az én érdemem, hogy ez a hadsereg most itt van. – Nesrynre mutatott, aki a királynőre mosolygott. – Az, hogy a rukhin, a hadsereg itt van, éppannyira köszönhető Nesrynnek, mint nekem.

Aelin szemében szikra lobbant, és mindketten egymás felé indultak, hogy szorosan megöleljék egymást.

– Mindent tudni szeretnék – jegyezte meg Aelin. – Minden egyes percről.

Nesryn halovány mosolya kiszélesedett.

– El is mesélem. De majd később.

Aelin vállon veregette, majd a kagán két gyerekéhez fordult, akik továbbra is az asztal mellett álltak. Egyenes háttal, uralkodói tartással, de ugyanolyan sárosan, mint a királynő.

– Dorian? – bukott ki Chaolból.

Rowan felelt:

– Nincs velünk.

A kagán gyerekeire pillantott.

– Mindent tudnak – mondta Nesryn.

– Manonnal van – felelte Aelin. Chaol nem volt benne biztos, hogy megkönnyebbülhet-e ennek hallatán. – Valami fontosat keresnek.

A kulcsokat. Hála az isteneknek!

Aelin bólintott.

Később. Majd később elgondolkozik azon, hol járhat épp Dorian. Aelin ismét biccentett. Később majd minden kiderül.

Nesryn törte meg a csendet:

– Bemutatom Hasar hercegnőt és Sartaq herceget.

Aelin meghajolt – méghozzá mélyen.

– Örökké hálás leszek – mondta, és hangja valóban királynőhöz méltóan csengett.

Ha meglepte is Sartaqot és Hasart, hogy a királynő ilyen mélyen meghajol előttük, nem mutatták, miközben az udvari etikett szabályait tökéletesen betartva ők is meghajoltak.

– Apám – szólalt meg Sartaq – otthon maradt a kaganátusban, hogy az országot irányítsa, ahogyan a testvéreink, Duva és Arghun is. De az öcsém, Kashin idehajózik a sereg többi részével. Nem egészen két héttel később indultak.

Aelin Chaolra pillantott, aki bólintott. Valami megcsillant a szemében ennek láttán, de aztán állával Hasar felé intett.

– Megkaptad a levelemet?

A levelet, amit Aelin hónapokkal ezelőtt küldött, hogy segítségért könyörögjön, és cserébe csupán egy jobb világot ígért.

Hasar a körmét piszkálta.

– Előfordulhat. Túl sok levelet kapok manapság mindenféle hercegnőtől ahhoz, hogy mindegyikre emlékezzek és válaszoljak.

Aelin elvigyorodott, mintha ők ketten olyan nyelvet beszélnének, amit mások nem érthetnek, két ugyanannyira arrogáns és büszke nő jelnyelvét. De aztán a társaira mutatott, akik előreléptek.

– Hadd mutassam be a barátaimat! Lord Gavriel Doranelle-ből. – Biccentett a homokszín szemű, aranyhajú harcos felé, aki meghajolt. Tetoválások borították a nyakát és a kezét, és minden mozdulata kecses volt. – Tulajdonképpen mondhatjuk, hogy a bácsikám – tette hozzá Aelin, és Gavrielre vigyorgott. Chaol összehúzott szemöldöke láttán így magyarázta a dolgot: – Aedion apja.

– Hát, ez megmagyaráz pár dolgot – motyogta Nesryn.

A haj, a széles arc... Igen, ugyanolyannak tűnt. Ám míg Aedion tüzes volt, addig Gavrielt mintha kőből vésték volna ki. Szemében komoly fény csillant, ahogy megszólalt:

– Aedion a büszkeségem.

Érzelmek futottak végig Aelin arcán, de aztán a sötét hajú hímre mutatott. Nem olyannak tűnt, akivel valaha is ujjat kellene húzni, nyugtázta Chaol, miközben végignézett a tündér gránitkemény vonásain, fekete szempárján és mosolytalan száján.

– Lorcan Salvaterre, korábban a doranelle-i, most viszont már az én udvarom véresküt fogadott tagja. – És ha mindez nem lett volna elég megdöbbentő, Aelin rákacsintott a hatalmas hímre. Lorcan a homlokát ráncolta. – Még szokjuk egymást – suttogta Aelin hangosan, mire Yrene kuncogni kezdett.

Lorcan Salvaterre. Chaol nem találkozott tavasszal a hímmel Résvárban, de sokat hallott róla. Például azt, hogy ő volt Maeve legbizalmasabb parancsnoka, a leghűbb, legkeményebb harcosa. Hogy meg akarta ölni Aelint, hogy gyűlölte Aelint. Mégis hogyan alakulhattak így a dolgok, miért nem Terrasenben van Aelin a seregével…

– Neked is van mit mesélned – jegyezte meg Chaol.

– Valóban. – Aelin szeme könnybe lábadt, mire Rowan a derekára tette a kezét. Rossz dolgok történtek, borzalmasak. Chaol Aelint fürkészte, hátha leolvashat valamit az arcáról.

Megdermedt, amikor észrevette, milyen sima a bőr a nyakán. Hogy nincsenek rajta sebhelyek. Ahogy a kezén, a tenyerén sem.

– Később – ismételte Aelin halkan. Kihúzta magát, és egy újabb aranyhajú hím lépett előre. Gyönyörű volt. Ez a szó illett rá a leginkább. – Fenrys... Igazából nem is tudom, mi a vezetékneved.

Fenrys pajkosan a királynőre kacsintott.

– Moonbeam.

– Az nem lehet! – sziszegte Aelin nevetéstől fuldokolva, hiszen a név holdsugarat jelentett.

Fenrys a szívére tette a kezét.

– Véresküt tettem neked. Hát hazudnék?

Egy újabb tündérhím az udvarában, aki véresküt fogadott neki. A sátor másik végében Sartaq a saját nyelvén káromkodott. Mintha hallott volna már Lorcanről, Gavrielről és Fenrysről.

Aelin bemutatott Fenrysnek, amitől Hasar kuncogásban tört ki, majd a kagán gyerekei felé fordult.

– Épphogy csak szobatiszták. Nem illenek ilyen előkelő társaságba. – Erre még Sartaq is elmosolyodott. Aztán Aelin bemutatta a kis termetű, finom csontú nőt is. – És az udvarom egyetlen civilizált tagja, Lady Elide Lochan Perranthból.

Perranth. Chaol épp a télen bogarászta át Terrasen családfáit, látta, hogy rengeteg nemesi család nevét kihúzták, miután elestek a tíz évvel ezelőtti hódítás során.

Elide neve is ezek között szerepelt. Egy újabb terraseni nemes, aki valahogy elkerülte Adarlan mészárosait.

A csinos fiatal nő bicegve előrelépett, majd pukedlizett a kagán gyerekei előtt. A csizmája eltakarta a sérülést, de Yrene szeme azonnal a lábára siklott. A bokájára.

– Megtiszteltetés, hogy találkozhatunk – szólalt meg Elide halkan, de magabiztosan. Sötét tekintete végigsöpört rajtuk, pillantása éles és tiszta volt. Mintha belátott volna a bőr és a csontok alá, egészen a lelkükig.

Aelin megtörölte a kezét.

– Na, akkor ezzel meg is vagyunk – jelentette ki, és az asztalhoz, valamint az azon fekvő térképhez sétált. – Beszéljük meg, merrefelé szándékoztok vonulni, miután a belét ontottuk ennek a nyomorult seregnek!

49. FEJEZET

Rowan épp a hajó kapitányával beszélt, amikor a ruk elrepült mellettük.

A párja szerint a madár majdnem nekicsapódott a hajónak, olyan sűrű köd ülte meg a tengert. Egy felderítő volt – a délre lévő armadából.

Csak néhányan maradtak a hajóknál, és bár a felderítő nem ismerte a kagán gyerekeinek pontos tervét, annyit tudott, hogy a hadsereg Anielle-be ment.

Hogy ezután merre tovább – hogy Résvárba vagy Eyllwe-be mennek-e –, arról még nem született döntés.

Úgyhogy Aelin elhatározta, majd ő segít nekik döntésre jutni. Gondoskodik róla, hogy miután végeznek Anielle-ben, a kagán hadserege északnak induljon. Terrasen irányába.

Sehova máshova. Bármit kell is tennie azért, hogy meggyőzze őket, bármit kell is felajánlania, megteszi. Még ha így, hogy el kellett jönnie Anielle-be, később ér is majd Terrasenbe.

Végül is jobb egy hadsereggel együtt visszatérni, mint egyes-egyedül.

Mégis, most, hogy a kagán gyerekeinek tábori sátrában állt, Aelin egyszerűen képtelen volt felfogni, milyen sok katonát küldött a kagán. És Sartaq herceg szerint jönnek még.

Elhaladtak a szabályosan elrendezett sátrak és katonák, a gyalogos és az egész egyszerűen csodálatos lovasság mellett. A darghan, a kaganátus sztyeppéinek legendás lovas hadserege mellett. Az uralkodócsalád őseire emlékeztettek, akik elfoglalták a kontinenst.

És amikor meglátták a rukokat, még a magát folyton nyomorultul érző Lorcan is döbbenten káromkodott, ahogy végignézett a díszes páncél fedte pompás, gyönyörű állatokon és a rajtuk ülő fegyveres lovasokon. A felderítő egyedül más látványt nyújtott, mint egy egész, meseszép hadsereg.

Aelinnek elég volt egyetlen pillantást vetnie Rowanre, és látta, hogy a hím pallérozott elméjében terv formálódik.

– Mit terveztetek, merre mentek ezután? – érdeklődött Aelin a kagán gyerekeire vigyorogva.

Hasar hercegnő, akinek a jelek szerint éppolyan élesen vágott az esze, mint Rowannek, viszonozta a gesztust – pengeéles mosolyát nemigen lehetett szépnek nevezni.

– Ha jól sejtem, most jön az, hogy megpróbálsz rávenni minket, menjünk Terrasenbe.

Feszültté vált a levegő a helyiségben, mire Aelin felhorkant.

– Most? Ki mondta, hogy nem ezen dolgozom már egy ideje?

– Az istenek segítsenek meg! – motyogta Chaol. Rowan ugyanezt visszhangozta.

Hasar szólásra nyitotta a száját, de Sartaq herceg közbevágott.

– Majd ha Anielle biztonságban van, eldöntjük, merre haladunk tovább.

A herceg arca komor, megfontolt maradt – de nem hűvös. Aelinnek elég volt néhány pillanat, hogy eldöntse, kedveli. És aztán még jobban megkedvelte, amikor kiderült, hogy nemrég nevezték ki a kagán örökösének. És minden valószínűség szerint Nesryn lesz az ő arája.

Minden valószínűség szerint, Aelin ezen jót derült, merthogy Nesryn volt az, aki nem igazán szeretett volna a világ legnagyobb birodalmának katunja lenni.

De amit Sartaq mondott…

– Nem akartok Terrasenbe menni? – bukott ki Elide-ból.

Aelin nem mozdult, csak ökölbe szorította a kezét.

Sartaq herceg óvatosan fogalmazott:

– Eleinte északra akartunk menni, de lehet, hogy vannak egyéb, Anielle-hez hasonló helyek, amiket fel kell szabadítani.

– Terrasennek segítségre van szüksége – mondta Rowan acélos nyugalommal, miközben végignézett új szövetségeseiken és régi barátaikon.

– Terrasen nem kért segítséget – vitatkozott Hasar, akit a legkevésbé sem hatott meg a rámeredő tündérharcosok sora. Éppolyannak bizonyult, amilyenben Aelin akkor reménykedett, amikor sok-sok hónappal korábban levelet fogalmazott neki.

Chaol megköszörülte a torkát. Az istenek szerelmére, hiszen Chaol ismét tud járni. És elvette feleségül Yrene Towerst, aki meggyógyította.

Mint egy szál egy szőttesben. Olyannak tűnt aznap este, amikor otthagyta Yrene-nek az aranyat Innishben. Mintha meghúzott volna egy szálat egy szőttesben, hogy kiderítse, milyen messzire juthat vele.

Egészen a déli kontinensig, a jelek szerint. És végül hadsereget és egy gyógyult, boldog barátot szerzett vele. Legalábbis annyira, amennyire bármelyikük is boldog lehet jelen körülmények között.

Aelin Chaol szemébe nézett.

– Koncentráljunk egyelőre arra, hogy megnyerjük ezt a csatát

– mondta Chaol, és biccentett, mint aki érti, miféle tűz lobog Aelin tekintetében –, aztán eldöntjük.

Hasar hercegnő Aelinre vigyorgott.

– Alaposan nyűgözz le minket!

Ismét feszültség hullámzott végig a sátron.

Aelin farkasszemet nézett a hercegnővel. Haloványan elmosolyodott. De nem szólt semmit.

Nesryn egyik lábáról a másikra helyezte a súlyt, mintha sejtené, mit jelenthet ez a hallgatás.

– Milyen erősek az erőd falai? – kérdezte Gavriel Chaolt, ügyesen elterelve a beszélgetést.

Chaol az állát vakarta.

– Ellenálltak már néhány ostromnak az idők során, de Morath napok óta támad minket. A várfalak kitartanak, de még néhány találat, és a tornyok összeomolhatnak.

Rowan összefonta a karját.

– Bejutottak ma a várba?

– Igen – felelte Chaol komoran. – Egy ostromtorony segítségével. A rukok nem értek oda időben, hogy lerombolják. – Nesryn összerezzent, de Sartaq nem mentegetőzött. Chaol folytatta: – Sikerült megvédenünk a falakat, de a valgok jó néhány emberünkkel végeztek... Mármint anielle-i katonákra gondolok.

Aelin szemügyre vette a térképet, nem foglalkozott a tüzes tekintetű hercegnő szemében csillanó kihívással. Hasar olyan sok tekintetben tükröt állított neki.

– Akkor mi legyen? Áttörünk a vonalaikon, vagy egyesével szedjük le őket?

Nesryn a térképre mutatott, az Ezüst-tó fölötti területre.

– Mi lenne, ha a tóhoz szorítanánk őket?

Hasar hümmögött, élcelődésnek nyoma sem maradt.

– Morath ostoba helyen kezdett bele a város ostromába, túl mohók voltak. Nem számítottak arra, hogy a darghan eltapossa és a rukhin szétszedi őket.

Aelin oldalsó pillantást vetett Rowanre, aki már őt nézte.

Meggyőzzük őket, hogy menjenek Terrasenbe, üzente a párja némán.

Chaol előrehajolt, a háta megremegett ugyan, de azért végigfuttatta az ujját a tó nyugati partvonalán.

– Ez a rész sajnos elég sekély még vagy száz méterig a parttól. Ott talán ki tudnak menni, és minket is maguk után csalhatnak a vízbe.

– Ha pár órán keresztül a vízben vannak, az végezhet velük – magyarázta Yrene. Keskeny vonallá préselte az ajkát. – Gyorsan lehűlne a hőmérsékletük. Talán néhány perc is elég lenne, ha épp olyan a széljárás.

– Már ha hatással van egyáltalán az ilyesmi a valgokra – szúrta közbe Hasar. – Sok szempontból nem úgy halnak meg, mint a valódi emberek, és azt állítjátok, hogy egy sötétség és hideg uralta világból érkeztek. – Tehát a kagán gyerekei pontosan tudják, miféle ellenséggel állnak szemben. – Lehet, hogy beszorítjuk őket a vízbe, és meg sem kottyan nekik. Mindeközben viszont a saját csapatainkat is ki tennénk az elemeknek. – A hercegnő az erőd falára mutatott a térképen. – Jobb, ha inkább a kőnek nyomjuk és összezúzzuk őket.

Aelin hajlott rá, hogy egyetértsen.

Lorcan kinyitotta a száját, nyilván valami negatívat akart mondani, ám ekkor sár cuppogott valaki bakancsa alatt odakint a sátor előtt, és mindannyian megpördültek. Épp, amikor egy csinos, sötét hajú fiatal nő rontott be, csak úgy szállt mögötte két fonata.

– Nem hiszitek el, hogy…

Megtorpant, amikor meglátta Aelint. Amikor észrevette a hím tündéreket. Elkerekedett a szája.

Nesryn kuncogott.

– Borte, hadd mutassam be...

Újabb lépések cuppogtak a sárban, nehezebbek és lassabbak, mint Borte gyors léptei, majd egy fiatal férfi botorkált be. Bőre nem olyan aranybarna volt, mint Bortéé és a kagán gyerekeié, sokkal sápadtabb.

– Visszakaptam – lihegte, és tátott szájjal Nesrynre bámult. – Már napok óta, esküdni mertem volna, hogy éreztem valamit, apró változásokat vettem észre, de ma hirtelen mindet visszakaptam!

Nesryn oldalra billentette a fejét, sötét haja függönyként hullott páncélos vállára.

– Ki…

Borte megszorította a fiatal férfi karját.

– Falkan. Falkan az, Nesryn!

Sartaq herceg Nesryn mellé lépett, mozdulatai éppolyan kecsesek voltak, mint bármelyik tündérharcosé.

– Hogy lehetséges ez?

Ám ekkor a fiatal férfi Aelin felé fordult, és összehúzta a szemét. Mintha próbálna rájönni, honnan ismerős neki.

Aztán így szólt:

– Az orgyilkos, akivel Xandriában találkoztam.

Aelin felvonta a szemöldökét.

– Remélhetőleg nem a tiéd volt a ló, amit elloptam.

Fenrys köhintett. Aelin a harcosra vigyorgott a válla felett.

A fiatal férfi az arcát pásztázta, majd az ujját díszítő hatalmas smaragdra siklott a tekintete. Aztán a még annál is nagyobb rubinra Goldryn markolatában.

Borte megint Nesrynhez fordult:

– Az egyik pillanatban még a tábortűznél vacsoráztunk, a következőben Falkan a hasához kapott, mintha le akarna hányni mindenkit – Falkan erre sötét pillantást lövellt Borte felé –, és aztán megfiatalodott az arca. Falkan megint fiatal!

– Eddig is fiatal voltam – motyogta Falkan. – Csak nem úgy néztem ki. – Szürke pillantása összefonódott Aelinével. – Adtam neked a pókselyemből.

Egy pillanatra összemosódott, megremegett a múlt és a jelen.

– A kereskedő! – mormolta Aelin. Utoljára a Vörös-sivatagban látta... És húsz évvel idősebbnek tűnt. – Eladtad az ifjúságodat egy stígiai póknak.

– Ti ismeritek egymást? – tátotta el Nesryn a száját.

– A sors fonalai különös szőttest alkotnak – jegyezte meg Falkan, majd Aelinre mosolygott. – A nevedet viszont nem mondtad meg.

Hasar kuncogni kezdett az asztal másik oldalán.

– Már tudod, alakváltó!

Még mielőtt Falkan rájöhetett volna, Fenrys előrelépett.

– Alakváltó?

– És egyben Lysandra nagybátyja – tette hozzá Nesryn.

Aelin leroskadt a Chaol melletti székbe. Rowan a vállára tette a kezét, és amikor Aelin felnézett, a hím alig tudta visszatartani a nevetését.

– Mi olyan vicces? – sziszegte Aelin.

Rowan elvigyorodott.

– Most az egyszer te lepődtél meg úgy, hogy le kellett ülnöd.

Aelin kiöltötte a nyelvét. Borte elvigyorodott, Aelin pedig rákacsintott a lányra.

Falkan Aelinhez és a társaihoz fordult:

– Ismeritek az unokahúgomat.

A bátyja nyilván jóval idősebb lehetett nála, ha ő nemzette Lysandrát. Az égvilágon semmi sem emlékeztetett Falkanban a barátnőjére, de az is igaz, hogy már el is felejtette, hogyan nézett ki Lysandra korábban.

– Lysandra a barátom, Caraverre úrnője – mondta Aelin. – Most nincs velünk – tette hozzá, amint Falkan reményteljes pillantást vetett a sátornyílásra. – Északon van.

Borte megint a hím tündéreket tanulmányozta. Nem lehengerlő vonzerejük, hanem a méretük, a hegyes fülük, a fegyvereik és a hosszú szemfogaik miatt.

– Előbb kérj tőlük pacsit, csak utána adj nekik jutalomfalatot! – suttogta Aelin összeesküvően a lánynak.

Lorcan rámeredt, Fenrys azonban egy villanás kíséretében átváltozott, és a hatalmas, fehér farkas szinte betöltötte a teret.

Hasar elkáromkodta magát, Sartaq hátralépett egyet, Borte arca azonban felvillanyozódott.

– Hát tényleg tündérek vagytok!

Gavriel, az örökké udvarias lovag, meghajolt. Lorcan, a nyomorult, viszont keresztbe tette a karját.

– Valóban azok vagyunk – mosolygott Rowan Bortéra.

Borte Aelin felé pördült.

– Akkor te Aelin Galathynius vagy. Pont úgy nézel ki, ahogy Nesryn mesélte.

Aelin Nesrynre vigyorgott, aki kissé Sartaqnak dőlt.

– Remélem, csupa borzalmas dolgot meséltél – jegyezte meg Aelin.

– Csakis a legrosszabbat – felelte Nesryn fapofával, de a szája széle azért megrezzent.

Ám ekkor Falkan suttogva megszólalt:

– A királynő. – És térdre rogyott.

Hasar felnevetett.

– Bezzeg amikor velünk találkozott, nem volt így lenyűgözve!

Sartaq felvonta a szemöldökét.

– Azt mondtad neki, hogy változzon patkánnyá, és iszkoljon el.

Aelin a vállánál fogva felhúzta Falkant.

– Az mégsem járja, hogy a barátnőm nagybátyja térdeljen előttem, nem igaz?

– Azt mondtad, orgyilkos vagy. – Falkan szeme úgy elkerekedett, hogy világított a fehérje. – Lovakat loptál Xandria urától…

– Persze, persze – legyintett Aelin. – Hosszú történet, és épp egy haditanács kellős közepén vagyunk, úgyhogy…

– Húzzak innen? – fejezte be helyette Falkan.

Aelin felnevetett, de aztán Nesrynre és Sartaqra pillantott. Előbbi állával Falkan felé intett.

– Egyfajta kémként dolgozik nekünk. Ő is részt szokott venni ezeken a megbeszéléseken.

Aelin bólintott, majd az alakváltóra kacsintott.

– Akkor mégsem kellett, hogy én öljem meg helyetted a stígiai pókot.

Falkan megmerevedett, Nesrynről Sartaqra, majd Bortéra siklott a pillantása, aki egyébként még mindig a hím tündéreket bámulta.

– Tudják?

Aelinnek az az érzése támadt, hogy jobb, ha megint leül. Chaol meg is paskolta maga mellett a széket, mire Yrene kuncogásban tört ki.

Aelin megtette magának azt a szívességet, hogy valóban helyet foglalt, Rowan pedig odaállt mögé, és mindkét kezét a vállára tette. Hüvelykujjával a nyakszirtjét masszírozta, majd végigsimított a jelen, amit ő hagyott az egyik oldalon, és már kezdett heget formázni, hála a tengervíznek, amivel összehúzták a sebet.

Bár Aelin izmai ellazultak a gyengéd mozdulat alatt, és vele együtt a lelke is kisimult, még mindig feszülten vette a levegőt.

És nem is lett jobb a helyzet, amikor Nesryn megszólalt:

– A stígiai pókok valgok.

Némaság borult rájuk.

– Összetalálkoztunk a nővéreikkel, a kharankuikal a Dagul-fennsík mélyén. A világok közötti ideiglenes résen át jöttek ide, és ott maradtak, hogy őrizzék a bejáratot, már ha megjelenik újra valamikor.

– Ennek nem lesz jó vége – motyogta Fenrys, Elide pedig egyetértően hümmögött.

– Álmokból, életévekből és emberéletekből táplálkoznak – tette hozzá Falkan, kezével a mellkasán. – Ahogy a barátaim szerint a valgok is.

Aelin látta, ahogy valg hercegek az utolsó csepp ifjúságot és életerőt is kiszipolyozzák egy halandóból, nem maradt más, csupán egy üres porhüvely Úgyhogy nem csodálkozott volna rajta, ha a pókok is hasonló adottságokkal rendelkeznek.

– És mit jelent ez a háborúra nézve? – kérdezte Rowan, aki hüvelykujjával még mindig Aelin nyakát cirógatta.

– Az pontosabb kérdés talán, hogy vajon csatlakoznak-e Erawan seregéhez – szólt közbe Lorcan szobormerev arccal.

– Nem Erawant szolgálják – felelte Nesryn halkan, és Aelin azonnal tudta. Rájött a pillantásból, amit Chaol vetett rá, az együttérzésből és a félelemből, már azelőtt érezte a csontjaiban, hogy Nesryn befejezte volna a válaszát. – A stígiai pókok, a kharankuik a valg királynőjüket szolgálják. Az egyetlen valg királynőt. Maeve-et.

50. FEJEZET

Rowan megszorította Aelin vállát, miközben Aelin felfogta a szavak jelentőségét. Üresség és hideg töltötte meg a bensejét.

– Maeve valg királynő? – suttogta a herceg.

Aelin nem szólt semmit. Nem találta a megfelelő szavakat.

Az ereje fellángolt. Meg sem érezte.

Nesryn komolyan bólintott.

– Igen. A kharankuik mindent elmeséltek.

Nesryn pedig elismételte nekik. Azt, hogy Maeve valahogy átjutott ebbe a világba, vagy azért, mert elmenekült, vagy mert ráunt a férjére, Orcusra. Erawan bátyjára. Hogy Erawan, Orcus és Mantyx világokat szaggattak szét azért, hogy megtalálják Orcus eltűnt feleségét, és csak amiatt torpantak meg itt, mert a tündérek az útjukat állták. Azok a tündérek, akiket Maeve vezetett, akit a valg királyok nem ismertek fel az új alakjában.

Hogy miféle életet alakított ki magának. Hogy az összes létező tündér elméjébe behatolt, és meggyőzte őket, nem két királynőjük van, hanem három. Még Mab és Mora, a Doranelle-t uraló testvérpár tündérkirálynők elméjét is megfertőzte. Még magát Brannont is átverte.

– A pókok azt állították – folytatta Nesryn –, hogy még maga Brannon sem tudta. Hogy még most, a túlvilágon sem tudja. Ilyen mélyre hatolt Maeve ereje az elméjében, mindannyiuk elméjében. Valódi királynőt csinált magából.

Egymás után záporoztak a szavak, az igazság Aelinre.

Elide arca holtfehérré sápadt.

– De a gyógyítóktól fél – biccentett a lány Yrene felé. – Azért tartja azt a baglyot, amit említettél, azt a leláncolt tündérgyógyítót... Arra az esetre, ha felfedeznék a valgok.

Ez volt a történet másik fele. A másik dolog, amiről Nesryn fellebbentette a fátylat, amibe Chaol és Yrene avatta be őket.

A valgok élősködők. És Yrene meg tudja gyógyítani az embert, akit megszállnak. Duva hercegnőnél már sikerrel járt. És talán képes lenne sok más gyűrűvel és gallérral leigázott halandót is meggyógyítani.

De ami Duvát szállta meg... Egy valg hercegnő.

Aelin hátradőlt a székében, fejét a Rowan teste képezte kemény falnak döntötte. A párja keze remegett a vállánál. Remegett, amikor ráeszmélt, pontosan mi fertőzte meg az elméjét. Hogy honnan származik Maeve ereje, amivel képes volt erre. Hogy miért nem követelte még a halál, hogy miért maradt fiatal, miért él túl mindenkit. Hogy miért olyan sötét Maeve ereje.

– Emiatt fél a tűztől is – intett állával Sartaq Aelin felé. – Emiatt fél tőled.

És ezért akarta megtörni. Hogy olyan legyen, mint az a leláncolt gyógyító bagolyformában az oldalán.

– Azt hittem... Egyszer sikerült megvágnom – szólalt meg Aelin végül. Az a némaság, az ősi sötétség mindent ellepett, magával rántotta őt, le, le, le a mélybe... – Láttam, hogy fekete a kicsorduló vére. Aztán vörössé vált. – Kifújta a levegőt, kirántotta magát a sötétségből, a némaságból, ami azzal fenyegetett, hogy egészben felfalja. Nagy nehezen kihúzta magát. Fenrysre pillantott. – Azt mondtad, teljesen természetesnek hatott a vére, amikor véresküt fogadtál.

A fehér farkas visszaváltozott tündér alakba. Bronzbarna bőre hamuszínűvé vált, sötét szemében rettegés ült.

– Így volt.

– Nekem sem tűnt másnak – morogta Rowan.

– Igézet… Mint amilyen a külsejét fedi – nyugtázta Gavriel.

Nesryn bólintott.

– Abból, amit a pókok elmondtak, úgy tűnik, könnyedén meggyőzhetett titeket, hogy a vére éppúgy néz ki és pont olyan ízű, mint a tündéreké.

Fenrys olyan hangot hallatott, mint aki mindjárt elhányja magát. Aelin is hasonlóképpen érezte magát.

És valahonnan a messzeségből… Egy emlék bukkant elő, ami valójában nem is emlék volt. Eszébe jutottak az erdei tisztáson töltött nyári éjszakák, amikor Maeve tanította. Amikor elmesélte neki a világok között utazó királynő történetét.

Aki nem elégedett meg azzal a világgal, ahová született, és megtalálta a módját, hogy elhagyja azt, méghozzá az ősi utazók – a világjárók – rég elfeledett tudásának segítségével.

Maeve elmesélte neki.

Talán egy pontatlan, elfogult szemszögből, de elmesélte. Miért? Miért tette? így akarta volna megnyerni őt magának? Habozásra késztetni, ha egyszer így alakulnak a dolgok?

– De hát Maeve gyűlöli a valg királyokat – szólalt meg Elide, és Aelin még arról a néma, hullámzó helyről is látta a lány szemén keresztül megcsillanó éles elmét. – Eddig rejtőzött előlük. Csak nem fog most az ő oldalukra állni?

– Azonnal rohant, amikor úgy hitte, megszerezhet egy valg gallért – felelte Fenrys sötéten. – Teljesen meg volt róla győződve, hogy képes lenne az irányítása alá vonni a benne lévő valg herceget.

Nem a közönséges tündérerő segítségével, amit eddig Maeve-nek tulajdonítottak, hanem mert valójában démonkirálynő.

Aelin kényszerítette magát, hogy levegőt vegyen. Újra meg újra. Ujjai begörbültek, láthatatlan fegyvert szorongattak.

Lorcan egy szót sem szólt. Az égvilágon semmit sem tett, csak állt ott, sápadtan és némán. Mintha ő sem lett volna már teljesen a saját testében.

– Nem ismerjük a terveit – mondta Nesryn. – A kharankui évezredek óta nem látta őt, és csak a kisebb pókok suttogásai alapján tájékozódtak. De még mindig imádják őt, várják, hogy visszatérjen.

Chaol Aelin szemébe nézett, pillantásában kérdés bujkált.

– Két hónapig Maeve fogságában voltam – szólalt meg Aelin halkan.

Teljes és tökéletes csend telepedett a sátorra. Aztán Aelin elmesélte – az egészet. Hogy miért nem Terrasenben van, hogy ki harcol ott, hogy hova ment Dorian és Manon.

Aelin nagyot nyelt, ahogy a végére ért, nekidőlt Rowan kezének.

– Maeve azt akarta, hogy áruljam el neki, hol van a két rémkulcs. Azt akarta, hogy adjam át őket, de sikerült továbbadnom, mielőtt magával vitt. Doranelle-be. Azt akarta, hogy hódoljak be az akaratának. Azt hittem, velem akarja leigázni a világot. De talán csak pajzsként szolgáltam volna a valgok ellen, hogy örökké biztonságban lehessen. – Nehezen, éllel buktak ki a száján a szavak. – Alig egy hónapja még a foglya voltam. – Az udvara felé biccentett. – Amikor kiszabadultam, megtaláltak.

Ismét csend borult rájuk, új társai nem tudták, mit mondjanak. Aelin nem hibáztatta őket.

Aztán Hasar sziszegve megtörte a csendet:

– Akkor gondoskodunk róla, hogy az a ribanc ezért is megfizessen, igaz?

Aelin a hercegnő sötét szemébe nézett.

– Pontosan.

Az igazság úgy vágta mellbe Rowant, mintha megütötték volna.

Maeve valg.

Egy valg királynő. Akinek az elhidegült férje egykor megtámadta ezt a világot, és ha Chaolnak igaza van, vissza akar térni – és vissza is fog, ha Erawan sikerrel jár, és kinyitja a rémkaput.

Tudta, hogy a csapata, bármilyen névvel illethette is most őket, teljesen megdöbbent. Őt magát is egyfajta dermedtség vonta be.

A tündérkirálynő, akit szolgáltak, akinek meghajoltak... valójában valg.

Olyan alaposan megtévesztette őket, hogy még a vérén sem érezték meg.

Fenrys úgy festett, mint akinek a gyomortartalma mindjárt a padlón végzi. Számára lehet a legborzalmasabb az igazság.

Lorcan arca hűvös és érzelemmentes maradt. Gavriel egyre csak az állkapcsát dörgölte, szemében döbbenet ült.

Rowan hosszan kifújta a levegőt.

Valg királynő.

Az, aki fogva tartotta az ő tűzszívű szerelmét. Miféle erővel próbált beférkőzni az elméjébe...

Miféle erővel sikerült beférkőznie Rowan elméjébe... Mindannyiukéba, ha egyszer képes volt igézetet bocsátani a vérére, amitől átlagosnak tűnt és érződött.

Érezte, hogy Aelinben egyre gyülemlik a feszültség, a tomboló vihar már-már az ujjaiban dobolt, ahogy a párja vállát szorította.

Mégsem bukkantak elő a lángjai. Az elmúlt hetekben egyetlen parazsat sem idézett meg, akármilyen keményen edzettek is.

Időnként feltűnt neki, hogy Goldryn rubinja ragyog, amikor Aelin kezében van, mintha tűz égne magában az ékkőben. De semmi több.

Még akkor sem, amikor összegabalyodtak az ágyukban a hajón, amikor a fogával nyomot hagyott Aelin nyakán.

Elide őket figyelte, a csendet, majd új szövetségeseikhez fordult:

– Legjobb lenne kitalálni, miféle taktikát követünk majd a holnapi csatában.

És ezzel nyernének egy kis időt, hogy az este későbbi részében uralmuk alá vonják ezt az óriási káoszt.

Chaol bólintott.

– Magunkkal hoztunk egy ládányi könyvet – mondta Aelinnek. – A Torréból. Tele vannak rémjelekkel. – Aelin még csak nem is pislogott, de Chaol azért befejezte a mondandóját: – Amint túljutunk ezen a csatán, odaadjuk, hogy tanulmányozd őket. Hátha van benne valami, ami segíthet.

Erawan ellen, Maeve ellen, a párja iszonyatos sorsa ellen.

Aelin biccentésfélére hajtotta a fejét.

Ezért Rowan erőt vett magát, kirántotta magát a döbbenet, undor és félelem tengeréből, és a másnapi tervekre koncentrált. Úgy tűnt, egyedül Gavriel követi a példáját. Fenrys tapodtat sem mozdult, Lorcan pedig egyre csak a semmibe meredt.

Aelin továbbra is a székében ült, úgy fortyogott az ereje. Sőt, háborgott.

Gyorsan, hathatósan kovácsoltak tervet: visszatérnek Chaollal és Yrene-nel az erődbe, hogy holnap mellettük harcoljanak. A kagán gyerekei innen támadnak majd, Nesryn és Sartaq herceg vezeti a rukokat, Hasar hercegnő pedig a gyalogos és a darghan lovas katonáit.

Egy mesterien képzett, halálos csapatot. Rowan már felmérte a darghan katonáit, a gyönyörű lovakat és páncélzatot, a dárdáikat, a tarajos sisakokat, miközben idefelé tartottak a sátorba, és megkönnyebbülten fellélegzett a hozzáértésük láttán. Talán az utolsó megkönnyebbült sóhaj, amit ebben a háborúban hallathat. Sőt, biztos is, ha egyszer a kagán serege még nem döntött arról, merrefelé indulnak ezután.

Tulajdonképpen igazuk volt, annyi vidék állt Morath útjában... De amikor vége a csatának, gondoskodik róla, hogy északnak induljanak, Terrasenbe.

Holnap pedig… Holnap az erőd falainak nyomják Morath seregét. Chaol és Rowan irányítja majd a csapatokat belülről, ők fognak végezni az ellenséges katonákkal.

Aelin nem jelentkezett semmire. Azt sem jelezte, hogy egyáltalán hallja őket.

És amikor mindannyian rábólintottak a tervre, sőt, még vészhelyzet esetére is kitaláltak valamit, és Nesryn még ennyit mondott:

– Kerítünk nektek rukokat, amik visszavisznek az erődbe. – Aelin már masírozott is kifelé a jéghideg éjszakába, Rowan alig érte utol.

Nem hagyott parazsakat a nyomában. Nem sziszegett a sár a csizmája alatt.

Nem lobbant semmiféle tűz. Egyetlen szikra sem.

Mintha Maeve kioltotta volna a tüzét. Mintha félelmet ébresztett volna Aelinben iránta.

Gyűlöletet.

Aelin átvágott a sátrak rendezett tengerén, elsietett a lovak és páncélos lovasaik, a tábortüzek köré gyűlt gyalogos katonák, a ruklovasok és csodás madaraik mellett, amely utóbbiak annyira lenyűgözték Rowant, hogy szavakat sem talált rá. Egészen a tábor keleti széléig masírozott, és az azon túl elterülő síkságig – minden olyan tágasnak és üresnek tűnt a hadsereg sűrűje után.

Meg sem állt egészen addig, amíg el nem érte a patakot, amin órákkal ezelőtt keltek át. Majdnem befagyott, de Aelin rátaposott, és már reccsent is a jég. Széttöredezett, és alatta megjelent az ezüstös csillagfény csókolta sötét víz.

Aztán Aelin térdre rogyott, és inni kezdett.

Csak ivott és ivott, újra és újra a szájához emelte vízzel teli kezét. Olyan hideg lehetett, hogy már biztosan égetett, de egyre csak itta, egészen addig, amíg végül megtámaszkodott a térdén, és így szólt:

– Nekem ez nem megy.

Rowan fél térdre ereszkedett mellette, a pajzs, amit Aelin körül tartott, miközben ő iderohant, kizárta a nyílt síkságon fújó csípős szelet.

– Nem… Egyszerűen képtelen… – Aelin remegve szívta be a levegőt, majd nedves kezével eltakarta az arcát.

Rowan gyengéden megfogta a csuklóját, és lehúzta a kezét.

– Nem kell egyedül szembenézned vele.

Fájdalom és rettegés költözött Aelin csodaszép szemébe, és Rowan mellkasa úgy elszorult, hogy már sajgott, amikor Aelin ismét megszólalt:

– Már Erawan ellen is lesz, ami lesz alapon álltunk volna ki. De ellene és Maeve ellen? Sereget gyűjtött. Valószínűleg épp Terrasen felé tart vele. És ha Erawan idehívja a két bátyját is, ha a két másik király visszatér…

– Ahhoz szüksége van a két másik kulcsra is. Azok pedig nincsenek nála.

Aelin ujjai begörbültek, olyan erősen belevájtak a tenyerébe, hogy vér illata töltötte meg körülöttük a levegőt.

– Meg kellett volna keresnem a kulcsokat. Azonnal. Nem idejönni. Nem ezt csinálni.

– Az most már Dorian feladata, nem a tiéd. És sikerrel fog járni.

– Az én feladatom, mindig is az…

– Meghoztunk egy döntést, amikor idejöttünk, és tartani is fogjuk magunkat hozzá – mordult fel Rowan, és meg sem próbálta fékezni az indulatait. – Ha Maeve valóban Terrasen felé indult a seregével, az is csak azt bizonyítja, jól tettük, hogy idejöttünk. Hogy meg kell győznünk a kagán seregét, ezután északra menjenek. Ez az egyetlen lehetőségünk a győzelemre.

Aelin a hajába túrt. Vér csíkozta az aranyat.

– Nem nyerhetek ellenük. Egy valg király és királynő ellen. – Reszelőssé vált a hangja. – Már most győztek.

– Nem győztek. – És bár Rowan gyűlölt minden egyes szót, mégis tovább beszélt: – Túlélted Maeve-et két hónapon keresztül, pedig semmiféle mágiával nem védekezhettél. Két hónapig ellenálltál egy valg királynőnek, aki be akart férkőzni az elmédbe, Aelin. Aki meg akart törni léged.

Aelin megremegett.

– És sikerrel is járt.

Rowan várt.

Aelin suttogva folytatta:

– A végén már meg akartam halni, már azelőtt is, hogy a gallérral fenyegetett. És most is úgy érzem, mintha kiragadott volna a saját testemből. Mintha a tenger mélyén lennék, és aki vagyok és voltam, odafent van a felszínen, de én sosem jutok már vissza hozzájuk.

Rowan nem tudta, mit feleljen, mit tegyen, úgyhogy óvatosan elhúzta Aelin ujjait a tenyerétől.

– Bevetted a nagyzolást, az arroganciát? – kérdezte Aelin elcsukló hangon. – És a többiek? Mert én próbáltam. Próbáltam meggyőzni magamat, hogy valódi, azt mondogattam magamnak, hogy csak elég hosszan kell tettetnem, hogy olyan vagyok, mint voltam.

Elég hosszan addig, hogy elkészítse a Zárat, és meghaljon.

Rowan halkan felelt:

– Tudom, Aelin.

Egyetlen pillanatra sem hitte el, hogy a kacsintások, a vigyorgások valódiak.

Aelin felzokogott, amitől összetört valami Rowan lelkében.

– Már nem érzem magam… saját magamat. Mintha Maeve kioltotta volna. Mintha elragadta volna tőlem. Ő, meg Cairn, mindazzal, amit velem tettek. – Nagy kortyokban nyelte a levegőt, mire Rowan átkarolta, és az ölébe húzta. – Annyira fáradt vagyok – zokogta Aelin. – Annyira nagyon fáradt vagyok, Rowan.

– Tudom – simogatta Rowan Aelin haját. – Tudom.

Mást nem is mondhatott.

Addig ölelte, amíg Aelin zokogása csillapodott, és mozdulatlanul feküdt a mellkasának dőlve.

– Nem tudom, mit tegyek – suttogta Aelin.

– Harcolj – felelte Rowan magától értetődően. – Harcolni fogunk. Addig, amíg már nem bírjuk tovább. Harcolni fogunk.

Aelin felült, de ott maradt Rowan ölében, és olyan nyers fájdalommal nézett rá, hogy apró darabokra szaggatta vele Rowan szívét.

Aelin mellkasára tette a kezét, épp a tűzben égő szíve fölé.

– Tűzszívű lány.

Ezzel hívta ki, ezzel hívta elő.

Aelin az övére tette a kezét, ami a jeges éjszakában is meleg maradt. Mintha maradt volna még benne tűz. De csak felpillantott a csillagokra. Észak urára, aki odafentről őrködött.

– Harcolni fogunk – lehelte.

Aelin egy kisebb tűznél talált rá Fenrysre, aki a ropogó lángokat bámulta.

Leült mellé a farönkre, nyílt, vérző szívvel, remegve, de... A sós könnyek elmosták a fájdalom egy részét. Megerősítették. Rowan kölcsönzött neki erőt, még mindig belőle merítette, pedig már a tűzkörön túli árnyak közül figyelte csak.

Fenrys felemelte a fejét, szeme éppolyan üresnek tűnt, mint amilyen, Aelin tudta jól, az övé is volt korábban.

– Ha beszélni szeretnél róla – szólalt meg továbbra is rekedtes hangon –, én itt vagyok.

Fenrys bólintott, száját vékony vonallá préselte.

– Köszönöm.

A táborban lassan készen álltak az indulásra, de Aelin közelebb csúszott Fenryshez, és hosszú perceken keresztül ült mellette néma csendben.

Két gyógyító sietett el mellettük kötszerekkel a kezükben, egyedül a karjukra kötött fehér szalag különböztette meg őket a többiektől.

Aelin megmerevedett. A légzésére összpontosított.

Fenrys észrevette, kiket figyel.

– Remélem, tudod, hogy teljesen elborzasztotta őket a látvány

– mondta halkan. – Minden egyes alkalommal, amikor beküldte őket, hogy… hozzanak helyre.

A két gyógyító eltűnt az egyik sátor mögött. Aelin megmozgatta az ujjait, kirázta belőlük a merevséget.

– Attól még megtették.

– Nem volt más választásuk.

Aelin Fenrys sötét szemébe nézett. A hím szája megfeszült.

– Senki sem hagyott volna téged olyan állapotban. Senki.

Szétroncsoltan, véresen, égetten.

Aelin megragadta Goldryn markolatát. Védtelenül.

– A saját módjukon azért ellenszegültek – folytatta Fenrys. – Néha Maeve azt parancsolta nekik, hogy térítsenek magadhoz. Gyakran azt mondták, hogy képtelenek rá, túl mélyre süllyedtél az öntudatlanságba. De én tudtam, és szerintem Maeve is tudta, hogy ők küldtek téged oda. Ameddig csak tudtak. Hogy időt nyerjenek számodra.

Aelin nagyot nyelt.

– Megbüntette őket?

– Nem tudom. Sosem ugyanazok a gyógyítók jöttek.

Tehát minden bizonnyal megbüntette őket. Teljesen szétmarcangolta az elméjüket, amiért ellen mertek szegülni.

Aelin szorosabban markolta az oldalán lógó kardot.

Védtelen. Annyira védtelen volt. Ahogyan sokan mások is ebben a városban, Terrasenben, ezen a kontinensen is teljesen védtelenek.

Goldryn markolata felhevült a kezében.

Többé nem kerül ilyen helyzetbe. Akármeddig él is még.

Gavriel odalépett Rowan mellé, majd egyetlen pillantást vetett a királynőre és Fenrysre, és azt mormolta:

– Nem éppen a legjobb híreket kaptuk.

Rowan egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Nem, valóban nem.

Gavriel Rowan vállára tette a kezét.

– Bizonyos szempontból semmin sem változtat.

– Milyen szempontból?

– Szolgáltuk. Nem... olyan, mint Aelin. Mint amilyennek egy királynőnek lennie kell. Erre jóval azelőtt rájöttünk, hogy kiderült volna az igazság. Ha Maeve a valódi lényét akarja használni ellenünk, ha szövetséget köt Morathtal, akkor az bizony megváltoztat dolgokat. De a múlt elmúlt. Vége van már, Rowan. Az, hogy tudjuk, Maeve valg, nem egyszerűen csak borzalmas személy, nem változtat azon, ami történt.

– Az, hogy egy valg királynő akarta szolgasorba taszítani a páromat, és kis híján sikerrel járt, elég sok mindenen változtat.

– De legalább tudjuk, mitől fél Maeve, hogy miért fél tőle – vitatkozott Gavriel. Homokszínű szeme fénylett. – A tűztől és a gyógyítóktól. Ha Maeve idejön a seregével, nem leszünk védtelenek.

Ez igaz. Rowan átkozni tudta volna a saját fejét, amiért nem gondolt erre korábban. Ám ekkor újabb kérdés fogalmazódott meg benne.

– A serege... – szólalt meg. – Tündérekből áll.

– Ahogyan az armadája is – mondta Gavriel óvatosan.

Rowan végigfuttatta a kezét a haján.

– Képes leszel együtt élni vele… hogy a saját népünk ellen harcolunk?

Hogy lemészárolják őket.

– Na és te? – kérdezett vissza Gavriel.

Rowan nem felelt.

Gavriel némi hallgatás után megkérdezte:

– Nekem miért nem ajánlotta fel Aelin a véresküt?

A hím egészen idáig egy szót sem szólt erről. És Rowan nem értette pontosan, miért most kérdezi, de elmondta neki az igazat.

– Addig nem fogja, amíg Aedion véresküt nem fogadhat neki. Ha neked előbb felajánlaná, mint neki… Azt akarja, hogy Aedion következzen előbb.

– Ha esetleg nem akarja, hogy én is a királysága közelében legyek.

– Hogy Aedion tudja, a saját érdekei elé helyezte az övét.

Gavriel fejet hajtott.

– Igent mondanék, ha felajánlaná.

– Tudom. – Rowan meglapogatta legrégibb barátja hátát. – És ő is tudja.

Az Oroszlán észak felé nézett.

– Gondolod, hogy… Nem hallottunk semmit Terrasen felől.

– Ha Terrasen elesett, ha Aedion elesett volna, akkor azt tudnánk. Az itteniek tudnák.

Gavriel a mellkasát dörgölte.

– Nem ez az első háború, amit vívunk. Neki sem ez az első. Már gyerekként ott volt a harcmezőn, a rohadt életbe is! – Düh villant át Gavriel arcán. Nem azért, amit Aedion tett, hanem mert a sors és a balszerencse ezt az utat kövezte ki előtte. Mert nem lehetett ott, nem akadályozhatta meg. – Mégis minden egyes múló nappal, amikor nem érkezik semmilyen hír, egyre jobban rettegek. Félek minden egyes alkalommal, amikor hírvivőt látok.

Olyasfajta rettegés volt ez, amit Rowan nem ismert, teljesen más, mint amit ő érzett a párjával, a királynőjével kapcsolatban. Ezt a rettegést csak egy apa érezheti a gyerekével kapcsolatban.

Nem nézett vissza Aelinre. Nem hagyta, hogy a felszínre törjenek azok az álmok, amiket akkor látott, amikor őt keresték. A család, amit ott látott. A család, amit együtt alapíthatnának.

– Meg kell győznünk a kagán gyerekeit, hogy vonuljanak északra, miután vége ennek a csatának – mondta Gavriel halkan.

Rowan bólintott.

– Ha holnap szétverjük ezt a sereget, és meggyőzzük őket, hogy Terrasen az egyedüli helyes úti cél, amit választhatnak, akkor hamarosan északnak indulunk. Yule ünnepén talán már Aedion mellett harcolhatsz.

Gavriel ökölbe szorította a kezét, a tetoválások kinyúltak a kézfején.

– Már ha részesít ebben a megtiszteltetésben.

Rowan gondoskodni fog róla, hogy Aedion igent mondjon. De csak ennyit felelt:

– Keresd meg Elide-ot és Lorcant! A rukok hamarosan indulásra készek.

51. FEJEZET

Lorcan a rukok táborának szélénél várt, szinte nem is látta a csodás madarakat és páncélos lovasaikat, akik épp nyugovóra tértek. Tudta, hogy néhányuk még nem keresheti meg a fészkét, helyette elviszi őket és a szükséges felszereléseket a város és a síkság fölé magasodó erődbe.

Nem érdekelte, nem várta izgatottan, hogy hamarosan a levegőbe röppenhet az egyik lenyűgöző teremtmény hátán. Nem érdekelte, hogy másnap szembeszállnak a síkságon gyülekező sötét hadsereggel.

Több csatát, több háborút megjárt már, mint amennyire vissza tudott egyáltalán emlékezni. A holnapi sem lesz más, leszámítva, hogy most démonokat ölnek majd, nem pedig halandókat vagy tündéreket.

Olyan démonokat, mint amilyen a korábbi királynője is.

Felajánlkozott neki, kívánta őt, vagy legalábbis így hitte. Maeve pedig kinevette. Lorcan nem értette, mit jelent ez. A királynőre, saját magára nézve.

Azt hitte, a sötétsége, Hellas ajándékai hozzá fűzik, hogy egymásnak teremtették őket.

Talán a sötét isten nem azt akarta tőle, hogy hűséget fogadjon Maeve-nek, hanem hogy megölje. Hogy elég közel kerüljön hozzá, és lehetősége nyíljon rá.

Lorcan nem igazította meg a köpenyét, amint hűvös fuvallat érkezett a távoli tó felől. Inkább a hideg felé hajolt, a széllel érkező jég felé. Mintha az elragadhatná az igazságot.

– Indulunk.

Elide halk hangja hasított keresztül a Lorcan fejében tomboló gondolatokon.

– A rukok készen állnak – tette hozzá.

Arcára nem ült ki sem félelem, sem szánakozás, sötét haját aranyló fénybe vonták a fáklyák és a tábortüzek. Ő viselte közülük legkönnyebben a hírt, úgy lépett oda az asztalhoz, mintha csatamezőn született volna.

– Nem tudtam – szólalt meg Lorcan feszülten.

Elide tudta, mire gondol.

– Mindegy, van nagyobb problémánk is jelenleg.

Lorcan közelebb lépett hozzá.

– Nem tudtam – ismételte.

Elide hátradöntötte a fejét, hogy felnézhessen az arcára, és úgy összeszorította a száját, hogy meg-megremegett egy izom az állkapcsán.

– Most azt szeretnéd, hogy valahogyan felmentselek?

– Közel ötszáz éven át szolgáltam őt. Ötszáz éven át, és azt hittem, hogy egyszerűen csak halhatatlan és rideg.

– Elég pontosan leírtad pedig a valgokat.

Lorcan kivillantotta a fogát.

– Majd ha te élsz ennyi ideig, meglátjuk, milyen hatással lesz rád, Lady Elide.

– Nem értem, miért döbbentett meg ennyire. Hiába volt halhatatlan és rideg, mégis szeretted. Nyilván elfogadtad ezeket a jellemvonásait. Mégis mit számít, minek hívjuk őt?

– Nem szerettem.

– Hát pedig nagyon úgy tettél, mintha szeretnéd.

Lorcan felmordult:

– Miért hozod fel ezt újra meg újra, Elide? Miért nem tudod elengedni?

– Mert próbálom megérteni. Hogyan szerethettél egy szörnyeteget.

– Miért? – lépett hozzá nagyon közel Lorcan. Elide nem mozdult.

Tűz lobogott a szemében, amikor sziszegve megfelelt a kérdésére:

– Mert akkor talán megértem, hogyan eshettem én magam is ugyanebbe a hibába.

Hangja elcsuklott az utolsó néhány szónál, és Lorcan nem mozdult, amíg fel nem fogta teljesen. Még sosem... Még sosem... volt senki, aki…

– Valami betegség? – fakadt ki Elide. – Valami összetört volna benned?

– Elide. – Reszelősen ejtette ki a lány nevét. Lorcan vette a bátorságot, hogy felé nyúljon.

Azonban Elide elhúzódott.

– Nagyon tévedsz, ha azt hiszed, hogy az, hogy véresküt fogadtál Aelinnek, bármit is jelent rád és rám nézve. Te halhatatlan vagy... én halandó. Jobb lesz, ha erről az aprócska tényről sem felejtkezünk meg.

Lorcan majdnem összerezzent a szavak, a borzalmas igazság hallatán. Ötszáz éves. Jobban tenné, ha egyszerűen elmenne – ha nem érdekelné olyan rohadtul ez az egész. Mégis felmordult:

– Féltékeny vagy. Ezért emészted magad annyira.

Elide ugatásszerű nevetést hallatott, olyasfélét, amit Lorcan még sosem hallott tőle korábban, kegyetlent és éleset.

– Féltékeny? Mégis mire? A démonra, akit szolgáltál? – Elide kihúzta magát, egy tajtékzó hullámra emlékeztetett, még mielőtt partot ér. – Az egyetlen, amiért féltékeny vagyok rá, Lorcan, az az, hogy ő már megszabadult tőled.

Lorcan gyűlölte, hogy a szavak felértek egy csapással. Hogy ha Elide-ról volt szó, semmivel sem védekezhetett.

– Sajnálom – mondta. – Mindent sajnálok, Elide.

Tessék, kimondta, őszintén kiterítette a lapjait.

– Sajnálom – ismételte.

Azonban Elide vonásai nem lágyultak el.

– Nem érdekel – fordult sarkon. – Ahogy az sem, hogy visszatérsz-e holnap a harcmezőről.

Féltékeny. Még hogy féltékeny Maeve-re, amiért Lorcan iránta táplált érzelmeket évszázadokon át! Elide a készülődő rukok felé sántikált, és olyan erősen csikorgatta a fogát, hogy fájt tőle az állkapcsa. Már majdnem az első felnyergelt madárnál járt, amikor valaki megszólalt mögötte:

– Jobb lett volna, ha nem szólsz hozzá.

Elide megtorpant, rájött, hogy Gavriel jár a nyomában.

– Tessék?

Az Oroszlán máskor melegséget árasztó vonásai most komornak tűntek – rosszallónak.

– Gyakorlatilag belerúgtál valakibe, aki már így is a földön fekszik.

Elide az ismeretségük során soha egyetlen rossz szót nem szólt Gavrielnek, most mégis így felelt:

– Szerintem ehhez semmi közöd.

– Még sosem hallottam, hogy Lorcan bármiért is bocsánatot kért volna. Még akkor sem kért elnézést, amikor Maeve megkorbácsolta valamilyen hibáért.

– És emiatt azonnal el is kellene nyernie a megbocsátásomat.

– Nem. De azt tudnod kell, hogy miattad fogadott véresküt Aelinnek. Senki másért. Csakis azért, hogy a közeledben maradhasson. Pedig pontosan tudja, hogy halandó vagy.

A madarak mocorogni kezdtek, a szárnyukat borzolták a közelgő repülésre várva.

Elide pontosan tudta mindezt. Abban a pillanatban rájött, hogy I,orcan letérdelt Aelin elé. Hetek teltek el azóta, és még mindig nem tudta, mihez kezdjen a ténnyel, hogy Lorcan miatta tette mindezt. És azzal, hogy folyton beszélgetni szeretett volna vele, összedolgozni, ahogyan korábban. Gyűlölte magát miatta. Amiért nem próbált már ragaszkodni a dühéhez.

Ezért ment utána ma este. Nem azért, hogy őt, hanem hogy saját magát büntesse. Hogy emlékeztesse magát, kinek nyújtotta át tálcán Lorcan a királynőjüket, hogy mekkora hibát követett el ő maga.

És az, amit utoljára mondott neki... Hazugság volt. Undorító, gyűlöletes hazugság.

Elide Gavrielhez fordult:

– Nem…

Csakhogy az Oroszlán addigra már elment. És még az a bölcs hang is néma maradt, ami egész életében suttogott neki, miközben átrepültek a hideg szélben a sereg, majd az őket az ősi várostól elválasztó sötét tenger felett.

Nesryn Salkhi mellett maradt, kezét a madara tollas oldalára tette, és figyelte, ahogyan a kis csapat a levegőbe röppen. A húsz ruk nemcsak Aelin Galathyniust és társait, köztük Chaolt és Yrene-t cipelte, hanem gyógyítókat, felszerelést és néhány zsákkal eltakart lovat is, amiket fakarámokba hajtottak, hogy a rukok fel tudják emelni. Chaol lovát, Farashát is magukkal vitték.

– Bár velük mehettem volna! – sóhajtotta Borte, aki épp Arcast csutakolta. – Hogy a tündérek mellett harcolhassak.

Nesryn derűs pillantást vetett rá a szeme sarkából.

– Ha ezután Terrasenbe vonulunk, akkor hamarosan alkalmad nyílik rá.

A közelben egy férfi horkant fel gúnyosan.

– Menj, hallgatózz máshol, Yeran! – torkollta le a jegyesét Borte.

Azonban a Beriad parancsnok csupán ennyit felelt:

– Micsoda parancsnok vagy, őzikeszemekkel olvadozol a tündérek láttán!

Borte a szemét forgatta.

– Majd ha megtanítják a gyilkos fogásaikat, és azokkal törlöm fel veled a padlót a következő Gyűlésen, akkor okoskodhatsz, hogy mennyire olvadozom vagy sem!

A jóképű parancsnok a rukját hátrahagyva odaviharzott hozzájuk, és Nesryn behúzta a nyakát, hogy elrejtse a mosolyát. Hirtelen nagyon fontosnak tartotta, hogy elsimítsa Salkhi barna tollazatát.

– Akkorra már a feleségem leszel, legalábbis az alku alapján, amit a rukanyámmal kötöttél – fonta keresztbe a karját. – Nem lenne valami ildomos végezni a saját férjeddel a Gyűlésen.

Borte méregtől csöpögő, negédes mosolyt villantott a jegyesére.

– Akkor kénytelen leszek egy más alkalommal végezni veled.

Yeran visszavigyorgott, akár róla is mintázhatták volna a

veszedelmes derű szobrát.

– Már alig várom azt a más alkalmat! – felelte.

Nesrynnek feltűnt, mennyire fénylik a parancsnok tekintete. És hogy Borte, még ha alig észrevehetően is, de az ajkába harap, és elakad a lélegzete.

Yeran odahajolt, hogy Borte fülébe súgjon valamit, amitől a lány szeme teljesen elkerekedett. És a jelek szerint annyira megdöbbentette, hogy amikor Yeran önhitten visszavonult a rukjához, Borte sötétvörösre pirult, és visszatért a rukja tisztogatásához.

– Nehogy megkérdezd! – motyogta.

Nesryn feltartotta a kezét.

– Álmomban sem jutna eszembe ilyet tenni.

Borte jó néhány percig vörös maradt, már-már eszeveszetten csutakolta Arcast.

Könnyed, elegáns léptek alatt ropogott a hó, és Nesryn már azelőtt tudta, ki közelít, hogy a rukhin haptákba állt volna – nem azért, mert Sartaq hercegi és örökösi rangot viselt, hanem mert ő volt a parancsnokuk. Az egész rukhiné a háborúban, nem csupán az Eridun-fészeké.

A herceg csak intett, és felnézett az éjszakai égboltra, az odafent szárnyaló rukokra, akiket Rowan Whitethorn védelmezett az ellenséges nyílvesszőktől, amik esetleg eltalálhatták volna őket. Sartaq épphogy csak odaért Nesryn mellé, amikor Borte megpaskolta Arcast, visszadobta a csutakoláshoz használt eszközöket a táskájába, és eltűnt az éjszakában.

Nem azért, hogy ők kettesben maradhassanak, döbbent rá Nesryn. Hiszen Yeran is otthagyta a saját rukját egy pillanattal később, és lustán követte Bortét. A lány egyszer hátrapillantott a válla felett, és bosszúságnak még az árnyéka sem rajzolódott ki az arcára, amikor észrevette, hogy Yeran követi.

Sartaq kuncogott.

– Legalább most már egy kicsit nyíltabban csinálják.

Nesryn felhorkant, miközben végighúzta a kefét Salkhi tollain.

– Én még most is teljesen össze vagyok zavarodva.

– Akik Borte sátra mellett alszanak, azok viszont egyáltalán nem.

Nesryn felvonta a szemöldökét, de azért elmosolyodott.

– Helyes. Mármint nem a szomszédos ruklovasokra értem, hanem... Hanem rájuk.

– A háború különös hatással van az emberekre. Valahogy minden sokkal sürgetőbbnek tűnik tőle. – Sartaq végigsimított Nesryn tarkóján, ujjait a hajába fonta, és a fülébe suttogott: – Gyere, feküdjünk le!

Hőhullám csapott végig Nesrynen.

– Holnap csatába indulunk. Már megint.

– És a halállal teli nap után szeretnélek magamhoz ölelni – mondta a herceg, és olyan lefegyverző vigyorral ajándékozta meg Nesrynt, ami ellen védtelen maradt. Főleg úgy, hogy a herceg hozzátette: – És egyéb dolgokat is tennék.

Nesryn lábujjai begörbültek a csizmájában.

– Akkor segíts megtisztítani Salkhit!

A herceg olyan gyorsan ugrott Borte otthagyott keféjéért, hogy Nesryn-ből kitört a nevetés.

52. FEJEZET

A crochanek visszatértek A táborukba az Agyar-hegységben, és megvárták őket.

Manon és a Tizenhármak leszálltak a wyvernjeikről. Valami minden egyes lépéssel összébb rántotta Manon gyomrát, ahogy Glennis tüze felé közeledtek. A fonata végét összefogó vörös anyagdarab malomkőként húzta a fejét.

Már majdnem odaértek, amikor Bronwen felzárkózott Manon mellé.

A mögötte haladó Asterin és Sorrel megfeszült, de egyikük sem lépett közbe. Főleg, amikor Bronwen megszólalt, és azt kérdezte:

– Mi történt?

Manon a szeme sarkából az unokatestvérére pillantott.

– Megkértem őket, hogy gondolják át, melyik oldalon van a helyük a háborúban.

Bronwen homlokráncolva az ég felé pillantott, mintha arra számítana, hogy vasfogúak jelennek meg rajta.

– És?

– És meglátjuk, mire jutnak.

– Azt hittem, azért mentél oda, hogy sereget toborozz.

– Azért mentem oda – villantotta ki Manon a fogát –, hogy elgondolkoztassam őket, miféle boszorkányok akarnak lenni.

– Nem hittem, hogy a vasfogúak képesek ilyesmire.

Asterin felmordult.

– Vigyázz a szádra, boszorkány!

Bronwen gúnyos mosolyt küldött hátra a válla felett, aztán ismét Manonhoz fordult:

– Sértetlenül kiengedtek?

– Igen, ki.

– Harcolni fognak? Szembeszegülnek Morathtal és a többi vasfogú boszorkánnyal?

– Nem tudom. – Tényleg nem tudta. Halvány fogalma sem volt.

Bronwen néhány lépés erejéig néma maradt. Manon épp belépett Glennis tüzének a fénykörébe, amikor a boszorkány ismét megszólalt:

– Akkor felesleges volt reménykedni.

Manon erre nem tudott mit felelni, úgyhogy otthagyta, a Tizenhármak pedig még csak rá sem pillantottak Bronwenre.

Glennis épp a tüzet igazgatta, a szent láng fényesen ragyogott, nem volt szüksége fára ahhoz, hogy égve maradjon. Brannon ajándéka – Terrasen királynőjének egy része itt.

– Holnap kora délelőtt indulnunk kell – szólalt meg Glennis. – Megszületett a döntés, hazarepülünk.

Manon leült az idős boszorkányhoz legközelebb eső kőre, a Tizenhármak pedig megpróbáltak ételt keríteni maguknak. Dorian a wyvernek mellett maradt. Amikor Manon utoljára látta, épp crochanek közelítettek felé. Hogy kedvtelésből vagy információért mentek, azt Manon nem tudta. Nem hitte, hogy a közeljövőben egy ágyban találják magukat. Főleg, hogy Dorian mindenáron Morathba akart menni.

Nem igazán tetszett Manonnak a gondolat.

Glennishez fordult:

– Gondolod, hogy a vasfogúak képesek a változásra?

– Erre te tudod legjobban a választ.

Ez igaz, de még így sem volt benne biztos, hogy tetszik neki az, amire jut, ha végiggondolja.

– Rhiannon úgy gondolta, hogy képesek vagyunk rá? – Úgy gondolta, hogy én is képes vagyok rá?

Glennis pillantása ellágyult, némi szomorúság csillant benne, miközben újabb fahasábot rakott a tűzre.

– A féltestvéred nagyon sok szempontból az ellentéted volt. És rengeteg tekintetben hasonlított apádra. Nyílt volt, őszinte, és nem foglalkozott a következményekkel. Ami a szívén, az a száján típus. Sokan vakmerőnek nevezték. Abból, ahogy most viselkednek, talán nem jönnél rá – mondta az idős boszorkány elvigyorodva –, de jó néhányan akadtak a különböző tüzek körül, akik nem kedvelték. Akik nem akarták folyton hallgatni, hogy mekkora szégyent hozunk a népünkre, hogy ennél jobb megoldás is létezik. Hogy békére lelhetünk. Minden egyes nap hangosan magyarázott bárkinek, aki hajlandó volt meghallgatni őt az egyesített Boszorkánykirályság lehetőségéről. Arról, hogy talán egy nap nem kell majd bujkálnunk, ennyire szétszéledve élnünk. Sokan ostobának nevezték. Főleg akkor tartották ostobának, amikor elment megkeresni téged. Hátha te egyetértesz vele, mindegy, mit sejtetett a véres múltad.

Rhiannon az életét adta ezért az álomért, a jövő reményéért. És Manon saját kezűleg végzett vele.

Glennis folytatta:

– Azt kérdezed, hitte-e Rhiannon, hogy a vasfogúak képesek a változásra. Talán ő volt az egyetlen crochan boszorkány, aki hitt ebben, méghozzá teljes lényével. – Glennis ráncos nyaka fel-le mozdult, ahogy nagyot nyelt. – Úgy hitte, ti ketten együtt uralkodhattok... A Boszorkánykirályság felett. Te vezetted volna a vasfogúakat, ő pedig a crochaneket, és ketten együtt befoltoztátok volna, ami olyan régen kettétörött.

– Mostanra pedig csak én maradtam. – Egyedül kellett zsonglőrködnie a két feladattal.

– Mostanra már csak te maradtál. – Glennis egyenes, kemény pillantást vetett rá. – Te képezhetsz hidat közöttünk.

Manon elfogadta az étellel teli tányért, amit Asterin nyújtott át neki, mielőtt leült volna mellé.

– A vasfogúak átállnak hozzánk – jelentette ki Asterin. – Majd meglátod!

Sorrel felmordult a legközelebbi kőről, egyértelműen kirajzolódott az arcára, hogy mennyire nem ért egyet ezzel.

Glennis szája halovány mosolyra húzódott, azonban Manon nem szólt egy szót sem, csak enni kezdett.

Elide annyi hónappal korábban a reményről beszélt neki.

De talán számukra már teljesen szertefoszlott.

Dorian a wyvernek mellett maradt, hogy válaszolgasson azoknak a crochaneknek a kérdéseire, akik vagy nem akartak szóba állni a Tizenhármakkal, vagy túlságosan féltek tőlük ahhoz, hogy tőlük maguktól kérdezzék meg, mi történt a Ferian-résben.

Nem, nem szerveztek semmilyen sereget. Nem, senki sem követte őket. Igen, Manon beszélt a vasfogúakkal, és megkérte őket, hogy csatlakozzanak hozzá. Igen, egy karcolás nélkül be- és kijutottak. Igen, egyszerre beszélt vasfogúként és crochanként.

Legalábbis Asterin ezt mondta neki a visszavezető hosszú repülőúton. Hogy magával Manonnal beszéljen, megvitassák, hogyan tovább... Arra nem tett kísérletet. Egyelőre legalábbis.

És amikor Asterin elhallgatott, Dorian a gondolataiba mélyedt. Azon rágódott, amit a Ferian-résben látott, hiszen minden egyes girbegurba folyosó, terem és verem bűzlött a fájdalomtól és a félelemtől.

Az apja és Erawan műve. Ezt a királyságot örökölte meg ő.

A rémkulcsok felébredtek, suttogni kezdtek. Dorian nem foglalkozott velük, inkább végigsimított Damaris markolatán. Az arany még a csípős hideg ellenére is meleget árasztott.

Az igazság kardja, igen, de egyben emlékeztető is, mi volt egykor Adarlan. Hogy mi lehet még belőle.

A néma Damaris nyugtatásképp, egyetértően felmelegedett.

Dorian otthagyta a crochanek kis csapatát, és egy kis kiszögelléshez sétált, aminek szélén túl halálos mélységben hóval és kővel borított völgy húzódott.

Óriási hegyek álltak mindenütt, Dorian mégis délkelet felé fordult. Morath felé, ami jóval a láthatáron túl állt.

Aznap este az eyllwe-i erdőben sikerült hollóvá változnia. Végső soron most már csak azt kell megtanulnia, hogyan repüljön.

Magába fordult, a nyers mágiaforgatag felé. Melegség ömlött szét a tagjaiban, a csontjai felnyögtek, a világ kitágult.

Kinyitotta a csőrét, és torokhangon felkárogott.

Dorian kinyújtotta koromfekete szárnyát, és gyakorolni kezdett.

53. FEJEZET

Valaki tűzzel perzselte a combját.

Nem Aelin, hiszen Aelin nem volt velük, vasszarkofágba zárták, és elvitték a tengerentúlra.

Valaki mégis csontig égette a lábát, olyan mélyre hatolt, hogy bármilyen apró mozdulatot tett is ott, ahol feküdt – mi lehetett, ágy? Priccs? –, fájdalom hasított végig rajta.

Lysandra résnyire nyitotta a szemét, halk nyögés szakadt ki kiszáradt torkából.

– Csak óvatosan! – mormolta egy mély hang.

Ismerte ezt a hangot. Az illatot – mint egy tiszta patak és a frissen kihajtott fű illata. Aedion.

Égő szemét nagy nehezen a hang felé fordította.

Aedion fénylő haját most vér tapasztotta a fejéhez. És a türkiz szempár alatt lila karikák húzódtak – teljesen üres volt a tekintete. Reményvesztett.

Körülöttük hevenyészetten felállított sátor állt, az egyetlen fényforrást a sátorlapok mentén bebújó csípős szélben imbolygó lámpás jelentette. Lysandrán takaróhalom hevert, Aedion pedig egy felfordított vödrön ült páncélban, őt nem melegítette semmi.

Lysandra lehámozta a nyelvét a szájpadlásáról, és a gyér fényben úszó sátron túli világot hallgatta.

Káosz. Kiáltások. Néhányan sikítottak.

– Feladtuk Perranthot – szólalt meg Aedion berekedve. – Két napja menekülünk. Még három nap, és elérjük Orynthot.

Lysandra enyhén összevonta a szemöldökét. Olyan régóta fekszik eszméletlenül?

– Kénytelenek voltunk kocsira tenni a többi sérülttel. Ma este mertünk először megállni. – Aedion erős, vastag nyakának izmai megrezzentek, ahogy nagyot nyelt. – Délen vihar dúl. Lelassította valamennyire Morathot, épp eléggé.

Lysandra nyelni próbált, de túlságosan ki volt száradva a torka. Az utolsó emlékképe az volt, hogy szembenézett az ilkekkel, és még életében nem érezte ennyire húsba vágóan a halandó test hátrányait. Elképesztő, hogy Aelin mennyire eltörpült a bestiák mellett, pedig olyan nagynak tűnt, ahogy magabiztosan mozgott a világban. Aztán karmok hasították keresztül a lábát. Valahogy mégis sikerült tökéletesen támadnia. Az egyiküket legyőzte.

– Visszaadtad a seregnek a hitét – magyarázta Aedion. – A csatát elvesztettük, de legalább nem futamodtunk meg szégyenszemre.

Lysandra nagy nehezen előhúzta a kezét a takarók alól, és az ágy mellett álló vizeskancsó felé nyúlt. Aedion azonnal felpattant, már töltött is neki.

Ám amikor az ujjai a kupa köré kulcsolódtak, Lysandra észrevette a színüket, a formájukat.

A saját keze. A saját karja.

– Amikor... Visszaváltoztál – mondta Aedion, amikor észrevette Lysandra elkerekedett szemét. – Miközben a gyógyító összevarrta a lábadon a sebet. Szerintem a fájdalom... Visszaváltoztál ebbe a testbe.

Iszonytató rémület lett úrrá Lysandrán, a hányinger kerülgette tőle.

– Hányan látták? – Az első néhány szava, száraz és rekedtes, mint a csiszolópapír.

– Emiatt ne aggódj!

Lysandra felhajtotta a vizet.

– Mind tudják?

Komor bólintás.

– Mit mondtál nekik? Aelinről?

– Hogy nagyon fontos küldetést hajt végre Rowannel és a többiekkel. Hogy annyira titkos dologról van szó, hogy beszélni sem merünk róla.

– És a katonák...?

– Emiatt ne aggódj! – ismételte Aedion.

De Lysandra látta az arcát. Azt, ahogyan megfeszülnek a vonásai.

A királynőjükért vetették magukat a csatába, aztán rá kellett döbbenniük, hogy mindez csupán illúzió. Hogy a Tűzhozó hatalma nem segíthet rajtuk. Nem fogja megvédeni őket a nyomukban loholó hadseregtől.

– Sajnálom – lehelte Lysandra.

Aedion elvette tőle az üres kupát, majd megragadta és gyengéden megszorította a kezét.

– Én sajnálom, Lysandra. Az egészet. – Megint nagyot nyelt. – Amikor megláttam az ilkeket, amikor láttam, hogy szembeszállsz velük…

Hasztalan. Hazug ribanc. A szavak, amiket Aedion dühöngve a fejéhez vágott, kirántották a fájdalom ködéből. Erősebben összpontosított tőlük.

– Terrasenért tetted – folytatta Aedion halkabban. – Aelinért. Az életed áldoztad volna értük, az istenek szerelmére!

– Igen. – Acélos ridegséggel csúszott ki a szó a száján.

Aedion pislogott egyet, ahogy Lysandra elhúzta a kezét.

Sajgott, lüktetett a lába, de valahogy csak felült. És Aedion szemébe nézett.

– Annyiféleképpen, olyan sok éven át aláztak meg, alacsonyítottak le – mondta remegő hangon. Nem a félelem miatt, hanem mert hatalmas hullám söpört végig rajta, ott égett a lábát csúfító seb mentén. – De még soha életemben nem aláztak meg annyira, mint amikor kidobtál a hóba. Amikor hazug ribancnak neveztél a barátaink és a szövetségeseink előtt. Soha! – Gyűlölte a szemét szúró dühödt könnyeket. – Régen csúsznom-másznom kellett a férfiak előtt. És az istenek látják a lelkemet, előtted is majdnem azt tettem az elmúlt hónapokban. És mégis az kellett, hogy majdnem meghaljak, ahhoz, hogy rájöjjél, mekkora seggfej voltál? Majdnem meg kellett halnom ahhoz, hogy megint embernek láss?

Aedion szemében jól látható megbánás csillogott. Lysandra éveken keresztül tanulmányozta a férfiakat, és tudta, hogy az Aedion arcát torzító fájdalom teljes mértékben őszinte. Mégsem törölte el mindazt, amit mondott és tett.

Lysandra a mellkasára tette a kezét, egyenesen a saját darabokra törött szíve fölé.

– Azt akartam, hogy te legyél az – mondta. – Wesley után, minden után, azt akartam, hogy te legyél az. Amit Aelin kért tőlem, annak semmi köze nem volt ehhez. Amire kért, azt sosem éreztem tehernek, mert mindenképpen téged akartalak. – Nem törölte le az arcán lecsorduló könnyeket. – Te pedig kidobtál a hóba.

Aedion térdre borult. A kezéért nyúlt.

– Örökké bánni fogom. Lysandra, soha, egyetlen pillanatra sem felejtem majd el, örökké gyűlölni fogom magam miatta. És annyira…

– Ne! – kapta el Lysandra a kezét. – Ne térdelj le előttem! Ne csinálj semmit! – A sátornyílásra mutatott. – Nincs már mit mondanom számodra. Ahogy neked sem számomra.

Aedion arca megvonaglott a fájdalomtól, de Lysandra nem foglalkozott azzal, hogy miféle érzelmeket ébreszt ez benne. Hogy mit érzett akkor, amikor Aedion felállt, és halkan felnyögött valamilyen fájdalomtól, ami erős testét kínozta. Néhány lélegzetvétel erejéig csak állt ott, és lebámult rá.

Végül így szólt:

– Minden egyes ígéretemet komolyan gondoltam a Koponyaöböl partján.

Aztán elment.

Aedion élete jó részét azzal töltötte, hogy különböző tettei miatt utálta magát.

De amikor látta, hogy Lysandra arcán könnyek csorognak miatta... Még sosem érezte magát ekkora rohadéknak.

Alig hallotta maga körül a katonákat, akik feszülten, rémülten fagyoskodtak a hóban, amit a sebtében felállított sátrak között fújt a szél. Vajon hány sebesült veszti még ma éjjel életét?

Már így is felhasználta a rangját ahhoz, hogy Lysandrát a legjobb gyógyító lássa el. És még ez sem volt elég, hiszen egyik gyógyító sem rendelkezett mágikus adottságokkal. És bár Lysandra gyorsabban gyógyul az átlagnál, össze kellett varrni a lábát. Most pedig pár óránként cserélni a kötést. A seb már összehúzódott, szerencsére elég gyorsan ahhoz, hogy ne fertőződjön el.

A sebesültek jó része nem mondhatta ezt el magáról. Az üszkösödő sebek, az ereikben folyó mérgezett vér… Minden egyes reggel egyre több és több holttestet kellett hátrahagyniuk a hóban, a föld túl fagyos volt, elégetni őket pedig nem maradt idő.

Lakoma Erawan szörnyeinek, mormolták a katonák, amikor továbbindultak. Ennyi erővel ételt is kínálhattak volna az ellenségnek.

Aedion elhallgattatta őket, ahogyan akkor is, amikor a menekülés és a kudarc miatt panaszkodtak. Mire tábort vertek este, a katonák jó harmadának, köztük a Romlás tagjainak is megvolt a maga feladata, hogy lefoglalja őket valami. Hogy olyan fáradtak legyenek az egész napos menekülés után, hogy már ne maradjon erejük morogni.

Aedion a saját sátra felé indult, ami épp a gyógyítók sátrain túl állt – azok egyikében feküdt Lysandra. A saját sátorhoz szintén a rangjára kellett hivatkoznia.

Már majdnem elérte a kis sátrat – nem lett volna értelme felállítani a hatalmas tábori sátrát, hiszen pár óra múlva megint menekülőre kell majd fogniuk –, amikor észrevette az odakint, a tűzhöz húzódó alakokat.

Lelassított, kimért léptekkel ért oda hozzájuk.

Ren azonnal felpattant, arca megfeszült a súlyos csuklya alatt.

Mégis a mellette lévő férfi volt az, aki veszélyes mértékig megnövelte Aedion vérnyomását.

– Darrow – szólalt meg. – Azt hittem, mostanra Orynthban vagy.

A bundákba burkolózó lord nem mosolyodott el.

– Azért jöttem, hogy én magam adjam át az üzenetet. Tekintve, hogy a bizalmas küldönceim hajlamosak a másik oldalra állni.

Tehát a vén kecske tudta. Hogy Lysandra Aelin képében mutatkozott. És hogy miféle szerepet játszott Nox Owen abban, hogy kicsúszott a sereg a kezéből.

– Essünk túl rajta akkor! – felelte Aedion.

Ren megmerevedett, de nem szólt egy szót sem.

Darrow ajka kegyetlen mosolyra húzódott.

– A vakmerő lázadásod miatt, valamint azért, mert nem voltál hajlandó követni az utasításainkat, és odavinni a sereget, ahová parancsoltuk, a határ menti csúfos kudarc, továbbá Perranth elvesztése miatt megfosztunk a rangodtól.

Aedion alig hallotta a szavakat.

– Most már csak a Romlás egy katonája vagy, már ha egyáltalán maguk közé fogadnak. És a szélhámos, akit itt parádéztattál... – Darrow gúnyos mosollyal nézett a gyógyítók sátrai felé.

Aedion felmordult.

Darrow összehúzta a szemét.

– Ha még egyszer rajtakapjuk, hogy Aelin hercegnő alakjában mutatkozik – Aedion majdnem kitépte a torkát a hercegnő szó hallatán –, akkor nincs más választásom, alá kell majd írnom a halálos ítéletét.

– Nem ajánlom.

– Próbálj csak az utunkba állni!

Aedion elmosolyodott.

– Ó, nem velem kell felvennetek a harcot. Sok szerencsét bárkinek, aki megpróbál ártani egy ilyen erős alakváltónak.

Darrow ügyet sem vetett a fenyegetésre, feltartotta a kezét.

– Orynth kardját, leszel szíves!

Ren összerezzent.

– Neked teljesen elment az eszed, Darrow!

Aedion csak rámeredt. A vénséges lord így szólt:

– Az a kard Terrasen valódi tábornokát illeti, a tábornokhercegét. Mivel már nem te viseled ezt a titulust, a kardot visszaviszem Orynthba. Amíg ki nem nevezünk egy új, nálad alkalmasabb tábornokot a tisztségre.

Ren felmordult.

– Az a kard Aedion miatt van jelenleg a birtokunkban, Darrow! Ha nem nyeri vissza, még mindig Adarlan kincstárában rozsdásodna.

– És ezért örökké hálásak is leszünk. Ha másért nem is.

Tompa lüktetés töltötte meg Aedion fejét. Darrow továbbra is kinyújtva tartotta a karját.

Végül is megérdemli, hogy ez történjen vele. Hiszen kudarcot vallott a harcmezőn, kudarcot vallott abban a tekintetben, hogy nem sikerült betartania az Aelinnek tett ígéretét, nem tudta megmenteni a királyságukat. És azért, amit az alakváltóval tett, aki abban a pillanatban rabul ejtette a szívét, amikor lemészárolta azokat a valg katonákat a résvári csatornában.

Aedion leoldotta az ősi kardot az övéről. Ren tiltakozón felhördült.

Aedion azonban nem foglalkozott vele, és odahajította Orynth kardját Darrow-nak.

A kard súlyának hiánya felborította az egyensúlyát.

A vénember csak bámulta a kardot a kezében. Még végig is simított egyik ujjával a csont kardgombon, az a gyűlöletes szemétláda képtelen volt palástolni a csodálatát.

Aedion így szólt:

– Orynth kardja csak egy fém- és csontdarab. Mindig is ennyi volt. Az számít, amit a kard a viselőjéből kivált. Hogy Terrasenért dobog a szíve.

– Milyen költői, Aedion – felelte Darrow, majd sarkon fordult, és elindult oda, ahol a kísérete várhatta a tábor szélén. – A parancsnokod, Kyllian a Romlás tábornoka. Jelentkezz nála a következő parancsodért!

A kavargó hó néhány lépés után elnyelte az idős lordot.

– Egy fenéket nem te vagy a tábornok! – dühöngött Ren.

– Ha Terrasen lordjai így kívánják, így lesz.

– Miért nem harcolsz ellenük? – Ren szeme tűzben égett. – Egyszerűen csak átadtad a kardot, mintha…

– Mert leszarom. – Aedion nem próbálta meg elleplezni a hangjában csendülő kimerültséget, csalódottságot és dühöt. – Vigye csak a kardot meg a sereget! Leszarom.

Ren nem állt az útjába, amikor Aedion bebújt a sátrába, hogy hajnalig ki se dugja onnan az orrát.

Terrasen lordjai elvették Ashryver tábornoktól a kardját.

Tábortűzről tábortűzre terjedt a hír, elért minden harcoshoz, rendfokozattól függetlenül.

A katona új volt a Romlásban, idén nyáron lépett be közéjük. Megtiszteltetés volt, még ha a nyakukon volt is a háború. Megtiszteltetés, bár a katona családja zokogott, amikor bevonult.

Hogy Aedion hercegért, Terrasenért harcolhat – ezért megérte elhagyni a farmbéli otthonát. Megérte otthagyni azt az édes parasztlányt, akit soha még csak meg sem csókolhatott.

Akkor megérte. Most már viszont nem. A barátok, akiket a több hónapnyi kiképzés és harc során szerzett, mind elestek.

A katona összehúzta magát a túl kicsi tábortűz mellett. Ő maradt egyedül az újoncok közül, akik nyár elején még olyan lelkesen várták, hogy próbára tegyék a képességeiket a valgok ellen.

A tél derekán azonban már átkozta magát az ostobaságáért. Már ha volt kedve egyáltalán megszólalni.

Feleslegessé váltak a szavak, távolivá. Éppolyan távolivá, mint félig megfagyott teste, ami sosem melegedett fel, pedig olyan közel aludt a tűzhöz, amilyen közel csak mert. Már ha sikerült egyáltalán elbóbiskolnia a sebesültek és haldoklók sikolyai közepette. Úgy, hogy tudta, mi űzi őket észak felé.

Nem maradt senki, aki segíthetett volna rajtuk. Aki megmenthette volna őket. A királynő, akiről azt hitték, közöttük jár, délibábnak bizonyult. Egy alakváltó hazugságának. Hogy hol harcolt épp Aelin Galathynius, hogy mi lehetett fontosabb náluk, azt a katona nem tudhatta.

Az éjszaka egyre hidegebbé vált, azzal fenyegetett, hogy bekebelezi a katona előtt ropogó kis tüzet. Közelebb csúszott hát a lángokhoz, remegett viharvert köpenye alatt, a nap minden fájdalma, sebe lüktetett.

De nem hagyja maga mögött a sereget. Nem úgy, mint mások, akik folyton erről mormoltak. Még ha Aedion herceget megfosztották is a címétől, még ha a királynő eltűnt is, akkor sem hagyja el a sereget.

Esküt tett, hogy megvédi Terrasent. A családját. És tartani is fogja magát hozzá.

Még akkor is, ha tudja, többé sosem látja őket.

Még mindig hullott a hó, amikor továbbmenekültek észak felé.

A következő két napban is esett, kergette őket észak felé minden egyes hosszú kilométeren át.

Darrow parancsa nem sok következménnyel járt. Kyllian semmiféle döntést nem volt hajlandó meghozni Aedion beleegyezése nélkül. Nem vette fel a rangjához méltó páncélt. Nem költözött be a tábornoki sátorba.

Aedion jól tudta, hogy már réges-régen kiérdemelte a hűségüket. Ahogyan a Romlás is az övét. Egy kicsit mégis gyűlölte az egészet. Azt kívánta, bár Kyllian átvenné a stafétát.

Lysandra lábsebe begyógyult annyira, hogy lóra üljön, de Aedion így is ritkán látta. Végig Ren mellett maradt, ők ketten a gyógyítók közelében haladtak, arra az esetre, ha esetleg a seb szétszakad. Amikor mégis megpillantotta, Lysandra gyakran addig meredt rá, amíg már a hányinger kerülgette.

A harmadik napon felderítők rohantak feléjük. A jelentésük szerint Morath felzárkózott – és rohamos tempóban közelít.

Aedion tudta, hogy megy az ilyesmi. Látta a körülöttük lévők botladozó lépteit, éhségtől megfeszülő arcát.

Orynth már csupán félnapnyi járásra volt. Ha könnyű terep állt volna előttük, még be is juthattak volna az ősi falak mögé. De ott húzódott közöttük a Florine folyó. Túl széles volt ahhoz, hogy csónak nélkül átkelhessenek rajta. A legközelebbi híd pedig túlságosan délre volt ahhoz, hogy megkockáztassák.

Az évnek ebben a szakában talán még mindig nem fagyott be. És ha mégis, a folyó olyan széles, olyan mély, hogy a jégtakaró nem lehetett túl vastag. Ha egy egész hadsereg akarna átkelni rajta, azzal azt kockáztatnák, hogy beszakad alattuk a jég.

Persze más módon is be lehet jutni Orynthba. Mehetnek tovább észak felé, az Agancs-hegységbe, aztán visszafordulhatnak délre, a lábánál fekvő városba. De minden egyes késlekedéssel töltött óra azzal fenyegetett, hogy Morath serege utoléri őket.

Aedion Kyllian mellett lovagolt, amikor Elgan odavágtázott melléjük. Lova meleg felhőpamacsokat fújt a hópelyhekkel kavargó levegőbe.

– Már csak tizenöt kilométer a folyó – jelentette Elgan. – Most kell döntenünk.

Hogy megkockáztassák-e az utat délre, a hídhoz, vagy válasszák inkább a kerülőt észak felé. Ren észrevette, hogy tanácskoznak, és közelebb ügetett.

Kyllian parancsra várt. Aedion felvonta a szemöldökét.

– Te vagy a tábornok.

– Egy nagy lószart! – hördült fel Kyllian.

Aedion Elganhez fordult.

– A jégről mit tudunk?

Elgan a fejét rázta.

– Semmit, ahogy a hídról sem.

Csupán a végtelen, kavargó havat látták maguk előtt. Aedion nem mert hátrapillantani a vánszorgó katonák girbegurba soraira.

Ren amilyen némán jött, olyan nesztelenül vissza is húzódott Lysandra mellé.

Szárnyak suhogtak a szélben és hóban, majd sólyom röppent a levegőbe. Egyik lábát természetellenes szögben húzta maga után.

– Menjünk tovább! – mondta Aedion a társainak.

Lysandra egy órán belül visszatért. Rennek mondta el, mit látott, egyedül vele állt szóba, az ifjú lord pedig odavágtázott Aedion mellé, aki továbbra is Kyllian és Elgan társaságában lovagolt.

Ren arca hamuszürkévé vált.

– Nincs jég a Florine-on. És a morathi felderítők előrementek, hogy porig rombolják a déli hidat.

– Tehát északra terelnek minket – mormolta Elgan.

Ren bólintott.

– Holnap reggelre beérnek.

Nem lesz idejük végiggondolni, meneküljenek-e Orynth északi kapujához. A Florine csupán néhány kilométerre folyt tőlük, túl szélesen és mélyen ahhoz, hogy átkeljenek, túl jegesen ahhoz, hogy megkockáztassák az úszást, és Morath kis híján beérte már őket. Csapdába estek.

54. FEJEZET

Chaol a tenyeréből etette Farashát almával. A gyönyörű fekete kancát felzaklatta a korábban ismeretlen repülés.

Úgy tűnt, még Hellas lova is félhet, bár tulajdonképpen, akinek akad egy kis sütnivalója, az aggódik, ha több száz méterrel a föld felett lóg a levegőben.

– Valaki más is etetheti helyetted. – Yrene az erődbeli istálló falának dőlve figyelte, szemmel tartotta minden egyes bicegő lépését. – Pihenned kellene.

Chaol a fejét rázta.

– Fogalma sincs, mi a fészkes fene folyik itt. Próbálom megnyugtatni, mielőtt elalszik.

Mielőtt eljön a holnapi csata – hogy végre valódi esélyük nyíljon megmenteni Anielle-t.

Még mindig alig fért a fejébe mindaz, ami az elmúlt hónapokban történt. A csaták és a veszteségek. Hogy hova ment Dorian Manonnal és a Tizenhármakkal. Chaol csak imádkozhatott, hogy a barátja sikerrel járjon – és ne vállalja magára a Zár elkészítésének terhét.

Fel kellett dolgoznia a hallottakat, úgyhogy otthagyta Aelint és a többieket a nagycsarnok közelében, hogy kerítsenek maguknak valamilyen ételt, és azonnal lehozta magával Farashát ide. Főleg azok miatt, akik a muniki ló közelébe kerültek, Farasha megpróbált ugyanis kiharapni egy darabot a hozzá legközelebb álló katonából közvetlenül azután, hogy levették a fejéről a zsákot. Még az sem takarta el előle teljesen, hogy mi történik a hatalmas karámmal, amibe becsatolták őt.

De Farasha nem harapta le a kezét, amikor elvette tőle az almát, úgyhogy Chaol abban reménykedett, megbocsát majd neki a kellemetlen repülésért. Elgondolkozott rajta, vajon tudja-e a kanca, hogy fáj a háta, hogy a botjára kell támaszkodnia, mégis úgy döntött, itt marad harcolni.

Végigsimított az ébenfekete sörényen, és megpaskolta erős nyakát.

– Készen állsz letaposni pár valg katonát holnap, barátom?

Farasha felhorkant, és úgy nézett fekete szemével Chaolra, mintha csak azt kérdezné: Na és te?

Chaol elmosolyodott, Yrene pedig halkan felnevetett.

– Jobb, ha visszamegyek a csarnokba – szólalt meg a felesége.

– Hátha valakinek segítségre van szüksége.

Mégsem mozdult.

Összenéztek Farasha izmos háta fölött.

Chaol óvatosan megkerülte a lovat, még mindig ügyelt rá, nehogy megharapja.

– Tudom – mondta halkan.

Yrene oldalra billentette a fejét.

– Mit?

Chaol összefűzte az ujjaikat. Aztán Yrene egyelőre még lapos hasára tette a kezüket.

– Ó! – tátotta el Yrene a száját. – De… Honnan?

Chaol szíve hangosan dübörgött.

– Tehát tényleg igaz.

Yrene őt fürkészte aranyszínű szemével.

– Szeretnéd, ha az lenne?

Chaol a tenyerébe vette Yrene arcát.

– Jobban, mint hittem.

Yrene mosolya elég széles és gyönyörű volt ahhoz, hogy Chaol szíve kissé meghasadjon a látványra.

– Igaz – lehelte Yrene.

– Mennyi idős?

– Majdnem két hónapos.

Chaol Yrene hasát nézte, azt a pontot, ami hamarosan növekedni kezd majd a benne lévő gyermekkel együtt. Az ő gyerekükkel együtt.

– Gondolom, azért nem mondtad el, mert nem akartad, hogy aggódjak.

Yrene az ajkába harapott.

– Valami olyasmi.

Chaol felhorkant.

– És amikor ott totyogsz majd, és majd szétdurran a hasad?

Yrene rácsapott a karjára.

– Nem fogok totyogni!

Chaol felnevetett, és magához húzta Yrene-t.

– Gyönyörűen totyogsz majd, természetesen így értettem. – Érezte, ahogy Yrene megremeg a nevetéstől, majd csókot nyomott a lány fejére, halántékára. – Gyerekünk lesz – mormolta a hajába.

Yrene átölelte.

– Igen – suttogta. – De honnan tudtad?

– Úgy tűnik – morogta Chaol –, apám szeme élesebb, mint az enyém.

Inkább csak érezte, mintsem látta, hogy Yrene összerezzen.

– Nem haragszol, hogy nem mondtam el?

– Nem. Jobb lett volna, ha tőled tudom meg, de megértem, miért nem szóltál semmit. Akármilyen ostoba okod volt is rá – tette hozzá, majd gyengéden beleharapott a fülcimpájába. Yrene erre bordán bökte, és Chaol ismét felnevetett. Nevetett, pedig miközben harcolt, minden egyes ellenféllel szemben attól rettegett, végzetes hibát követ majd el. Képtelen volt kiverni a fejéből, hogy ha ő elesik, akkor magával rántja mindkettejüket.

Yrene megszorította, és a mellkasához nyomta a fejét.

– Csodás apa leszel – mondta halkan. – A legcsodásabb, akit valaha is a hátán hordott a föld.

– Milyen szép szavak egy olyan nőtől, aki pár hónapja még legszívesebben kihajított volna a Torre legmagasabb ablakán.

– Egy gyógyító sosem viselkedne ilyen szakszerűtlenül.

Chaol elvigyorodott, és magába szívta Yrene illatát, mielőtt kibontakozott az ölelésből, hogy könnyű csókot leheljen a lány ajkára.

– Képtelen vagyok szavakba önteni, mennyire boldog vagyok, Yrene, hogy együtt élhetjük át ezt. Ha bármire szükséged van, csak szólj!

Yrene ajka felfelé rándult.

– Veszélyes szavak!

De Chaol végighúzta a hüvelykujját a jegygyűrűjén.

– Gyorsan meg kell nyernem ezt a háborút, hogy nyárig elkészüljön a házunk.

Yrene a szemét forgatta.

– Milyen nemes ok arra, hogy legyőzzük Erawant.

Chaol újabb csókot lopott.

– Bármennyire szeretném is bizonyítani, hogy amire csak kérsz, megteszem – lehelte Yrene szájától csupán milliméterekre –, van még elintéznivalóm lefekvés előtt.

Yrene felvonta a szemöldökét.

Chaol elfintorodott.

– Be kell mutatnom Aelint apámnak. Még mielőtt véletlenül összefutnak.

Chaol apja nem tartózkodott a csarnok közelében, amikor megérkeztek, és Chaol túlságosan aggódott Farasha miatt ahhoz, hogy őt keresgélje.

Yrene ismét összerezzent, pedig derű csillogott a szemében.

– Gonosz dolog tőlem, ha én is szeretnék ott lenni? És még valami harapnivalót is vinnék a szórakozáshoz?

Chaol átkarolta a vállát, majd még egyszer utoljára megsimogatta Farashát, mielőtt távoztak. Hiába támaszkodott a botra, minden egyes lépést bicegve tett meg, és a hátát hasogató fájdalom lesugárzott a lábába is. De nem foglalkozott vele. Mit sem számít a nyavalyás háború, az oldalán lépkedő nőhöz képest.

A közös jövőhöz képest.

Amilyen jól ment Yrene és Chaol beszélgetése, olyan rosszul alakult Aelin Galathynius és Lord Westfall találkozója.

Yrene nem vitt magával harapnivalót, de csak azért, mert mire elérték a nagycsarnokot, összefutottak Chaol apjával. Épp arrafelé viharzott, ahol Aelin és a társai megpihentek.

– Apám! – lépett Chaol a férfi mellé.

Yrene nem szólt semmit, csak figyelte Chaol mozgását.

Nyilván erős fájdalom kínozta, ha ennyire bicegett, pedig ő maga már kezdett erőre kapni. Fogalma sem volt, hol hagyta Chaol a székét – hogy összezúzta-e a lezuhanó törmelék. Imádkozott, hogy épségben legyen.

– Nem ébresztesz fel, amikor Terrasen királynője érkezik a váramba? – csattant fel Chaol apja.

– Nem ez volt a legfontosabb abban a pillanatban.

Chaol megtorpant az ajtó előtt, ami abba a kis szobába nyílt, amit a királynő számára ürítettek ki, és bekopogott.

Egy morgást hallottak csupán, majd Yrene férje vállal belökte az ajtót annyira, hogy bedughassa a fejét.

– Az apám – mondta Chaol annak, aki odabent volt, nyilván a királynőnek – látni szeretne.

Némaság, majd ruhazizegés, léptek hallatszottak.

Yrene hátul maradt, miközben Aelin Galathynius kijött. Arca és keze már tiszta volt, a ruhája azonban továbbra is mocskos. Mellette a hatalmas, ezüsthajú tündérharcos állt – Rowan Whitethorn. Akiről a kagán gyerekei olyan rémülettel és tisztelettel beszéltek hónapokkal korábban. Odabent a szobában Lady Elide ült a távolabbi falnál, előtte egy tálcányi étel, a földön pedig hatalmas fehér farkas hevert, félig lehunyt szemmel figyelte a történéseket.

Döbbenetes volt látni az átváltozást, ráeszmélni, hogy a tündérek hatalmas erővel bíró, ősi lények, akik fél lábbal még mindig az erdőben élnek. Úgy tűnt, a királynőnek is inkább a tündérforma tetszett, finoman hegyes fülét félig rejtette csupán el kiengedett haja. Mögötte nem tűnt fel sem az aranyhajú, melankolikus harcos, Gavriel, sem pedig az iszonyatosan rémisztő Lorcan. Hála Silbának, hogy legalább ennyi megadatott!

Aelin nyitva hagyta az ajtót, mögötte az udvara két tagja ülve maradt. Már-már unottnak tűntek.

– Nocsak, nocsak – jegyezte meg a királynő, miközben kilépett a folyosóra.

Chaol apja végigmérte a királynő oldalán álló harcos herceget. Majd Chaol felé fordította a fejét, és így szólt:

– Gondolom, Wendlynben találkoztak. Miután odaküldted őt.

Yrene megfeszült a gúnyos hangnemre. Rohadék! Borzalmas rohadék!

Aelin csettintett egyet a nyelvével.

– Igen, és talán túl is léphetnénk ezen. De szerintem a fiad nem bánja olyan nagyon, nem igaz? – Aelin tekintete Yrene-re siklott, aki próbálta rezzenéstelenül tűrni a türkiz-arany pillantást. Teljesen más volt, mint aznap este Innishben, mégis ugyanolyan vesébe látó. Megváltozott... Mindketten megváltoztak, már nem azok a lányok voltak, akik egykor. A királynő ajka mosolyra görbült. – Szerintem elég jól választott. – Homlokráncolva felnézett a hitvesére. – Yrene nem tűnik olyannak, aki ellopja a takarót, és a másik fülébe horkol egész éjszaka.

Yrene köhintett, Rowan herceg viszont csak rámosolygott a királynőre.

– Nem zavar, hogy horkolsz – felelte kedvesen.

Aelin szája megrezzent, ahogy visszafordult Chaol apjához. Yrene nevetése elhalt, amikor látta, hogy az idősebbik férfi arca a legkevésbé sem derült fel az elhangzottak hallatán. Chaol olyan feszült volt, mint egy kitartott íj, miközben a királynő így szólt az apjához:

– Ne fecséreljük az időt gúnyolódással. Fáradt vagyok, éhes, és egyébként sem érne jó véget... legalábbis rád nézve.

– Ez az én váram.

Aelin színpadiasan végigmérte a plafont, a falakat, a padlót.

– Tényleg?

Yrene kénytelen volt behúzni a nyakát, hogy elrejtse a vigyorát. Chaol hasonlóképpen tett.

Aelin azonban csak ennyit mondott Anielle urának:

– Remélem, nem kerülsz az utunkba.

Most már aztán tényleg a határokat feszegette. Yrene lélegzete elakadt.

Chaol apja így felelt:

– Amennyire én tudom, nem Adarlan királynője vagy.

– Nem, de a fiad a király jobbkeze, ami azt jelenti, hogy magasabb pozícióban van nálad. – Aelin iszonytató negédességgel mosolygott Chaolra. – Ezt nem említetted?

Yrene és Aelin már határozottan nem olyan volt, mint az a két lány Innishben, de a királynő lelkében még mindig égett valamennyi abból a tűzből. Abból az őrülettel vegyes tűzből.

Chaol vállat vont.

– Gondoltam, alkalomadtán szóba hozom majd.

Az apja rámeredt.

Rowan herceg azonban így szólt Anielle urához:

– Figyelemre méltó, ahogyan megvédted és felkészítetted az embereidet. Nem tervezzük elvenni tőled ezt a dicsőséget.

– Nincs szükségem tündér vademberek dicséretére! – vicsorgott a lord.

Aelin Rowan vállára tette a kezét.

– Vadember. Ez tetszik! Jobb, mint az ökör, nem?

Yrene-nek fogalma sem volt, miről beszél a királynő, ennek ellenére kénytelen volt elfojtani a nevetését.

Aelin túlzón, gúnyosan meghajolt Anielle ura előtt.

– És eme szívélyes szavak után megyünk, befejezzük a vacsorát. Szép estét kívánok, holnap találkozunk a várfalnál, és egész nyugodtan égj csak a pokol tüzén!

Azzal Aelin elfordult, és beterelte a férjét. Azonban előbb még hátravigyorgott Yrene-re és Chaolra a válla felett. Szemében ezúttal örömmel és melegséggel így szólt:

– Gratulálok!

Hogy honnan tudta, Yrene-nek fogalma sem volt. Persze a tündérek természetfeletti szaglással bírnak.

Yrene elmosolyodott, miközben fejet hajtott – épp azelőtt, hogy Aelin rávágta az ajtót Anielle urára.

Chaol az apjához fordult, derűjét gyakorlottan elrejtette.

– Hát, most már találkoztál vele.

Chaol apja remegett, Yrene úgy sejtette, a düh és a szégyen keverékétől, aztán fogta magát, és elvonult. Az egyik legnagyszerűbb látvány, amiben Yrene-nek valaha is része volt.

A mosolyából ítélve a férje hasonlóképpen érzett.

– Milyen borzalmas alak! – Elide megette a csirkecombot, majd átnyújtott egy másikat Fenrysnek, aki visszaváltozott tündér alakba, és elégedett morgással rávetette magát az ételre. – Szegény Lord Chaol!

Aelin sajgó lábát kinyújtóztatva a falnak dőlt, és épp az imént végzett a saját csirkéjével, hogy aztán beleharapjon a barna kenyérbe.

– Szegény Chaol, szegény anyja, szegény öccse. Szegény mindenki, akinek a közelében kell lennie.

Rowan a helyiség egyetlen, keskeny ablakánál állt, a több száz méterrel alattuk lévő sötét sereget figyelte.

– Nagyon elemedben voltál ma este! – horkant fel.

Aelin a magasba tartotta a kiadós zabkenyeret.

– Aki félbeszakítja a vacsorámat, az számoljon a következményekkel.

Rowan a szemét forgatta, de azért elmosolyodott. Ahogyan akkor is mosolygott, amikor mindketten megérezték Yrene illatát. A benne növekvő gyermekét.

Örült neki – mindkettejük miatt. Chaol megérdemelte már ezt az örömöt, talán mindenki másnál jobban. Éppúgy, mint a saját párja.

Aelin nem hagyta, hogy ennél messzebbre kalandozzanak a gondolatai. Megette a kenyeret, és az ablakhoz lépett, hogy Rowannek dőljön. A hím átkarolta a vállát, könnyedén, csak úgy.

Egyikük sem említette Maeve-et.

Elide és Fenrys néma csendben evett tovább, igyekeztek némi teret biztosítani kettejüknek, már amennyire a kis, csupasz szobában lehetőségük nyílt rá. Mindannyian itt fognak aludni, a földre terített fekhelyeken. Úgy tűnt, Anielle ura nem osztja Aelin lelkesedését a luxusholmik iránt. Sőt, a legalapvetőbb kényelmet sem biztosította a vendégei számára. Például egy forró fürdőt. Vagy egy ágyat.

– Mindenki retteg – jegyezte meg Rowan az erőd alsóbb szintjeit pásztázva. – Érezni a szagukat.

– Napok óta tartják a várat. Tudják, mi vár rájuk hajnalban.

– A félelmük – feszült meg Rowan állkapcsa – bizonyíték, hogy nem híznak a szövetségeseinkben. Hogy nem hiszik el, a kagán hadserege tényleg képes megvédeni őket. Nem fognak mindent beleadni. Ez a félelem gyengeséget szülhet ott, ahol nem lenne szabad ilyesminek kialakulnia.

– Talán el kellett volna mondanod Chaolnak – felelte Aelin. – Lelkesíthetné őket.

– Szerintem Chaol rengeteg ösztönző beszédet mondott már. Az ilyesfajta félelem a lélekben gyökerezik.

– Akkor mit tehetünk?

Rowan a fejét rázta.

– Fogalmam sincs.

Aelin mégis úgy sejtette, Rowan tudja a választ. Úgy sejtette, valami egyebet is mondana még, de vagy a jelenlegi társaságuk, vagy puszta tétovázás visszatartja.

Úgyhogy Aelin nem erőltette, inkább szemügyre vette a gyilokjárókon járőröző katonákat, az odalent elterülő hatalmas, fekete sereget. Ugatásszerű kiáltások és vonyítások törték meg az éjszaka csendjét, olyan túlvilágiak, hogy még ő is libabőrös lett tőle.

– Egy szárazföldi csata könnyebb vagy nehezebb, mint egy tengeri? – kérdezte Aelin a férjét, a párját, annak tetovált arcát fürkészve.

A Koponya-öbölben csak a hajókkal kellett szembenéznie, és még az is egész gyorsan lezajlott. Amikor pedig az őket körbevevő ilkekkel harcoltak a Kőmocsárban, az leginkább irtásra hasonlított. Nem olyasmi volt, mint ami másnap vár majd rájuk. Nem olyan, mint amilyen csatát a barátai a Keskeny-tengeren vívtak, miközben ők Manonnal a tükörben voltak, aztán később, amikor Maeve-vel szállt szembe a tengerparton.

Rowan átgondolta a válaszát.

– Éppolyan kaotikus, csak másképpen.

– Én inkább harcolok szárazföldön – morogta Fenrys.

– Mert senki sem szereti az ázottkutya-szagot? – kérdezte Aelin a háta felett hátrapillantva.

Fenrys felnevetett.

– Pontosan.

Legalább újra mosolygott.

Rowan ajka is megrezzent, de a tekintete komor maradt, ahogy az ellenséges hadsereget pásztázta.

– A holnapi csata is nagyon kemény lesz – mondta. – De biztos tervet kovácsoltunk.

Ők a várfalon lesznek Chaollal, készen állnak majd bármiféle kétségbeesett lépésre, amire Morath akkor szánná el magát, amikor rádöbbennek, hogy a kagán hadserege körbezárja és összezúzza őket. Elide Yrene-nel és a többi gyógyítóval a nagycsarnokban lesz, a sebesülteket gondozza.

Hogy Lorcan és Gavriel merre jár majd, Aelin csupán találgatni tudott. Mindketten elváltak tőlük érkezéskor, az utóbbi őrt állt, az előbbi pedig nyilván duzzog valahol. De valószínűleg ott fognak harcolni mellettük.

Mintha a gondolataival megidézte volna, Gavriel lépett be a helyiségbe.

– Elég csendesnek tűnik a sereg – jegyezte meg köszönés helyett, majd egyszerűen lehuppant Fenrys mellé a földre, és maga elé húzta a csirkés tálat. – De a katonák rettegnek. Meglátszik rajtuk, hogy napok óta védik a falakat.

Rowan bólintott, nem mondta el az Oroszlánnak, aki azonnal rávetette magát az ételre, hogy épp az imént beszéltek erről ők is.

– Ügyelnünk kell rá, hogy ne adják fel holnap.

Valóban.

– Azon gondolkoztam – szólalt meg Elide egy pillanatnyi hallgatás után, mintegy hangosan gondolkozva –, hogy mivel Maeve szélhámos, ki uralja majd Doranelle-t, ha a többi valggal együtt őt is elűzzük.

– Vagy szénné égetjük – motyogta Fenrys.

Aelin más esetben komoran elmosolyodott volna, de Elide kérdése szöget ütött a fejébe.

Gavriel lassan letette a csirkét.

Rowan eleresztette Aelin vállát. Fenyőzöld szeme tágra nyílt.

– Te.

Aelin pislogott.

– Mások is vannak még Mab vérvonalából. Galan, Aedion…

– A trón anyai ágon öröklődik, és egyedül nő ülhet rá. Legalábbis így kellett volna történnie – magyarázta Rowan. – Te vagy az egyetlen olyan nő, aki Mab egyenes ági leszármazottja.

– És persze a te családod, Rowan – fűzte tovább a szót Gavriel.

– A te családodban is lennie kell valakinek, aki a trón Morára eső részét kapná.

– Sellene. Az övé lenne. – Rowan hiába volt herceg, még ő is csak szegről-végről volt rokona Morának, gyakorlatilag már csak név szerint. Aelin a közös ős ellenére valószínűleg szorosabb rokonságban állt Elide-dal, sőt, Chaollal is, mint Rowannel.

– Hát, akkor Sellene-é lehet – törölte le Aelin a kezéről az ott sem lévő koszt. – Doranelle az övé.

Még egyszer be nem teszi oda a lábát, akár életben marad Maeve, akár nem. Nem tudta eldönteni, gyávává teszi-e ez őt. Nem mert a mágiája megnyugtató mormolására hagyatkozni.

– Az aprónép tényleg tudta – gondolkozott Fenrys hangosan, az állát dörgölve. – Hogy ki vagy te.

Mindig is megismerte őt az aprónép. Tíz évvel ezelőtt megmentették az életét, ahogyan néhány héttel ezelőtt is. Aelin azt gondolta, Brannon örököse előtt áldoznak ezzel. Nem pedig...

– A nyugati tündérkirálynő – mormolta Gavriel.

Némaság telepedett rájuk.

– Van ilyen cím? – bukott ki Aelinből a kérdés.

– Most már van – motyogta Fenrys. Aelin rámeredt.

– Sellene lesz majd a keleti tündérkirálynő – elmélkedett Rowan.

Egy hosszú percig senki sem szólalt meg.

Aelin sóhajtva a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Egy újabb előkelő cím, mi?

Nem feleltek, Aelin pedig nem hagyta, hogy túlságosan lehúzza a vállát a cím súlya. Mindaz, amit jelentett. Hogy nemcsak az itteni aprónépre kell vigyáznia, hanem az udvarához tartozó tündérekkel is hazát kell alapítania az összes tündér számára, aki csatlakozna hozzájuk. Az összes tündér számára, aki túlélte a tíz évvel korábbi mészárlást Terrasenben, és talán visszatérne.

Ostoba álmodozás. Valószínűleg nem éri meg. Nem gondoskodhat ilyesmiről.

– A nyugati tündérkirálynő – ismételte Aelin, a szavakat ízlelgetve.

Vajon meddig hívhatja még magát annak?

A súlyos csend alapján a többiek is ugyanezen gondolkoztak. És a Rowan szemében csillanó fájdalom, düh és elhatározás láttán Aelin tudta, a párja már azon gondolkozik, vajon megvédheti-e ez őt valahogyan az áldozati oltártól.

De azzal majd később foglalkoznak. Ha elmúlt a holnap. Már ha túlélik egyáltalán.

Egy kapu, melynek fekete boltívén túl az örökkévalóság lakozik.

De nem neki. Számára nem lesz túlvilág.

Az istenek újabb koporsót építettek, ezúttal sötét, csillogó kőből.

Olyan kőből, amit a tüze nem olvaszthat meg. Nem törhet át. Egyedül úgy menekülhet meg, ha felolvad benne – ha eggyé válik vele, mint tajték a tengerpart homokjával.

Minden egyes lélegzetvétellel kevesebb levegőhöz jutott, mint korábban. Ebbe a koporsóba nem készítettek lyukakat.

Tudta, hogy az övé mellett egy másik koporsó is áll. Tudta, mert még hallotta a belőle áradó fojtott kiáltásokat.

Két hercegnő, egy arany és egy ezüst. Egy fiatal és egy ősi. Mindketten megfizettek az örökkévalóság kapujának lezárásáért.

Hamarosan elfogy a levegő. Ő már túl sokat elpazarolt, amikor kétségbeesetten kaparta a követ. Ujjhegyei lüktettek ott, ahol köröm tört, bőr repedt.

A női sikolyok kezdtek elhalkulni.

El kellene fogadnia, átadni magát neki. Csak akkor nyílik majd ki a fedél, ha ezt megteszi.

Olyan forró, olyan értékes volt a levegő. Képtelen volt kijutni, egyszerűen képtelen…

Aelin megmozdult. A szoba sötétségbe burkolózott, a társai hangos szuszogása segített megnyugodni.

Nyílt, friss levegő. A csillagok épp átragyogtak a keskeny ablaküvegen.

Nincs rémkő koporsó. Sem kapu, ami egészben felfalná őt.

Mégis érezte, hogy figyelik. Azok a nyomorult istenek! Még itt is figyelték. Vártak.

Az áldozatra. Hiszen ennyi volt számukra, nem több, mint áldozati bárány.

Rosszullét forgatta fel Aelin gyomrát, de ügyet sem vetett rá, ahogyan a remegésre, a bőre alatt tomboló forróságra sem.

A másik oldalára fordult, közelebb húzódott Rowan megbízható melegéhez. Elena fojtott sikolyai még mindig a fülében csengtek.

Nem, még egyszer nem lesz ilyen tehetetlen.

55. FEJEZET

Nőnek lenni nem éppen olyan volt, mint amilyennek Dorian képzelte.

Ahogyan járt, ahogyan a csípőjét, a lábát mozdította – különös érzésnek bizonyult. Olyan zavarba ejtően különösnek. Ha a crochanek észrevették is a fiatal boszorkányt, aki körbe-körbe járt közöttük, leguggolt és a lábát nyújtotta, nem torpantak meg, továbbra is a táborbontással foglalkoztak, hogy mielőbb útra kelhessenek.

Aztán ott voltak a mellei, amiről Dorian sosem hitte volna, hogy ennyire… útban vannak. Nem kellemetlenül, de megdöbbentette, amikor nekiütődött a karja, kénytelen volt másképp járni, hogy visszaszerezze az egyensúlyát, amit a kis plusz súly miatt vesztett el, és még órákkal később is különös érzés volt.

Amennyire csak tudta, leegyszerűsítette az átváltozást: előző este kiválasztott egy fiatal crochant, az egyik serdülő lányt, akire nincs szükség folyamatosan, és nem is figyelnek rá állandóan, és addig tanulmányozta, hogy a lány végül nyilván azt gondolta, valami kéjenc.

Ma reggel még friss volt az arcának, az alakjának emléke, úgyhogy Dorian a tábor szélére sietett, és egyszerűen átváltozott.

Na jó, talán nem olyan egyszerűen. Az átváltozás továbbra sem volt kifejezetten kellemes művelet, a csontjai megváltoztak, a fejbőre bizsergett a hosszú, barna hajtól, ami fénylő hullámokban nőtt ki belőle, és viszketett az orra, ahogy felvette azt a csinos ívet.

Hosszú percekig bámulta magát utána. A kecses kezet, a vékonyabb csuklót. Lenyűgöző, mennyi energia lapult azokban a kis tagokban. Elég volt óvatosan megpaskolnia az ölét, és rögtön tudta, odalent is változás ment végbe.

Az elmúlt két órát így töltötte, kitanulta, hogyan mozog, hogyan működik a női test. Teljesen más élmény volt, mint megtanulni, hogyan repül egy holló – hogyan szálljon a széllel.

Azt hitte, mindent tud a női testről. Hogyan okozzon nekik élvezetet. Csábította a gondolat, hogy keres egy üres sátrat, és első kézből tapasztalja meg, milyen érzés.

De az nem lett volna valami hasznos időtöltés. Főleg most, hogy a tábort bontották, és útra akartak kelni.

A Tizenhármak idegesek voltak. Még nem döntötték el, merre menjenek. És a crochanek nem kérdezték meg, haza akarnak-e menni velük. Még Glennis sem.

Egyikük sem nézett azonban felé, amikor elsétált mellettük. Nem ismerték fel.

Dorian épp megtett egy újabb kört a kis gyakorlópályáján, amikor Manon lobogó ezüsthajával elsietett mellette. Dorian megtorpant, játszotta az óvatos crochan őrszemet, aztán figyelte, ahogy a boszorkány a világot kettéhasító pengeként keresztülviharzik a havon és a sáron.

Már majdnem kiért Dorian gyakorlóköréből, amikor hirtelen megmerevedett. Lassan megfordult, orrlyukai kitágultak.

Aranyszínű tekintete végigsöpört rajta, gyorsan, számítón.

Szemöldöke megrezzent. Dorian lusta vigyorgással jutalmazta.

Manon ekkor visszaindult hozzá.

– Csodálkozom, hogy nem épp fogdosod magad.

– Lehet, hogy már túl is vagyok rajta.

Manon ismét végigmérte.

– Azt hittem, valaki csinosabbat választanál.

Dorian homlokráncolva végignézett magán.

– Szerintem elég csinos.

Manon szája megfeszült.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy Morathba mész.

– Mondtam én ilyesmit? – Meg sem próbált kedvesen válaszolni.

Manon a fogát kivillantva felé lépett. Ebben a testben Dorian volt az alacsonyabb. Gyűlölte, hogy ennyire felhevült a vére, amikor Manon lehajolt, hogy morogva így szóljon:

– Van elég bajunk ma, hercegfiú!

– Úgy nézek én ki, mint aki az utadban áll?

Manon szólásra nyitotta a száját, majd gyorsan be is csukta.

Dorian halkan felnevetett, és el akart fordulni. Ám ekkor vaskörömben végződő ujjak ragadták meg a karját.

Különös, milyen hatalmasnak tűnt Manon keze a testén. Hatalmas, nem pedig olyan vékony, mégis halálos volt, mint amilyenhez hozzászokott.

Manon aranyszín szeme tűzben égett.

– Ha valami lágyszívű nőt akarsz, aki minden kemény döntésen elsírja magát, aztán végül megriad tőlük, akkor rossz ágyba feküdtél.

– Nem vagyok senkinek sem az ágyában jelenleg.

Az utóbbi időben egy éjszakát sem töltött Manon sátrában. Az eyllwe-i beszélgetésük óta egyetlenegyet sem.

Manon még csak meg sem rezzent a visszavágás hallatán.

– Nem érdekel a véleményed – jelentette ki a boszorkány.

– Akkor miért állsz itt?

Manon ismét kinyitotta, majd becsukta a száját. Aztán vicsorogva így szólt:

– Változz vissza!

Dorian ismét rámosolygott.

– Nincs jobb dolgod ennél, felség?

Dorian őszintén úgy hitte, Manon mindjárt kivillantja vasfogát, és kitépi a torkát a helyéről. Egy kicsit még akarta is, hogy a boszorkány megpróbálja. Fantomkezével még az arcán is végigsimított.

– Szerinted nem tudom, miért nem akarod, hogy Morathba menjek?

Esküdni mert volna, hogy Manon megremeg. Esküdni mert volna, hogy megfeszül a nyaka, hogy a fantomkézhez hajol.

Dorian végigsimított láthatatlan kezével a nyakán, a kulcscsontján.

– Mondd, hogy maradjak! – folytatta, ám a szavaiban nem csendült melegség, kedvesség. – Ha ezt akarod, mondd, hogy maradjak veled! – Láthatatlan ujjai karmokat növesztettek, végigkaristolták a boszorkány bőrét. Manon nagyot nyelt. – De nem mondasz ilyesmit, nem igaz, Manon? – A boszorkány kapkodni kezdte a levegőt. Dorian továbbra is a nyakát, az arcélét, a torkát simogatta, azokat a bőrrészeket, amiket korábban annyiszor megízlelhetett. – Tudod, miért?

Amikor Manon nem felelt, Dorian mélyebbre vájt az egyik fantomkarommal, csak egy kicsit.

Manon nyelt egyet, és nem a rémülettől.

Dorian közelebb hajolt, fejét hátradöntötte, hogy a szemébe nézhessen, majd érzékien így szólt:

– Mert lehet, hogy idősebb vagy, lehet, hogy ezerféleképpen halálosabb, de a lelked mélyén rettegsz. Nem tudod, hogyan kérj arra, hogy maradjak, mert félsz attól, hogy bevalld magadnak, erre vágysz. Félsz. Jobban félsz magadtól, mint bárkitől ezen a világon. Félsz.

Manon jó néhány pillanatig csak bámult rá.

Majd dühösen rámordult:

– Fogalmad sincs, miről beszélsz! – Azzal elviharzott.

Dorian halk nevetése utánaszállt. Manon gerince megfeszült.

De nem fordult vissza.

Fél. Attól, hogy elismerje, ragaszkodik hozzá.

Hallatlan!

Mégis, talán igaz.

De nem ez zavarta Manont. Abban a pillanatban legalábbis nem.

Keresztülviharzott az utazásra készülődő táboron, ahol a sátrakat lebontották és összehajtották, a tüzeket felnyalábolták. A Tizenhármak a wyvernekkel voltak, holmijuk a nyeregtáskában pihent.

Néhány crochan homlokráncolva figyelte. Nem dühösen, inkább csalódottan. Elégedetlenül. Mintha úgy gondolták volna, rossz ötlet most elválni.

Manon nem mondta ki, hogy egyetért. Még ha a Tizenhármak követték volna is őket, a crochanek idővel úgyis lerázzák őket. Képesek lekötni az erejükkel annyi időre a wyverneket, hogy elveszítsék a nyomukat.

Ő pedig nem fog lealacsonyodni, a Tizenhármakat sem alacsonyítja le arra, hogy kivert kutyaként rohanjanak a gazdájuk után. Lehet, hogy kétségbeesetten szükségük van a segítségre, hogy megígérték a szövetségeseiknek, de ennél jobban már nem fog megalázkodni.

Manon Glennisnél torpant meg, már csak a tűz égett. A tűz, aminek a lángja sosem alszik majd ki.

Emlékeztető az ígéretre, amit Terrasen királynőjének tett. Egyetlen, magányos láng a hidegben.

Manon az arcát dörgölve lerogyott a tüzet körbevevő sziklák egyikére.

Egy kéz érintette a vállát, melegen, gyengéden. Manon nem ütötte el.

– Pár perc, és indulunk- szólalt meg Glennis. – Gondoltam, elköszönök.

Manon felpillantott a vénséges boszorkányra.

– Jó repülést!

Ennél többet nem mondhatott. Nem Glennis miatt vallott kudarcot, nem valaki más miatt, csakis saját magát okolhatta.

Félsz.

Igaz. Megpróbálta megnyerni magának a crochaneket, mégsem igyekezett valójában. Nem mutatta meg azt a részét, ami tényleg jelentett valamit. Nem mutatta meg nekik, mit tett vele, amikor rájött, hogy volt egy húga, de végzett vele. Nem tudta, hogyan mutassa meg, sosem tanulta meg, hogyan kell.

Félsz.

Igen, félt. Mindentől.

Glennis elengedte Manon vállát.

– Vezessen utad biztonságban keresztül a háborún, és végül haza!

Manon nem mondta meg a vén boszorkánynak, hogy neki már nincs otthona, ahogyan a Tizenhármaknak sem.

Glennis az ég felé nézett, és felsóhajtott.

Ősz szemöldöke összeszaladt. Orrlyukai kitágultak.

Manon talpra ugrott.

– Futás! – lehelte Glennis. – Menj már!

Manon előhúzta Szélhasítót, esze ágában sem volt engedelmeskedni.

– Mi az?

– Itt vannak.

Manont nem érdekelte, hogyan érezte meg őket Glennis a szélben.

Három wyvern tört elő a felhők közül, egyenesen a tábor felé tartottak.

Manon majdnem olyan jól ismerte a wyverneket, mint a három lovast, akik eszeveszett sietségre késztették a crochaneket.

A vasfogú klánok matrónái rájuk bukkantak. Eljöttek, hogy befejezzék, amit Manon kezdett el aznap Morathban.

56. FEJEZET

A három főboszorkány egyedül érkezett.

A crochanek ettől még harcra készen a levegőbe röppentek seprűiken – néhányan remegtek, nyilván felismerték a matrónákat.

Manon szorosabban markolta Szélhasítót, mivel az ő kezén is enyhe remegés futott végig, ahogy a három boszorkány leszállt Glennis tűzkörének a szélén. A wyvernjeik sátrakat zúztak össze a művelet során.

Asterin és Sorrel azonnal Manon mellett termett, a másodparancsnok mormolását majdnem elnyelte az összeroppanó sátrak robaja.

– A kémek már a levegőben vannak, de nem jelezték, hogy mások is jöttek volna velük.

– Egyik boszorkánykör sem?

– Nem. Iskra és Petrah sem.

Manon nagyot nyelt. A matrónák tényleg egyedül érkeztek. Bárhol gyülekeztek is eddig, most iderepültek, valahogy rájuk bukkantak.

Vagy követték őket.

Manon nem hagyta, hogy megtelepedjen a gondolat az elméjében. Hogy talán ő vezette ide a három matrónát a táborba. A körülötte álló crochanek halk morgása Manon ellen irányult, úgyhogy az ő véleményük kapcsán nem táplált hiú reményeket.

A wyvernek letelepedtek, hosszú farkukat maguk köré tekerték, készen arra, hogy méregtől csöpögő tüskéikkel halálos sérüléseket okozzanak.

Sietős léptek alatt ropogott a jeges hó, és Dorian épp akkor torpant meg mellette, amikor Manon megérezte az illatát.

– Csaknem...?

– De igen – felelte Manon halkan.

A torkában dobogott a szíve, miközben a matrónák leszálltak a hátasaikról, és nem emelték fel a kezüket, ahogyan azt a tárgyalásba bocsátkozás előtt szokás. Nem, egyszerűen csak közelebb sétáltak a tűzhöz, ahol még mindig lobogott a becses láng.

– Ne avatkozzatok bele! – figyelmeztette Manon Doriant és a többieket, majd előresietett.

Nem a király csatája volt ez, akármennyi erő folyt is az ereiben.

Glennis előkapta a fegyverét, ott szorongatta ráncos kezében az ősrégi kardot. Pont ugyanolyan idős volt, mint a sárgalábú matróna, mégis kihúzta magát, szembenézett a három főboszorkánnyal.

Kékvérű Cresseida szólalt meg először, szeme éppolyan hidegen csillant, mint foltos homlokát ölelő, kiálló vastüskékkel díszített koronája.

– Egy örökkévalóság telt el, Glennis.

Glennis azonban nem a kékvérű matrónát figyelte, döbbent rá Manon. Nem is Manon nagyanyját, akinek fekete köntöse lobogott a szélben, ahogy Manonra vicsorgott.

A sárgalábú matrónát nézte, aki gyűlölettől csöpögőn, görnyedten állt a másik kettő között. A csillagkoronát, ami a ritkás hajú, ősz fejen ült.

Glennis kardja megremegett kissé. És épp amikor Manon rádöbbent, mit visel a matróna, Bronwen jelent meg Glennis mellett.

– Rhiannon koronája – lehelte.

A sárgalábú matróna azért viselte, hogy gúnyt űzzön ezekből a boszorkányokból. Hogy megalázza őket.

Manon füle tompán zúgott.

– Micsoda társaságba keveredtél, unokám – jegyezte meg Manon nagyanyja. Ezüstcsíkos sötét haját hátrafonta, hogy ne lógjon az arcába.

Hajviselete tisztán jelezte, miféle szándékkal érkeztek.

Harcra készültek. Arra, hogy megsemmisítsék őket.

A három főboszorkány tekintetének súlya húzta Manon vállát. A mögötte összegyűlt crochanek mocorogni kezdtek, miközben a válaszára vártak.

Végül Glennis mordult fel, úgy, ahogyan Manon korábban még sosem hallotta:

– Mit akartok?

Manon nagyanyja elmosolyodott, kivillantotta rozsdás vasfogait. A korának valódi jelét.

– Végzetes hibát követtél el, rokongyilkos Manon, amikor megpróbáltad ellenünk fordítani a csapatainkat. Amikor hazugságokat hintettél el az őrszemeink között a terveinkre... Az én terveimre nézve.

Manon felszegte az állát.

– Igazat mondtam. És úgy tűnik, ez eléggé megrémített ahhoz, hogy magaddal rángasd a másik két főboszorkányt, levadásszatok, és bizonygasd, mennyire ártatlan vagy, és nem tervezel ellenük semmit.

A másik két matrónának a szeme sem rebbent. Tehát a nagyanyja ennyire mélyen beléjük vájta már a karmát. Vagy egyszerűen csak nem érdekelte őket.

– Azért jöttünk – sziszegte Cresseida, aki bizonyos szempontból az ellentéte volt a lányának, aki lehetőséget biztosított Manonnak arra, hogy elmondja, amit akar –, hogy végre megszabaduljunk a szemünket szúró szálkától.

Vajon megbüntették Petrah-t, amiért hagyta, hogy Manon sértetlenül távozzon az Omegából? Él és lélegzik még a kékvérű örökös? Cresseida egykor anyai rettegéssel és fájdalommal sikoltott, amikor Petrah majdnem a halálba zuhant. Vajon az a szeretet, ami annyira idegen és különös számukra, még mindig ott él benne? Vagy elnyomta a kötelességtudat és az ősi gyűlölködés?

Már ez a gondolat is elég volt Manonnak ahhoz, hogy megacélozza és kihúzza magát.

– Azért jöttetek, mert fenyegetést jelentünk.

Mert fenyegetést jelentesz annak a szörnyetegnek, akit a nagyanyádnak szólítasz.

– Azért jöttetek – folytatta Manon, és kissé felemelte Szélhasítót –, mert féltek.

Manon Glennis elé lépett, és még feljebb emelte a kardját.

– Azért jöttetek – mondta –, mert valójában csak az a hatalom összpontosul a kezetekben, amit mi átadunk nektek. És halálra vagytok rémülve, hogy elvehetjük tőletek. – Manon megforgatta Szélhasítót, és lefelé mutatott vele, hogy vonalat húzzon közéjük a hóba. – Egyedül ez a félelem vezérel. Hogy a többiek talán rájönnek, mire vagyunk képesek. Az igazság miatt, amit mindig is el akartatok titkolni.

A nagyanyja cöcögni kezdett.

– Nézzenek oda! Mintha csak egy crochant hallanék ezzel az érzelgős ostobasággal!

Manon ügyet sem vetett rá. Nem foglalkozott vele, hanem egyenesen a sárgalábú matrónára szegezte Szélhasítót.

– Az nem a te koronád!

Mintha egyfajta tétovaság suhant volna végig Kékvérű Cresseida arcán. Azonban a sárgalábú matróna csak intett Manon felé vaskörmeivel, amik olyan hosszúra nőttek, hogy behajlott a végük.

– Akkor gyere, és vedd el, áruló!

Manon átlépett a határvonalon, amit a hóba húzott.

Senki sem szólalt meg mögötte. Vajon kapnak egyáltalán levegőt?

A legutóbb nem nyert a nagyanyja ellen. Egy hajszálon múlt, hogy túlélte, és azt is csak a jó szerencsének köszönhette.

Akkor készen állt rá, hogy szembenézzen a véggel. Hogy búcsút mondjon.

Manon felemelte Szélhasítót, szíve ütemes, dühödt ritmust vert.

Nem hagyja, hogy átölelje ma a Sötétség.

Őket viszont át fogja.

– Ismerősnek tűnik ez a helyzet – szólalt meg gúnyosan a nagyanyja, és támadóállásba helyezkedett. A másik két matróna követte a példáját.

– Az utolsó crochan királynő. Aki tartja ellenünk a frontot.

Manon állkapcsa megroppant, és előbukkantak a vasfogai.

Megmozgatta az ujjait, hogy kieressze a vaskörmeit is.

– Ezúttal nem crochan királynő harcol ellenetek.

Bizonytalanság csillant Cresseida kék szemében. Mintha ő rádöbbent volna arra, amire a másik két matróna nem.

Ott – ott fog Manon először lesújtani. Arra, aki most elgondolkozott azon, hogy talán borzalmas hibát vétettek, amikor úgy döntöttek, idejönnek.

Egy olyan hibát, amiért azzal fizetnek majd, amit meg akartak védeni.

Egy olyan hibát, amiért a háború elvesztésével fizetnek majd.

És az életükkel.

Cresseida látta, milyen egyenletes Manon légzése. Hogy milyen tisztán, határozottan csillog a szeme. Hogy cseppnyi félelem sem mételyezi a szívét, miközben még egy lépést tesz előre.

Manon a kékvérű matrónára mosolygott, mintegy jelezve, hogy jól sejti.

– Akkor nem öltél meg – fordult Manon a nagyanyja felé. – Kétlem, hogy most képes lennél rá.

– Majd meglátjuk! – sziszegte a nagyanyja, és nekirontott.

Manon készen állt.

Felfelé lendítette Szélhasítót, úgy védte ki a nagyanyja első két támadását, a harmadiknál pedig lebukott. Egyenesen a támadó sárgalábú matróna útjába került, aki természetfeletti sebességgel mozgott, szinte bele sem süppedt a hóba, és Manon védtelenül maradt háta felé kapott.

Manon hárította a vén boszorkány támadását, hátralökte ellenfelét. Épp akkor, amikor Cresseida rávetette magát.

Cresseida nem volt képzett harcos.

Nem úgy, mint a feketecsőrű és sárgalábú matrónák. Túl sok évet töltött belsőségek és a csillagok tanulmányozásával, hogy választ találjon a háromarcú istennő rejtélyeire.

Manon lebukott balra, könnyedén elkerülte Cresseida körmeit, és válaszképp a kékvérű matróna orrába könyökölt.

Cresseida botladozni kezdett. A sárgalábú matróna és Manon nagyanyja ismét támadásba lendült.

Méghozzá gyorsan. Ez a három támadás mindössze néhány szempillantás alatt zajlott le.

Manon vigyázott, hova lép. Látta, hogy az egyik matróna megmoccan, a másik pedig súlyos rést hagy a védekezésében.

Nem megtört parancsnok volt, aki nem tudja, hol a helye világban.

Nem szégyellte az igazságot.

Nem félt.

Manon nagyanyja vezette a támadást, az ő mozdulatai voltak a leghalálosabbak.

Neki köszönhette az első fájdalmas sebet is. Vaskörmök hasítottak végig Manon vállán.

De ő feleletképpen a kardját lendítette, újra és újra, vas csattant acélon, végigvisszhangzott a jeges csúcsok között.

Nem, a legkevésbé sem félt.

Dorian még életében nem látott olyan harcot, mint ami akkor és ott bontakozott ki előtte. Még életében nem látott semmit, ami ilyen gyors, ilyen halálos lett volna.

Még sosem látta, hogy valaki úgy mozogjon, mint Manon, hogy acél és vas förgetegévé váljon.

Három egy ellen – nem Manon felé billent a mérleg nyelve. Hiszen hónapokkal ezelőtt a halál markában járt, pedig akkor csak egyetleneggyel kellett megküzdenie.

Mégis, akárhova sújtottak is le, ő már addigra elillant onnan. Hárította a csapást.

Nem vitt be sok ütést, inkább csak feltartotta őket.

De ők sem értek célt gyakran.

Dorian mágiája mozgolódott, kiutat keresett, véget akart vetni ennek az egésznek. Csakhogy Manon azt parancsolta, ne avatkozzon bele. Ő pedig engedelmeskedni fog.

Körülötte a crochanek rettegve, ijedten mozgolódtak. Vagy az előttük kibontakozó összeütközés, vagy a három matróna megjelenése miatt.

Glennis azonban meg sem rezzent. És mellette Bronwenből olyan energia sugárzott, mintha a lány készen állt volna rá, hogy bármikor belevesse magát a csatába.

Manon és a főboszorkányok szétugrottak, erősen ziháltak. Kék vér csorgott Manon vállán, a három matrónát pedig apró vágások tarkították.

Manon nem lépett át a vonalon, amit rajzolt. Megvédte.

A sötét hajú boszorkány sokredős köntösében kék vért köpött a hóra. Manon nagyanyja.

– Szánalmas. Ahogy az anyád. – Gúnyosan Glennisre pillantott. – És az apád is.

Manon torkából olyan mély morgás tört fel, hogy visszhangot vert magukon a hegyeken.

A nagyanyja károgásszerűen felnevetett.

– Ennyit csinálsz csak? Vicsorogsz, mint egy kutya, és halandó söpredékként lóbálod a kardodat? Idővel úgyis lefárasztunk.

Jobb, ha most letérdelsz és meghalsz, úgy legalább marad még némi büszkeséged.

Manon felemelte maga mögött vaskörmű kezét, ujjai követelőzőn tárultak szét, miközben végig a matrónákon tartotta a szemét.

Dorian Damarisért nyúlt, de Bronwen gyorsabbnak bizonyult.

A crochan odahajította kardját, acél csillant a napból sugárzó, a hóról visszaverődő fényben. Manon ujjai a markolatra kulcsolódtak, a penge dalolt, miközben ismét a főboszorkányok felé fordult.

– Rhiannon Crochan három napig és három éjszakáig tartotta ellenetek a kaput, és nem hajtott térdet előttetek, még a legvégén sem. – Röpke mosolyra húzódott a szája. – Azt hiszem, velem ugyanez lesz a helyzet.

Dorian esküdni mert volna, hogy a baljukon lobogó szent láng fényesebben égett ennek hallatán. Esküdni mert volna, hogy Glennis élesen beszívja a levegőt. Hogy minden egyes crochan, aki a küzdelmet nézi, ugyanígy tesz.

Manon behajlította a térdét, felemelte a kardokat.

– Fejezzük hát be, amit akkor elkezdtetek!

Pengék villantak, ahogy támadásba lendült. A nagyanyja lépésről lépésre hátrált, a másik két matróna pedig képtelen volt áttörni Manon védelmi vonalait.

A boszorkánynak, aki álmában halált kívánt, nyoma veszett. A boszorkánynak, aki dühöngve tiltakozott az őt apró darabokra szaggató igazság ellen, nyoma veszett.

Helyette egy olyan boszorkány harcolt úgy, mintha maga a szél mozdulna, egy olyan boszorkány tartott ki a matrónák ellen, akit Dorian nem ismert.

Két nép királynője állt előttük.

A sárgalábú matróna olyan heves támadásba lendült, hogy Manon kénytelen volt hátrálni egy lépést, majd még egyet, kardjait fel-felemelte minden egyes ütés kivédésére.

De csupán néhány lépésnyit engedett, többet nem.

Mert Manon szívében a magabiztosság tüze lobogott, szemében nyoma sem volt félelemnek, egész egyszerűen megállíthatatlan volt.

A sárgalábú matróna olyan közel nyomta őt a vonalhoz, hogy majdnem hozzáért a sarkával. A másik két boszorkány hátramaradt, mintha kíváncsiak lennének, mi lesz most.

Ahhoz képest, hogy egy görnyedt hátú vénasszony volt, a sárgalábú főboszorkány a rémálmok megtestesítőjének bizonyult. Rémisztőbbnek, mint Sárgalábú Bába valaha. Lába mintha nem is érintette volna a talajt, görbe vaskörmei nyomán minden egyes karmolásnál vér serkent.

Manon egyik ütést védte ki a másik után a két karddal, de nem próbált támadni. Nem lökte hátra a matrónát, pedig Dorian látta, hogy jó néhány alkalma nyílt volna rá.

Helyette többször is megsebesült, vér szivárgott a bal karjából, az oldalából. Azonban egyetlen tapodtat sem engedett már. Falat képezett, amin a sárgalábú matróna képtelen volt átjutni.

A vén boszorkány felmordult, dühtől elvakultan újra és újra támadott.

Dorian azon nyomban észrevette a csapdát.

Látta, hogy Manon szándékosan védtelenül hagyja az oldalát, gyakorlatilag ezüsttálcán nyújtja át a csalétket.

A sárgalábú matróna dühében azonnal felé kapott a körmével.

Manon pedig már várta a támadást.

A sárgalábú matróna iszonytató arca vérszomjában győzelemittasan felvillanyozódott, ahogy be akarta vinni a könnyűnek hitt végzetes csapást, amivel kitépheti Manon szívét.

A feketecsőrű matróna figyelmeztetően felkiáltott, azonban Manon addigra már mozgásba lendült.

Épp amikor a görbe karmok ruhát és bőrt értek, Manon oldalra pördült, és lesújtott Szélhasítóval a sárgalábú matróna kinyújtott nyakára.

Kék vér fröccsent a hóra.

Dorian ezúttal nem kapta el a szemét, ahogy a fej végiggördült a talajon. Nézte, ahogy a barna köntösbe bújtatott test is a földre zuhan.

A két életben lévő matróna megdermedt. A crochanek Dorian mögött néma csendbe burkolózva figyelték, hogy Manon szánakozás nélkül néz le a sárgalábú matróna vérző testére.

Mintha mind egyként visszatartották volna a lélegzetüket, amikor Manon a jeges földbe döfte Bronwen kardját, és lehajolt, hogy levegye a csillagkoronát a matróna lehullott fejéről.

Dorian még sosem látott ahhoz a koronához foghatót.

Élt, ragyogott, ott csillogott Manon kezében. Mintha kilenc csillagot hoztak volna le az égboltról, hogy azok tündököljenek az egyszerű fémen.

A korona fénye Manon arcára vetült, ahogy a feje fölé emelte, majd kiengedett fehér hajára tette.

Még a hegyi szél is elhallgatott.

Manon tincsein mégis fantomszél simított végig, a korona fényesebben ragyogott. A fehér csillagok kobalt-, rubin- és ametisztszívvel izzottak.

Mintha a korona hosszú, hosszú álomból ébredt volna fel.

A fantomszél oldalra húzta Manon haját, az ezüsttincsek végigsimítottak az arcán.

Mellette, körülötte a Tizenhármak két ujjukat a homlokukhoz emelték tiszteletük jeleként.

Hűséget fogadtak a királynőnek, aki most a két életben lévő főboszorkányra nézett.

Az újonnan megkoronázott crochan királynőnek.

A szent tűz fellobbant, táncot járt, mintha örömmel köszöntené ezt a változást.

Manon felkapta Bronwen kardját, Szélhasítóval együtt a magasba emelte, így szólt a kékvérű matrónának, aki csupán néhány évvel tűnt idősebbnek magánál Manonnál:

– Menj!

A kékvérű boszorkány pislogott, tágra nyílt szemében félelem és rettegés ült.

Manon a boszorkány mögött várakozó wyvern felé bökött állával.

– Mondd meg a lányodnak, hogy minden adósságunkat megfizettük egymás felé! És hogy eldöntheti ő, mihez kezd veled. És vidd magaddal a másik wyvernt is!

Manon nagyanyja felszívta magát, vasfoga kivillant, mintha ellentétes parancsot akart volna vakkantani a kékvérű matrónának, azonban a főboszorkány már a wyvernje felé rohant.

A crochan királynő megkímélte az életét, mert a lánya megajándékozta Manont azzal, hogy szabadon beszélhetett a vasfogúak előtt.

A kékvérű matróna néhány pillanat múlva már odafent szállt, és a sárgalábú boszorkány wyvernje is ott repült mellette.

Manon nagyanyja egyedül maradt. Szemben Manonnal, aki két kardját a magasba emelte, fején pedig ott ragyogott a csillagkorona.

Manon maga is ragyogott, mintha a feje tetején lévő csillagok felvillanyozták volna az egész testét. Csodálatos, elképesztő szépség, nem volt hozzá fogható ezen a világon. Soha nem volt, és soha nem is lesz.

Manon lassan, minden egyes lépést kiélvezve megindult a nagyanyja felé.

Manon ajka halvány mosolyra húzódott, miközben a nagyanyja felé tartott.

Meleg, táncoló fény folyt keresztül rajta, éppoly megállíthatatlan, mint ami a szívébe ömlött ebben a néhány véres percben.

Nem torpant meg. Nem félt.

A korona alig nyomott valamit, mintha holdfényből kovácsolták volna. Boldog ereje mégis dalolt neki, ragyogón fénylett az egyedül ott maradó főboszorkánnyal szemben.

Úgyhogy Manon nem hátrált meg.

Bronwen kardját hátrahagyta. Szélhasítót pár méterre tőle.

Kiengedett vaskörömmel és vasfoggal Manon alig ötlépésnyire megállt a nagyanyjától.

Gyűlöletes, elpocsékolt élet. Ennyit tudhatott magáénak a nagyanyja, semmi többet.

Sosem tűnt fel neki, mennyivel alacsonyabb nála a matróna. Hogy milyen keskeny a válla, mennyire összetöpörödött a haraggal és gyűlölettel teli évek során.

Manon mosolya kiszélesedett. És esküdni mert volna, hogy ketten állnak a vállánál.

Tudta, ha odapillantana, nem látna senkit. Tudta, hogy senki más nem látná, nem érzékelné, hogy ott állnak mellette. Pedig a szülei ott álltak a lányuk mellett, hogy együtt vegyék fel a harcot az ellen a boszorkány ellen, aki elpusztította őket.

A nagyanyja a földre köpött, kivillantotta rozsdás fogát.

Ez a bosszú…

Ez nem őt illeti.

Nem a szüleit, akik ott álltak az oldalán, akik talán mindig is ott voltak mellette, hogy errefelé vezessék őt. Akik nem hagyták el, még a halál sem állhatott közéjük.

Nem, nem a szüleit illeti.

Hátrapillantott.

A másodparancsnokára, aki Dorian mellett várt.

Könnyek csorogtak Asterin arcán. Büszkeség könnyei – büszkeség és megkönnyebbülés könnyei.

Manon intett vaskörmű kezével, hogy jöjjön közelebb.

Hó ropogott, és Manon megpördült, hogy kivédje az ütés nagyját.

Csakhogy a nagyanyja nem támadott. Nem felé rohant.

Nem, a feketecsőrű matróna a wyvernje felé futott. Menekült.

A crochanek megmerevedtek, a félelmük haraggá torzult, ahogy Manon nagyanyja a nyeregbe tornászta magát.

Manon felemelte a kezét.

– Hadd menjen!

Gyeplő csattant, és a nagyanyja már a levegőbe is röppent, a hatalmas wyvern szárnyai rothadó fuvallatot küldtek feléjük.

Manon figyelte, ahogy a wyvern egyre magasabbra és magasabbra emelkedik.

A nagyanyja nem nézett vissza, mielőtt elnyelte az ég.

Amikor már nem maradt más nyoma a matrónák ottlétének, mint a kiontott kék vér és a fej nélküli holttest, Manon a crochanekhez fordult.

Tágra nyílt szemmel bámultak rá, de nem mozdultak.

A Tizenhármak is ott maradtak, ahol voltak, Doriannel együtt.

Manon felkapta mindkét kardot, Szélhasítót visszadugta a hátán függő hüvelybe, aztán arrafelé indult, ahol Glennis és Bronwen állt és figyelte minden egyes lélegzetvételét.

Manon szó nélkül átnyújtotta Bronwennek a kardját, és hálája jeléül biccentett.

Aztán levette a fejéről a csillagkoronát, és Glennis felé nyújtotta.

– Ez téged illet – mondta halkan.

A crochanek mormolva mocorogni kezdtek.

Glennis elvette a koronát, mire a csillagok elhalványodtak. Apró mosoly terült szét a vén boszorkány arcán.

– Nem – felelte –, nem engem.

Manon nem mozdult, miközben Glennis felemelte a koronát, és visszatette Manon fejére.

A vénséges vén boszorkány letérdelt a hóba.

– Amit egykor elloptak, most visszakaptuk, ami elveszett, most hazatalált. Üdvözlégy, Manon Crochan, boszorkányok királynője!

Manon megfeszült a remegés ellen, ami végigfutott rajta és azzal fenyegetett, hogy elgyengíti a térdét.

Feszülten figyelte, ahogyan a crochanek, Bronwennel egyetemben mind letérdelnek. Dorian maradt csak állva, rámosolygott – szélesebben és szabadabban, mint korábban bármikor.

Aztán a Tizenhármak is letérdeltek, két ujjukat a homlokukhoz emelve, miközben fejet hajtottak. Arcuk ragyogott az elképesztő büszkeségtől.

– Boszorkányok királynője – szólalt meg az összes crochan és feketecsőrű egyszerre.

Egy népként.

57. FEJEZET

Egy óra választotta már el csupán őket a hajnalhasadtától, az erőd és az azon túl elterülő két sereg mozgolódni kezdett.

Rowan alig hunyta le a szemét az éjszaka, ébren feküdt Aelin mellett, hallgatta a lélegzetvételeit. A többiek mind mélyen aludtak, ez is jelezte, mennyire kimerültek. Lorcan nem került elő. Rowan fogadni mert volna, hogy szándékosan maradt távol.

Rowan szemére nem azért nem jött álom, mert félte vagy izgatottan várta volna a csatát – nem, a többi háborúban is könnyedén álomra hajtotta a fejét. Azért nem aludt, mert egyik gondolat követte a másikat a fejében.

Látta, mennyien táboroznak odakint. Valgok, Erawanhoz hűséges halandók, ádáz szörnyek... De nem voltak ilkek, rémkutyák, sőt, boszorkányok sem.

Aelin elsöpörhetné őket a föld színéről még napfelkelte előtt. Elég lenne néhány tűzhullám, és a hadsereg megsemmisülne.

Mégsem ajánlotta fel a tegnap esti megbeszélés során.

Rowan látta, hogyan csillog a remény a várban lévő emberek szemében, gyermeki csodálattal figyelték, ahogy Aelin elhalad mellettük. A Tűzhozó, suttogták. Tűzszívű Aelin.

Vajon milyen gyorsan foszlik, semmivé ez a csodálat és remény, ha egyetlen szikrát sem látnak a tüzéből? Milyen gyorsan jutnak el odáig a katonák, hogy szembeszálljanak a feletteseik parancsával, ha Terrasen királynője nem söpri el Morath légióit?

Képtelen volt megkérdezni tőle. Folyton arra biztatta magát, üvöltött saját magával az elmúlt hetekben, hogy tegye már fel a kérdést, amikor látta, hogy Aelin még az edzések alatt sem idéz meg egyetlen parazsat sem.

De képtelen volt választ követelni a kérdésre, hogy vajon nem akarja vagy képtelen használni az erejét, hogy miért nem láttak, éreztek belőle semmit a szabadság első néhány napja óta. Nem tudta megkérdezni, mégis mit művelt vele Maeve és Cairn, hogy félni vagy gyűlölni kezdte-e a mágiáját, olyannyira, hogy egy ujjal sem ért már hozzá.

Aggodalom és rettegés emésztette Rowant, miközben kiosont a szobából. Készülődés zörejei fogadták odakint a folyosón. Egy szívdobbanással később kinyílt mögötte az ajtó, és lépések koppantak az övéi mellett, megérkezett az ismerős, jellegzetes szag is.

– Megégették.

Rowan Fenrysre pillantott a szeme sarkából.

– Mi?

Fenrys biccentett egy elhaladó gyógyítónak.

– Cairn… és Maeve, ő adta ki az utasításokat.

– Miért mondod ezt el nekem?

Akár véresküt fogadott Aelinnek, akár nem, akármit tett is Aelinért, semmi köze ehhez az egészhez. Nem, ez csakis rá és a párjára tartozik, senki másra.

Fenrys rávigyorgott, de a szeméig már nem ért el a gesztus.

– Fél éjszaka őt bámultad. Láttam az arcodon. Mindenkinek ezen jár az esze... Miért nem égeti hamuvá az ellenséget?

Rowan a folyosó végén kialakított mosdóhely felé ment. A fémvályú mellett állt már néhány katona és gyógyító, az arcukat mosták – vagy azért, hogy az álmot, vagy azért, hogy az aggodalmat űzzék el vele.

Fenrys folytatta:

– Páncélkesztyűt adott rá. És egyszer Cairn felhevítette a tűztál nyílt lángja felett. Akkor... – Fenrys nem találta a szavakat, Rowan pedig alig kapott levegőt. – Két hétbe telt, mire a gyógyítók helyrehozták, amit a kezével és a csuklójával műveltek. És amikor felébredt, nem maradt más, csak a gyógyult bőr. Nem tudta eldönteni, mi az, ami valóban megtörtént, és mi az, ami csak rémálom volt.

Rowan az egyik vizeskancsóért nyúlt, amit valamelyik gyerek mindig újratöltött, és a fejére öntötte a tartalmát. Jeges víz mart a bőrébe, kiszorította a zúgást a füléből.

– Cairn rengeteg ehhez hasonló dolgot tett. – Fenrys is a kezébe vett egy kancsót, és előbb a kezére öntött némi vizet, majd megmosta az arcát. Rowan remegő kézzel figyelte, ahogyan a víz lefelé örvénylik a vályúba fúrt lyuk felé, majd le az alá állított vízgyűjtőbe. – A te jeled viszont... – törölte meg Fenrys ismét az arcát. – Bármit tettek is, az ottmaradt. Tovább, mint bármilyen sebhely.

Mégis sima volt a nyakán a bőr, amikor rátalált.

Fenrys mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Amikor legutoljára meggyógyították, pont mielőtt megszökött... Akkor tűnt el. Amikor Maeve azt mondta neki, hogy Terrasenbe mentél.

A szavak felértek egy arculcsapással. Akkor vesztette el Aelin a hitet, hogy igenis eljön érte. Még a világ legjobb gyógyítói sem tudták elragadni tőle egészen addig a pillanatig.

Rowan a kabátja ujjába törölte az arcát.

– Miért mondod ezt el nekem? – ismételte korábbi kérdését.

Fenrys felemelkedett a vályútól, ugyanolyan sebtében szárította az arcát.

– Hogy ne gondolkozz folyton azon, mi történt. Hogy valami másra is tudj koncentrálni a mai napon. – A harcos tartotta vele az iramot, amikor Rowan elindult arra, ahol a többiek szerint a szerény reggeli várta őket. – És hogy várd meg, míg ő megy oda hozzád, amikor készen áll.

– A párom – morogta Rowan. – Szerinted nekem nincs ennyi eszem?

Fenrys üsse csak a kutyaorrát máshova!

A hím feltartotta a kezét.

– Elég könyörtelen tudsz lenni, ha akarsz valamit.

– Sosem kényszeríteném, hogy mondjon el valamit, amire még nem áll készen. – Már kezdetben megegyeztek ebben. Részben ezért szeretett bele.

Persze már tudnia kellett volna Ködvárban, a kezdeti napokban is, amikor olyasmiket osztott meg saját magával, a múltjával kapcsolatban, amiket még sosem mondott el senkinek. Amikor úgy érezte, el kell mondania neki, igen, apránként, foszlányokat, de mégis szerette volna, ha tudja. És Aelin kíváncsi volt rá. Mindenre.

Aelin és Elide már az étellel megrakott asztalnál állt, komoran szedegették a kenyeret, sajtot és aszalt gyümölcsöt a tányérjukra. Gavrielnek és Lorcannek nyoma sem volt.

Rowan odalépett a párja mögé, és csókot nyomott a nyakára. Pont oda, ahol az új jelei voltak.

Aelin hümmögött, odanyújtotta neki a kenyeret, amibe már beleevett, miközben a többi ételt magához vette. Rowan elfogadta a felajánlást, a kenyér sűrűnek, laktatónak bizonyult.

– Pár perce még aludtál, amikor eljöttem mellőled, mégis előbb értél a reggelihez. – Újabb csókot lehelt a nyakára. – Miért is nem lep meg?

Elide felnevetett Aelin mellett, és tovább halmozta az ételt a tányérjára. Aelin csak belekönyökölt Rowanbe, amint az odaállt mellé.

Négyesben, gyorsan fogyasztották el a reggelijüket, az egyik belső udvar kútjánál megtöltötték a vizestömlőiket, majd elindultak, hogy páncélt kerítsenek maguknak. A felső szinteken nem sok viselhető darab akadt, úgyhogy lementek a föld alá, egyre mélyebbre és mélyebbre hatoltak, míg végül zárt ajtóba botlottak.

– Vajon illetlenség lenne? – gondolkozott Aelin hangosan, a faajtót fürkészve.

Rowan egy széllökést küldött a zár felé, és szétzúzta azt.

– Úgy tűnik, már nyitva volt, mire ideértünk – felelte nyugodtan.

Aelin pajkos vigyort villantott rá, Fenrys pedig kiemelte az egyik fáklyát a tartójából a keskeny kőfolyosón, hogy megvilágítsa az immáron nyitott ajtajú helyiséget.

– Most már tudjuk, miért van ilyen borzalmas állapotban az erőd – jegyzete meg Aelin a kincstárat fürkészve. – Az összes aranyat és érdekesebb holmit idelent tartja.

A párja ugyanazokat a dolgokat tartotta érdekesnek, mint Rowan: páncélokat, kardokat, dárdákat és ősrégi buzogányokat.

– Miért nem osztotta szét? – ráncolta a homlokát Elide a rengeteg kard és tőr láttán.

– Ez mind értékes ereklye – felelte Fenrys az egyik tartóhoz lépve, majd tanulmányozni kezdte az egyik kard markolatát. – Ősrégi, de még mindig használható. Nagyon is – tette hozzá, és kihúzta a pengét a hüvelyből. Rowanre pillantott. Ez egy asterioni kovács műve.

– Egy másik korból származik – elmélkedett Rowan, miközben a tökéletes állapotban lévő, hibátlan pengét fürkészte. – Amikor még nem rettegtek a tündérektől.

– Egyszerűen csak fogjuk és elvesszük? Még Chaol engedélyét sem kérjük? – harapott Elide az ajkába.

Aelin felkacagott.

– Gondoljunk magunkra egyfajta zsoldosként. Fizetésre tartunk igényt. – Felemelt egy kerek, aranyló pajzsot, aminek szélét gyönyörű hullámminta díszítette. Azt is Asterionban készítették, legalábbis a mesteri megmunkálás alapján úgy tűnt. Valószínűleg Anielle ura számára… Az Ezüst-tó ura számára. – Úgyhogy elvesszük a jussunkat a mai csata fejében, és megspóroljuk őlordságának, hogy le kelljen fáradnia ide.

Az istenekre, mennyire szereti ezt a nőt!

Fenrys Elide-ra kacsintott.

– Lakat a számon, ha a tiéden is, Lady Elide.

Elide elpirult, aztán intett, hogy folytassák.

– Akkor szedjétek össze, ami titeket illet!

Rowan nem tétovázott. Fenrysszel találtak olyan páncélt, ami jó volt rájuk – legalábbis itt-ott. Kénytelenek voltak lemondani a teljes páncélzatról, de egy-két darabot elvettek, hogy legalább a vállukat, az alkarjukat, a lábszárukat megerősítsék. Rowan épp felcsatolta a lábvértet a lábára, amikor Fenrys megszólalt:

– Vihetnénk fel belőle Lorcannek és Gavrielnek is.

Valóban. Rowan szemügyre vette a maradékot, és magához vett még néhány tőrt és kardot, majd egy másik páncél néhány részét, ami talán jó lehet Lorcanre. Fenrys hasonlóképpen tett, csak ő Gavrielnek gyűjtött holmikat.

– Elég drága szolgáltatást nyújtotok – motyogta Elide. Még Perranth úrnője is az övére erősített egy-két tőrt.

– Valamiből fedeznem kell, hogy szeretek nagylábon élni, nem igaz? – jegyezte meg Aelin affektálva, miközben az egyik tőrt méregette.

Páncélt azonban nem húzott, és amikor Rowan kérdő pillantást vetett rá, Aelin csak intett az állával.

– Menjetek fel, keressétek meg Lorcant és Gavrielt! Nemsokára megyek én is.

Ezúttal semmit sem lehetett leolvasni az arcáról. Talán szeretett volna egyedül maradni egy kicsit a csata előtt. Amikor Rowan választ olvasott volna ki a szeméből, Aelin az új pajzsa felé fordult. Mintha gondolkozna rajta, akarja-e.

Úgyhogy Rowan és Fenrys megindult felfelé, Elide pedig segített nekik felcipelni a zsákmányolt felszerelést. Senki sem állt az útjukba. Hiszen az ég már szürkült, és a katonák rohantak, hogy elfoglalják a helyüket a gyilokjárókon.

Rowannek és Fenrysnek nem kellett messzire mennie. A legalsó kapuhoz osztották be őket, ahol Morath kétségbeesésében betörhet a faltörő kosokkal.

Egy szinttel felettük ült Chaol csodálatos fekete lován, a kanca orrán gomolyogva párolgott a kifújt levegő. Rowan üdvözlésképp felemelte a kezét, Chaol pedig a homlokához emelte a sajátját válaszul, majd az ellenséges sereg felé fordult.

A kaganátus lendül mozgásba először, ők fogják harcra ösztökélni Morathot.

– Mindig elfelejtem, mennyire gyűlölöm ezt a részt – motyogta Fenrys. – A csata kezdete előtti várakozást.

Rowan egyetértően morgott.

Gavriel sietett feléjük, Lorcan sötét örvényként száguldott mögötte. Rowan szó nélkül átadta az összegyűjtött vérteket az utóbbinak.

– Anielle urának ajándéka.

Lorcan pillantásából egyértelművé vált, hogy tudja, Rowan ködösít, de azért hozzáértő mozdulatokkal elkezdte magára erősíteni a páncéldarabokat, ahogyan Gavriel is. Ha a katonák körülöttük észrevették is, mit viselnek, ha Chaol észrevette is, nem szóltak egyetlen szót sem.

Odakint a messzeségben a szürke égbolt tovább világosodott, és Morath mozgolódni kezdett, ahogy rádöbbentek, hogy a kaganátus aranyló hadserege már készen áll.

Egyetlen, magányos ruk rikoltására a kaganátus támadásba lendült.

A gyalogos katonák tökéletes sorokat alkotva, lándzsáikat előreszegezve megindultak, pajzsaik széle összeért. A darghan lovasság oldalról kísérte őket, mintha egy természeti erő készült volna arra, hogy a kívánt helyre terelje Morathot. És odafent, az égben a rukhin készítette íjait, kiszemelve a célpontokat.

– Csatasorba! – adta ki Chaol a parancsot a várban lévő embereknek.

Páncél csörrent, ahogy a katonák megmozdultak. Félelmük bűze megtelepedett Rowan orrában.

Itt van hát a nagy pillanat – a mai napon derül ki, hogy szárba szökken vagy darabokra hullik a remény.

Az ébredező égbolt alatt máris két ostromtornyot vonszoltak feléjük. Egyenesen a falak felé tartottak. Jóval közelebb jártait, mint tegnap este, amikor átrepültek felettük. Úgy tűnt, Morath sem pihent az éjszaka folyamán.

A rukok most hátramaradnak a saját seregükkel, hogy az erődhöz szorítsák a morathi sereget

Hogy aztán itt végezzenek velük, egyesével.

– Néhány perc, és itt lesz az egyik torony – jegyezte meg Gavriel.

Rowan végignézett a gyilokjárókon, az ott álló katonákon. Aelinnek nyoma sem volt.

– Valaki szólhatna neki, hogy ne cicomázza már magát annyit, és jöjjön fel – motyogta Lorcan.

Rowan figyelmeztetően rámordult.

A páncélos lábak és pajzsok keltette zaj ismerős dallamnak bizonyult. Morath gyalogos katonái egyenesen a falak felé tartottak feltartott dárdáikkal. A sereg másik végén a katonák a másik irányba fordultak, dárdáik és lándzsáik a kaganátus seregét várták.

Kürt harsant a kaganátus sorainak sűrűjéből, mire nyílvesszők hasítottak keresztül a levegőn.

A morathi katonák még csak meg sem rezzentek, hátra sem fordultak, hogy megnézzék, mi történik a sereg másik hátsó soraival.

– Létrák – mormolta Fenrys, állával a sorok közötti mozgásra mutatva. Hatalmas, vasból készült ostromlétrák váltak el a tömegtől.

– Szóval beleadnak mindent – felelte Lorcan ugyanolyan halkan. Mind ügyeltek rá, hogy a körülöttük lévők ne hallják meg őket. – Megpróbálnak betörni az erődbe, még mielőtt a kaganátus összezúzhatná őket.

– Íjászok! – harsant Chaol kiáltása. Mögöttük, lent a várfalakon íjak nyögtek.

Fenrys lekapta a hátáról az övét, és a húrjára helyezett egy nyilat.

Rowan nem akasztotta le a sajátját a hátáról, nem ért a tegezhez, ahogyan Gavriel és Lorcan sem. Felesleges lett volna néhány katonára pazarolni, amikor náluk jóval nagyobb célpontjaik is akadhatnak a nap folyamán.

De az anielle-i embereknek látnia kell, hogy legalább az egyikük keze nyomán ellenséges katonák esnek el. Bármit, csak nyerjék vissza a győzelembe vetett hitüket. És Fenrys, aki éppolyan ügyesen céloz, mint Rowan, ezt el kellett ismerje, teljesen alkalmas erre a feladatra.

Rowan követte Fenrys nyilának várható röppályáját, egészen az ostromlétra egyik cipelőjéig.

– Csak látványosan! – motyogta.

– Foglalkozz a saját dolgoddal! – motyogta vissza Fenrys, és közben követte a célpontját a nyílvesszővel, míg Chaol parancsát várta.

Ha Aelin nem érkezik meg néhány pillanaton belül, akkor Rowan kénytelen lesz otthagyni a várfalat, és megkeresni. Mi a franc tartja fel ennyi ideig?

Lorcan előhúzta ősi pengéjét, amivel, Rowan nemegyszer látta, messzi-messzi királyságok katonáinak vérét ontotta, ennél jóval hosszabban dúló háborúk során.

– Amikor ideérnek az ostromtoronnyal, megindulnak a kapu felé – mondta Lorcan, és a várfalról az egy szinttel alattuk lévő kapura pillantott, a kis csapatnyi emberre előtte. Fákat vágtak ki, hogy azokkal is tartsák a fémkaput, de ha egy elég nagy ellenséges csapat ront neki, akkor könnyedén meglehet, hogy a fa és a súlyos zárak percek alatt megadják magukat. És akkor beszabadul az odalent sereglő horda.

– Olyan messzire nem engedjük őket – felelte Rowan, és az egyre közeledő, óriási tornyot figyelte. Mögötte katonák sorakoztak, várták, hogy felmászhassanak belül. – Chaol legutóbb segítség nélkül is elbánt egy toronnyal. Megint sikerrel járhatunk.

– Lőjetek! – visszhangzott Chaol parancsa a kőről, mire feldaloltak a nyilak.

Mint egy sáskahad, úgy lepték el az alant masírozó katonákat. Fenrys nyila halálos pontossággal találta el a célpontját.

Hogy mégis hol a fenében járhat Aelin...

Morath nem torpant meg. Keresztültaposott az elesett katonákon.

A várfalakat védő emberek félelme végigfutott Rowan bőrén. Gyorsan és hatásosan kell harcolnia a társaival, hogy lerázzák róluk.

Az ostromtorony közelebb ért. Rowan pillantására elindultak oda, ahol minden számítás szerint a várfalhoz ér majd. Elég közel a kapuhoz vezető lépcsőhöz. Morath gondosan megválasztotta a célpontot.

Néhány katona, aki mellett elhaladtak, imádkozott, reszketve lehelték a szavakat a hideg reggeli levegőbe.

– A csatára tartogasd a levegőt, ne az istenekre pazarold! – szólt rá Lorcan az egyikre.

Rowan rámeredt, a katona viszont eltátotta a száját, és elhallgatott.

Chaol kiadta a parancsot az újabb támadásra, és záporoztak is a nyilak, Fenrys menet közben lőtt. Mintha mit sem számított volna, hogy mozgásban van.

A katonák viszont továbbra is imádkoztak, remegett a kardjuk.

Odafent, Chaol mellett elszánt arccal, magabiztosan álltak az emberek.

De itt, ezen a szinten... Sápadtak voltak. Tágra nyílt a szemük.

– Valaki lelkesítse már őket! – szűrte Fenrys összeszorított fogain keresztül, miközben újabb nyilat lőtt ki az ellenségre. – Vagy egy percen belül összehugyozzák magukat.

Merthogy egy percük maradt csupán, olyan közel járt már az első ostromtorony.

– Te vagy a szépfiú – vágott vissza Lorcan. – Neked jobban menne.

– Már késő – vágott közbe Rowan, mielőtt Fenrys válaszolhatott volna. – Jobb, ha megmutatjuk, mire vagyunk képesek.

Megálltak a falnál. Épp ott, ahol a híd lecsapódik majd a várfalra.

Rowan előhúzta a kardját, majd kiszabadította az oldalára erősített bárdot is. Gavriel előrántotta ikerkardjait a hátáról, és megállt Rowan mellett jobb oldalt. Lorcan a bal oldalán vetette meg a lábát. Fenrys maradt hátul, ő vág majd le mindenkit, aki túljut a hármason.

A halandók mögöttük sorakoztak. A kapu beleremegett Morath támadásába.

Rowan a lélegzetvételét csillapította, gyűjtötte az erejét, hogy kiszippantsa a levegőt a valgok tüdejéből. De előbb lekaszabol néhányat. Hogy megmutassa, milyen könnyedén megy ez, hogy Morath kétségbeesett, és igenis hamarosan győzni fognak. A mágia ráér később is.

Az ostromtorony recsegve-ropogva megállt.

És abban a pillanatban, hogy megremegett alattuk a fal az ütközéstől, Fenrysből suttogás szakadt ki:

– Szent istenek!

Nem a lecsapódó híd, nem a torony sötétjében összezsúfolódó katonák miatt.

Hanem annak láttán, aki kilépett mögöttük a boltív alól. Ami kilépett.

Rowan nem tudta, merre nézzen. Az ostromtoronyból kiáramló katonákra, akik leugrottak a gyilokjáróra, vagy Aelinre.

Terrasen királynőjére.

Aelin talált magának páncélt odalent a kincstárban. Gyönyörű, halványarany páncélt, ami nyári hajnalként ragyogott. Összefont haját diadém fogta hátra. Nem, nem is diadém, hanem a páncélja része. Egy ősrégi páncél darabja, amit egy rég eltemetett nemes hölgynek készíttettek.

Korona, amit háborúban, csatában viselhet. Akkor, amikor hadseregeket vezet.

Arcán nem ült sem félelem, sem bizonytalanság, ahogy felemelte a pajzsát, és megpörgette Goldrynt a kezében, mielőtt Morath katonái nekirontottak.

Gyors mozdulattal felfelé rántotta a pengét, és köldöktől állig felhasított egy morathi gyalogos katonát. Fekete vér spriccelt, de Aelin már mozgásban volt, úgy suhant előre, mint kő mentén szétváló patak.

Rowan is támadásba lendült, pengéi célt értek, pedig még mindig Aelint figyelte.

A királynő a pajzsával hátralökött egy nekirontó harcost, és Goldryn már keresztül is hasított egy másikon, mielőtt beleszúrta volna a kardját abba, akinek a támadását épp az imént védte ki.

Újra és újra megismételte a mozdulatokat.

Mindeközben az ostromtorony felé haladt. Megállíthatatlanul. Féktelenül.

Kiáltás futott végig a katonák során. Itt a királynő!

A harcra készülők feléjük fordultak.

Aelin egyszerre három valggal küzdött meg, végül mind véresen a kőre zuhant. Lábát épp az ostromtorony feketén ásító szája előtt vetette meg, az egyre özönlő horda útjában. Minden egyes pillanatra, amit a hajón, az úton edzéssel töltött, minden egyes új vízhólyagra és bőrkeményedésre – mindenre azért volt szükség, hogy most helytálljon.

Itt a királynő!

Goldryn egy pillanatra sem állt meg, pajzsa mintha a karja részévé vált volna. Aelin úgy ragyogott, mint a nap, ami mostanra felkelt a kagán serege mögött, miközben minden egyes, az útjába kerülő katonával felvette a harcot.

Öt, tíz – csak mozgott, mozgott, és mozgott lebukott, suhintott, lökött, pördült, fekete vér spriccelt mindenütt, Aelin arca pedig komor, megtörhetetlen elszántságról tanúskodott.

– A királynő! – kiáltották az emberek. – A királynő!

És ahogy Rowan egyre közelebb küzdötte magát, ahogy a kiáltás végigszaladt a várfalon, és az anielle-i lakosok odarohantak, hogy segíthessenek Aelinnek, rádöbbent, hogy a párjának egyetlen szikrát sem kell felmutatnia ahhoz, hogy fellelkesítse a katonákat. Hogy szándékosan várt, szándékosan feszítette a húrt, hogy megmutassa nekik, mire képes mágia, bármiféle isteni erő nélkül.

Még életében nem tárult a szeme elé ilyen csodálatos látvány. Akármilyen birodalomban, akármilyen csatában járt is, még soha semmi sem bizonyult ilyen csodálatosnak, mint Aelin, ahogy az ostromtorony előtt tartotta a frontot.

Hajnal hasadt körülöttük, ahogy Rowan csatakiáltással a morathi seregbe vetette magát.

Ez az első csata megalapozza majd a többi végkimenetelét.

Megalapozza a többit, és üzenetet küld. Nem Morathnak.

Nyűgözz le minket! – mondta Hasar.

Úgy is lesz. Kiválasztotta az aranyszínű páncélt, a háborús koronát. És megvárta a hajnalt, azt, hogy az ostromtorony a várfalnak csapódjon – csak ezután rontott neki az ellenségnek.

Mindezt azért tette, hogy ne törjenek meg az itteni katonák, hogy eltörölje a szemükben ülő rémületet.

Hogy elhitesse a kagán sarjaival, mit tesz majd, mire képes. Nem fenyegetésképp, emlékeztetőül.

Nem valami gyámoltalan hercegnőcske. Soha nem is volt az.

Goldryn minden egyes suhintással dalolt, Aelin esze éppolyan hűvösen, élesen vágott, mint a pengéje, miközben felmért minden egyes ellenséges katonát, a fegyvereiket, és annak megfelelően elbánt velük. Halványan érzékelte, hogy Rowan mellette harcol, hogy Gavriel és Fenrys tőle balra küzd.

Azt viszont tisztán látta, amikor a halandók dacos üvöltéssel belevetették magukat a csatába. Hát sikerült mindezt elérni. Túlélik a mai napot. És ezt a kagán gyerekei is pontosan tudni fogják.

Patadobogás harsogta túl a csatazajt, és Chaol is ott termett, villant a kardja, nekirontott a torony kijáratából özönlő, végtelen hullámnak.

– Lord Chaolhoz! A királynőhöz!

Milyen messzire jutottak attól, akik Résvárban voltak. Az orgyilkostól és a parancsnoktól.

Nyílvesszők záporoztak feléjük a falon túl húzódó seregből, azonban egy jeges fuvallat apró szálkákra zúzta őket, még mielőtt célt érhettek volna.

Sötét örvény suhant el mellettük, és Lorcan az ostromtorony nyílásába vetette magát. Olyan gyorsan mozgott a kardja, hogy Aelin alig tudta követni. Lorcan keresztülküzdötte magát a hídon a toronyba, majd le a lépcsőre. Mintha szintről szintre lejjebb akarná magát küzdeni, egészen a csatamezőig.

Odalent dörrenés hallatszott. Morath bevetette a faltörő kosát.

Aelin komoran elmosolyodott. Mindenkit le fog győzni. Aztán Erawant is. És utána Maeve-re veti magát.

A harcmező másik végében a kagán hadserege nyomult előre, lépésről lépésre foglalták el a síkságot.

Nem lesz tehetetlen. Nem zárják be. Soha többé.

A halál dallammá vált a vérében, minden mozdulat tánclépésnek tűnt, miközben a toronyból özönlő katonák áradata szép lassan enyhült. Mintha Lorcan valóban lefelé haladt volna odabent. Azok, akik túljutottak a hímen, Aelin és Rowan pengéjével találták szembe magukat. Arany villant, és Gavriel is beküzdötte magát az ostromtoronyba, ikerpengéi szélsebesen forogtak.

Hogy mit tesz majd Lorcan és az Oroszlán, amikor leérnek a torony aljára, hogyan tervezik elpusztítani, azt Aelin nem tudta. Nem is gondolt erre.

Hiszen a világ öldökléssé, mozgássá, lélegzetté és vérré egyszerűsödött. Szabadsággá vált.

A halál egyszerre jelentett átkot és áldást számára és a barátai számára a hosszú-hosszú évek során. Örömmel üdvözölte ismét az aranyló reggeli napfényben.

58. FEJEZET

Elide nem a várfalon volt, mégis azt kívánta, sose kelljen részt vennie egy újabb háborúban.

A becipelt katonák, a sérüléseik... Fogalma sem volt, hogyan képesek a gyógyítók megőrizni a nyugalmukat. Hogyan dolgozik Yrene Westfall olyan szakadatlanul, miközben a betege egyre csak ordít, ordít és ordít, hiszen kilógnak a belső szervei a hasán tátongó lyukon.

Az erőd időnként megremegett, és Elide gyűlölte magát, amiért örül, hogy nem tudja, mit jelent mindez. Pedig nagyon zavarta, hogy nem tudja, mi történik a társaival. Hogy a kagán serege elég közel jár-e már, véget ér-e hamarosan ez a rémálom.

A sötét bőrű, éles szemű gyógyító, Eretia azt állította, még órákon át tart majd a csata, miután behoztak egy férfit, akinek a sípcsontja átszúrta a lábát, és Elide elhányta magát. Hosszú órák telnek majd még el addig, mire véget ér, dorgálta a szűkszavú gyógyító, úgyhogy jobb, ha abbahagyja a hányást, és visszatér a munkához.

Nem mintha Elide sokat tehetett volna. Hiába áldották meg mágiával a Lochan-vérvonalat, neki semmiféle mágikus képesség nem jutott, csupán ahhoz értett, hogy olvasson az emberekben, és ügyesen hazudjon.

De azért segített a gyógyítóknak lefogni a vergődő katonákat. Elrohant kötszerért, forró vízért és bármiféle gyógyírért vagy gyógynövényért, amit a gyógyítók a maguk nyugodt módján kértek tőle.

Senki sem ordított. A gyógyítók csak akkor emelték fel a hangjukat mágiától ragyogón, amikor valamelyik katona túl hangosan üvöltött, és elnyomta az ő hangjukat.

A nap még szinte fel sem kelt, legalábbis a nagycsarnok magasan ülő ablakain beszivárgó fény mennyisége alapján, de már így is annyian megsérültek. Olyan nagyon sokan.

És egyre csak nőtt a számuk, Elide pedig folyamatosan mozgásban volt. A bicegése nyomán előbb tompa, majd éles fájdalom kínozta a lábát. Semmiség ahhoz képest, amit ezek a katonák élnek át. Semmiség ahhoz képest, amivel a várfalakon néznek szembe.

Nem gondolt a barátaira. Nem gondolt Lorcanre, aki előző este nem jött oda hozzájuk, és reggel sem kereste a társaságukat. Mintha nem akart volna Elide közelében lenni. Mintha a szívére vett volna minden egyes gyűlölettel teli szót, amit kiejtett a száján.

Helyette Elide tovább segédkezett a tiszta tekintetű gyógyítóknak, lefogta az üvöltő, könyörgő sebesülteket, és egy pillanatra sem állt meg.

Farasha nem rettent vissza a morathi katonáktól, akik feljutottak a gyilokjárókra. Sem azoktól, akik a második ostromtoronyból bukkantak elő, ami a falnak csapódott, sem azoktól, akik felmásztak a létrákon.

Nem, ez a lenyűgöző ló átgázolt rajtuk, félelmet nem ismerve, veszedelmesen harcolt, ahogyan arra Chaol számított is. Egy olyan ló, aminek a neve pillangót jelent – eltaposta a valg gyalogos katonákat.

Ha nem szedte volna olyan reszelősen a levegőt, Chaol még el is mosolyodik. Ha nem ölik halomszámra körülötte az embereket, még talán fel is nevet.

Csakhogy Morath korábban sosem látott elszántsággal vetette rá magát a falakra, a kapura. Talán tudták, ki érkezett Anielle-be, ki kaszabolja éppen őket. Aelin és Rowan vállvetve küzdött ellenük, Fenrys pedig végigszántott a gyilokjárón, hogy segítsen Chaolnak a második ostromtoronynál.

Chaol kardja nem pihent, hiába lett egyre inkább úrrá a kimerültség a tagjain, ahogy egy, majd még egy óra eltelt. Az ellenséges katonák széles tengerének túlpartján a rukhin és a darghan terelte, zúzta a morathi katonákat, egyenesen az erőd falához szorította őket.

Úgy tűnt, Morathnak esze ágában sincsen megadni magát. Csak azon járt az eszük, hogy pusztítást hozzanak, hogy betörjenek a várba, és annyi emberrel végezzenek, amennyivel csak tudnak, mielőtt elragadja őket a halál.

Chaol pajzsa vérben úszott, behorpadt, a lova tomboló démonként harcolt alatta, ő maga pedig újra és újra meglendítette a kardját. A felesége odabent van a várban. Nem hagyja cserben.

Nesryn túl korán kifogyott a nyilakból.

Morath nem fogta menekülőre, még akkor sem, amikor a darghan lovasai és a gyalogos katonák már a nyakukba lihegtek. Úgyhogy lassan haladtak előre, és nemcsak feketébe, hanem aranyba öltözött katonákat is hagytak maguk mögött. Több morathi katona esett el, mint amennyi az övéik közül, de nehéz volt – már-már elviselhetetlen –, hogy olyan sokan életüket vesztették. Hogy a gyönyörű lovak darghan lovas nélkül maradtak. Vagy ők maguk is a porba, hulltak.

A csata a rukhinból is követelt áldozatokat, de közel sem olyan sokat. Hiszen most hadsereg harcolt alattuk.

Sartaq vezette a középső részt, Nesryn pedig a balszárnyat, de azért fél szemét a hercegen és Kadarán tartotta. Meg persze Bortét és Yerant leste, akik a jobbszárnyat irányították a csatamező nyugati oldalán. Falkan Ennar is velük harcolt ruk formájában. Talán csak képzelte, Nesryn mégis esküdni mert volna, hogy az alakváltó újult energiával küzd. Mintha a visszatérő életévek erősebbé tették volna.

Nesryn irányváltásra ösztökélte Salkhit, és ismét lebuktak, a többi ruklovas pedig követte őket. Nyílvesszők és dárdák fogadták őket, a morathi katonák egy része menekülőre fogta. Amikor Nesryn és Salkhi ismét felemelkedett, még több fekete vér szennyezte őket.

Magasan felettük két, ránézésre megegyező rukhin őrcsapat figyelte a csatát. Épp amikor Nesryn letörölte a fekete vért az arcáról, az egyik lovas lebukott – egyenesen Sartaq felé tartott.

A herceg egy pillanattal később elröppent.

Nesryn tudta, hogy Sartaq legszívesebben szétrúgná majd a seggét érte, de odakiáltott maga mögé a rukhin parancsnoknak, hogy tartsák a pozíciójukat, aztán Salkhival a herceg után indult.

– Menj vissza! – üvöltötte túl Sartaq a szelet. Bőre szokatlanul elszürkült.

– Mi a baj? – kiáltotta Nesryn.

Salkhi gyorsabban vert a szárnyával, hogy beérje a herceg rukját.

Sartaq előremutatott. A tó és a város közötti hegyvonulatra.

A gátra, amiről mintegy mellékesen megemlítette, hogy ha áttörik, azzal elmoshatják a morathi sereget.

Salkhi minden egyes szárnycsapásával egyre tisztábban látta. Hogy mitől lett olyan sietős Sartaq számára hirtelen.

Egy csapat morathi katona nem pihenésre használta az éjszaka óráit, hanem arra, hogy keresztülosonjon az elhagyatott városon.

Hogy megmássza a dombokat, majd magát a hegyet. Meg sem álltak a gátig.

Most pedig faltörő kossal, kegyetlen ravaszsággal át akarták törni.

Salkhi közelebb röppent. Nesryn a tegeze felé nyúlt. Azonban ujjai csak a levegőt markolták.

Sartaqnak viszont volt még két nyila, és mindkettőt ellőtte a nagyjából harminc főt számláló morathi csapatra, akik épp a gát közepét rohamozták az óriási faltörő kossal. Fa, kő és vas ősrégi, veszéllyel fenyegető fala. Elég néhány rést ütni rajta, és átszakad.

Aztán a fenti tó és a visszafogott folyó keresztülzúdul a síkságon.

Morath nem bánta, ha a saját emberei is belefulladnak. Így is, úgy is elhullanak a nap folyamán.

Azonban nem hagyják, hogy a kagán serege csak úgy elsétáljon a csatamezőről.

Sartaq mindkét nyila célt ért, ám a két eleső katona elvesztésétől a többi még nem ejtette el a faltörő kost. Ismét visszahúzták a kost, majd előrelendítették.

Fa fát ért, és a hatalmas csattanás visszhangja még hozzájuk is elért.

Már elég közel repültek ahhoz, hogy lássák a faltörő kos elejét erősítő vasat. Vastag fémréteg, rajta kiálló tüskék, hogy szaggassanak, szakítsanak. Ha Salkhi és Kadara időben odaér, akkor kiránthatja a kezükből…

Fém nyögött és csattant, majd Sartaq figyelmeztető kiáltása harsant a levegőben.

Salkhi ösztönösen fordult, még Nesryn előtt kiszúrta az óriási vaslövedéket. Egy nehéznek tűnő szerkezetből lőtték ki, amit nyilván magukkal cipeltek ide. Hogy távol tartsák a rukokat.

A lövedék keresztülhasított az égbolton, beleállt a sziklafalba.

Ha célt ér, biztos, hogy átszúrta Salkhi mellkasát, egyenesen a szívéig hatolt volna.

Nesryn háborgó gyomorral feljebb röppent, onnan figyelte a katonákat.

Sartaq intett a közelből: Két külön irányból támadjunk! Középen találkozunk!

Zúgott a szél Nesryn fülében, de megrántotta a gyeplőt, Salkhi pedig széles félkört írt le. Sartaq és Kadara a tükörképükként mozdult.

– Amilyen gyorsan csak tudsz, Salkhi! – kiáltotta Nesryn a rukjának.

Salkhi és Kadara egymás felé tartott, és közben egyre közelebb értek a gáthoz, a katonákhoz, elrepültek egymás mellett, majd ismét eltávolodtak. Szélsebesen szálltak. Nem lesznek könnyű célpont a lenti íjászok számára.

Újabb vaslövedék repült Sartaq felé, és épp felette süvített el, majdnem elérte a fejét.

A faltörő kos megint a fának csapódott.

Ezúttal recsegés-ropogás töltötte meg a teret. Mély nyögés, mintha valami iszonytató rémség ébredne hosszú álmából.

Újabb vasnyilat lőttek ki rájuk, azonban ez sem ért célt. Nesryn és Sartaq elrepült egymás mellett, olyan gyorsan, hogy könnybe lábadt a szemük. A szél dalolt, magával hozta a haldoklók és sebesültek hangjait.

Végül csak odaértek, Salkhi kinyújtott karmokkal rávetette magát a vasgépezetre, ami őket lőtte, és szétmarcangolta. A katonák ordítottak, Salkhi pedig velük is végzett.

A faltörő kosnak sikerült még egy dobhártyaszaggató ütést bevinnie, mire Sartaq és Kadara elért hozzájuk. Szerteszét repültek a katonák, volt, aki nekivágódott a gátnak. Néhányan cafatokban végezték.

Kadara a közeli hegyoldal felé hajította a faltörő kost, a fa szétroppant a becsapódáskor. Legurult a hegyoldalon, majd eltűnt a szemük elől.

Odalent még mindig dúlt a csata, és Nesryn dübörgő szívvel megfordította Salkhit, hogy szemügyre vegye a gátat. Sartaq ugyanígy tett mellette.

Aztán olyan gyorsan száguldottak vissza az erődhöz, ahogyan csak a szél vitte őket.

Lorcan leküzdötte magát az első ostromtorony homályos, szűk belsejében, irtotta az útjába kerülő katonákat. Gavriel követte, hamarosan beérte őt, és Lorcan végül a torony bejáratát tartotta már, nehogy a számtalan katona beszabaduljon.

Ketten együtt megfékezték az áradatot. Még ha néhány morathi gyalogos át is jut rajtuk, Whitethorn és a királynő tárt karokkal várja majd őket.

Lorcan már nem tudta, mióta tartják Gavriellel az ostromtorony bejáratát – hogy mennyi időbe telt, mire a szövetséges csapataik elmozdították onnan. A mágiájukat nem használhatták odabent. Az egész nyomorult tornyot vasból építették. Ahogyan a létrákat is. Mintha Morath számított volna a jelenlétükre.

Egyedül a megingó fémépítmény nyögése figyelmeztette őket arra, hogy a torony dőlni kezdett, úgyhogy kirontottak a csatamezőre.

És a kapun kívül találták magukat. Fenrys és Lord Chaol jelent meg a várfalon íjászokkal, és nyílzáport zúdítottak a Lorcan és Gavriel felé rontó katonákra.

De ők ketten az Oroszlánnal addigra kiszúrták már a következő célpontjukat: a faltörő kost, ami újra és újra az egyre gyengülő kapunak csapódott. És így, hogy az íjászok felülről fedezték őket, átküzdhették magukat oda. Aztán a kos mentén is tovább folytatták az öldöklést, egészen addig, amíg hatalmas csattanással a földre nem zuhant, majd megfeledkeztek róla, hiszen morathi katonák újabb hulláma rontott nekik.

Lorcan lélegzete egyenletes maradt, megnyugtatta, miközben egyre csak nőtt körülötte a holttestek száma.

Csak addig kell tartaniuk a kaput, amíg a kagán hadserege teljesen keresztül nem tapos a morathi seregen.

Odafentről gyors, kegyetlen szél segítette a haláltáncot, kiszipolyozta a levegőt a nekik rontó katonák tüdejéből, pedig, Lorcan tudta jól, Whitethorn továbbra is harcolt odafent a várfalon.

Lorcan ismét elvesztette az időérzékét. Csak haloványan volt tudatában annak, hogy a nap egyre feljebb vándorol az égen.

A kagán hadserege lépésről lépésre haladt előre.

Elég gyorsan ahhoz, hogy a rukok már elhúzhassák az ostromlétrákat a vár falától. Elég gyorsan ahhoz, hogy Lord Chaol leüvöltött neki és Gavrielnek, másszák meg az egyik ostromlétrát, és húzzanak fel azonnal.

Gavriel engedelmeskedett, rögtön kiszúrta a morathi katonáktól megtisztított ostromlétrát, amit épp annyi ideig tartottak ott, hogy ők ketten felmászhassanak a várfalon.

Azonban a kagán hadserege már közel járt. És a Lorcan vállát érintő isten azt mondta, ne meneküljön, harcoljon.

Lorcan hallgatott rá. Nem kiáltott fel Gavrielnek, aki már félúton járt felfelé, egyszerűen csak belevetette magát a csatába.

Harcosnak született. Mit számít, milyen királynőt szolgál, hogy tündér, valg vagy ember, őt erre képezték ki. A lelke azért dalolt, hogy ezt tegye.

Lorcan utat vájt magának a kagán egyre közeledő hadserege felé. Néhány morathi katona menekülni kezdett, amikor megpillantotta. Voltak, akik már azelőtt elhullottak, hogy odaért volna hozzájuk, a mágiája kioltotta az életüket.

Már nem tart soká. Hamarosan az egész csatamező az övék lesz, és a vérében zúgó dal elcsendesedik.

Egy része nem akarta, hogy véget érjen, pedig a teste már jelezte, hogy pihennie kell.

De mi marad, ha vége a csatának?

Semmi. Elide ezt elég világossá tette a számára. A lány szereti őt, de gyűlöli magát érte.

Lorcan egyébként sem érdemli meg őt.

Elide nyugalmat, boldogságot érdemel. Ő nem ismeri ezeket a fogalmakat. Azt hitte, megismerte őket azokban a hónapokban, amikor együtt utaztak, még mielőtt elszabadult volna a pokol, de most már tudta, hogy neki nem ez a sorsa.

Ez a csatamező azonban, a körülötte daloló halál... Ehhez ért. Ezt ki tudja élvezni.

A kagán hadseregének aranyló sisakjai tisztábban látszottak már, tüzes lovaik rendíthetetlenül törtek előre. Pompásabb sereg, mint ami mellett bármelyik halandó, sőt, jó néhány halhatatlan királyságban harcolt.

Lorcan engedett a vérében daloló halálnak, leeresztette a pajzsát. Nem akarta, hogy könnyű legyen. Érezni akart minden egyes ütést, látni, ahogyan az ellenfeléből elszivárog az élet a kardcsapása nyomán.

Nem érdekelte, mi lesz a vége. Senkinek sem számított, visszatér-e az erődbe. Nem riadt vissza akkor sem, amikor tíz katona rontott neki egyszerre. Talán megérdemelte, ami ezután következett. Megérdemelte, amiért ilyen szánalmas gondolatok keringtek a fejében, amiért leeresztette a pajzsot.

Az egyik pillanatban még gyakorlott mozdulatokkal küldte vissza a morathi gyalogosokat sötét teremtőjükhöz. Az egyik pillanatban még vigyorgott, pedig érezte undorító vérük szagát a levegőben.

Majd fém villant a háta mögött. Lorcan megpördült, már emelte is a kardját, de elkésett.

A valg katona felfelé hasított a pengéjével. Lorcan megfeszült, üvöltött, ahogy felszakadt a húsa a gerince mentén. Nem viselt páncélt – nem akadt olyan vért, ami elég nagy lett volna rájuk.

A morathi katona ismét mozdult, ügyesebben, mint a többi. Talán a férfi, akiben a démon megtelepedett, harcedzett volt valamennyire, és a démon kihasználta ezt.

Lorcan szinte fel sem emelte a kardját, amikor a katona már a gyomrába is mélyesztette a sajátját.

Lorcan elesett, a kard kicsúszott a kezéből. Jeges sár borította be az arcát, mintha egészben el akarná nyelni. Lehúzni Hellas birodalmának sötét bugyraiba, ahová tartozott.

A föld megremegett a lovak dübörgő patája alatt, odafent nyilak süvítettek.

Aztán üvöltés harsant. Majd mindent elnyelt a sötétség.

59. FEJEZET

A kagán hadserege nem ejtett foglyokat.

Néhány morathi katona megpróbált a városba szökni. Rowan Aelin mellett állt a gyilokjárón, és figyelte, ahogy a rukok egyesével, kegyetlen pontossággal levadásszák őket.

Még csengett a füle a csata zajától, és kapkodta a levegőt, éppúgy, mint Aelin. A kisebb sebei már kezdtek begyógyulni, bizsergő viszketést okoztak vérfoltos ruhája alatt. A lábán esett súlyosabb vágás viszont időbe telik majd, mire begyógyul.

A síkság túloldalán, egészen a láthatárig a kagán hadserege gondoskodott róla, hogy az elhullottak többé ne kelhessenek fel. Kardok és lándzsák villantak a délutáni fényben, ahogy felemelkedtek, majd lesújtottak, lefejezve az ellenségeiket. Rowan emlékezetében mindig is élénken élt a csata káosza és heve, de ezt – a kába, fáradt időszakot – valahogy elfelejtette.

A gyógyítók már el is indultak a harcmezőn, fehér lobogóik élesen kiváltak a fekete-arany tengerből. Akiknek nagyobb beavatkozásra volt szükségük, azokat elvitték a rukok, egyenesen a nagycsarnok zűrzavarába repültek velük.

A vértől csúszós gyilokjárón álltak, körbevették őket a szövetségeseik és a társaik, és Rowan szó nélkül átnyújtotta

Aelinnek a vizestömlőjét. A királynő alaposan meghúzta, majd Fenrysnek kínálta.

Szabadságot és a felgyülemlett feszültség levezetését – ezt jelentette a párja számára ez a csata.

– Szinte alig szenvedtünk veszteségeket – jegyzete meg Hasar hercegnő, és megtámaszkodott a várfal azon tenyérnyi részén, amit nem szennyezett fekete vagy vörös vér. – A gyalogságból vesztettük a legtöbbet, a darghan gyakorlatilag épségben maradt.

Rowan bólintott. Lenyűgöző – sőt, annál is több. A kagán hadserege csodálatosan rendezett erőnek bizonyult, úgy vonultak keresztül a harcmezőn, mint a búzát arató földművesek. Ha nem ragadta volna magával a harc tánca, talán még gyönyörködött volna is bennük.

A hercegnő Chaolhoz fordult, aki már komor arccal a kerekesszékében ült.

– Nálatok?

Chaol az apjára pillantott, aki keresztbe font karral figyelte a harcmezőt. Anielle ura anélkül felelt, hogy rájuk pillantott volna:

– Sokat vesztettünk. Maradjunk ennyiben.

Mintha fájdalom csillant volna a nyomorult szemében, de nem szólt többet.

Chaol bocsánatkérően felhúzta a szemöldökét, keze megfeszült a szék karfáján. Az anielle-i harcosok, akármilyen hősiesen küzdöttek is, nem számítottak képzett seregnek. A túlélők nagy része gyakorlott katona volt, akik régebben az Agyar-hegységben vademberekkel harcoltak, mesélte Chaol Rowannek korábban. A holtak többsége viszont nem.

Hasar végigmérte Aelint.

– Hallom, mindenkit elkápráztattál ma.

Rowan megfeszült.

Aelin visszafordult a harcmezőtől, és oldalra billentette a fejét.

– A látvány alapján te magad sem panaszkodhatsz.

Valóban, Hasar díszes páncélzatát fekete vér szennyezte.

Muniki lován a sűrűjében küzdött, és egyenesen a kapuig lovagolt. A hercegnő nem felelt.

Bosszúság villant Aelin szemében, mélyen, már-már észrevehetetlenül. De ő sem szólalt meg újra – nem faggatta a hercegnőt arról, hogyan tovább. Inkább ajkába harapva újfent a csatamező felé fordult.

Gyakorlatilag megállás nélkül küzdött, csak akkor eresztette le a fegyverét, amikor már nem maradt több valg. És abban a néhány nyugodt percben, amiben az utolsó valg legyilkolása óta részük volt, csendben maradt – távolinak tűnt. Mintha még mindig kifelé mászna abból a nyugodt, számító állapotból, amibe harc közben kerülni szokott. Még a páncélját sem vette le. A bronz háborús koronát vér fedte, a haja is összetapadt.

Chaol apja egyetlen pillantást vetett Aelin és Rowan páncéljára, és elfehéredett a dühtől. Chaol odagurult mellé, és olyan halkan morgott neki valamit, hogy még Rowan sem hallotta, mire Anielle ura visszafogta magát.

Egyelőre legalábbis. Jelenleg nagyobb problémájuk is akadt. Olyasmi, amitől a párja az ajkába harapott. Mikor érkezik Kashin herceg serege? Vajon Terrasenbe vonulnak-e? Elég volt a mai nap ahhoz, hogy megnyerjék őket maguknak?

Két alak bontakozott ki az égen. Kadara és Salkhi már-már eszeveszetten szállt feléjük.

Az emberek elugrottak az útjukból, amikor Sartaq és Nesryn leszállt a várfalra, majd nyergükből lecsusszanva azonnal feléjük siettek.

– Baj van – szólalt meg Nesryn hamuszínűvé vált arccal.

És valóban, Sartaq ajka is teljesen elfehéredett.

Mindkettejükből rettegés bűze áradt.

Chaol átgurult a földet szennyező vértócsákon.

– Mi a baj?

Aelin kihúzta magát, Gavriel és Fenrys megfeszült.

Nesryn a város túlfelére mutatott, a hegyláncolatra.

– Elkaptunk egy csapat morathi katonát a csata vége felé, próbálták áttörni a gátat.

Rowan elkáromkodta magát, Chaol pedig követte a példáját.

– Gondolom, nektek köszönhetően nem jártak sikerrel – mondta Aelin a túlságosan közeli gát, a fenti tó és a kordában tartott folyó dühödt víztömege felé pillantva.

– Részben – felelte Sartaq. Állkapcsán megrándult egy izom. – De mire odaértünk, már súlyos károkat okoztak.

– Mondjad már! – sziszegte Hasar.

Sartaq sötét szeme megvillant.

– Most azonnal el kell vinnünk a sereget a síkságról.

– Át fog szakadni? – kérdezte Chaol apja.

Nesryn összerezzent.

– Valószínűleg – felelte.

– Nincs hova menekülniük – mondta Chaol apja. – A víz kilométereken át zubog majd, a várban pedig nem fér el az egész sereg.

Igaza van, döbbent rá Rowan. Bár az erődöt magasra építették, egy akkora hadsereg, mint amekkora odalent volt a síkságon, semmiképpen sem férhetett el itt. Még csak véletlenül sem. Ráadásul ez a vár lesz az egyedüli, ami átvészeli majd a fentről, a hegyekből a síkságra zubogó jeges vízáradatot. Minden egyebet magával fog ragadni.

Hasar lángoló pillantása Chaolra vándorolt.

– Mit mondjunk nekik, merre meneküljenek?

– Hívjátok össze a rukokat – válaszolta Chaol. – Vigyenek, amennyit csak tudnak, repüljenek el velük a mögöttünk lévő csúcsra. – A kis hegyre mutatott, amibe az erődöt építették. – Tegyék le őket a sziklára, bárhová!

– És akik nem férnek el a rukokon? – erősködött a hercegnő, és ádáz vonásain most mintha kétségbeesés futott volna végig.

Rowan szíve is hangosan dübörgött. Megnyerték a csatát, erre mégis az ellenség nevet a végén.

Morath nem hagyja, hogy a kagán hadserege győztesen elvonuljon a csatamezőről.

Egyetlen egyszerű, brutális húzással elsöpri a sereget, ezt a kis reménysugarat.

– Vajon végig csapda volt? – dörgölte Chaol az állkapcsát. – Erawan tudta, hogy sereget hozok. Vajon szándékosan választotta Anielle-t? Tudta, hogy úgyis idejövök, és akkor a gáttal elsöpörheti a seregünket?

– Ezen majd később elmélkedjünk! – figyelmeztette Aelin éppolyan komoran, mint amilyen Rowan volt. Szemügyre vette a síkságot. – Mondjátok meg nekik, hogy meneküljenek. Ha nem tudnak felszállni valamelyik rukra, akkor jussanak! Ha elérik Tölgyváld szélét, akkor már van esélyük a túlélésre, felmászhatnak valamelyik fára.

A párja azt az eshetőséget nem említette, hogy egy ekkora ár még a fákat is ellepheti. Vagy gyökerestől kitépheti.

– Nem tudjuk megjavítani a gátat? – kérdezte Gavriel.

– Megnéztük – nyelt nagyot Sartaq. – Morath pontosan tudta, hol sújtson le.

– És mi van a mágiáddal? – kérdezte Fenrys Rowant. – Nem tudnád befagyasztani? A folyót?

Ez már Rowannek is eszébe jutott. A fejét rázta.

– Túl mély, és túl erős a sodrás.

Talán ha itt lennének az unokatestvérei, de Enda és Sellene északon harcol, ahogyan a testvéreik és rokonaik is.

– Nyissuk ki a kapukat! – mondta Chaol halkan. – Aki a közelben van, meneküljön be. Akik a legmesszebb vannak, azoknak az erdő felé kell futniuk.

Rowan Aelin szemébe nézett.

A párja keze remegni kezdett.

Nem érhet itt véget – mintha ezt mondta volna. Pánik... pánik öntötte el a tekintetét. Rowan megragadta Aelin remegő kezét, és megszorította. De semmiféle igazság vagy hazugság nem nyugtathatta meg.

Semmiféle igazság vagy hazugság nem menthette meg a síkságon lévő hadsereget.

Elide nem egy tanácsteremben találta meg a társait és a szövetségeseiket, hanem a gyilokjárón. Mintha nem holttestek és kiontott vér vette volna őket körbe.

Amikor csak előrelépett a fekete és vörös vér tengerében, összerezzent, és igyekezett nem nézni az elesett katonák üveges szemébe. Yrene küldte őt fel, hogy nézze meg, hogy van Chaol – lihegve, rettegve kérte erre a feleség, aki a csata kezdete óta nem hallott a férje felől.

Órákon át segített a gyógyítóknak, és már kétségbeesetten szeretett volna szabadulni a vér és ürülék szagától bűzlő teremből. De a friss levegő, a megnyert csata csupán pillanatnyi fellélegzést hozott, mert ekkor meglátta a vérben úszó gyilokjárót. Észrevette, milyen sápadtak a társai, milyen feszülten beszélnek. Mindannyian a hegyek és a harcmező közötti részt figyelték.

Valami baj van. Valami nagy baj.

A csatatér messzire nyúlt, a gyógyítók fehér zászlói magasan lobogtak, hogy látszódjon, merre járnak az elesett katonák között. Annyian voltak. Olyan sok halott és sebesült. Egy egész tengernyi.

Elide épp akkor ért Chaol mellé, amikor Nesryn Faliq felmászott gyönyörű rukjára, majd bukórepülésben megindult lefelé a sereghez. Nem, nem is… A többi rukhoz.

Elide Lord Chaol vállára tette a kezét, aki addig Nesrynt figyelte. Vér pöttyözte, de bronz tekintete tisztán csillant.

És telis-tele félelemmel.

Bármit üzent is Yrene, teljesen kiment Elide fejéből.

– Mi a baj?

Aelin felelt, véres páncélja különösnek, ősinek tűnt. Mintha egy letűnt kor látomása lenne.

– Át fog szakadni a gát – szólalt meg a királynő rekedtesen. – És elmossa a sereget odalent a síkságon.

Az istenekre! Az istenekre!

Elide ide-oda járatta a pillantását közöttük, és már tudta is, mi a válasz a következő kérdésére. Mit tehetünk?

Semmit.

A rukok a levegőbe röppentek, feléjük szálltak, karmaik között és a hátukra csimpaszkodva katonák lógtak.

– Figyelmeztette valaki a gyógyítókat? – mutatott Elide a síkságon szerteszét felbukkanó fehér lobogókra. – A gyógyítómestert?

Yrene azt mondta, Hafiza is odalent van.

Csend. Majd Sartaq herceg az anyanyelvén káromkodott, és aranyló rukjához rohant. Pillanatokon belül nyílsebesen megindult a csatamező felé, kiáltásai visszhangot vertek. Kadara időről időre lebukott, és amikor felemelkedett, egy újabb alak volt már a markában. Gyógyítók. Összeszedte őket, amennyit csak tudott.

Elide a társaihoz fordult, ahogy a katonák a vár felé rohantak, eltaposva holtakat és sebesülteket egyaránt. Utasítások harsantak a déli kontinens nyelvén, mire még többen mozgásba lendültek.

– Mit... mit tehetünk még? – kérdezte Elide.

Aelin és Rowan nem felelt, csak a harcmezőt figyelte, ahogy Fenrys és Gavriel is, azt nézték, ahogy a rukok igyekeznek minél több katonát megmenteni. Mögöttük Hasar hercegnő fel-alá járkált, Chaol és az apja pedig arról mormoltak, vajon hol fogják elhelyezni ezt a rengeteg embert. Azokat, akik túlélik.

Elide ismét körbenézett. Végigmérte mindannyiukat.

Aztán halkan így szólt:

– Hol van Lorcan?

Egyikük sem fordult vissza hozzá.

Elide megismételte a kérdést, ezúttal hangosabban.

– Hol van Lorcan?

Gavriel homokszínű szeme felé rebbent, zavarodottság táncolt benne.

– Lorcan... kiment a harcmezőre csata közben. Láttam őt, épp mielőtt a kagán hadserege elérte.

– Hol van? – Elide hangja elcsuklott. Fenrys odafordult hozzá. Aztán Rowan és Aelin is. Elide remegő hangon könyörgött a válaszért. – Hol van Lorcan?

A döbbent csendből ítélve még csak el sem gondolkoztak rajta.

Elide a csatamező felé fordult. A földön heverő testek végtelen tengeréhez. A menekülő katonákhoz. A sebesültek közül sokakat egyszerűen csak magára hagytak.

Annyi test. Olyan nagyon-nagyon sok katona volt odalent.

– Hol? – Senki sem felelt. Elide a csatatérre mutatott, és vicsorogva Gavriel felé fordult: – Hol láttad őt egész pontosan, hol érte el a kagán hadseregét?

– Majdnem a síkság másik végében – felelte Gavriel feszülten, és a terület másik felébe mutatott. – De… utána már nem láttam.

– Bassza meg! – lehelte Fenrys.

– Használd a mágiádat! – fordult hozzá Rowan. – Ugorj ki a harcmezőre, keresd meg, és hozd vissza!

Megkönnyebbülés ömlött szét Elide mellkasában.

De aztán Fenrys így felelt:

– Nem megy.

– Egyszer sem használtad harc közben – vitatkozott vele Rowan. – Könnyedén mennie kellene.

Fenrys elsápadt az arcát szennyező vér alatt, és könyörgő pillantást vetett Elide-ra.

– Nem megy.

Némaság telepedett a gyilokjáróra.

Aztán Rowan fel mordult:

– Nem akarod! – Véres ujjával a csatatérre mutatott. – Hagynád meghalni. De mégis miért? Aelin megbocsátott neki. – Tetoválása összerándult, ahogy ismét vicsorogni kezdett. – Mentsd meg!

Fenrys nagyot nyelt. Aelin közbeszólt:

– Hagyd, Rowan!

Rowan rávicsorgott.

Aelin viszonozta.

– Hagyd már!

Szavak nélküli beszélgetés zajlott le közöttük, és bármiféle remény lobbant is Elide mellkasában, teljesen elhamvadt, amikor Rowan engedelmeskedett. Bocsánatkérően biccentett Fenrys felé.

A hím úgy festett, mint aki mindjárt elhányja magát, és ismét a harcmező felé fordult.

Elide hátrált egy lépést. Majd még egyet.

Lorcan nem halhatott meg.

Azt tudná, ha halott lenne. Tudná, érezné a szívében, a lelkében, ha meghalt volna.

Odalent van. Odalent van, a sereggel, talán megsérült, épp elvérzik...

Senki sem állt Elide útjába, amikor visszarohant a várba. Minden egyes lépést bicegve tett meg, újra és újra fájdalom hasított a lábába, de nem állt meg, eljutott a lépcsőkig, aztán belevetette magát a káoszba.

Ígéretet tett Lorcannek.

Megesküdött neki annyi hónappal ezelőtt.

Bárhová utánad megyek.

Katonák és gyógyítók menekültek felfelé, félrelökték Elide-ot. Már-már dobhártyaszaggatónak tűnt a kiabálás, ott visszhangzott az ősi kövek között. Elide lefelé küzdötte magát, összeszorított fogakkal zokogott.

Bárhová utánad megyek.

Lökdösődött, könyökölt, üvöltött az eszeveszett emberekkel, akik elrohantak mellette, minden egyes lépcsőfokért megküzdött. Hogy lejusson a kapuhoz.

Mindenki sikoltozott, végeláthatatlan hullámban áramlottak felfelé. De Elide akkor is lefelé nyomakodott, néha-néha még meg is botlott. Rá sem néztek, még csak meg sem próbálták elengedni maguk mellett. Amikor Elide ismét megbotlott, üvölteni kezdett:

– Utat a királynőnek!

Senki sem hallgatott rá, úgyhogy megismételte az utasítást. Belesűrítette mindazt a parancsot, erőt, amit a hím tündérektől látott ellenfeleik megfélemlítésekor.

– Utat a királynőnek!

Ezúttal az emberek a falhoz préselődtek. Elide lefelé sietett a kis résen, amit nyitottak, újra és újra elkiáltotta magát, pedig a bokája minden egyes lépésnél üvöltött a fájdalomtól.

De leért. Sikerült eljutnia a káoszba fulladt legalsó szintig, a katonákkal teli nyitott kapuig. Azon túl testek hevertek mindenütt, egészen a láthatár széléig. Harcosok és gyógyítók, a sebesülteket cipelők rohantak bármiféle lépcső felé, amire ráleltek.

Elide öt bicegő lépést tett meg a nyitott kapu felé, mielőtt rádöbbent, hogy lehetetlen küldetésre vállalkozott. Nem fogja tudni átszelni a harcmezőt, nem fogja megtalálni őt a végtelennek tetsző síkságon azelőtt, hogy a gát átszakadna, és Lorcant elsodorná az ár. Mielőtt végleg elragadná tőle.

Nem halt meg.

Nem halt meg.

Bárhová utánad megyek.

Elide a kaput fürkészte, az égboltot, hátha meglát egy rukot, ami hajlandó elvinni őt. De mind a fenti szintek irányába szállt, tele katonákkal és gyógyítókkal, néhány magára a hegyre tette le az utasait. Odalent pedig senki sem hallaná meg a segélykiáltásait.

És a katonák nem fognak megállni.

Elide a kapunyílás másik végét pásztázta.

A lovakat, amiket rémült szolgálók hoztak ki az istállóból. Az állatok megrettentek az őket körbevevő pániktól, miközben az emberektől hemzsegő rámpa felé terelték őket.

Egy fekete kanca felágaskodott, nyihogása éles figyelmeztetés volt, mielőtt patáival lecsapott a vezetőjére. Lord Chaol lova. A szolgáló felsikoltott és hátraesett, alig tudta elkapni a kantárt, mielőtt a ló fülét lelapítva lesújtott a patáival.

Elide nem gondolkozott. Nem fontolta meg. A lovak és az istállók felé bicegett.

– Majd én beviszem! – mondta az eszét vesztett férfinak, aki még mindig hátrált a félig megvadult lótól.

A holtra vált arcú szolgáló Elide felé hajította a kantárszárat.

– Sok sikert! – Azzal ő is futásnak eredt.

A kanca – Farasha – olyan erősen megrántotta a fejét, hogy majdnem keresztülhúzta Elide-ot a kövön. De Elide megvetette a lábát, hiába sajgott őrülten, és így szólt a lóhoz:

– Szükségem van rád, tüzes szívű. – Farasha sötét, dühödt szemébe nézett. – Szükségem van rád. – Elcsuklott a hangja. – Kérlek!

És az istenek a tanúi, hogy a ló megdermedt. Rápislogott.

Lovak és szolgálók rohantak el mellettük, de Elide nem mozdult. Megvárta, amíg Farasha lehajtja a fejét, mintegy engedélyt adva.

Lord Chaol hosszú lábainak hála a kengyel elég alacsonyan volt ahhoz, hogy Elide elérje. Visszanyelte a kiáltását, amikor a súlya a sérült bokájára nehezedett, és jelnyomta, felküzdötte magát Farasha elegáns nyergébe. Aprócska áldás, hogy nem volt idejük még lenyergelni a lovakat a csata után. Oldalt merevítők lógtak, nyilván azért, hogy egy helyben tartsák Lord Chaolt, de Elide kioldotta őket. Mindenféle súlytól, ami lelassítaná, meg kellett szabadulnia.

Elide megfogta a gyeplőt.

– A harcmezőre, Farasha!

Farasha hangosan felnyihogott, és az embertömegbe vetette magát.

Katonák ugrottak el az útjukból, de Elide nem állt meg bocsánatot kérni, nem állt meg senkiért, miközben a fekete kancával a kapu felé vágtáztak. Majd keresztül rajta.

És végül ki a síkságra.

60. FEJEZET

Rowan pontosan tudta, hogy a mágiája csupán késleltetné az elkerülhetetlent. Gondolkozott rajta, hogy odarepül a gáthoz, hátha elég ideig egyben tudná tartani, még ha a folyót magát képtelen lenne is megfékezni, de a másik oldalon gyülekező erő... megállíthatatlan volt.

Katonák és gyógyítók rohantak a vár felé, a rukok ide-oda szálltak a harcmezőn, hogy biztonságba juttassák azokat, akiket elsőként sodorna el az ár. De nem lehettek elég gyorsak. Bár nem tudták, pontosan mikor adja meg magát a gát, nem lehettek elég gyorsak.

Vajon Lorcan a menekülők között van, vagy sikerült felmásznia az egyik rukra?

– Az erő volt az egyetlen – mondta Fenrys halkan, megragadva az iszamós falat –, amin Connall-lel megosztoztunk.

– Tudom – felelte Rowan. Nem kellett volna erőltetnie. – Sajnálom.

Fenrys bólintott.

– Azóta képtelen voltam hozzányúlni. Nem... Nem is vagyok benne biztos, hogy tudnám egyáltalán használni megint – magyarázta, majd megismételte: – Sajnálom.

Rowan megpaskolta a vállát. Egy újabb dolog, amiért Maeve megfizet.

– Lehet, hogy meg sem találtad volna.

Fenrys állkapcsa megfeszült.

– Bárhol lehet.

– Akár meg is halhatott – mormolta Hasar hercegnő.

– Vagy megsebesült – vágott közbe Chaol, és a falhoz gurult, hogy szemügyre vegye az alant elterülő harcmezőt és az azon túl, a távolban húzódó gátat.

Aelin néhány lépéssel odébb szintén azt figyelte, véráztatta hajfonatát kibontotta az erős szél. A legrosszabb rémálma, döbbent rá Rowan, hogy képtelen segíteni, hogy végig kell néznie, ahogy mások szenvednek. Semmilyen szó nem enyhíthet a kínon, semmilyen szó nem oldhatja meg a problémát. Nem állíthatja meg az árt.

– Esetleg megkereshetem – ajánlotta Gavriel.

Rowan lerázta a rátelepedő rettegést.

– Kirepülök, megpróbálom megkeresni, aztán szólok, hogy pontosan hol…

– Ne erőlködjetek! – szakította félbe Hasar, és Rowan már majdnem rámordult, amikor a hercegnő a harcmezőre mutatott.

– Már jóval előttetek jár.

Rowan megpördült, a többiek szintúgy.

– Ne! – lehelte Fenrys.

És valóban, Elide ott vágtázott egy ismerős fekete lovon.

– Farasha – mormolta Chaol.

– Meg fog halni – szólalt meg Gavriel, és úgy feszültek az izmai, mintha le akarna ugrani a várfalról, hogy utánavesse magát. – Meg fog...

Farasha átugrott a földön heverő testeken, kerülgette a sebesülteket és a halottakat, Elide pedig ide-oda forgolódott a nyeregben. És ilyen messziről Rowan még ki tudta venni, hogy mozog a szája, hogy újra meg újra ugyanazt a szót harsogja. Lorcan.

– Ha bármelyikőtök lemegy oda – figyelmeztette Hasar –, az ugyanúgy meg fog halni.

Rowan minden egyes ösztöne tiltakozott, a Lorcannel közös gyakorlatozás és háborúk emléke kínozta, de a hercegnőnek igaza volt. Jobb egy életet veszíteni, mint többet. Főleg így, hogy nagy szükség lesz a társaira a háború többi csatájában.

Lorcan is egyetértene – ő tanította meg Rowant, hogy hozza meg az ehhez hasonló nehéz döntéseket.

Aelin viszont nem szólt egy szót sem, mintha mélyen magába szállt volna, miközben a harcmezőt fürkészte.

A kis termetű lovast és a csodálatos hátast, ahogy keresztülvágnak rajta.

Farasha viharként söpört előre, de nem próbálta meg levetni magáról Elide-ot, miközben keresztüldübörögtek a földön heverő testekkel teli síkságon.

– Lorcan!

Elide kiáltását elnyelte a szél, a menekülő katonák és emberek sikolyai, a felettük repülő rukok vijjogása.

– Lorcan!

Minden egyes holttesten fénylő fekete hajat, kemény arcvonásokat keresett. Annyian voltak. A holtakkal teli harcmező végtelennek tetszett, jó néhányan egymáson hevertek.

Farasha átugrott rajtuk, éles fordulatokat vett, miközben Elide ide-oda forgolódott, hogy a környezetüket pásztázza.

Darghan lovak és lovasok vágtáztak el mellettük. Voltak, akik az erőd, akadtak, akik a láthatár szélén húzódó távoli erdő felé igyekeztek.

Farasha ügyesen kerülgette őket, harapással fenyegette azokat, akik az útjába kerültek.

– Lorcan! – Milyen halkan csendült a kiáltása, milyen szánalmasan.

A gát még nem szakadt át.

Bárhová utánad megyek.

És amit mondott neki, azok az ostoba, gyűlöletes szavak… Ő okozta ezt? Ő hozta ezt Lorcan fejére? Valamelyik isten meghallotta volna?

Minden szó szertefoszlott, amikor rádöbbent, hogy nincs a gyilokjárón. Az elmúlt néhány hónap is teljesen semmivé foszlott.

– Lorcan!

Farasha rendületlenül vágtázott előre, fekete sörénye lobogott a szélben.

A gátnak tartania kell még. Tartani is fog. Egészen addig, amíg vissza nem ér Lorcannel az erődbe.

Úgyhogy Elide nem állt meg, nem nézett a fejük felett pengeként lebegő katasztrófa irányába, ami bármelyik pillanatban rájuk zúdulhatott.

Csak ment, ment, ment előre.

A gyilokjárón Chaol nem tudta, mit figyeljen: a gátat, a közelgő pusztítás elől menekülő embereket vagy Perranth ifjú úrnőjét, ahogy az ő lován ülve keresztülvágtázik a harcmezőn.

Meleg kéz érintette a vállát, és meg sem kellett fordulnia, tudta, hogy Yrene az.

– Most hallottam, mi történt a gáttal. Felküldtem Elide-ot, hogy... – A felesége szavai elhaltak, ahogy észrevette a magányos lovast, aki pont ellentétes irányba vágtázott, mint az erőd felé menekülő tömegek.

– Silba óvja meg! – suttogta.

– Lorcan odalent van – felelte Chaol magyarázatképp.

A hím tündérek mind kifeszített íjra emlékeztettek, miközben a fiatal nő apránként haladt a csatamezőn. Annak az esélye, hogy megtalálja Lorcant, ráadásul még azelőtt, hogy átszakad a gát…

De Elide nem torpant meg. Versenyt futott magával a halállal.

Hasar hercegnő halkan így szólt:

– Ostoba egy lány. A legbátrabb, akit valaha láttam, de attól még ostoba.

Aelin nem szólt semmit, a távolba meredt. Mintha visszahúzódott volna saját magába, amikor rádöbbent, hogy ezt a halovány reménysugarat hamarosan elmossa az ár. Ahogyan a barátait is.

– Lorcant Hellas védi – mormolta Fenrys. – És a párja, Anneith vigyázza Elide-ot. Talán megtalálják egymást.

– Hellas lova – jegyezte meg Chaol.

Mind felé fordultak, elszakították a tekintetüket a csatamezőről.

Chaol a fejét rázta, majd a síkságra mutatott, a fekete kancára és lovasára.

– Hellas lovának hívom Farashát. Attól a pillanattól kezdve, amikor először találkoztam vele.

Mintha az, hogy összetalálkozott ezzel a lóval, hogy idehozta, nem is miatta történt volna, hanem emiatt. Hogy most kétségbeesetten keresztülvágtázhasson a végtelen harcmezőn.

Yrene megszorította a kezét, mintha ő értené.

Némaság telepedett a gyilokjáró azon részére, ahol ők álltak. Nem volt már mit mondaniuk.

– Lorcan!

Elide hangja elcsuklott kiáltás közben. Már fogalma sem volt, hányadszorra üvölti a nevét.

Mégsem találta.

A tó felé fordult. A gát irányába. Lorcan biztosan a tavat választotta volna, hiszen, ott könnyebben megvethette a lábát.

Alattuk, körülöttük elmosódtak a testek. Annyi valg hevert idekint. Voltak, akik sápadt kezüket Farasha felé nyújtották.

Mintha meg akarnák ragadni, széttépnék, segítségért rimánkodnának.

A kanca a sárba tiporta őket, csont tört, koponyák roppantak.

Itt kell lennie. Valahol lennie kell. Életben… Sebesülten, de mégis életben.

Elide tudta jól.

A tó szürkén terült el a balján, gúnyos mintája a pokolnak, ami bármelyik percben rájuk szabadulhat.

– Lorcan!

Elérték a csatatér szívét, és Elide lelassította Farashát annyira, hogy felálljon a kengyelben. Fogcsikorgatva tűrte a bokáját kínzó fájdalmat. Még sosem érezte magát ilyen kicsinek, ilyen jelentéktelennek. Egy porszemnyi semmi a pusztulás tengerében.

Elide visszahuppant a nyeregbe, és sarkával mozgásra ösztökélte a lovat, közelebb a csillogó ezüstös víztükörhöz. Lorcan biztosan a tó felé ment.

A ló mozgásba lendült, szügye hatalmas fújtatóként mozgott.

Csak mentek, csak mentek a fekete és arany páncélok, a vér, a hó és a sár közepette. A gát még mindig nem szakadt át.

És ott…

Elide megrántotta a gyeplőt, lelassította a vágtázó lovat.

Ott, nem messze a víz szélétől halott morathi katonák csoportja hevert. Egy egész rajnyi. Egyetlen aranyló páncél sem volt a közelben. Véletlenül sem szóródtak szét egyenletesen a harcmezőn, de máshol igenis akadtak arany foltok a fekete tengerben.

Ott mégsem látott egyet sem. Ahogyan nyilat és lándzsát sem, ami magyarázattal szolgálhatott volna arra, miért esett el ott olyan sok katona.

Valg démonok valóságos útja indult onnan.

Elide követte. Szemügyre vett minden egyes holttestet, minden páncélos fejet. Kiszáradt a szája. Lorcan pusztítása véget nem érőnek tűnt.

Milyen sok katona... Milyen sokkal végzett.

Elide már zihált, mire a valgokkal kikövezett út végére értek, ahol már ismét fel-fel bukkantak az aranyszínű páncélok.

De semmi. Elide megállította Farashát. Gavriel azt mondta, itt látta őt utoljára. Bevetette volna magát a szövetséges csapatok vonala mögé, és onnan mozgott volna tovább?

Lehet, hogy egyszerűen csak elsétált, döbbent rá Elide. Lehet, hogy már az erődben van, vagy Tölgyváldban, és ő teljesen feleslegesen jött ide…

– Lorcan! – sikította Elide olyan hangosan, hogy csoda, nem serkent vér a torkában. – Lorcan!

A gát még mindig tartott. Melyik lesz az utolsó lélegzetvétele?

– LORCAN!

Fájdalmas nyögés felelt hátulról.

Elide megfordult a nyeregben, és a halott valgok sorát pásztázta maga mögött.

Széles, napbarnított kéz nyúlt ki egy jókora halom alól, kapaszkodót keresett az egyik katona mellvértjében. Nem egészen hat méterre tőle.

Zokogás szakadt fel Elide-ból, és Farasha az erőlködő, véres kéz felé ügetett. A ló csúszva megtorpant, vér fröccsent a patájáról. Elide levetette magát a nyeregből, és Lorcanhez botladozott.

Páncél és pengék hasították fel a bőrét, holtak húsa érintette, miközben ellökte a démonok holttestét, nagyokat nyögve a súlyuk alatt. Lorcant félúton találta, a kézből kar lett, majd kettő – és már ő is lökte le magáról a testeket.

Elide épp akkor ért el hozzá, amikor Lorcan nagy nehezen letolt magáról egy katonát, aki elterült rajta.

Egyetlen pillantást vetett a Lorcan törzsét csúfító sebre, és nagyon igyekeznie kellett, hogy ne rogyjon térdre.

Mindenütt szivárgott a vére, a seb nem zárult össze – nem úgy, ahogyan a tündérek mindig meggyógyítják magukat. Borzalmas sérülést szerezhetett, ha minden erejét latba vetve is csak ennyire tudta helyrehozni a szétroncsolódott szövetet.

De nem beszélt erről. Csak annyit mondott:

– Át fog szakadni a gát.

Fekete vér pöttyözte Lorcan hamura vált arcát, fekete szeme elködösödött a fájdalomtól. Elide megvetette a lábát, lenyelte a fájdalomkiáltását, és megragadta a válla alatt.

– Ki kell jutnunk innen!

Lorcanből nedvesen, reszelősen bukott ki a lélegzet, ahogy Elide megpróbálta felemelni. Akár egy sziklával is próbálkozhatott volna, olyan mozdíthatatlan volt, mint az erőd odafent.

– Lorcan! – könyörgött elcsukló hangon. – Ki kell jutnunk innen!

Lorcan lába megmozdult, nyögése szenvedéssel telin szakadt ki belőle. Elide korábban még egy egyszerű nyüszögést sem hallott tőle. Még sosem volt olyan, hogy ne tudott volna egyedül feltápászkodni.

– Állj fel! – szólt rá. – Állj fel!

Lorcan megragadta Elide derekát, és Elide felsikoltott a fájdalomtól, amikor Lorcan súlya ráhelyeződött, a láb- és bokacsontjai összekoccantak. Lorcan még csak térdelő pozícióba sem tornászta magát, amikor megdermedt.

– Állj fel! – környögött Elide. – Állj már fel!

Lorcan sötét pillantása a lóra siklott.

Farasha közeledett feléjük, bizonytalanul lépkedett a holttesteken. Még csak meg sem rezzent, amikor Lorcan megragadta a nyereg alsó szíját, és másik kezével Elide vállára támaszkodva maga alá húzta a lábát.

Szaggatottá vált a légzése. Friss vér szivárgott a hasából, ellepte a kabátján és a nadrágján megalvadó korábbi réteget.

Ahogy emelkedni kezdett, Elide meglátta a háta bal oldalán végigfutó sebet. Szétnyílt a hús – kilátszott a csont.

Ó, egek! Ó, egek!

Elide Lorcan alá lépett, hogy az egész karjával a vállára támaszkodhasson. Égett a combja, sajgott a bokája, de felfelé tolta őt.

Lorcan is húzta magát, Farasha pedig nyugodtan állt. Lorcan ismét felnyögött, megingott a teste.

– Meg ne állj! – sziszegte Elide. – Ne merészelj megállni!

Lorcan kapkodta a levegőt, de lassanként csak maga alá húzta a lábát. Elengedte Elide vállát, és a nyereg után kapott. Abba kapaszkodott.

Csak zihált és zihált, friss vér folyt a hátán is.

Borzalmas útjuk lesz. De nincs más választásuk. Semmilyen egyéb választásuk nincsen.

– Gyerünk, felfelé! – Elide nem hagyta, hogy a hangja megremegjen a félelemtől, a kétségbeeséstől. – Szállj fel a nyeregbe!

Lorcan Farasha sötét oldalának támasztotta a homlokát. Úgy megingott, hogy Elide gyorsan átkarolta a derekát.

– Nem véreztél el! – csattant fel. – Még nem haltál meg. Még nem haltunk meg. Úgyhogy szállj fel a nyeregbe!

Amikor Lorcan nem tett semmit egyebet, mint hogy egyre csak levegőért kapkodott, Elide ismét megszólalt.

– Megígértem, hogy bárhová utánad megyek. Megígértem, ahogy te is megígérted nekem. Eljöttem érted emiatt, ezért vagyok itt. Miattad jöttem ide, felfogod? És ha nem szállunk fel a lóra most azonnal, akkor esélyünk sem lesz megmenekülni az ár elől. Meg fogunk halni.

Lorcan egy szívdobbanásnyi ideig még zihált. És a következőben sem tett mást. De aztán fogcsikorgatva, elfehéredő ujjakkal megemelte annyira a lábát, hogy beletegye az egyik kengyelbe.

Most jött csak a valódi próba: fel kell húznia magát, átlendítenie a másik lábát Farashán, a nyereg túloldalára.

Elide mögé állt, nagyon ügyelt a Lorcan hátán végigfutó iszonyatos sebre. Lába bokáig belesüllyedt a jeges sárba. Nem mert a gát felé nézni. Még nem.

– Szállj fel! – vakkantotta elég hangosan ahhoz, hogy keresztülharsogja a menekülő katonák kétségbeesett kiáltásait. – Szállj már fel a nyeregbe!

Lorcan nem mozdult, remegett a teste.

– Most azonnal szállj fel! – sikította, aztán nyomni kezdte hátulról.

Lorcan üvöltése sokáig csengett még a fülében. A nyereg nyikorgott Lorcan súlya alatt, és vér ömlött ki a sebből, de csak fellendült a levegőbe, a ló háta felé.

Elide minden erejével nyomta őt, és valami megreccsent a bokájában, olyan hevesen, hogy elvakította a fájdalom, levegőt sem kapott tőle. Megingott, elvesztette az egyensúlyát. De Lorcan addigra már felült, a lába a ló másik oldalán lógott. Előrehajolt, a hasát dajkálta, sötét haja olyan mélyre lógott, hogy hozzáért Farasha hátához.

Elide fogcsikorgatva legyűrte a fájdalmat, és kiegyenesedett. Elnézett a távolba.

Hosszú, véres kar takarta el hirtelen a tájat. Egy segítő kéz.

Ügyet sem vetett rá. Felnyomta Lorcant a nyeregbe. Nem fogja lehúzni onnan.

Bicegve hátrált pár lépést.

Aztán nem foglalkozott a fájdalommal, futólépésben megindult Farasha felé, és ugrott.

Lorcan megragadta a kabátja hátulját, és Elide tüdejéből kiszorult a levegő, amikor hassal nekicsapódott a nyereg kemény elejének. Fogódzkodóért kapálózott.

Lorcan karja meg sem rezzent, miközben gyakorlatilag az ölébe húzta. Felnyögött a fájdalomtól, ahogy Elide elhelyezkedett.

De sikerült. Két lába a ló két oldalán volt, úgyhogy megragadta a gyeplőt. Lorcan átkarolta a derekát, szétroncsolt teste masszív falat képezett Elide háta mögött.

Elide végül megkockáztatott egy pillantást a gát felé. Egy ruk szárnyalt sebesen az ellenkező irányba, a lovasa őrülten lengette aranyszínű zászlaját.

Hamarosan. Hamarosan átszakad.

Elide megmarkolta a kantárt.

– A várba, barátom! – mondta neki, miközben sarkával megbökte az oldalát. – A szélnél is sebesebben!

Farasha engedelmeskedett. Elide Lorcannek nyomódott, miközben a kanca vágtázni kezdett, mire újabb fájdalmas nyögés lett a jussa. De Lorcan fennmaradt a nyeregben, hiába szenvedett minden egyes lélegzetvételnél a dübörgő léptek nyomán.

– Farasha, Farasha! – kiáltotta Elide a lónak, miközben az erőd felé vágtáztak, a hegy felé, amibe építették.

Még soha semmi sem tűnt olyan távolinak.

Olyan messze jártak, hogy nem látta, nyitva van-e még a legalsó kapu. Hogy tartja-e valaki, várja-e őket valaki.

Tartsátok nyitva a kaput!

Tartsátok nyitva a kaput!

Elide néma imát mormolt Farasha patáinak minden egyes mennydörgésszerű dobbanásával, miközben keresztülvágtáztak a végtelen síkságon, az elesettek holttestén.

Tartsátok nyitva a kaput!

61. FEJEZET

Lorcan vére, csontjai és lélegzete kínszenvedésről dalolt.

Minden egyes lépéssel, minden egyes alkalommal, amikor Farasha átugrott a holttesteken és a roncsokon, újrakezdődött. Vég nélkül, enyhülés nélkül. Az utolsó csepp erejére is szüksége volt, hogy nyeregben, öntudatánál maradjon.

Hogy továbbra is szorítsa Elide derekát.

Eljött érte. Valahogy megtalálta őt ezen a végtelen csatamezőn.

Képtelen volt nemet mondani, ahogy a nevét kiáltotta, pedig a halál olyan gyengéden tartotta, befészkelte őt az áldozatai közé, és várta az utolsó lélegzetvételét.

És most, ahogy a túlságosan távoli vár felé vágtáztak, olyan sokkal lemaradva a rengeteg katona és lovas mögött, akik szintén a kapu felé menekültek, Lorcan azon gondolkozott, vajon ezek lesznek-e az utolsó percei. Elide utolsó percei.

Eljött érte.

Lorcan oldalra pillantott a tőlük jobbra lévő gátra. A ruklovasra, aki azt jelezte, már csupán percek kérdése, és elszabadul a pokol a síkságon.

Fogalma sem volt, hogyan gyengülhetett meg így a gát. Nem is érdekelte.

Farasha átugrott egy halom valg testen, és Lorcan képtelen volt elfojtani a nyögését, ahogy meleg vér csordult le a mellkasán, a hátán.

Elide egyre csak sürgette a lovat, a lehető legegyenesebb útvonalon haladtak a messzi erőd felé.

Egyik ruk sem jön majd, hogy felkapja őket. Nem, az ő szerencséje véget ért ott, hogy eddig túlélte egyáltalán, hogy Elide megtalálta. Az ereje mit sem ér majd a vízzel szemben.

Feltűnt a menekülő katonák legutolsó sora, aztán Farasha elszáguldott mellettük.

Elide felzokogott, és Lorcan követte a tekintetét.

A vár kapujáig, ami még mindig tárva-nyitva állt.

– Gyorsabban, Farasha! – Elide nem palástolta a hangjában csendülő rettegést, kétségbeesést.

Amint a gát átszakad, kevesebb mint egy percük marad, és eléri őket az árhullám.

Eljött érte. Megkereste.

A világ elcsendesült. A testét kínzó fájdalom semmivé vált. Másodlagossá.

Lorcan a másik karját is Elide köré fonta, és a fülébe suttogta:

– El kell engedned.

Minden egyes szó kínkeserves volt, gyakorlatilag használhatatlanná váltak a hangszálai.

Elide nem szakította el a tekintetét az előttük magasodó várról.

– Nem!

A gyengéd némaság körbefonta Lorcant, elmosta a fájdalom, a csata ködét.

– Muszáj. Muszáj lesz, Elide. Túl nehéz vagyok, és az én súlyom nélkül talán még időben odaérsz az erődbe.

– Nem!

Elide könnyeinek sós illata megtöltötte az orrát.

Lorcan Elide nyirkos nyakához érintette az ajkát, nem foglalkozott a testében felzúgó fájdalommal. A ló vágtázott, csak vágtázott, mintha magát a halált is képes lenne lefutni.

– Szeretlek – suttogta Elide fülébe. – Azóta szeretlek, hogy felvetted azt a fejszét, hogy megöld az ilket. – Forró könnyek szálltak Lorcan felé a levegőben. – És veled leszek... – Elcsuklott a hangja, de csak kimondta a szavakat, a lelkében rejtőző igazságot. – Mindig veled leszek.

Nem félt attól, mi lesz, miután lebucskázik a lóról. Egyáltalán nem félt, ha így Elide elérheti a várat.

Úgyhogy ismét csókot lehelt Elide arcára, és még egyszer, utoljára beszívta az illatát.

– Szeretlek – ismételte, és elhúzta a karját Elide derekától.

Elide rácsapott az alkarjára. Belevájta a körmét, egyenesen a bőrébe, éppolyan hevesen, mint egy ruk.

– Nem!

Nem torzította sírás a hangját. Acélos, megingathatatlan keménységgel csengett.

– Nem! – jelentette ki ismét. Perranth úrnőjének a hangján.

Lorcan próbálta elhúzni a kezét, de képtelen volt lerázni magáról Elide-ot.

Ha leesik a lóról, őt is magával rántja.

Együtt. Együtt fogják lefutni az árat – vagy belehalni.

– Elide…

Azonban Elide a ló oldalába vájta a sarkát.

Az oldalába vájta a sarkát, és felkiáltott:

– SZÁLLJ, FARASHA! – Gyeplő csattant, majd: – SZÁLLJ, SZÁLLJ, SZÁLLJ!

És az istenek meghallgatták az imáját, mert a ló engedelmeskedett.

Mintha maga az isten, amelyik a kancát teremtette, töltötte volna meg a tüdejét a saját lélegzetével, és Farasha előrelendült.

A szélnél is gyorsabban szállt. A halálnál is gyorsabban.

Farasha lehagyta a menekülő darghan lovasságot. A kétségbeesett lovakat és lovasokat, akik mindent beleadva vágtáztak a kapu felé.

Egy pillanatra sem hagyott ki csodálatos szíve, pedig Lorcan tudta, olyan sebesen ver, hogy majd szétrobban.

Már kevesebb mint másfél kilométer állt közöttük és a vár között.

Ám ekkor dobhártyaszaggató, panaszos reccsenés hasította ketté a világot, visszhangot vert a tavon, a hegyek között.

Lorcan az égvilágon semmit sem tehetett, ahogy a bátor, megállíthatatlan ló sem, amikor a gát átszakadt.

Rowan imádkozni kezdett a síkságon lévőkért, a hadseregért, amit hamarosan elmos az ár, hiszen átszakadt a gát.

Yrene néhány lépéssel odébb szintén imát mormolt. Silbának, a kegyes halál istennőjének. Legyen gyors, legyen fájdalommentes!

Hegyméretű víztömeg indult útnak. Ezerévnyi bezártság dühével zubogott a város, a síkság felé.

– Nem érnek ide – sziszegte Fenrys a feléjük vágtázó Lorcant és Elide-ot figyelve. Annyira közel jártak már, annyira nagyon közel… És mégis, az ár másodperceken belül elérheti őket.

Rowan odaállt, hogy végignézze Perranth úrnőjének és a korábbi parancsnokának utolsó pillanatait. Annál többet nem tehet értük, mint hogy végignézi a halálukat, hogy elmesélhesse a történetüket. Hogy ne merüljenek a feledés homályába.

A közeledő hullám zúgása fülsiketítővé vált, még a sok-sok kilométeres távolságból is.

Elide és Lorcan száguldott, Farasha egyik lovat hagyta le a másik után.

Itt fent elkerülik vajon az árhullámot? Rowan körbepillantott a gyilokjárón, felmérve, vajon feljebb kell-e vinnie a többieket, Aelint ahhoz, hogy ne essen bajuk.

Csakhogy Aelin nem volt mellette.

Eltűnt a gyilokjáróról.

Rowan szíve megdermedt. Nem vert többé, ahogy egy vörösesbarna ruk bukott alá az égből, és egyenesen a síkság közepe felé száguldott.

Arcas, Borte rukja. A karmából egy aranyhajú nő lógott.

Aelin. Aelin éppen..

Arcas már majdnem a talajnál járt, amikor kieresztette a karmait. Aelin a földre zuhant, gurult, gurult, aztán talpra ugrott.

Épp a hullám útjában.

– Ó, az istenekre! – lehelte Fenrys, aki szintén észrevette őt.

Mind észrevették.

A királynőt a síkságon.

Ahogy a végtelen vízfal előtt áll.

A vár kövei megremegtek. Rowan kinyújtotta a kezét, hogy megtámassza magát, és még életében nem félt annyira, mint most, amikor végignézte, hogy Aelin a feje fölé emeli a karját.

Tűzoszlop lőtt ki körülötte, fellibbentette a haját is.

Az ár egyre csak zúgott, zubogott felé, a mögötte menekülő hadsereg felé.

Az erőd nem az árhullámtól remegett.

Egyáltalán nem a feléjük zubogó víztömegtől.

Repedések formálódtak a földön, szerteszét futottak. Pókhálószerűen kígyóztak a középpontjuktól, Aelintől.

– A meleg vizű források – lehelte Chaol. – A völgy tele van velük, egészen a föld gyomráig hatolnak.

A föld égő közepéig.

Ismét megremegett az erőd, ezúttal még hevesebben.

Aelin elnyelte a tűzoszlopot. Aztán kinyújtotta maga elé ökölbe zárt kezét.

Mintha az megállítaná a feléjük robogó áradatot.

Rowan ekkor rádöbbent. Akár a társaként, akár carranamként, de tudta.

– Három hónap – lehelte Rowan.

A többiek megdermedtek.

– Három hónap – ismételte, és megremegett a térde. – Három hónapon keresztül ereszkedett egyre lejjebb a mágiájában.

Minden egyes nap, amikor Maeve-nél volt, vasba verve, egyre alább szállt. És azért nem használta az erejét azóta, hogy kiszabadították, mert tovább süllyedt.

A teljes erejét össze akarta szedni. Nem a Zár miatt, nem Erawan miatt.

Maeve kegyelemdöfésére készült.

Már néhány hét alatt is pusztítóvá erősödött a mágiája. Három hónap alatt…

Szent istenek! Szentséges, rohadt istenek!

És amikor a fölé tornyosuló víztömeg nekicsapódik Aelin tüzének, amikor összeütköznek…

– LE A FÖLDRE! – üvöltötte Rowan, átharsogva a zúgó vizet. – LE A FÖLDRE MOST RÖGTÖN!

A társai a kőre vetették magukat, ahogyan mindenki más is, aki hallótávolságon belül tartózkodott.

Rowan belevetette magát az erejébe. Gyorsan és keményen, kisajtolva magából az utolsó csepp mágiát is.

Elide és Lorcan még mindig túl messze járt a kaputól. Több ezer katona járt túl messze a kaputól, ahogy a hullám föléjük magasodott.

Ahogy Aelin kinyújtotta felé a kezét.

Tűz lobbant.

Kobaltszínű tűz. A láng dühödt lelke.

Egy egész árhullámnyi.

Magasabbra hágott, mint a haragos víztömeg, kirobbant Aelinből, és szétfutott oldalra.

A vízhullám belecsapódott. És amikor a víz a tűz falával találkozott, amikor ezerévnyi bezártság ütközött meg három hónapnyival, a világ felrobbant.

Olyan forró gőz csapott át a síkságon, hogy még a húst is leolvaszthatta volna a csontról.

Rowan üvöltve falat képezett maradék mágiájából a gőz útjában, a szél a tó, a hegyek felé iramodott.

A víz megállíthatatlannak tűnt, egyre csak zubogott a lángfal felé, ami azonban jottányit sem engedett neki.

Maeve kegyelemdöfése. Aelin itt használta fel az arra szánt erőt, hogy megmentse a hadsereget, ami talán Terrasen fennmaradását jelentheti. Hogy megóvja a síkságon lévők életét.

Rowan a fogát csikorgatta, zihálva igyekezett összetartani szétfolyó erejét. Kiégés közelített, halálos közelben ólálkodott már.

A dühödt víztömeg újra és újra és újra nekicsapódott a tűzfalnak.

Rowan nem látta, beért-e Elide és Lorcan a várba. Hogy a katonák és lovasok megálltak-e odalent a szájukat tátani.

Hasar hercegnő felemelkedett mögötte.

– Ez a hatalom még csak véletlenül sem áldás.

– Mondd a katonáidnak! – vicsorgott rá Fenrys, aki szintén talpra kászálódott.

– Nem úgy értettem – vakkantotta Hasar, és arcán jól látszott, mekkora csodálattal tölti el a látvány.

Rowan a várfalnak dőlt, erősen lihegett, miközben azon igyekezett, hogy a halálos gőz ne érje el a sereget. Miközben lehűtötte és másik irányba fújta.

Biztos kezek csúsztak a karja alá, Fenrys és Gavriel mellette termett, hogy megtartsa őt.

Eltelt egy perc. Majd egy újabb.

Az ár apadni kezdett. A tűz azonban még mindig lángolt.

Rowan feje lüktetett, kiszáradt a szája.

Elvesztette az időérzékét. Fémes íz töltötte meg a száját.

Az ár tovább apadt, a dühödt víztömeg csillapodni látszott.

A zubogás csobogássá, a sebes folyás csordogálássá szelídült.

Aztán már a tűzfal is zsugorodni kezdett. Egyre lejjebb, lejjebb és lejjebb tolta a vizet. Hadd szivárogjon csak be a föld repedésein.

Rowan térde felmondta a szolgálatot, de mágiájával kitartott addig, hogy a gőzfelhő enyhüljön. Hogy az is csillapodjon.

Betöltötte a síkságot, a világ gomolygó köddé változott. Már nem látszott a középen álló királynő.

Aztán némaság telepedett rájuk. Teljes, tökéletes csend.

Tűz villant a ködön át, kék, majd arany és vörös. Elcsendesített, lüktető ragyogás.

Rowan vért köpött a gyilokjáróra, minden egyes lélegzetvétele üvegszilánkként karistolta a torkát.

A ragyogó lángok elhalványultak, csak a gőz szállt mindenhol. Végül már csak egy vékony tűzoszlop látszott a síkság ködén át.

Nem, nem is tűzoszlop.

Maga Aelin.

Izzott, ragyogott. Mintha annyira átadta volna magát a lángoknak, hogy ő maga is tűzzé vált volna.

A Tűzhozó, suttogta valaki a gyilokjárón.

Köd gomolygott, kavargott, ragyogó képpé változtatta Aelint.

A némaság tiszteletteljessé vált.

Északról gyengéd szél érkezett. A ködfátyol elhussant, és megjelent Aelin.

Belülről ragyogott. Aranyszínben, tincsei lebegtek a fantomszélben.

– Mala örököse – lehelte Yrene.

Odalent a síkságon Elide és Lorcan megtorpant.

A szél még messzebb vitte a ködpárát, megtisztította Aelin mögött a síkságot.

És ahol korábban óriási, gyilkos ár zubogott, ahol halál robogott feléjük, most nem maradt semmi.

Három hónapon keresztül dalolt a sötétségnek és a lángnak, és azok visszaénekeltek neki.

Három hónapon keresztül hatolt olyan mélyre az erejében, hogy addig sosem látott mélységeket fedezett fel. Míg Maeve és Cairn vele foglalkozott, ő ereszkedett. Sosem mutatta nekik, mivel foglalatoskodik, hogy mi gyűlik benne napról napra.

A kegyelemdöfés. Amivel eltörölhette volna a sötét királynőt a föld színéről egyszer s mindörökre.

Még azután is magában tartotta az erejét, hogy kiszabadult a vasból. Az elmúlt hetekben hatalmas erőfeszítésébe került visszafojtani, iszonytató volt a nyomás. Akadtak napok, amikor könnyebb volt, ha némaságba burkolózik. Máskor az öntelt, arrogáns viselkedés segített neki felülemelkedni.

De amikor meglátta az áradatot, amikor látta, hogy Elide és Lorcan inkább a halált választja, csak együtt lehessen, amikor látta a sereget, ami megmentheti Terrasent, ráeszmélt. Érezte a város alatt szunnyadó tüzet, tudta, hogy nem véletlenül jöttek ide.

Ezért jöttek ide.

A gát felől még mindig folyt a víz, de a folyam már ártalmatlanná zsugorodott, kanyarogva kereste az utat a tóhoz.

Nem maradt más.

Aelin felemelte maga előtt izzó kezét, miközben végre-valahára áldott, hűs semmi töltötte meg.

Lassan az ujjhegyeitől lefelé halványodni kezdett a ragyogás.

Mintha újjákovácsolták volna, vissza a saját testébe.

Aelinné.

Kristálytisztán, élesen érzékelte maga körül a világot. Mintha végre újra látna, lélegezne.

A ragyogás lassacskán visszahúzódott a bőrébe, a csontjaiba. A nőbe.

A fehér farkú sólyom már a levegőbe is röppent.

Azonban ahogy a ragyogás teljesen elmúlt, elszivárgott a lábujjai között, Aelin térdre rogyott.

Térdre rogyott a világot betöltő teljes némaságban, és összegömbölyödött.

Homályosan érezte csupán, ahogy erős, ismerős karok kapják fel. Hogy széles, tollas háton, továbbra is a karokba zárva repül.

Hogy keresztülhasítanak az égbolton, miközben az utolsó gőzgomolyok is eltűnnek a délutáni napsütésben.

Aztán édes sötétség köszöntötte.

62. FEJEZET

A crochanek nem széledtek szerteszét.

A Tizenhármakkal együtt repültek délnyugatra, az Agyarhegység külső peremére. Egy újabb titkos táborba, hiszen a másikat már felfedték, nem maradt biztonságos. Így messzebb kerültek Terrasentől, de legalább Morathhoz közelebb értek.

Legalább ennyi megadatott, gondolta Dorian, amikor végre találtak egy helyet, ahol biztonságban tölthették az éjszakát. A wyvernek talán képesek lettek volna továbbrepülni, azonban a crochanek nem tudnak olyan hosszasan a levegőben maradni a seprűiken. Addig repültek, amíg a sötétség már gyakorlatilag elvakította őket, és csak azután szálltak le, hogy a kémek és a crochanek megegyeztek, valóban biztonságos a hely.

Őrszemeket állítottak, mind odalent, mind az égben. Ha a két túlélő matróna ismét támadásba lendülne megalázó vereségük után, akkor biztosan most tennék. A crochanek és Asterin a nap nagy részét azzal töltötték, hogy félrevezető nyomokat hagytak maguk után, de csupán az idő múlásával derül majd ki, hogy valóban megmenekültek-e.

Az éjszaka elég hidegnek bizonyult ahhoz, hogy sátrakat állítsanak, a wyvernek pedig összebújtak a sziklás kiszögellések alatt. És bár bölcsebb lett volna nem gyújtani egyetlen tüzet sem, a gyilkos hideg halállal fenyegetett, úgyhogy Glennis elővette a szent lángot az üveggömbből, ahol utazás közben tartotta, és meggyújtotta a tüzét. A többiek követték a példáját, és bár bizonyos igézetekkel elrejtették a tábort, a tüzeket az ellenséges szemek elől, Dorian jól tudta, hogy a vasfogú matrónák még ezek ellenére is megtalálták őket legutóbb.

Arról nem beszéltek, ezután hova mennek majd. Hogy mit csinálnak majd. Hogy végül szétválnak-e, vagy egy csapatban haladnak tovább.

Manon nem kérte, nem erőltette a szövetséget, hogy vonuljanak hadba. Nem kérdezte, merre repülnek majd, az volt a legfontosabb, hogy minél messzebb kerüljenek a reggeli tábortól.

Holnap viszont, gondolta Dorian, miközben bebújt a takarója alá a fekhelyén, és a saját lángjával melegítette a környezetét, holnap kénytelenek lesznek megvitatni ezeket a dolgokat.

Hiába melegítette a mágia, a kimerültség és a hideg a csontjáig hatolt, miközben hátrahajtotta a fejét a holmijára, amit most párnaként használt.

Már majdnem elnyomta az álom, amikor jéghideg fuvallat bújt be a sátorba, majd azon nyomban el is illant. Azelőtt tudta, ki jött, hogy letelepedett volna mellé, és amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy Manon a térdét felhúzva, azt ölelve ül mellette.

A sátor félhomályába meredt, csak a homlokát ölelő koronából áradó ezüstös fény világította meg a teret.

– Nem muszáj folyton hordanod – jegyezte meg Dorian. – Néha levehetjük.

Arany szempár villant rá.

– Még sosem láttalak koronát viselni.

– Az elmúlt hónapokban nem igazán fértem hozzá a királyi gyűjteményhez. – Dorian felült. – És egyébként is gyűlölöm hordani. Iszonyatosan húzza a fejemet.

Mosolyféleség rajzolódott ki Manon arcára.

– Ez nem olyan nehéz.

– Tekintve, hogy fényből készítették, nem csodálom. – Persze más szempontból súlyos lesz majd az a korona, Dorian tudta jól.

– Szóval most már szóba állsz velem – mondta Manon. Még csak meg sem próbált ügyesen, fondorlatosan témát váltani.

– Korábban is szóba álltam veled.

– Azért, mert most már királynő vagyok?

– Eddig is királynő voltál.

Manon összehúzta aranyszínű szemét, kereste a választ, amit várt. Dorian hagyta, hadd keresse, és viszonozta a gesztust. Manon légzése egyenletesnek bizonyult, most az egyszer mintha könnyedén tartotta volna magát.

– Azt hittem, jobb érzés lesz. Látni, ahogy megfutamodik. – A nagyanyja. – Mit éreztél, amikor megölted apádat?

– Dühöt. Gyűlöletet. – Nem rettent meg a szavaiban rejlő igazságtól, a csúfságuktól.

Manon az alsó ajkába harapott, vasfogaknak nyoma sem volt. Halkan fedte fel ritkán kimutatott bizonytalanságát.

– Gondolod, hogy végeznem kellett volna vele?

– Vannak, akik azt mondanák, hogy igen. De azzal, hogy így megszégyenítetted – gondolkozott el rajta Dorian alaposan –, talán meg is gyengítetted őket és a vasfogú sereget, jobban is, mint ha megölöd. Ha végzel vele, akkor lehet, hogy a vasfogúak neked támadnak.

– A sárgalábú matrónát megöltem.

– Igen, a kékvérű boszorkányt viszont megkímélted, a nagyanyád pedig elmenekült. Ez elég lesújtó vereség. Ha mindannyiukkal végzel, akár csak a nagyanyáddal és a sárgalábú matrónával, akkor a haláluk nemes önfeláldozásnak tűnhetett volna a vasfogúak szemében.

Manon bólintott, aranyszínű szeme természetfelettien tisztán, rezzenéstelenül állapodott meg Dorianen.

– Sajnálom – szólalt meg. – Amiért úgy beszéltem veled, amikor megtudtam, hogy Morathba akarsz menni.

Dorian annyira megdöbbent, hogy csak pislogásra futotta. Annyira megdöbbent, hogy csakis humorral védekezhetett, ezért így felelt:

– Úgy látom, kezd hatással lenni rád a crochanek jólelkűsége, Manon.

Félmosoly lett az ajándéka.

– A háromarcú anya segítsen rajtam, ha valaha is olyan unalmassá válok.

Ám ekkor Dorian derűje szertefoszlott.

– Elfogadom a bocsánatkérésedet. – Manon szemébe nézett, hadd lássa a boszorkány, hogy komolyan gondolja.

Ez elegendőnek bizonyult. És Manon valahogy kiolvasta belőle az utolsó információmorzsát is, amit keresett.

Arany tekintete elmélyült.

– Tehát elmész – lehelte. – Holnap.

Dorian nem próbált hazudni.

– Igen.

Eljött az idő. Manon szembenézett a nagyanyjával, rámutatott, hogy nem ért egyet azzal, amit létrehozott. Ideje, hogy ő is hasonlóképpen tegyen. Nem kellett hozzá sem Damaris megnyugtató melege, sem pedig a holtak szelleme, hogy tudja, eljött az idő.

– Hogyan?

– Nektek, boszorkányoknak van seprűtök és wyvernetek. Én növesztek magamnak saját szárnyat.

Néhány pillanatig csendben maradtak, Manon nem szólt semmit. Aztán kinyújtotta a lábát, és teljesen felé fordult.

– Morath halálos csapda.

– Az.

– Én... Mi nem mehetünk veled.

– Tudom.

Esküdni mert volna, hogy félelem csillan Manon szemében. De nem dühöngött, nem üvöltött rá, még csak nem is vicsorgott. Helyette azt kérdezte:

– Nem félsz attól, hogy egyedül kell odamenned?

– Persze hogy félek. Akinek van egy csepp józan esze, az félne. De úgy gondolom, hogy a küldetésem fontosabb, mint a félelem.

Düh villámlott át Manon arcán, válla megfeszült.

Aztán nyoma veszett, helyette megjelent az, amit Dorian már korábban is látott a nap folyamán – a királynő arca. Nyugodt és bölcs, a szomorúság árnyaival és a tisztánlátás fényével. Manon a fekhelyre pillantott, majd Dorian szemébe nézett.

– És ha arra kérnélek, hogy maradj?

Doriant meglepte a kérdés. Alaposan átgondolta a válaszát.

– Nagyon nyomós indokra lenne szükségem.

Manon a bőrruhája csatjai és gombjai felé nyúlt, aztán elkezdte kioldani őket.

– Nem akarom, hogy elmenj. – Csupán ennyit mondott.

Dorian szíve hangosan dübörgött, ahogy Manon centiméterről

centiméterre fedte fel csupasz, selymes bőrét. Nem csábításból vetkőzött, hanem tálcán nyújtotta számára a lehetőséget.

Megremegtek az ujjai, mire Dorian végre megmozdult, segített neki levenni a csizmáját, a kardövét. A kabátját rajta hagyta, mellének domborulata épphogy kivehető volt a hajtókák között. Egyenetlen ritmusban emelkedtek és süllyedtek, ami csak fokozódott, amikor Manon Dorian felé nyúlt, hogy lesegítse róla a kabátját.

Dorian nem ellenkezett.

Hagyta, hogy Manon lehámozza róla a kabátot, majd az alatta viselt inget.

Odakint süvített a szél.

És amikor egymás elé térdeltek, deréktól felfelé csupaszon, Manon, fején a csillagkoronával, így szólt:

– Szövetséget köthetnénk. Adarlan és a crochanek között. És azok között a vasfogúak között, akik talán engem követnek majd.

Ez a válasz, döbbent rá Dorian. Arra a kérdésre, hogy mégis milyen nyomós okot tud felhozni, hogy maradjon.

Manon megfogta a kezét, és összefűzte az ujjaikat.

Bensőségesebb volt, mint bármi, amit eddig csináltak, sokkal sebezhetőbbé vált, mint korábban bármikor.

– Szövetséget – nyelt nagyot – közted és köztem.

Aranyszín pillantása összefonódott Dorianével, ajánlat csillogott benne.

Házassági ajánlat. Hogy a lehető legerősebb, legtörhetetlenebb módon kössék össze a népüket.

– Nem akarod ezt valójában – felelte Dorian ugyanolyan halkan. – Sosem akarnád leláncolni magadat egyetlen férfi mellett sem.

Látta az igazságot Manon gyönyörű arcán. Hogy valóban így van, egyetért vele. De megrázta a fejét, csak úgy táncolt a fején a csillagfény.

– A crochanek nem ajánlották fel, hogy háborúba repülnek velem. Én pedig még nem mertem őket erre kérni. De ha Adarlan ereje is mellettem állna, akkor azzal talán meggyőzhetném őket.

Ha a mai győzelem nem győzte meg őket, akkor soha semmi nem fogja. Még az sem, ha a királynőjük felajánlja a szabadságát, amire annyira nagyon vágyik.

Viszont hogy Manonban felmerült ez a gondolat egyáltalán…

Dorian az ujja köré csavarta ezüsthajának egyik tincsét. Egy szívdobbanásnyi időre magába itta a látványt.

A felesége lenne, a királynője. Már így is egyenlőek, egy párt alkotnak, annyi szempontból tükröt állít neki. És a szövetségükkel az egész világ láthatná ezt.

De látta a kalitka rácsait is, minden egyes nap egyre közelebb kerülnének, egyre szorosabban fonódnának köré. Aztán teljesen megtörnék Manont, vagy valami olyanná változtatnák, amire egyikük sem vágyik.

– Hozzám jönnél, hogy segíthessünk Terrasennek ebben a háborúban?

– Aelin az életét áldozná, hogy véget vessen a harcnak. Miért kellene neki egyedül áldozatot hoznia?

És itt volt a válasza, hiába nem fogta fel, mit mond.

Áldozat.

Dorian gyors, ügyes mozdulatokkal kigombolta Manon nadrágját. Felfedte a hosszú, széles sebhelyet a hasán.

Vajon ő képes lett volna ugyanazt az önmegtartóztatást gyakorolni, mint ma Manon, amikor szembenézett a nagyanyjával?

Határozottan nem.

Végigsimított a sebhelyen. Végigfuttatta az ujját először a hegen, majd a hasán. Feljebb, egyre feljebb, miközben Manon bőre érdessé vált az ujja alatt. Csak a szívénél állt meg. Ráfektette a tenyerét, Manon mellének íve minden egyes bizonytalan lélegzetvétellel hozzáért.

– Igazad volt – szólalt meg halkan a boszorkány. – Félek. – Manon az övére tette a kezét. – Félek, hogy elmész Morathba, és olyasvalamiként térsz vissza, amit nem ismerek. Olyasvalamiként, amivel végeznem kell.

– Tudom. – Minden egyes lépését ugyanezek a félelmek kísértették.

Manon ujjai Dorian kezére kulcsolódtak, erősebben magához húzta.

Mintha próbálná otthagyni a nyomát zakatoló szívén.

– Ha ilyen szövetséget kötnénk, itt maradnál?

Dorian kihallott minden egyes ki nem ejtett szót.

Úgyhogy végigsimított ajkával Manonén. A boszorkányból halk nyögés tört fel.

Dorian ismét megcsókolta, és Manon nyelve mohón, kutatón fogadta az övét. Aztán a boszorkány a hajába túrt, és mindketten feltérdeltek, hogy félúton találkozzanak.

Manon felnyögött, ujjaival végigsimított a Dorian mellkasát fedő szőrön, meg sem állt a nadrágjáig. Ruhán keresztül simogatta, mire Dorian belenyögött a szájába.

Megszűnt létezni az idő, csak Manon maradt, egy élő penge a karjai között. A nadrágok ugyanolyan sorsra jutottak, mint az ingek és a kabátok a földön, aztán Dorian lefektette Manont a fekhelyére.

Manon a fejéhez nyúlt, hogy levegye magáról a csillogó koronát, de Dorian a fantomérintésével megállította.

– Ne! – szólalt meg elfúló hangon. – Hagyd magadon!

Manon szeme folyékony arannyá vált, szemhéját félig leeresztette, ahogy ott vonaglott alatta, és hátradöntötte a fejét.

Dorian szája kiszáradt, ahogy magába itta a szépséget, ami azzal fenyegetett, hogy teljesen tönkreteszi, minden porcikája sajgott a kísértéstől, hogy a magáévá tegye. Nem a testét, hanem hogy elfogadja, amit Manon felajánlott.

Akkor és ott majdnem igent mondott.

Majdnem olyan önző volt, majdnem annyira mohón vágyta őt, hogy igent mondott. Igen, legyen a királynője. Hogy sose kelljen lemondania erről, hogy ez a csodálatos, harcos boszorkány örökké mellette maradjon.

Manon megragadta, ujjai a vállába mélyedtek, Dorian pedig rámászott, és hevesen megcsókolta.

Manon megemelte a csípőjét, és Dorian mélyre hatolt, a selymes meleg teljesen elfeledtette vele, hogy egy tábor kellős közepén vannak, és királyságokat kell megóvniuk.

Nem vesződött fantomérintésekkel. Teljesen magának akarta, hogy bőr érintsen bőrt.

Manon minden egyes csípőmozdulatára heves, követelőző mozdulattal válaszolt. Maradj! Ez a szó visszhangzott minden egyes lélegzetben.

Dorian megragadta Manon egyik lábát, és magasabbra emelte, hogy közelebb férkőzhessen hozzá. Felnyögött, hogy milyen tökéletes ez most itt, és Manon elnyelte a hangot a csókjával, miközben a fenekére tette a kezét, hogy erőteljesebb, gyorsabb mozgásra ösztökélje.

Dorian megadta Manonnak, amit akart. Megadta saját magának is, amit akart. Újra és újra és újra.

Mintha örökké tarthatna.

Manon éppúgy zihált, mint Dorian, amikor végül szétváltak.

Alig tudta mozdítani a végtagjait, alig kapott elég levegőt, miközben a sátor plafonját bámulta. Dorian, aki éppolyan fáradt volt, mint ő, meg sem próbált beszélgetést kezdeményezni.

Mit is mondhattak volna egymásnak?

Ő elmondott mindent, amit akart. Annyi igaz szót szólt, amennyit csak mert.

Nyomában elégedettséggel vegyes tisztánlátás alakult ki. Már nagyon-nagyon régóta nem érzett ilyesmit.

Dorian zafír tekintete az arcát fürkészte, és Manon odafordult felé. Lassan levette a fejéről a csillagkoronát, és letette maga mellé.

Aztán felhúzta magukra a takarót.

Dorian még csak meg sem rezzent, amikor közelebb húzódott hozzá, erős, izmos testéhez simult.

Nem, Dorian csak némán átkarolta, és még szorosabban magához vonta.

Manon még mindig Dorian lélegzetvételeit hallgatta, amikor az ölelésének melegében álomba szenderült.

Hajnalban kihűlt ágyra ébredt.

Elég volt egyetlen pillantást vetnie az üres helyre, ahol korábban a király feküdt, észrevette, hogy nincs ott sem a holmija, sem az az ősi kard, és tudta.

Dorian Morathba ment. És magával vitte a két rémkulcsot is.

63. FEJEZET

Aedion és Kyllian biztos kézzel tartotta pánikba esett katonái sorát, miközben a Florine partvonalát követve meneteltek.

Nem maradt értelme észak felé futni. Hiszen ismét felhangzottak a csontdobok. És minden egyes múló perccel egyre hangosabbá váltak, Aedion pedig csatasorba állította a légiójukat.

Páncélja lehúzta, miközben az arcvonal felé tartott, mintha kőből készült volna, az ősi kard hiánya az oldalán pedig felért egy levágott végtagéval.

– Tegyél meg nekem egy szívességet! – fordult Aedion Renhez.

Ren épp magára csatolta a tegezét, nem nézett fel.

– Nehogy azt mondd, hogy fussak!

– Sosem tennék ilyet.

Olyan közel jártak már Theralishoz. Milyen találó lenne, ha végül azon a harcmezőn lelné halálát, ahol Terrasen egy évtizeddel ezelőtt elesett. Ha a vérét az a föld szívná be, amelyik az udvara hőn szeretett tagjainak a vérét is, ha a csontjai az övékkel együtt nyugodhatnának, jelöletlenül a síkságon.

– Segítséget kell hívnod.

Ren erre felnézett. Sebhelyes arca sokkal vékonyabb volt, mint hetekkel ezelőtt. Mikor ettek normális ételt utoljára? Mikor pihenték végig az éjszakát? Hogy Lysandra hová tűnt, milyen formát öltött, azt Aedion nem tudta. Nem kereste fel őt előző este, és Lysandra is nagy ívben kerülte.

– Most már nem vagyok senki és semmi – mondta Aedion, ahogy a katonák sora kettévált előttük. A Romlás, a tündérek, a csendes orgyilkosok, a wendlyni és pusztasági harcosok egyaránt. – Te viszont Allsbrook ura vagy. Küldj hírvivőket! Küldd el Nox Owent! Kérj segítséget! Menjenek minden irányba, bárkihez, akit csak találnak. Mondd meg Noxnak és a többieknek, hogy könyörögjenek, ha kell, de mondják el, hogy Terrasennek segítségre van szüksége.

Valójában csak Aelin tehette volna ezt meg, vagy Darrow és a tanácsa, de Aediont ez nem érdekelte.

Ren megtorpant, és vele együtt Aedion is, pedig tudta jól, hogy a katonák minden egyes szavukat hallják. Éles hallásuknak köszönhetően még a távolabb álló tündérek előtt sem maradt titokban semmi. Endymion és Sellene már a balszárny elején állt, arcuk komorrá és elcsigázottá vált. Elvesztették az otthonukat, és most egy újért harcoltak. Már ha egyáltalán túlélhetik ezt az egészet. Vajon mit mondana az apja, hogy végre együtt harcol a népével?

– Jönni fog bárki? – kérdezte Ren, aki ugyanúgy tisztában volt vele, hogy mennyien hallgatják őket. Hogy komor arccal ugyan, de mellettük maradtak, hiába menetelt halál a hátuk mögött.

Aedion a fejére húzta a sisakját, a fém kínzóan hidegnek bizonyult.

– Tíz éve senki sem jött. De talán most eszébe jut valakinek.

Ren megragadta a karját, és közelebb rántotta magához.

– Lehet, hogy már nincs mit megvédeni, Aedion.

– Azért csak kérj segítséget! – Állával a maguk mögött hagyott sorok felé bökött. Ilias az apja orgyilkosai között tisztogatta a pengéjét, végig a feléjük közelítő ellenséget figyelte. Készült arra, hogy még egyszer, utoljára megvesse a lábát ezen a hófedte síkságon, olyan messze a meleg sivatagjától. – Ragaszkodsz hozzá, hogy még mindig a tábornokod vagyok? Akkor ez az utolsó parancsom. Hívj segítséget!

Izom rándult meg Ren állán. De végül így felelt:

– Intézkedem.

Azzal magára hagyta.

Nem búcsúztak el. Már így is elég rosszul állt a szénájuk.

Úgyhogy Aedion egyedül folytatta útját a sereg eleje felé. A Romlás két katonája arrébb lépett, hogy utat engedjenek neki, Aedion pedig felemelte a pajzsát, és tökéletesen beleolvadt egységes sorukba. Fémfalként várták Morathot, rájuk sújt majd le először, legerősebben.

Kavargott a hó, mindent elfedett, ami több mint harmincméteres távolságban járt tőlük.

A csontdobok azonban egyre hangosabban dübörögtek. Hamarosan a föld is remegni kezdett a vonuló sereg bakancsai alatt.

Itt állnak majd ki utoljára előttük, itt, a Florine egy nevesincs mezején. Hogy juthattak idáig?

Aedion kihúzta a kardját, a többiek követték a példáját. A fémcsikorgás keresztülharsogta a süvítő szelet is.

Morath megjelent, egybefüggő fekete fal vált ki a hóból.

Minden egyes lépéssel még többen bukkantak fel mögöttük. Vajon milyen messze van a boszorkánytorony? Mikor fogják bevetni ellenük ismét?

Aedion a katonák érdekében abban reménykedett, hogy gyors és viszonylag fájdalommentes lesz a dolog. Hogy nem rettegnek túl sokáig, mielőtt hamuvá égnek.

A Romlás ezúttal nem verte kardját a pajzsához.

Csak a feléjük vonuló morathi sereg és a dobok zaja töltötte be a teret.

Ha Orynthba mentek volna, amikor Darrow úgy parancsolta, akkor talán túlélik. Akkor átkelhettek volna a hídon, esetleg körbemehettek volna észak felé.

Ez a vereség, ez a rengeteg halál egyedül Aedion vállát nyomta.

Mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából – óriási, borzas fej bukkant fel Galan herceg és megmaradt katonái sorából. Egy szellemleopárd.

Üres, kimerült zöld szempár villant felé.

Aedion fordította el a fejét először. Elég borzalmas ez az egész anélkül is, hogy tudja, Lysandra is itt van. Hogy nyilván ő is addig marad majd, amíg le nem gyűrik.

Aedion azért imádkozott, hogy ő maga essen el előbb. Hogy ne kelljen végignéznie Lysandra halálát.

Morath elég közel ért ahhoz, hogy Ren kiáltása csendült, parancsot adott az íjászainak.

A nyílzáport elnyelte a hó.

Morath válaszképpen kilőtt nyilai elállták a bágyadt napfény útját.

Aedion felemelte a pajzsát, és leguggolt. Minden egyes becsapódásba beleremegtek a csontjai.

Nyögések és sikolyok áradtak a seregből. Amikor a nyílzápor elállt, amikor ismét kiegyenesedtek, sokan képtelenek voltak velük együtt felállni.

Nem csak nyilakat zúdítottak rájuk, nem csak azok hevertek szerteszét a hóban.

Hanem fejek is. Levágott emberi fejek, sok még sisakban. Briarcliffi Ansel üvöltő farkasjelét viselték.

A sereg maradéka, amit ígért. Amire eddig vártak.

Nyilván összefutottak Morathtal – és eltaposták őket.

Kiáltások harsantak Aedion mögött, ahogy a katonákon végigfutott a felismerés. Az egyik női hang kivált a zajból, gyászos jajveszékelése ott visszhangzott Aedion sisakjában.

A bakancsa mellett landoló levágott fej tágra nyílt, opálos szeme az ég felé meredt, szája rémületkiáltásra nyílt.

Hányukat ismerte Ansel? Hány barátot tartott számon közöttük?

De nem most jött el az ideje, hogy megkeresse az ifjú királynőt, hogy együttérzését nyilvánítsa. Hiszen valószínűleg egyikük sem éli túl ezt a napot. Talán Orynthra már a saját katonáinak a feje hullik majd.

Ren újabb nyílzáport rendelt el, de a lövedékek száma nem érhetett fel azzal, ami nem is olyan régen rájuk zúdult. Egy-két esőcsepp csupán a felhőszakadáshoz képest. Jó néhányan eltalálták a célpontjukat, sötét páncélos katonák zuhantak a földre. De rögtön a helyükre is lépett valaki, fogaskerekek voltak csak a borzalmas hadigépezetben.

– Egyként harcolunk! – kiáltott fel Aedion, miután nagy nehezen erőt vett magán, hogy ne foglalkozzon a levágott fejek látványával. – Egyként halunk meg!

Kürt harsant az ellenséges sereg sűrűjéből. A morathi katonák rohanni kezdtek Aedionék arcvonala felé.

Aedion bakancsa a sárba mélyedt, miközben megfeszítette pajzsot tartó karját. Mintha visszatarthatná a láthatárt betöltő áradatot.

Számolta a lélegzetvételeit, tudta, hogy nem maradt már sok hátra. Szellemleopárd morgása zúgott végig a soron, kihívást intézett a rájuk támadó hadsereg felé.

Tizenöt méter. Ren íjászai még mindig dolgoztak, bár egyre kevesebb és kevesebb nyilat lőttek ki. Tíz. Öt.

Aedion élesen beszívta a levegőt. A morathi katonák fekete, feneketlen szeme kivehetővé vált a sisakjuk alatt.

A morathiak kardokat, dárdákat szegeztek rájuk…

Ropogó tűz a sereg bal oldalán.

Aedion seregének bal oldalán.

Aedion nem merte levenni a szemét az ellenségről, ami már majdnem rájuk vetette magát, de a morathi katonák egy része megtette.

Le is mészárolta őket. Ahogy az összes döbbent társukat is, akik az újabb tűzcsóva felé fordultak.

Aelin. Aelin...

A háta mögött felüvöltöttek a katonák. Diadalittasan, megkönnyebbülten.

– Zárjatok össze! – morogta Aedion a mellette álló harcosoknak, majd elhátrált annyira, hogy szemügyre vegye a megmentőjüket, aki végre kiszabadult és biztonságban volt…

Csakhogy nem Aelin nyitott tüzet a balszárnyra.

Nem Aelin osont végig a hófedte folyón.

Hajók töltötték meg a Florine-t, már-már kísértetiesnek tűntek a kavargó hóesésben. Néhányon a közös armada zászlaja lobogott.

De rengeteg, annyira sok hajó volt, hogy Aedion össze sem tudta számolni, amit kobaltszínű lobogó díszített, rajta a zöld tengeri sárkánnyal.

Rolfe hajóhada. A mikéniek.

Az ősi tengeri sárkányok azonban, akik egykor velük harcoltak, nem bukkantak fel. Csak halandó katonák vonultak a havon, mindegyiknél ismerős fegyver, szájukon sál.

Tűzlándzsák.

Kürt harsant a folyó felől. Aztán a tűzlándzsák perzselő lángokat vetettek a morathi katonákra, mintha a pokol mélyéről húznák fel őket. Sárkányok, mindannyian, tüzet okádtak az ellenségre.

A tűz megolvasztotta a páncélt és a húst. Felégette a démonokat, akik annyira rettegnek a melegtől és a fénytől.

Mintha földművesek égették volna fel learatott szántóikat a télre, Rolfe mikéni csapata úgy haladt előre, tűzlándzsáik egy pillanatra sem pihentek, amíg hosszú falat nem alkottak Aedion és az ellenségük között.

Morath sarkon fordult, és menekülni kezdett.

Szó szerint rohantak, figyelmeztető kiáltásaik túlharsogták még a ropogó lángokat is. A Tűzhozó felfegyverezte őket! Újra lobog a lángja!

Az ostobáknak eszébe sem jutott, hogy ez nem mágia – egyszerűen csak szerencse és tökéletes időzítés egyvelege.

Ismerős hang csendült:

– Gyorsan! Fel a fedélzetre, mindenki! – Rolfe.

A hajók közel húzódtak a folyóparthoz, pallókat eresztettek le, csónakokat küldtek értük.

Aedion nem pocsékolta a drága időt.

– A folyóhoz! Az armadához!

A katonák nem tétováztak. Rohantak a várakozó hajóhad felé, bármelyik hajóra, amelyiket csak elérhették, beugrottak a hosszúkás csónakokba. Káoszba fulladt minden, teljes fejetlenség uralkodott, azonban most, hogy Morath – ki tudja, mennyi időre, de mégis – visszavonulót fújt, Aediont nem érdekelte.

Ő maga ott maradt a frontvonalon, gondoskodott róla, hogy egyetlen katona se maradjon le.

A sor végén Galan herceg és egy foltos bundájú alak ugyanezt tette. Mellettük vörös tincseket fújt a szél, Briarcliffi Ansel még mindig a kardját fogta az ellenségre. Könnyek csorogtak szeplős arcán. Az ő embereinek levágott feje hevert szerteszét a hóban körülötte.

És előttük, még mindig tüzet okádva Rolfe mikéni serege húzta az időt számukra, hogy visszavonulhassanak.

Minden egyes másodperc egy örökkévalóságnak tűnt, azonban a csónakok lassan csak megteltek. A sereg apránként elhagyta a partot, és minden egyes eltűnő csónak helyébe újat küldtek. Rengeteg tündér átváltozott, ragadozó madarakként repültek a folyó felett a szürke égbolton.

És amikor már nem maradt több egy maréknyi csónaknál, Rolfe felordított egy gyönyörű hajó orrából, amelynek árboca támadó tengeri sárkányt formázott:

– Visszavonulni! Mindannyian!

A tűzlándzsás mikéniek gyorsan hátráltak, bemásztak a partra érkező csónakokba.

Lysandra és Ansel velük szaladt, és Aedion sem maradt le. Élete leghosszabb sprintje volt.

De aztán végre rálépett Rolfe hajójának a pallójára. A folyó elég mély volt ahhoz, hogy egészen a partig hajózhassanak. Lysandra, Galan és Ansel már előtte járt, és Aedion szinte még rá sem lépett a fedélzetre, amikor már emelték is fel mögötte a pallót. Alattuk, körülöttük mikéniek ugrottak a hosszúkás csónakokba, majd eszeveszett tempóban evezni kezdtek. Egyetlen katonát sem hagytak maguk mögött. Csakis az elesetteket.

Fény villant, és Aedion még épp időben pördült a hajó kormánya felé ahhoz, hogy lássa, ahogy Lysandra szellemleopárdból nővé változik, méghozzá anyaszült meztelenné.

Rolfe becsületére váljon, hogy csupán enyhe meglepettség tükröződött az arcán, amikor Lysandra a nyakába borult. És ismét a javára szóljon, hogy a kalózok fejedelme Lysandra köré terítette a köpenyét, mielőtt visszaölelte.

Aedion odasietett hozzájuk. Lihegett, és úgy megkönnyebbült, hogy majdnem odahányt a fénylő deszkákra.

Rolfe eleresztette Lysandrát, és teljesen átadta neki a köpenyét. Miközben az alakváltó bebugyolálta magát, Rolfe így szólt:

– Úgy láttam, nem ártana kihúzni titeket a csávából.

Aedion magához húzta a kalózfejedelmet, aztán biccentett

Rolfe kesztyűs keze felé.

– Gondolom, a térképednek köszönhetjük.

– A jelek szerint másra is jó, nem csak fosztogatásra. – Rolfe elvigyorodott. – Suriai Ravi és Sol talált meg minket az északi határnál – vallotta be. – Azt gondolták, bajban lehettek, úgyhogy erre küldtek minket. – A hajába túrt. – Ők ott maradtak a hajóhad maradékával, őrzik a partvonalakat. Ha Morath a tenger felől támad, esélyük sem lesz megvédeni Terrasent. Ezt nekik is elmondtam, mégis ideküldtek. – A kalózfejedelem napbarnított arca megfeszült. – Úgyhogy most itt vagyok.

Aedion szinte oda sem pillantott a matrózok és katonák sorára, akik azon igyekeztek, hogy minél hamarabb elérjék a folyó másik végét, – Köszönjük! – lehelte. És hála az isteneknek Raviért és Solért!

Rolfe a fejét rázta, miközben a továbbra is visszavonuló morathi hadsereget figyelte.

– Megleptük őket, de sokáig nem tartja majd őket vissza.

Lysandra Rolfe mellé lépett. Aedion próbált nem összerezzeni csupasz lába és szabadon maradt válla láttán, miközben a folyó menti csípős szél ostorozta őket.

– Elég, ha eljutunk Orynthba, be a falak mögé. Onnan már össze tudjuk szedni magunkat.

– Az egész sereget nem tudom elvinni Orynthba – mutatott Rolfe a túlparton lévő katonák felé. – De titeket odavihetlek, ha szeretnétek korábban odaérni, hogy felkészüljetek. – A kalózfejedelem a partot fürkészte, mintha keresne valakit. – Nincs itt, igaz?

Lysandra a fejét rázta.

– Nem, nincs.

– Akkor majd megoldjuk valahogy – mondta Rolfe. A hidegvérű kapitány mintaképe. Tengerzöld szeme Briarcliffi Anselre siklott, aki a hajókorlátnál állt, és a hóban heverő, levágott fejek felé meredt.

Egyikük sem szólt egy szót sem, amikor az ifjú királynő térdre ereszkedett, páncélja hangosan koppant a fedélzeten, és fejet hajtott.

Aedion mormolva így szólt:

– Hadd szóljak a csapatoknak, hogy menjenek Orynthba, aztán elhajózunk a városba!

– Majd én – szólalt meg Lysandra, rá sem pillantva.

Mást nem mondott. A köpeny a deszkákra hullott, és sólyommá változott, hogy aztán egyenesen Kyllianhez repüljön, aki épp akkor mászott ki egy csónakból. Váltottak pár szót, majd Kyllian Aedion felé fordult, és felemelt kézzel búcsút intett.

Válaszképp Aedion is felemelte a sajátját, aztán Lysandra ismét visszaváltozott. Amikor megérkezett a hajóra, megint felvette az emberi alakját, felkapta a földről a köpenyt, és Anselhez sétált.

Az alakváltó néma csendben a királynő páncélos vállára tette a kezét. Ansel még csak fel sem pillantott.

Aedion Rolfe-hoz fordult:

– Mennyi tűzlándzsa van még?

A kalózok fejedelme elszakította a tekintetét Anseltől, és a mögöttük egyre halványodó fekete seregre nézett. Megfeszült a szája.

– Nem elég ahhoz, hogy kibírjunk vele egy ostromot.

És még a tűzlándzsákkal sem mennek majd semmire, az égegyadta világon semmire, amikor a boszorkánytornyok elérik Orynth falait.

64. FEJEZET

Yrene keze még órákkal később is remegett.

A katasztrófa miatt, ami hajszál híján elsöpörte őket, a halálesetek miatt, amiknek az árhullám előtt szemtanúja volt, a síkságra kiálló királynő ereje miatt. A herceg ereje miatt, aki megakadályozta, hogy a gőz élve felfőzzön bárkit, aki az útjába kerül.

Yrene az ezután következő káosz során ismét belevetette magát a gyógyításba. Otthagyta a kagán gyerekeit és a parancsnokaikat, birkózzanak meg ők a helyzettel, és visszatért a nagycsarnokba. A gyógyítók a harcmező felé iramodtak, keresték a segítségre szorulókat.

Mindegyikük, minden egyes ember az erődben, az égben és a harcmezőn egyre a két hegycsúcs közötti, mostanra üres rést figyelte. Az elárasztott, lerombolt várost, az élet és halál között húzódó vonalat. A víz és a törmelék szinte egész Anielle-t elpusztította, előbbi most már csörgedezve haladt az Ezüst-tó felé.

Jól láthatták, mi maradt volna belőlük, ha nincs ott Aelin Galathynius.

Yrene térdelve egy ruklovas fölé hajolt, a nő mellkasát felhasította odalentről egy penge, és kinyújtotta véres, fénylő kezét.

Tiszta, ragyogó mágia ömlött a nőbe, begyógyította a szétszaggatott bőrt és izmokat. A vérveszteség miatt időbe telik majd, mire felépül, de annyi azért nem folyt el, hogy Yrene kénytelen legyen a pótlására áldozni az energiáját.

Hamarosan pihennie kell. Legalább néhány órányit.

Megkérték, hogy vizsgálja meg a királynőt, miután Rowan herceg a szobájába cipelte őt. A síkságról Nesryn hozta fel őket. Yrene keze végig remegett, miközben végighúzta Aelin öntudatlan teste felett.

Nem látott semmiféle problémát, csak az a néhány már gyógyulófélben lévő vágás és seb volt, amit a csatában szerzett. Csak egy alvó, fáradt nő feküdt előtte.

Akinek az ereiben egy isten hatalma folyt.

Yrene ezután Rowan herceget is megvizsgálta, aki sokkal rosszabbul festett, combját hosszú seb csúfította. De a herceg elhessegette, azt állította, hogy túlságosan közel került a kiégéshez, és neki is csak pihenésre van szüksége.

Úgyhogy Yrene magukra hagyta őket, hogy másokon segíthessen.

Lorcanen, akinek a sebei… Yrene kénytelen volt odahívni Hafizát is, hogy segítsen neki. Hogy kölcsönözzön neki némi erőt, mivel Yrene-é annyira kiapadt már.

Az öntudatlan harcos, aki állítólag lezuhant Farasháról, épp miután Elide-dal belovagoltak a kapun, még csak meg sem rezzent, miközben dolgozott rajta.

Ennek már jó néhány órája lehetett. Yrene úgy érezte, napok teltek el azóta.

Igen, pihennie kell.

A csarnok végében kialakított mosdóhely felé indult, teljesen kiszáradt a szája. Egy kis víz, ennivaló és talán némi szunyókálás. Aztán vissza is térhet a munkához.

Ám ekkor kürt harsant odakint, tisztán, élesen.

Mindenki megtorpant – aztán az ablakhoz rohant. Yrene mosolya kiszélesedett, amikor helyet talált magának, hogy ő is kipillanthasson a csatamezőre.

A kagán hadseregének másik fele vonult feléjük, élükön Kashin herceggel.

Hála az isteneknek! A csarnokban mindenki hasonlókat mormogott maga elé.

Az erődben üdvözlő választ dalolt egy másik kürt.

Nem csak egy hadsereg menekült meg ma, döbbent rá Yrene, miközben visszaindult a mosdóhely felé. Ha az ár elérte volna Kashint…

Mindannyian annyira nagyon-nagyon szerencsések.

Yrene mégis elgondolkozott, vajon meddig tart ki a szerencséjük.

Vajon mellettük marad-e, miközben erőltetett menetben észak felé haladnak, egészen Orynth falaiig.

Lorcan halkan felnyögött, amikor kiszabadult a sötétség meleg, súlyos öleléséből.

– Szerencsés vagy, te nyomorult!

Túl korai. Túlságosan korai még ahhoz, hogy Fenrys vontatott szavait hallja, hiszen az imént még a halál markában volt!

Résnyire nyitotta fél szemét, és látta, hogy egy szűk helyiség priccsén fekszik. Magányos gyertya világította meg a helyiséget, fénye táncot járt a tündérharcos aranyhaján, aki az ágy lábánál ült egy fából faragott székben.

Fenrys vigyora fehér csíknak tűnt.

– Egy teljes napra kifeküdtél. Én húztam a rövidebbet, nekem kell vigyáznom rád.

Hazugság. Bármi oka legyen is rá, Fenrys maga döntött úgy, hogy idejön.

Lorcan nagyon óvatosan megmoccant.

Nem köszöntötte fájdalom, csupán egy tompa lüktetés a háta mentén és némi feszülés a hasán. Felemelte a kezét annyira, hogy felemelje magáról a gyapjútakarót, ami alatt meztelennek bizonyult. Ahol korábban a beleit látta, most csupán széles, vörös sebhely éktelenkedett.

Lorcan visszaejtette a fejét a párnára.

– Elide. – A lány neve reszelősen hagyta el a nyelvét.

Az utolsó emlékképe az, hogy átlovagolnak a kapun, miután Aelin Galathynius istentelen ereje kifogyott. Aztán magával ragadta az öntudatlanság.

– A gyógyítóknak segít a nagycsarnokban – nyújtotta ki Fenrys a lábát maga előtt.

Lorcan lehunyta a szemét. Ami eddig a mellkasát feszítette, most megenyhült.

– Tekintve, hogy nem haltál meg… – szólalt meg Fenrys, ám ekkor Lorcant elnyomta az álom.

Jóval később ébredt csak fel. Hogy órák vagy napok teltek-e el, azt nem tudta.

A gyertya már majdnem csonkig égett a keskeny ablakpárkányon. Tehát órák csupán. Már ha nem aludt olyan sokáig, hogy kicserélték azóta a gyertyát.

Nem érdekelte. Hiszen a gyér fényben kis termetű nőt pillantott meg, hason feküdt a priccs végében, félig a fából készült székben ülve, ahol korábban Fenrys is volt. Fejét a karjába fúrta, egyik kezét felé nyújtotta. Csupán centiméterek választották el az ujjaikat egymástól.

Elide.

A lány sötét haja szétterült a takarón, Lorcan lábszárán, és eltakarta az arca nagy részét.

Lorcan teste még mindig sajgott, össze is rezzent, amikor kinyújtotta a kezét, csak annyira, hogy elérje Elide ujjait.

Hidegnek tűntek, az ujjvégei annyival kisebbnek, mint az övé. Megrezzentek, vissza is húzta őket, amikor hirtelen, éles lélegzetvétellel felébredt.

Lorcan alaposan megfigyelt minden egyes arcvonást, miközben Elide grimaszolva próbálta kimozgatni a nyakába állt görcsöt. De aztán Elide tekintete megállapodott rajta.

Megdermedt, amikor rájött, hogy Lorcan őt nézi, hogy ébren van, és teljesen lenyűgözi a nő, aki a poklon is keresztüllovagolt, hogy megtalálja őt…

Fáradtnak tűnt. Kimerültnek, mégis felszegte az állát.

Lorcan nem tudott mit mondani. A ló hátán ülve már úgyis mindent bevallott neki.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Elide.

Fájt mindene. Kimerült. Mégis, mivel arra ébredt, hogy Elide ül az ágyánál…

– Életben vagyok – felelte, és nagyon komolyan gondolta.

Elide arca kifürkészhetetlen maradt, még akkor is, amikor végigpillantott Lorcanen. A takaró lecsúszott róla annyira, hogy kilátsszon a felsőteste nagy része, de a varas sebet a hasán még takarta. Ennek ellenére Lorcan még sosem érezte magát ennyire meztelennek.

Nehéz volt egyenletesen venni a levegőt, miközben Elide ilyen vesébe látó pillantással méregette őt.

– Yrene azt mondta, meghaltál volna, ha nem érnek oda hozzád akkor, amikor…

– Meghaltam volna – felelte Lorcan reszelős hangon –, ha nem nézel szembe a pokollal is azért, hogy megtalálj.

Elide a szemébe nézett.

– Ígéretet tettem.

– Igen, ezt említetted.

Csak nem színfolt rajzolódott ki sápadt arcára? De azért nem hátrált meg.

– Te is mondtál pár érdekes dolgot.

Lorcan megpróbált felülni, de a próbálkozásra hirtelen fájdalomhullám felelt.

Elide magyarázattal szolgált:

– Yrene figyelmeztetett, hogy bár a sebeket meggyógyították, a fájdalom egy része még megmarad.

Lorcan fogcsikorgatva leküzdötte a hasába, a hátába hasító fájdalmat. Nagy nehezen sikerült felkönyökölnie, és ezt elegendőnek is ítélte.

– Jó régóta nem sérültem már meg ilyen súlyosan. Teljesen el is felejtettem, milyen kellemetlen.

Elide ajkát halovány mosoly görbítette.

Lorcan szíve kihagyott egy ütemet. Hosszú-hosszú hónapok óta az első mosolya. Azóta, hogy a hajón megérintette a kezét, amikor ott ringatóztak a függőágyakban.

Elide mosolya eltűnt, ám az arcát továbbra is pír színezte.

– Komolyan gondoltad? Amit mondtál.

Lorcan a szemébe nézett. Hagyta, hogy valamiféle belső fal összedőljön benne. Csakis Elide-ért. Ezért az éles szemű, ravasz kis hazudozóért, aki képes volt kijátszani minden egyes védelmi vonalát és szigorú szabályát. Hagyta, hadd üljön ki mindez az arcára. Hadd lásson Elide mindent, úgy, ahogyan korábban még soha senki.

– Igen.

Elide szája megfeszült, de nem bosszúságból.

Úgyhogy Lorcan halkan így folytatta:

– Minden egyes szót komolyan gondoltam. – Dübörgött a szíve, olyan hevesen, hogy csoda, Elide nem hallotta. – És ez így is lesz minden egyes nap, amíg át nem lépek a túlvilágra.

Lorcan nem kapott levegőt, miközben Elide óvatosan kinyújtotta a kezét. És összefűzte az ujjaikat.

– Szeretlek – suttogta a lány.

Lorcan hálás volt, hogy fekszik. Biztos, hogy másképpen térdre esik ettől az egyetlen szótól. Még így is elfogta a késztetés, hogy meghajoljon előtte, ősi, gonosz szívének valódi tulajdonosa előtt.

– Azóta szeretlek, mióta kiálltál mellettem Vernon és az ilkek ellen – folytatta Elide. A szemében villanó fény kiszorította

Lorcan tüdejéből a levegőt. – És amikor azt hallottam, hogy ott vagy valahol a csatamezőn, egyre csak az járt a fejemben, hogy ezt elmondhassam. Semmi más nem számított.

Régebben felhorkant volna.

Kijelenti, hogy ennél jóval fontosabb dolgok is léteznek, főleg ebben a háborúban. És mégis, most, hogy Elide keze az övét szorította... Mindennél értékesebbnek tűnt.

Lorcan hüvelykujjával végigsimított Elide kézfején.

– Sajnálom, Elide. Mindent.

– Tudom – felelte a lány halkan, és arcát nem torzította megbánás vagy fájdalom. Csak a tiszta, rendületlen nyugalom ragyogott rajta. Annak az úrnőnek az arca, akivé válik, aki már lett belőle, aki bölcsességgel és együttérzéssel irányítja majd Perranthot.

Percekig bámulták egymást. Egy áldott örökkévalóságig.

Aztán Elide elhúzta a kezét, és felállt.

– Jobb, ha megyek, és segítek Yrene-nek.

Lorcan elkapta a kezét.

– Maradj!

Elide felvonta sötét szemöldökét.

– Csak a nagycsarnokba megyek.

Lorcan ismét végigsimított Elide kézfején a hüvelykujjával.

– Maradj! – lehelte.

Egy pillanatra azt hitte, nemet mond, és felkészült rá, hogy megbékéljen ezzel, hogy elfogadja, az elmúlt néhány percben értékesebb ajándékot kapott, mint amit megérdemelt.

De aztán Elide leült a priccsre, épp Lorcan válla mellé, és végigsimított a haján. Lorcan lehunyta a szemét, belehajolt Elide érintésébe, és képtelen volt megállítani a mellkasa mélyéről feltörő mély morgást.

Elide halkan felnyögött, mintha különösnek tartaná ezt, vagy talán annál többnek is, és ismét megsimogatta Lorcant.

– Mondd ki! – suttogta, és ujjai megdermedtek a hajában.

Lorcan kinyitotta a szemét, és Elide-ra nézett.

– Szeretlek.

Elide nagyot nyelt, Lorcan pedig a fogát csikorgatva ülő helyzetbe tornászta magát. Olyan közel ültek egymáshoz, teljesen el is felejtkezett róla, mennyivel nagyobb nála. A lovon ülve felért egy természeti csapással, egy dühöngő viharral. A takaró veszélyesen mélyre csúszott, de Lorcan nem nyúlt hozzá, az ölében hagyta.

Látta, hogy Elide lenéz. Hogy hosszan végigméri őt a felsőteste mentén. Már-már érezte, ahogyan minden egyes izmon és hegen megállapodik a tekintete.

Mély nyögés tört ki belőle, miközben Elide továbbra is őt nézte. A lány olyasmire vágyott, amit ebben az állapotában semmiképpen sem adhatott meg neki. És talán Elide sem lett volna képes megadni neki, hiába vallották be egymásnak azt, amit.

Azonnal megingott az elhatározása, amikor Elide kissé remegőn végigsimított a hasát csúfító új sebhelyen.

– Yrene azt mondta, talán örökké megmarad a nyoma – jegyezte meg, aztán, hála az égnek, leeresztette a kezét.

– Akkor ez a sebhely lesz a legbecsesebb számomra.

Fenrys könnyesre röhögné magát, ha hallja, hogy ilyesmiket mond, de Lorcant ez hidegen hagyta. A pokolba mindannyiukkal!

Elide ajkán ismét apró mosoly jelent meg, és Lorcan a takarót markolta, hogy visszafogja magát, és ne hajoljon oda megízlelni azt a mosolyt, hogy ne a saját szájával mutassa ki, mennyire imádja.

Ez az új, törékeny kapcsolat közöttük... A világ minden kincséért sem tenné kockára.

Szerencsére Elide-nak nem voltak ilyen aggodalmai. A legkevésbé sem, hiszen az arcához emelte a kezét, és végigsimított rajta a hüvelykujjával. Lorcan minden egyes lélegzetvétellel önuralomért küzdött.

Teljesen mozdulatlan maradt, amikor Elide közelebb hajolt hozzá. Amikor az ajkához érintette a sajátját.

Aztán elhúzódott.

– Pihenj, Lorcan! Amikor felébredsz, itt leszek.

Bármit kért volna is tőle, megadja. Az égvilágon bármit.

Túlságosan felzaklatta az a gyengéd, gyönyörű csók ahhoz, hogy szavakkal bajlódjon, úgyhogy inkább visszafeküdt.

Elide elmosolyodott a tökéletes engedelmesség láttán, és mintha képtelen lenne visszafogni magát, ismét odahajolt hozzá.

Most hosszabban megcsókolta. Ajkával végigsimított az övén, és amikor enyhe nyomást gyakorolt rá, gyengéden kérte, Lorcan válasszal szolgált.

Elide íze azzal fenyegetett, hogy teljesen tönkreteszi őt, és amikor nyelvével bátortalanul végigsimított az övén, ismét morgás tört fel mélyről a mellkasából. De Lorcan hagyta, hadd fedezze fel őt Elide lassan, gyengéden, megadta neki, bármit kért is tőle.

És amikor Elide ajka követelőzőbbé, amikor a lélegzete szaggatottá vált, Lorcan felemelte a kezét, hogy Elide tarkójára csúsztassa. Elide átadta magát neki, és halk nyögése hallatán Lorcan úgy érezte, menten kiugrik a bőréből.

Keze lejjebb siklott Elide tarkójáról, végig a hátán, kiélvezte a meleg, megtörhetetlen testet a sok-sok réteg ruha alatt. Elide a tenyeréhez nyomta a hátát, és újabb halk nyögés szakadt fel belőle. Mintha ő is éppúgy vágyna Lorcanre.

De ekkor Lorcan nagy nehezen elhúzódott. Nagy nehezen visszahúzta a kezét a derekáról. Kissé zihálva, ugyanazt a levegőt szívva lehelte a szájára:

– Később. Menj, segíts a többieknek!

Amikor Elide ránézett, sötét szemében vágy fénylett, és Lorcan megigazította a takarót az ölében.

– Menj, segíts a többieknek! – ismételte. – Itt leszek, amikor már elfáradsz, és lefeküdnél.

Kimondatlan ajánlat lebegett közöttük, és Elide elhúzódott, hogy ismét alaposan szemügyre vegye.

– Hogy együtt aludjunk, nem több – pontosított Lorcan, és meg sem próbálta palástolni a tekintetében egyre terjedő forróságot. – Legalábbis egyelőre.

Egészen addig, amíg Elide készen nem áll. Amíg azt nem mondja, amíg azt nem mutatja, hogy mindent szeretne megosztani vele. Hogy minden szempontból átadja magát neki.

De addig is szerette volna, ha itt van mellette. Ha vele alszik, hogy vigyázhasson rá. Hogy Elide is vigyázhasson rá.

Elide elpirult, miközben felállt, remegett a keze. Nem a félelemtől, hanem pontosan attól az erőfeszítéstől, amit Lorcantől is megkívánt, hogy ne nyúljon utána.

Nagyon szeretné elvenni a józan eszét. Apránként megtanítani neki mindent, amit a gyönyörről, a vágyról tud. És úgy sejtette, ő is rengeteget tanulhatna Elide-tól.

Elide mintha kiolvasta volna mindezt az arcából, mert még jobban elvörösödött.

– Akkor majd később – lehelte, és bicegve megindult az ajtóhoz.

Lorcan mágiájának töredéke Elide bokája köré fonódott. A bicegés szertefoszlott.

Amikor Elide a kilincsre tette a kezét, apró, hálás biccentéssel így szólt:

– Hiányzott már.

Lorcan felfogta a ki nem mondott igazságot, miközben Elide kilépett a zsúfolt folyosóra.

Hiányoztál már.

Lorcan arcára kiült ritka mosolyainak egyike.

65. FEJEZET

Dorian Morathba ment.

Saját maga növesztette szárnyakon röppent el a táborból. Valamiféle kis termetű, átlagos madarat választhatott, Manon tudta jól. Olyasmit, ami nem szúr szemet a Tizenhármaknak. Manon a tábor szélén állt, észak felé nézett.

Ropogó hó jelezte, hogy Asterin közeledik.

– Elment, igaz?

Manon bólintott, nem találta a szavakat. Mindent felajánlott neki, és azt hitte, Dorian is el akarja fogadni. Azt hitte, el is fogadta, tekintve, hogy mit csináltak utána.

Mégis kiderült, hogy búcsúzásnak szánta. Egy utolsó együttlét azelőtt, hogy a halál markába repül. Nem fogja kalitkába zárni Manont, nem fogadja el, amit felajánlott neki. Mintha jobban ismerné, mint ő saját magát.

– Utánamegyünk?

A tábor készülődni kezdett a hajnali nap fényében. Ma… Ma eldöntik, merre tovább. Ma összeszedi a bátorságát, és megkéri a crochaneket, hogy kövessék. Vajon engednek neki?

De hogy Morathba menjenek, ahol jóval azelőtt felfedezik őket, hogy egyáltalán odaérnének, hogy visszarepüljenek abba a pokolba…

A nap teljes aranyló valójában megmutatkozott, mintha magányos hangja lenne a világot betöltő dalnak.

Manon szólásra nyitotta a száját.

– Terrasen segítséget kér! – harsant egy fiatal crochan hangja a táborban.

Manon és Asterin megpördült, és a többiek is így tettek, miközben a boszorkány Glennis sátra felé rohant. Az idős vezető előlépett, a fiatal boszorkány pedig lefékezett. Őrszem volt, ez kétségtelen, teljesen kifulladt, haját szétzilálta a futás.

– Terrasen segítséget kér! – lihegte, miközben megtámaszkodott a térdén, hogy kétrét görnyedve kapkodja a levegőt. – Morath megütközött velük a határnál, aztán Perranthnál, és ebben a pillanatban Orynth felé tartanak. Egy héten belül elfoglalják a várost.

Rosszabb hírt kaptak hát, mint amire Manon számított. Még ha szüksége volt is rá, várta is.

A Tizenhármak közelebb siettek, Bronwen egy lépéssel lemaradva követte őket. Manon levegőt sem mert venni, miközben Glennis a néhány lépésnyire lobogó halhatatlan tűzre meredt. A háború tüzére.

Aztán Manon felé fordult.

– Mit felelsz, boszorkánykirálynő?

Kihívás csendült a hangjában.

Manon felszegett fejjel nézett szembe az előtte álló két ösvénnyel.

Az egyik keletre vezetett, Morathba. A másik északra, Terrasenbe, a háború irányába.

A szél dalolt, és Manon kihallotta a válaszát.

– Válaszolni fogok Terrasen hívó szavára – jelentette ki Manon.

Asterin odalépett mellé, bátran körbenézett a táborban összegyűlteken.

– Ahogyan én is.

Sorrel elfoglalta a helyét Manon jobbján.

– Ahogyan a Tizenhármak mind.

Manon várt, szinte tudomást sem mert venni a lelkében fellobbanó érzésről.

Aztán Bronwen is előrelépett, sötét haja lobogott a metsző szélben.

– A Vanora család is északra repül.

Egy újabb boszorkány húzta ki magát.

– És a Silian is.

És így tovább.

Mind a hét nagy család kiállt eléjük.

Glennis pedig Manonhoz fordult:

– Réges-régen Rhiannon Crochan Brannon király oldalán lovagolt háborúba. Megszületett a méltó utódja, kovácsoljunk hát ismét szövetséget! – Az örök lángra mutatott. – Gyújtsd meg a háború tüzét, boszorkányok királynője, és hívd össze a seregedet!

Manon szíve veszettül zakatolt, a tenyerében érezte a lüktetését, de felemelt egy nyírfaágat a gyújtós közül.

Senki sem szólt egy szót sem, miközben az örök tűzbe tartotta.

Vörös, arany és kék ugrott a fára, emészteni kezdte. Manon csak akkor húzta ki, amikor a faág már tényleg, valóban lángra kapott.

Még a szél sem érintette a lángot, amikor Manon felemelte az ágat, az új nap fáklyáját.

A crochanek kettéváltak, utat nyitottak Bronwen tüzéhez. A boszorkány már várta, boszorkányköre odagyűlt köré.

Minden egyes lépés háborút zengett. Választ nyújtott egy réges-régen feltett kérdésre.

Bronwen szeme fénylett, ahogy Manon megállt előtte.

– A királynőd háborúba hív – szólalt meg Manon.

És Bronwen tüzéhez érintette a fáklyát.

Láng lobbant, fényesen táncolt.

Bronwen maga is felvett egy hosszú ágat, ami eddig a tűzben égett.

– A Vanora veled repül.

Magához vette az ágat, és a következő klánhoz ment, ahol a szent láng magjával égő fáklyáját az ő tüzükhöz érintette. Ismét fellobbant a láng, amikor Bronwen hangosan, tisztán megszólalt a hajnalhasadásban:

– A királynőtök háborúba hív. A Vanora vele repül. Hát ti?

A vezető csupán ennyit felelt:

– A Redbriar vele repül – és meggyújtotta a saját fáklyáját, hogy a következő klán tüzéhez siessen vele.

Egyik tűzről a másikra terjedt a láng. Végül mind a hét család elfogadta és meggyújtotta a tüzét a táborban.

Ekkor, csakis ekkor ragadta meg az ifjú őrszem a legutolsó klánból az égő fáklyát, hogy seprűjére pattanva a levegőbe lökje magát. Hogy megkeresse a következő klánt, és elmondja, a királynőjük háborúba hívja őket.

Manon, a Tizenhármak és a crochanek körülöttük figyelték, ahogy az őrszem égő parázzsá zsugorodik az égbolton, majd teljesen eltűnik.

Manon néma imát mormolt a szélnek, hogy a szent láng, amit az ifjú őrszem magával visz, hevesen lobogjon a hosszú, veszélyes úton.

Egészen a terraseni harcmezőkig.

A háború tüze családról családra terjedt.

Hófedte hegyeken és sűrű erdők mélyén, rejtve az égbolton vadászó ellenségeik elől. Hosszú, csípősen hideg éjszakákon, amikor a szél egyre csak süvített, hogy kioltsa a lángot.

De nem járt sikerrel, a királynő lángja ellen tehetetlennek bizonyult.

Így haladt hát tűzről tűzre.

A távoli falvak lakói sikítottak és menekülőre fogták, ahogy egy fiatal arcú nő ereszkedett le seprűjén az égből, magasra tartva a fáklyáját.

Nem azért, hogy nekik jelezzen, hanem annak a néhány nőnek, akik ott maradtak. Akik a láng, a lovas felé sétáltak, aki így kiáltott:

– A királynőtök háborúba hív. Vele repültök?

Padláson rejtett ládák tárultak fel. Összehajtott vörös anyagok kerültek elő belőlük. Szekrényekbe, ajtók mellé támasztott, ágy alá rejtett seprűket hoztak elő, amiket arany, ezüst vagy egyszerű zsineg tartott össze.

És kardokat – ősi és csodálatos kardokat – húztak elő a padlódeszkák alól, szedtek le a szénapadlásról, a fém éppolyan fényesen csillogott, mint azon a napon, amikor megkovácsolták a mára már romos városban.

Boszorkányok, suttogták a falusi népek, és férjek tágra nyílt szemmel, hitetlenkedve meredtek asszonyaik után, akik lobogó vörös köpenyben felröppentek az égbe. Végig boszorkányok éltek közöttünk.

Faluról falura terjedt a hír, és olyan tüzek lobbantak fényesen, amik korábban sosem aludtak ki. Egy boszorkány mindig továbbment, hogy megkeresse a következő tüzet, a népük következő tagját.

Boszorkányok, itt, közöttünk. Boszorkányok, és most háborúba indulnak.

Vörös köpenyes boszorkányok hulláma lepte el az eget, hátukra kardot csatoltak, seprűjük minden egyes észak felé tett kilométerrel vetette le magáról a port.

Boszorkányok köszöntek el a családjuktól, nem magyarázkodtak, csak megcsókolták alvó babáikat, és eltűntek a csillagos éjszakában.

A sötétedő világban egyre messzebb és messzebb jutott a hír, megállíthatatlanul és vég nélkül terjedt a szent láng egyik tűzről a másikra.

– Repüljetek, repüljetek, repüljetek! – kiáltották. – A királynővel! Háborúba!

És a crochanek a széles világ minden zugából, hóval, viharral, veszéllyel mit sem törődve megindultak.

66. FEJEZET

Aelin fenyő- és hóillatra ébredt, és tudta, hogy otthon van.

Nem Terrasenben, még nem, de olyan értelemben igen, hogy mindig otthon lesz, ha Rowan mellette van.

A hím egyenletes szuszogása betöltötte a jobb fülét, most valóban mélyen aludt, és az Aelinre nehezedő karja erős, meleg súlyt képezett. Ezüst fény vetült a mennyezet ősi köveire.

Reggel – vagy egy felhős nap. A folyosóról beszűrődött némi zaj, amit Aelin lassan, apránként szétválogatott, mintha egy összetört tükör darabkáit rendezgette volna, hogy azon keresztül megnézhesse, mi történik odakint.

A jelek szerint három nap telt el a csata óta. És megérkezett a kagán hadseregének másik fele, Kashin herceg, az uralkodó harmadik legidősebb fiának vezetésével.

Erre az információmorzsára tért csak Aelin igazán magához, és megérintette Rowan karját. Gyengéden cirógatta, csak hogy kiderítse, milyen mélyre merült a gyógyító álomban. Három napig feküdtek itt, mit sem tudva a környezetükről. Veszélyes időszak ez bármilyen mágiahasználó számára, teljesen védtelenné válnak olyankor, amikor a testük mély alvást kíván, hogy a rengeteg erő felhasználása után ismét összeszedje magát.

Azt is odakintről hallotta meg, hogy Gavriel az ajtajuk előtt ül. Méghozzá hegyi oroszlán formájában. Mindenki elhallgatott, amikor közelebb ért, és fogalmuk sem volt, hogy nem értek még elég távol, tündérfülekkel hallatszik a suttogásuk arról a különös, ijesztő nagymacskától.

Aelin végigsimított Rowan ingujjának mentén, kitapintotta az izmoktól dimbes-dombos kart. Tiszta... A feje, a teste annyira tisztának tűnt. Mint az első jeges lélegzet egy téli reggelen.

Amíg aludtak, egyetlen rémálom sem gyötörte, nem ébresztette fel. Röpke, kegyes pihenő.

Aelin nyelt egyet, teljesen kiszáradt a torka. Hogy mi történt meg, és mi az, amit csak Maeve ültetett el az elméjében… Számít egyáltalán, hogy valódi volt-e a fájdalom, vagy csupán képzelt?

Kiszabadult, megszökött Maeve és Cairn fogságából. A saját összezúzott lelkének darabkáival majd később foglalkozik.

Most az is elég, hogy visszanyerte a tisztánlátását. Még akkor is, ha nem úgy tervezte, hogy itt ereszti szabadon az erejét, azt a hatalmas kegyelemdöfést.

Aelin Rowanre pillantott, a hím máskor kemény arcvonásai most ellágyultak, jóképűvé változtatták őt. És tiszta is volt – eltűnt a mindkettejüket borító vér. Valaki nyilván lemosta róluk, miközben ők aludtak.

Mintha megérezte volna, hogy figyeli, vagy talán felfigyelt a karjára tett kezére, Rowan résnyire nyitotta az egyik szemét. Tetőtől talpig végigmérte, és miután meggyőződött róla, hogy minden rendben, a szemébe nézett.

– Folyton ez a magamutogatás! – morogta.

Aelin megpaskolta a karját.

– Te magad is szép kis bemutatót tartottál, hercegem.

Rowan elmosolyodott, a tetoválása összeugrott.

– Ez volt az utolsó meglepetés, vagy mást is tartogatsz még a tarsolyodban?

Aelin elgondolkozott rajta – hogy elmondja, hogy elárulja-e neki.

Talán.

Rowan felült, lecsúszott róla a takaró. Olyan meglepetés, amitől megáll bennem az ütő?

Aelin felhorkant, öklére támasztotta a fejét, miközben elgondolkodva mintákat rajzolt a szúrós takaróra.

– Küldtem egy levelet, amikor még abban a wendlyni kikötőben voltunk.

Rowan bólintott.

– Aedionnak.

– Aedionnak – ismételte Aelin, elég halkan ahhoz, hogy az ajtó előtt őrködő Gavriel ne hallhassa. – Meg a nagybátyádnak. És Essarnak.

Rowan felvonta a szemöldökét.

– És mit írtál benne?

Aelin hümmögött egy sort.

– Azt, hogy valóban Maeve fogságában voltam, és közben beavatott jó néhány gyalázatos tervébe.

A párja megdermedt.

– Mégis mi célból tetted ezt?

Aelin felült, és a körmét piszkálta.

– Hogy meggyőzzem őket, váljanak ki a seregéből. Szítsanak zendülést Doranelle-ben. Taszítsák le Maeve-et a trónról. Tudod, ehhez hasonló apróságok.

Rowan csak bámult rá. Aztán megdörgölte az arcát.

– Gondolod, hogy egy levéllel elérheted ezt?

– Elég határozottan fogalmaztam.

Rowan erre eltátotta kissé a száját.

– Miféle gyalázatos terveket említettél?

– Hogy le akarja igázni a világot, hogy egyáltalán nem foglalkozik a háború során elvesztett tündéréletekkel, hogy valg dolgok iránt érdeklődik. – Aelin nagyot nyelt. – Lehetséges, hogy megemlítettem, hogy a jelek szerint valg.

Rowan megrezzent.

Aelin vállat vont.

– Jól tippeltem. A legjobb hazugságokba mindig vegyül egy kis igazság.

– Azt állítani, hogy Maeve valg, elég különös hazugság, még tőled is. Akkor is, ha végül igaznak bizonyult.

Aelin legyintett.

– Meglátjuk, mi sül ki belőle.

– Ha tényleg beválik, ha tényleg fellázadnak, és a serege ellene fordul... – Rowan megrázta a fejét, és halkan felnevetett. – Igazi áldás lenne ebben a háborúban.

– Ilyen elképesztő hazugságok és cselszövés után ennyi elismerést érdemlek csak?

Rowan megpöckölte Aelin orrát.

– Majd akkor ámulok, ha tényleg távol marad a serege. Addig viszont úgy készülünk, mintha valóban errefelé tartanának. Ami nagyon valószínű is. – Aelin homlokráncolása láttán így folytatta: – Essarnak nincs valami nagy befolyása, a nagybátyám pedig ritkán vállal kockázatot. Nem úgy, mint Enda és Sellene. Hogy ők letaszítsák Maeve-et a trónról... az döbbenetes lenne. Már ha egyáltalán túlélnének egy ilyen próbálkozást.

Aelin gyomra felfordult.

– Az ő döntésük, hogy mihez kezdenek, én csak feltártam előttük az igazságot. – Óvatosan megfogalmazott igazságot, ami félig csak találgatás volt. Valójában hazardírozott, ha őszinte akart lenni.

Rowan elvigyorodott.

– És mi egyébre vállalkoztál még Maeve megbuktatásán kívül? Bármi meglepő, amiről tudnom kellene?

Aelin mosolya lelohadt, miközben visszafeküdt az ágyra. Rowan követte a példáját.

– Más nincs. – Rowan felvont szemöldöke láttán hozzátette: – A trónomra esküszöm. Nincs más.

Rowan szeméből is kiveszett a derű.

– Nem tudom, megkönnyebbülhetek-e.

– Amit én tudok, azt te is. Minden kártyámat kiterítettem.

A különféle seregekkel, a Zárral, mindennel kapcsolatban.

– Gondolod, hogy megint sikerülne? – kérdezte Rowan. – Ekkora erőt összegyűjteni?

– Nem tudom. Nem hinném. Az kellett hozzá, hogy... bezárjanak. Vasba.

Rowan arca elsötétedett, majd az oldalára fordult, és megtámasztotta a fejét.

– Még sosem láttam ehhez foghatót.

– És soha többet nem is fogsz. – Ez volt az igazság.

– Ha az volt az ára, amin keresztülmentél, akkor ezt örömmel veszem.

Aelin végigsimított Rowan combjának duzzadó izmain, ujjai megakadtak a térde felett ráncolódó anyagon.

– Nem éreztem a kötelékünkön, amikor megsebesültél itt – simított végig az új sebhely varas szélén. A csata győzelmi emlékén. Nagy nehezen felnézett Rowan éles pillantású szemébe. Maeve valahogy megtörte ezt közöttünk? Ezt a részünket?

– Nem – lehelte Rowan, és kisimította Aelin homlokából a haját. – Rájöttem, hogy csak a legsúlyosabb sérüléseket lehet érezni.

Aelin megérintette Rowan vállán azt a pontot, ahol Feketecsőrű Asterin nyila annyi hónappal korábban keresztülhasított rajta. Abban a pillanatban döbbent rá, mit jelent számára Rowan.

– Ezért nem tudtam, mi történik veled a parton – folytatta Rowan rekedtesen. Mert a korbácsolás, akármilyen brutális és elviselhetetlen volt is, nem taszította őt a halál markába. Csak egy vaskoporsóba.

Aelin a homlokát ráncolta.

– Ha azt akarod mondani, hogy bűntudatot érzel, amiért…

– Mindkettőnknek van mivel megküzdenie... Azzal kapcsolatban, ami az elmúlt hónapokban történt.

Egyetlen pillantással megbizonyosodhatott róla, hogy Rowan pontosan tudja, miféle köd gomolyog még mindig a lelkében.

És mert ő volt az egyetlen, aki teljes egészében látta őt, mégsem fordult el tőle, Aelin megszólalt:

– Maeve-nek szántam azt a tüzet.

– Tudom. – Milyen egyszerű szó, mégis a világot jelentette… Az, hogy így megérti őt.

– Szerettem volna... helyrehozni a dolgokat. – Aelin hosszan kifújta a levegőt. – Elmosni az egészet.

Minden emléket, rémálmot és hazugságot.

– Beletelik majd némi időbe, Aelin. Szembenézni vele, feldolgozni.

– Nincs ennyi időm.

Rowan állkapcsa megfeszült.

– Azt majd meglátjuk.

Aelin nem vitatkozott. Helyette bevallotta:

– Szeretném, ha vége lenne már.

Rowan teljesen megdermedt, de hagyta, hadd gondolkozzon, hadd beszéljen.

– Szeretném, ha vége lenne, ha túljutnánk rajta – folytatta Aelin reszelős hangon. – Ezen az egész háborún, az isteneken, a rémkapun és a Záron. Az egészen. – Megdörgölte a halántékát, leküzdötte azt a súlyt, azt a foltot, amit talán semmiféle tűz nem tisztíthat meg. – El akarok menni Terrasenbe, harcolni, aztán szeretném, ha vége lenne már.

Azóta szeretett volna túlesni rajta, hogy megtudta, miféle árat kell fizetnie a Zár újrakovácsolásáért. Cairn minden egyes ostorcsapására Eyllwe tengerpartján azt kívánta, bár túleshetne már rajta. És mindazok közben, amiket vele művelt. Bármi történjék is, bárhogyan érjen is véget, szeretett volna már túl lenni rajta.

Nem tudta, ki és mi vált belőle ennek hatására.

Rowan egy hosszú pillanatig némaságba burkolózott, majd így szólt:

– Akkor gondoskodunk róla, hogy a kagán serege északra menjen. Visszatérünk Terrasenbe, és szétzúzzuk Erawan seregét.

– A szájához emelte Aelin kezét, hogy gyors csókot leheljen rá. – És majd ha ezzel mind megvagyunk, akkor meglátjuk, mi van azzal a nyomorult Zárral.

Minden egyes lélegzetvételéből, magából az őket körbevevő levegőből is sütött, hogy nem hajlandó megalkudni.

Aelin engedte, hogy ez elég legyen mindkettejüknek. Elraktározta magában Rowan szavait, esküjét, azt a rengeteg ígéretet, amit egymásnak tettek, és levegőbe emelte kettejük között a tenyerét.

Előhívta a mágiát – az anyja vérvonalának cseppnyi vizét. Mab vérvonaláét.

Aprócska vízgömb formálódott a kezében, a bőrkeményedések felett, amiket olyan gondosan visszaszerzett.

Hagyta, hogy a gyengéd, hűsítő erő végigcsorogjon rajta. Hagyta, hogy elsimítsa lelkének éleit, és álomba dalolja őket az anyja mágiájának segítségével.

Nem adod fel!

Amikor a Zár mindent felemészt, vajon ezt a részét is bekebelezi? Az erejének ezt a legdrágább részét?

Elzárta ezeket a gondolatokat is.

Erősen koncentrált, a fogát csikorgatta, hogy forgásra ösztökélje a vízgömböt a tenyerében.

Csupán némi remegés lett a jutalma.

Felhorkant.

– A nyugati tündérkirálynő, valóban!

Rowan halkan felnevetett.

– Gyakorolj csak tovább! Ezer év múlva talán képes leszel valamire.

Aelin rácsapott a karjára, a vízcsepp pedig beleivódott Rowan ingujjába.

– Csoda, hogy bármit is tanultam tőled ennyi bátorítás mellett.

Lerázta a nedvességet a kezéről. Egyenesen Rowan arcára.

Rowan megint megpöckölte az orrát.

– Tényleg számon tartom, hercegnő. Minden egyes borzalmas dolgot, amit csak kiejtesz a szádon.

Aelin lábujjai begörbültek, és végigszántott Rowan haján az ujjaival, kiélvezve a selymes puhaságot.

– Ezért mivel fizetek majd?

Aelin esküdni mert volna, hogy az ajtó másik oldalán sebesen távolodó macskatappancsok dobbannak.

Rowan elvigyorodott, ő is meghallotta, milyen gyorsan eliramodott Gavriel. Aztán Aelin hasára tette a kezét, és végigcsókolta Aelin arcélének vonalát.

– Gondolkoztam már egy s máson.

De a hasára tett kéz épp annyira nyomta, hogy Aelin felnyögött. Rádöbbent, hogy három napig aludt – és ezalatt jócskán megtelt a hólyagja is. Összerezzenve talpra ugrott. Megszédült, mire Rowan ott termett, hogy megtámassza.

– El kell jutnom a mosdóba, mielőtt teljeskörűen megbecstelenítesz – jelentette ki Aelin.

Rowan felnevetett, majd lehajolt a kardövéért, amit Aelinével együtt a fal mentén hagytak. Csakis Gavriel rendezhette el ilyen gondosan.

– Ez a szükséglet valóban felülírja azt, amit terveztem.

Mindenki a szemét meresztette a folyosókon, néhányan még össze is súgtak, amikor elhaladtak mellettük.

A királynő és a társa. Szerinted hol voltak az elmúlt pár napban?

Azt hallottam, a hegyekbe mentek, és vadembereket hoztak magukkal.

Azt hallottam, varázslattal vonták körbe a várost, hogy megvédjék Morathtól.

Rowan még mindig vigyorgott, amikor Aelin előbukkant a közös női mosdóból.

– Látod? – zárkózott fel mellé Aelin, ahogy elindultak... Nem a szobájuk és a megbecstelenítés felé, hanem inkább annak a folyosónak az irányába, ahová az ételt pakolták ki. – Neked is kezd megtetszeni a hírnév.

Rowan felvonta a szemöldökét.

– Gondolod, hogy nem követtek suttogások, bármerre jártam is az elmúlt háromszáz évben? – Aelin a szemét forgatta, mire

Rowan kuncogott egy sort. – De ez sokkal jobb, mint a jégszívű rohadék meg az úgy hallottam, egyszer megölt valakit egy asztallábbal.

– De hát tényleg megöltél valakit egy asztallábbal!

Rowan vigyora kiszélesedett.

– És tényleg jégszívű rohadék vagy – tette hozzá Aelin.

Rowan felhorkant.

– Azt nem mondtam, hogy hazudoztak!

Aelin belekarolt.

– Akkor útnak indítok valami pletykát rólad. Valami nagyon ocsmányat.

Rowan felnyögött.

– Rettegéssel tölt el, hogy te mivel rukkolnál elő.

Aelin hangosan suttogni kezdett, miközben elhaladtak egy csapat halandó katona mellett.

– Tényleg visszarepültél a harcmezőre, hogy kivájd az ellenség szemét? – A sikkantása visszhangot vert a köveken. – Aztán meg is etted?

Az egyik katona megbotlott, a többiek pedig odakapták a fejüket.

Rowan belecsípett Aelin vállába.

– Igazán köszönöm!

Aelin biccentett.

– Nagyon szívesen.

Aelin arcáról egy pillanatra sem hervadt le a mosoly, miközben rábukkantak az ételre, és gyorsan megebédeltek – mint kiderült, már delelőre járt a nap – egymás mellett egy poros, félig elfeledett lépcsősoron. Valahogy úgy, mint Ködvárban, amikor összeérő térddel és vállal hallgatták a konyhában Emrys történeteit.

De azokkal a napokkal ellentétben, amikor Aelin letette a lába közé a tányérját, most átkarolta Rowan nyakát, és a hím szája azonnal az övére tapadt.

Nem, egyáltalán nem is volt olyan, mint Ködvárban, hiszen Aelin Rowan ölébe mászott, és nem igazán érdekelte, hogy esetleg valaki arra járhat, csak csókolta és csókolta.

Zihálva, tágra nyílt szemmel torpantak meg, még mielőtt Aelin úgy határozhatott volna, hogy nem is olyan rossz ötlet itt és most kigombolni Rowan nadrágját, és hogy a hím ujjai, amik eddig diszkréten és lustán azt a nyomorult pontot simogatták a combjai között, jobb helyen lennének benne.

És ha Aelin igazán őszinte akart lenni magához, akkor el kellett ismerje, hogy még mindig azon gondolkozik, hogy berángatja a legközelebbi tárolóhelyiségbe, amikor végül elindultak megkeresni a társaikat. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Rowan vágytól izzó tekintetére, és rögtön tudta, hogy a hímnek ugyanez jár a fejében.

Azonban még az ő vágytól felhevült vére is lehűlt, amikor beléptek az erőd tetején található ősrégi dolgozószobába, és végignéztek az egybegyűlteken. Fenrys és Gavriel már ott volt, ahogy Chaol is, azonban Elide-nak és Lorcannek semmi nyoma nem akadt.

Sajnos Chaol apja is ott tartózkodott. És rájuk meredt, amikor berontottak a jelek szerint már zajló megbeszélésre. Aelin gúnyosan rámosolygott, aztán a hatalmas asztalhoz vonult.

Magas, széles vállú, jóképű férfi állt Nesryn, Sartaq és Hasar mellett, egyfajta türelmetlen energia áradt belőle. Barna szeme nyíltságot tükrözött, mosolya könnyed volt. Aelinnek azonnal megtetszett.

– Az öcsém – intett Hasar, fel sem pillantva a térképről. – Kashin.

A herceg elegánsan meghajolt.

Aelin és Rowan hasonlóképpen viszonozta az üdvözlést.

– Igazi megtiszteltetés – szólalt meg Aelin. – Köszönöm, hogy eljöttetek.

– Igazából apámnak köszönd. És Yrene-nek – felelte Kashin, aki éppolyan tökéletesen beszélte a nyelvüket, mint a testvérei.

És valóban, Aelinnek volt mit megköszönnie a gyógyítónak.

Nesryn alaposan végigmérte őt.

– Jól érzed magad?

– Csak egy kis alvásra volt szükségem. – Aelin Rowan felé bökött az állával. – Neki viszont éltes kora miatt gyakran le kell már pihennie.

Sartaq köhintett, és továbbra sem emelte fel a pillantását a térképről, amit tanulmányozott.

Fenrys azonban felnevetett.

– Látom, jókedved van.

Aelin Chaol karót nyelten álldogáló apjára vigyorgott.

– Meglátjuk, meddig tart.

A férfi nem reagált.

Rowan az asztal felé intett, és így szólt a kagán gyermekeihez:

– Eldöntöttétek már... hogy merre vonultok innen?

Milyen könnyed, nyugodt kérdés.

Mintha nem ezen múlna Terrasen sorsa.

Hasar szólásra nyitotta a száját, de Sartaq közbevágott.

– Északra. Északra megyünk veletek. Ha másért nem, hát azért, hogy megháláljuk, hogy megmentettétek a seregünket... A népünket.

Aelin igyekezett palástolni a megkönnyebbülését.

– Nem csak a háláról van szó – jegyezte meg Hasar, aki egyébként nem tűnt valami hálásnak. – Kashin felderítői megerősítették, hogy Morath valóban Terrasenbe küldte a hadereje nagy részét. Úgyhogy oda fogunk menni.

Aelin azt kívánta, bár ne evett volna olyan sokat ebédre.

– Mennyire rossz a helyzet?

Nesryn a fejét rázta, ő felelt Kashin herceg helyett.

– Elég ködösek voltak a részletek. Csak azt tudjuk, hogy látták északra vonulni a seregeket, és iszonyatos pusztítást hagytak maguk után.

Aelin ökölbe szorította a kezét, nehogy az arcát kezdje dörgölni.

Chaol apja így szólt:

– Remélem, képes leszel ismét megidézni az erődet.

Aelin szemében erre felizzott egy parázsnyi mágia.

– Köszönöm a páncélt – jegyezte meg negédesen.

– Fogadd korai koronázási ajándéknak – felelte Anielle ura gúnyos mosollyal.

Sartaq megköszörülte a torkát.

– Ha a társaiddal kipihentétek magatokat, akkor amint lehet, megindulunk északra.

Hasar nem tiltakozott ennek hallatán.

– A hegyek mentén mennénk? – kérdezte Rowan a térképet fürkészve. Aelin is végignézett az útvonalon, amerre haladnának. – Akkor pont a Ferian-rés előtt kellene elvonulnunk. Gyakorlatilag még el sem hagyjuk a tavat, már jönne is a következő csata.

– Kicsaljuk őket – magyarázta Hasar. – Elérjük, hogy kiürítsék a Rést, aztán hátulról megtámadjuk őket.

– Az egész Avery Adarlan irányítása alatt áll – húzott Chaol láthatatlan vonalat Résvártól a kontinens belseje felé. – Ha északra akarunk menni, akkor mindenképpen át kell kelnünk a folyón. A Résben sokkal tisztább lenne megütközni az ellenséggel, mint Tölgyváld kellős közepén. Legalább a rukok fedezhetnének minket odafentről. A fák között ez nem lehetséges.

Rowan bólintott.

– Akkor a sereg nagy részét fel kell vinnünk a hegyekbe, és aztán... Akkor lehozni őket a Résbe, amikor a legkevésbé sem számítanak rá. De elég kemény terep. Nagyon alaposan meg kell terveznünk az utat.

Chaol apja morogni kezdett. Aelin felvonta a szemöldökét, de apa helyett a fia válaszolt:

– A csata másnapján elküldtem a követeinket az Agyarhegységbe. Hogy vegyék fel a kapcsolatot az ott élő vademberekkel, hátha ismernek titkos utakat a Réshez.

A város ősi ellenségei…

– És?

– Ismernek. De megvan az ára.

– Méghozzá olyan, amit semmiképpen sem fizetünk meg! – csattant fel Anielle ura.

– Hadd találjam ki, területet akarnak – mondta Aelin.

Chaol bólintott. Ezért uralkodott hát ekkora feszültség a helyiségben.

Aelin dobbantott egyet, miközben végignézett Anielle urán.

– És egy kis földet sem vagy hajlandó átengedni nekik?

A férfi válasz helyett csak rámeredt.

– A jelek szerint nem – motyogta Fenrys.

Aelin vállat vont, aztán Chaolhoz fordult.

– Hát akkor ezzel meg is volnánk.

– Mivel? – kérdezte Chaol apja fogcsikorgatva.

Aelin nem foglalkozott vele, a barátjára kacsintott.

– Te vagy Adarlan királyának a jobbkeze. Magasabb rangot töltesz be, mint ő. Cselekedhetsz Dorian nevében. – A térképre mutatott. – Lehet, hogy ez itt Anielle része, de Adarlan fennhatósága alatt áll. Úgyhogy egész nyugodtan alkudozhatsz vele.

Chaol apja felhördült.

– Te...

– Északra megyünk – jelentette ki Aelin. – És nem állhatsz az utunkba. – Ismét fellobbant a tűz a szemében, lángolni kezdett az arany az íriszén. – Megállítottam az árt. Gondolj úgy a vademberekkel kötött szövetségre, hogy ezzel visszafizeted a tartozást.

– Az ár elpusztította a városom felét! – vicsorgott a férfi.

Fenrysből halk, hitetlenkedő nevetés tört fel. Rowan halkan felmordult.

Chaol az apjára mordult:

– Igazi rohadék vagy!

– Vigyázz a szádra, fiam!

Aelin megértően Chaol felé biccentett.

– Már értem, miért mentél el.

Chaol javára szóljon, hogy csak összerezzenve visszafordult a térkép felé.

– Ha eljutunk a Ferian-rés mellett, akkor onnantól már egyenes út vezet északra.

Távolvég mellett. El kell majd menniük Távolvég mellett. Aelin gyomra összerándult. Rowan végigsimított a kezén.

– Hamarosan döntésre kell jutnunk – jelentette ki Sartaq. – Jelenleg pont a Ferian-rés és Morath között vagyunk. Erawan könnyedén csapatokat küldhet, hogy összezúzzon minket.

Hasar Chaolhoz fordult.

– Yrene a vége felé jár már?

Chaol a kerekesszék karfájára könyökölt.

– Hiába élték túl kevesen, még így is túl sokan vannak. Hetekre itt ragadnánk.

– Hányan sérültek meg? – kérdezte Rowan.

Chaol a fejét rázta.

– Nem a sérültek. – Megfeszült az állkapcsa. – A valgok.

Aelin a homlokát ráncolta.

– Yrene meggyógyítja a valgokat?

Hasar elvigyorodott.

– Így is fogalmazhatunk.

Aelin leintette.

– Megnézhetem?

Yrene-t nem az erődben, hanem a csatatéren felállított sátorban találták, épp egy halandó férfi fölé hajolt, aki egy priccsen vergődött. A férfit a csuklójánál és a bokájánál fogva a földhöz szegezték.

Aelinnek elég volt egyetlen pillantást vetnie a láncokra, és máris nagyot nyelt.

Rowan a derekára tette a kezét, Fenrys pedig közelebb lépett hozzá.

Yrene megtorpant, keze körül fehér fény ragyogott. Borte kivont karddal a közelben várakozott.

– Valami baj van? – kérdezte Yrene, ahogy a kezét övező ragyogás halványodni kezdett. A férfi izmai elernyedtek, mintha egy csapásra eltűnt volna az összes csontja, amikor Yrene felhagyott a benne lakozó démon kiűzésével.

Chaol közelebb gurult hozzá, a szék kerekeit keményebb terephez tervezték.

– Aelin és a társai bemutatót szeretnének. Ha úgy érzed, készen állsz.

Yrene hátrasimította a tincseket, amik kiszabadultak a fonatából.

– Igazából nem nagyon van mit látni. A bőr alatt történik... Egyik elme ütközik meg a másikkal.

– Tehát konkrétan magával a valggal küzdesz meg – nyugtázta Fenrys, nem kis csodálattal a hangjában.

– Gyűlöletes, gyáva férgek. – Yrene keresztbe fonta a karját, és homlokráncolva a priccshez kötözött férfira pillantott. – Egyszerűen szánalmasak – vetette a férfi felé, a benne lakozó démon felé.

Az felszisszent. Yrene elmosolyodott. A férfi – a démon – felnyüszített.

Aelin pislogott egyet, nem tudta, hogy nevessen, vagy inkább rogyjon térdre.

– Mutasd meg! Csináld csak, amit szoktál, de hadd lássam!

A gyógyító engedelmeskedett. Ragyogó kezét a férfi mellkasára fektette. Az pedig üvöltött, üvöltött, egyre csak üvöltött.

Yrene homlokráncolva lihegett. A visítás hosszú percekig tartott még.

Borte megszólalt:

– Nem olyan izgalmas így, hogy le vannak kötözve, mi?

Sartaq bosszús pillantást vetett felé. Mintha ezt már vagy százszor megbeszélték volna.

– Ganajozhatsz is, ha az jobban tetszik.

Borte a szemét forgatta, de Aelinhez fordult, és olyan nyíltan nézett rá, amit a királynő nagyra becsült.

– Akad még bármilyen küldetés számomra?

Aelin elvigyorodott.

– Egyelőre nem. De talán hamarosan.

Borte visszavigyorgott.

– Könyörgöm! Kérlek, ments meg ettől a dögunalomtól!

Aelin a ragyogó fénybe boruló gyógyítóra pillantott.

– Hányadiknál jár ma?

– A tizediknél – morogta Borte.

Aelin Chaol felé fordult:

– És hányat tud megcsinálni egy nap alatt?

– Legfeljebb tizenötöt. Van, amelyikhez több erő kell, úgyhogy azokon a napokon kevesebbet.

Aelin próbálta megsaccolni, vajon hány megszállt katona lehet a csatatéren.

– És miután meggyógyultak? Utána mit csináltok velük?

– Kihallgatjuk őket – vonta fel Chaol a szemöldökét. – Kiderítjük, mi történt velük, hogyan estek fogságba. Kihez hűségesek.

– És hisztek nekik? – kérdezte Fenrys.

Hasar megpaskolta csodás kardjának markolatát.

– A kihallgatásokat végző embereink alaposan képzettek az igazság kiderítésében.

Aelin ügyet sem vetett háborgó gyomrára.

– Tehát felszabadítjátok – szólalt meg a percek óta némaságba burkolózó Gavriel –, de aztán megkínozzátok őket?

– Háborúban állunk – felelte Hasar magától értetődően. – Nem okozunk maradandó károkat. De nem kockáztathatjuk meg, hogy egy új hadsereg kerüljön a hátunk mögé.

– Vannak, akik szántszándékkal csatlakoztak Erawanhoz – magyarázta Chaol halkan. – Néhányan szándékosan vették fel a gyűrűt. Yrene meg tudja állapítani, amikor odabent van, hogy ki az, aki akarta, és ki az, aki nem. Azokat nem menti meg, akik örömmel térdet hajtottak. A megmentettek nagy része vagy bolond, vagy kényszerítették.

– Vannak, akik velünk akarnak harcolni – vette át a szót Sartaq. – Azok, akiket alkalmasnak nyilvánítunk, edzeni kezdenek a gyalogos katonáinkkal. Nem sokan, de azért akad ilyen is.

Helyes. Helyes, nagyon is helyes.

Yrene lélegzete elakadt, mágiája olyan fényessé vált, hogy Aelin hunyorogni kényszerült.

A priccshez láncolt férfi felköhögött, teste megfeszült.

Fekete, mérgező anyagot hányt ki.

Borte elfintorodott, és igyekezett elhessegetni a szagot. Aztán fekete füst tört elő a férfi szájából.

Yrene elernyedt, Chaol pedig azonnal kinyújtotta a karját, hogy megtámassza. A gyógyító nekidőlt a kerekesszék karfájának, kezét a zihálástól hevesen emelkedő és süllyedő mellkasára tette.

Aelin hagyta, hadd szedje össze magát. Elképesztő dolgot vitt véghez. És hogy mindezt várandósan tette... Aelin lenyűgözve csóválta a fejét.

Yrene megszólalt:

– Ez a démon nagyon küzdött.

– De most már megsemmisült? – kérdezte Aelin.

Yrene a priccsen fekvő férfira mutatott, aki kinyitotta a szemét. Barna, nem pedig fekete volt.

– Köszönöm – hálálkodott a férfi rekedtesen.

Emberien. Teljesen emberi hangon.

67. FEJEZET

Rowan követte Aelint, ahogy keresztülvágott a harcmezőn, egészen az Ezüst-tó széléig. Csak itt-ott állt meg, hogy felszedjen pár hasznosítható fegyvert az ellenségtől. Nem sok akadt.

A többiek elmaradtak tőlük, Gavriel meg akarta tanulni Yrene-től, hogyan gyógyítja a valgokat, Fenrys pedig Chaollal tartott, hogy fogadják a vademberektől visszatérő küldötteket. A kagán gyerekei a seregükhöz indultak.

Két nap múlva útra kelnek, ha továbbra is nekik kedvez az időjárás. Két nap, aztán észak felé indulnak.

Hála az isteneknek! Még ha ők voltak az utolsó lények, akiknek Rowan hálálkodni akart.

Aelin megtorpant a sziklás parton, végignézett az egykor tükörsima vízfelületen, amit most mindenütt törmelék szennyezett. Kezét Goldryn markolatára tette, ujjain tűz táncolt, és a vörös kő mintha elnyelte volna.

– Évekbe telne – jegyezte meg Aelin –, hogy mindenkit meggyógyítsanak, akit megszálltak a valgok.

– Mindegyik katonának van családja, barátai, akik szeretnék, ha megpróbálnánk.

– Tudom. – A jeges szél az arcába fújta a haját, észak felé lengette.

– Akkor miért jöttél ide?

Aelin erősen gondolkodóba esett a sátorban, összevonta a szemöldökét.

– Yrene őket is meg tudná vajon gyógyítani? Erawant és Maeve-et? Nem tudom, eddig miért nem gondoltam erre.

– Erawan maga készítette a testét, vagy lopta? És Maeve? – Rowan a fejét rázta. – Lehet, hogy az teljesen más.

– Nem hiszem, hogy megkérhetném erre Yrene-t. Ahogy Chaolt sem. – Aelin nagyot nyelt. – Hogy egyáltalán Erawan vagy Maeve közelébe engedjem Yrene-t… Nem menne.

Rowannek sem. Ezernyi különböző okból kifolyólag nem.

– De hiba lenne vajon Yrene biztonságát az egész világ biztonsága elé helyezni? – gondolkozott Aelin hangosan, végignézve az egyik tőrön, amit felszedett. Finoman megmunkált penge volt, valószínűleg lopták. – Ő a legerősebb fegyverünk, ha leszámítjuk a kulcsokat. Ostobaság, hogy nem erőltettük a használatát?

Rowan ebben nem dönthetett. De legalább meghallgathatta Aelint.

– Képes lennél együtt élni azzal, ha valami történne Yrene-nel, a születendő gyermekével?

– Nem. De legalább a világ többi része fennmaradna. A bűntudatom másodlagos ehhez képest.

– És ha nem erőlteted, hogy Yrene megpróbálja elpusztítani őket, és Erawan vagy Maeve győzedelmeskedik... Akkor mi van?

– Akkor még mindig ott van a Zár. Itt vagyok én.

Rowan nagyot nyelt. Már értette, miért akart Aelin eltávolodni a többiektől, miért kellett járnia egyet.

– Yrene reménysugár számodra. Számunkra. Hogy talán egyáltalán nem kell elkészítened a Zárat. Sem neked, sem Doriannek.

– Az istenek ezt követelik.

– Az istenek elmehetnek a fenébe!

Aelin elhajította a tőrt.

– Gyűlölöm ezt az egészet! Annyira nagyon gyűlölöm.

Rowan átkarolta a vállát. Ennél többet nem adhatott neki.

Aelin azt mondta, túl akar végre esni ezen az egészen. Ő pedig mindent megtesz, hogy segítsen neki elérni ezt.

Aelin a mellkasához hajtotta a fejét, és néma csendben figyelték a tó hideg vizét.

– Engednéd, ha én lennék Yrene? Ha én lennék állapotos a gyerekünkkel?

Rowan elméjébe kéretlenül is visszakúsztak az álom részletei – Aelin, előrehaladott állapotában, és a gyerekeik körülötte.

– Nem kell az engedélyem ahhoz, hogy megtegyél valamit.

Aelin legyintett.

– Tudod, hogy értem.

Rowan elgondolkodott egy pillanatra.

– Nem. Még ha a világ érne is véget miatta, akkor sem lennék képes rá.

És a Zárral kapcsolatban valószínűleg ugyanezt a döntést kell majd meghoznia.

Rowan végigsimított az Aelin nyakán hagyott jelén.

– Mondtam neked, hogy a szerelem gyengeség. Hogy sokkal könnyebb lenne, ha mind gyűlölnénk egymást.

Aelin felhorkant.

– Várd ki a végét, pár hét úton a sereggel, a hegyek között, és lehet, hogy már nem fogjuk annyira kedvelni egymást.

Rowan csókot nyomott Aelin feje búbjára.

– Az istenek segítsenek meg!

Azonban Aelin elhúzódott a szavak hallatán, a kifejezés hallatán, ami csak úgy előbukott belőle. Aelin a hadsereg tábora felé nézett.

– Mi az? – kérdezte Rowan.

– Szeretném megnézni azokat a rémjelekkel teli könyveket, amiket Chaol és Yrene magával hozott.

– Mit jelent? – kérdezte Aelin Bortét egy halha nyelven, a déli kontinens nyelvén írott sorra mutatva.

Sartaq herceg hadisátrában ültek egymás mellett, és a ruklovas most a nyakát nyújtogatva tanulmányozta a kézzel írott jegyzetet a hosszú oszlopnyi rémjel mellett.

– Nagyszerű varázslat a gyógynövényágyás növekedésének serkentésére.

Rowan felhorkant az asztal másik oldalán. Előtte is könyv állt, ő jóval lassabban haladt, mint Aelin.

A kötetek nagy részét teljes egészében rémjelekkel írták, de a szélekre körmök jegyzetek miatt felkeresték a rukhin fiatal tagját. Borte már nagyon unta, hogy Yrene-nek kell asszisztálnia, úgyhogy ugrott a lehetőségre, hogy segítsen nekik, és a valgok őrzésének feladatát homlokráncoló jegyesére hárította.

De hiába ült Aelin és Rowan már két órája a tiltott gyűjtemény felett, amit Chaol és Yrene Hafizánál talált a Torre tetején, az égvilágon semmi hasznosat nem találtak benne.

Aelin a herceg hatalmas sátrának tetejére emelte tekintetét, és felsóhajtott. Szerencse, hogy Sartaq magával hozta a ládát, ahelyett, hogy otthagyta volna az armadánál, de… Kezdett úrrá lenni Aelinen a kimerültség, a megsárgult lapokra vetett szövevényes jelek elhomályosodtak.

Rowan kihúzta magát.

– Ez kinyit valamit – fordította Aelin felé a könyvet. – A többi jelet nem ismerem fel, de ez itt azt jelenti, kinyitni.

Órákat töltöttek a kontinens felé jövet tanulással, azonban Rowan és a többiek még mindig nem olvasták tökéletesen a félig elfeledett jeleket. De a párja emlékezett a legtöbb dologra – mintha megragadt volna az agyában.

Aelin gondosan szemügyre vette a papírra vetett jelek sorát. Másodszor is elolvasta őket.

– Nem ezt keressük. – Beleharapott az ajkába. – Átjárókat lehet nyitni különböző pontok között... de csak ezen a világon belül.

– Ahogyan Maeve is teszi? – kérdezte Borte.

Aelin vállat vont.

– Igen, de ez közeli helyek között működik. Olyasmi, amire Fenrys is képes.

Vagy legalábbis egykor képes volt, mielőtt Maeve kiragadta belőle ezt a részt.

Borte elhúzta a száját.

– Akkor mi értelme egyáltalán?

– Szórakoztató bemutatót lehet vele tartani összejöveteleken? – Aelin visszaadta a könyvet Rowannek.

Borte kuncogott, majd hátradőlt a székében, úgy játszadozott hosszú fonatának a végével.

– Gondolod, hogy van olyan varázsige, amilyet keresel? Amivel más módon is le lehet zárni a rémkaput? – Gyakorlatilag csak lehelte a kérdést, Rowan mégis figyelmeztető pillantást lövellt a lány felé. Borte leintette.

Nem. Elena elmondta volna, vagy ha más nem, Brannon biztosan, ha létezne ilyesmi.

Aelin végigfuttatta kezét a száraz, ősrégi papiroson, a jelek elmosódtak.

– Egy próbát megér, nem?

Rowan folytatta a gondos olvasást és értelmezést. Aelin tudta jól, hogy órákon át képes lenne itt ülni. És ha nem találnak semmit, akkor is maradna, hogy a biztonság kedvéért még egyszer átolvasson mindent.

Kiutat keresett – egy másik lehetőséget. Számára, Dorian számára. Bármelyiküknek kell is megfizetnie a végső árat azért, hogy elkészítse a Zárat, és lezárja vele a kaput. Kétségbeesett, ostoba reményhajsza.

Múltak az órák, a könyvkupac egyre apadt. Egy idő után Fenrys is csatlakozott hozzájuk. Szokatlanul komor maradt, miközben egyre csak kutattak és kutattak. És nem találtak semmit.

Amikor már nem maradt egyetlen könyv sem a ládában, amikor Borte már kezdett elbóbiskolni, és Rowan is fel-alá járkált a sátorban, Aelin megkönyörült mindannyiukon, és visszaparancsolta őket az erődbe.

Érdemes volt megpróbálni, mondogatta magának. Még ha a gyomrába költöző ólmos súly másról árulkodott is.

Chaol ott találta az apját, ahol hagyta, továbbra is a dolgozószobájában dühöngött.

– Egyetlen hektárt sem adhatsz át a vadembereknek! – sziszegte az apja, amint Chaol begurult a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Chaol összefonta a karját, nem próbált békülékenynek mutatkozni.

– Dehogynem, és meg is teszem!

Az apja felpattant, és megtámaszkodott az asztalán.

– Ezzel leköpnéd az összes anielle-it, aki azért harcolt és adta életét, hogy megóvja a földünket a mocskos kezüktől!

– Ha aprócska földet ajánlok nekik, amiért cserébe Anielle eljövendő generációinak nem kell majd sem harcolnia, sem az életét adnia, arra szerintem az őseink is áldásukat adnák.

– Szörnyetegek, arra sem méltók, hogy a maguk urai legyenek.

Chaol felsóhajtott, és hátradőlt a székében. Egy egész életnyi ebből – ezt a súlyt tette a vállára Dorian. A király jobbkezeként kénytelen lesz majd az apjához hasonló lordokkal és uralkodókkal bajlódni. Már ha túlélik egyáltalán. Már ha Dorian túléli egyáltalán. Ez a gondolat elég volt Chaol számára ahhoz, hogy így feleljen:

– Mindenki hoz áldozatokat ebben a háborúban. A többség sokkal-sokkal nagyobbat annál, mint hogy átad pár hektárnyi földet. Légy hálás, hogy csak ennyit kérünk tőled!

Anielle lordja felhorkant.

– És ha alkut ajánlok cserébe?

Chaol a szemét forgatta, már nyúlt is, hogy visszafordítsa a székét az ajtó felé.

Az apja felemelt egy papírdarabot.

– Nem vagy kíváncsi rá, hogy mit írt nekem az öcséd?

– Annyira nem, hogy ezért feláldozzam ezt a szövetséget – fordult meg Chaol a székkel.

Az apja ettől függetlenül kihajtotta a levelet, és felolvasta:

– Remélem, Anielle porig ég. És vele együtt te is. – Utálatos, halovány mosoly. – Ezt írta az öcséd. Az örökösöm... így érez ezzel a hellyel kapcsolatban. Ha ő nem védi meg, akkor nélküled mi lesz vele?

Újabb módszer, hogy bűntudatot keltsen benne, és ezzel elérje, hogy meghátráljon. Chaol így felelt:

– Le merném fogadni, hogy Terrin miattad érez így Anielle iránt.

Az idősödő lord ismét leereszkedett a székébe.

– Szeretném, ha tudnád, mi vár Anielle-re, ha nem vagy képes megvédeni. Én hajlandó vagyok alkudozni, fiam. – Felkuncogott.

– Bár azt tudom, te mennyire állod a szavad.

Chaol nem hagyta magát.

– Gazdag ember vagyok, semmit sem tudsz kínálni számomra.

– Semmit? – Az apja az ablak mellett álló ládára mutatott. – És mi van, ha aranynál értékesebbet kínálok?

Amikor Chaol nem válaszolt, az apja a ládához ment, majd kinyitotta a zsebéből előhalászott kulcs segítségével, és felhajtotta a nehéz fedelet. Chaol közelebb gurult, és belenézett.

Levelek. Egy egész ládányi, rajtuk elegáns kézírással az ő neve.

– Anyád megtalálta a ládát. Épp mielőtt megtudtuk, hogy Morath felénk vonul – mesélte az apja gúnyos, hűvös mosollyal.

– Persze el kellett volna égetnem őket, de valamiért mégis megtartottam. Azt hiszem, ez a pillanat volt az oka.

Tele volt levelekkel a láda. Mindet az anyja írta. Neki.

– Mióta? – kérdezte Chaol túlságosan is csendesen.

– Azóta, hogy elmentél. – Az apja arcáról továbbra sem olvadt le a gúnyos mosoly.

Sok-sok évnyi levél az anyjától, akitől nem hallott egyetlen szót sem, akiről úgy hitte, nem akar beszélni vele, mert megadta magát az apja kívánságainak.

– Hagytad, hogy azt higgye, nem írtam vissza – szólalt meg Chaol, és őt magát is meglepte, mennyire nyugodtan cseng a hangja. – Nem küldted el őket, és hagytad, hadd higgye, hogy nem írtam vissza.

Az apja lecsukta a láda fedelét, és ismét bezárta.

– Úgy tűnik.

– Miért? – Ez volt az egyetlen kérdés, ami számított.

Az apja a homlokát ráncolta.

– Nem hagyhattam, hogy következmények nélkül magad mögött hagyd az örökségedet, Anielle-t, nem igaz?

Chaol megmarkolta a szék karfáit, nehogy az apja torkát ragadja meg helyette.

– És most azt hiszed, azzal, hogy megmutattad ezt a levelekkel teli ládát, majd hajlandó leszek alkudozni veled?

Az apja felhorkant.

– Szentimentális vagy. Látom minden alkalommal, amikor a feleségeddel vagy. Szerintem elég sokat megadnál azért, hogy elolvashasd ezeket a leveleket.

Chaol rámeredt. Pislogott egyet, mintha az lecsendesíthetné a dobhártyaszaggató zúgást a fejében, a szívében.

Az anyja nem felejtette el őt. Mindig is írt neki.

Chaol ajka halvány mosolyra húzódott.

– Tartsd meg a leveleket! – fordult vissza az ajtóhoz. – Most, hogy elhagyott, másképp úgysem emlékezhetsz rá.

Kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, és hátranézett a válla felett.

Az apja továbbra is a láda mellett állt, mereven, akár egy kard.

– Nem alkudozom rohadékokkal – mosolyodott el Chaol ismét, miközben kigurult a folyosóra. – Biztos lehetsz benne, hogy nem te fogsz kivételt képezni.

Chaol átadott egy kisebb földterületet a vadembereknek Anielle-től délre. Az apja dühöngött, nem volt hajlandó elismerni az ügyletet, de senki sem foglalkozott vele, amin Aelin nagyon jól szórakozott.

Két nappal később kisebb csapatnyi vadember érkezett a város nyugati szélére, közel a tátongó lyukhoz, ahol egykor a gát állt, és utat mutattak nekik.

Mindegyik szakállas férfi borzas hegyi pónin ült, és bár súlyos bundájuk elrejtette köpcös testük nagy részét, a fegyverek jól láthatóan kivillantak oldalukon: bárdok, kardok, kések csillogtak a szürke nap fényében.

Káin népe – egykor ő is közéjük tartozott. Aelin jobbnak látta nem említeni őt rövid bemutatkozásuk során. És Chaol is bölcsen hallgatott arról, hogy ő ölte meg a férfit.

Egy másik életben. Egy másik világban.

Aelin a Hasartól kölcsönkapott muniki lovon ülve az Anielle-től északra vonuló sereg élén lovagolt, Chaol és Farasha a bal oldalán, Rowan a saját muniki lován a jobbján. A társaik szétszéledtek mögöttük, úgy tűnt, Lorcan is meggyógyult annyira, hogy lóra üljön. Elide közvetlenül mellette haladt.

És mögöttük hosszan a kagán hadserege vonult.

Vagy legalábbis egy része. A rukok fele és a darghan lovasság Kashin zászlaja alatt a hegy keleti oldala mentén halad majd, kicsalja a Ferian-résben lévő seregeket, hogy nyílt terepen, a völgyben ütközzenek meg. Ők pedig megkerülik, hogy hátba támadhassák őket.

Magas hóréteg fedte az Agyar-hegységet, és a szürke égbolt még több csapadékkal fenyegetett, de a rukhin felderítői és a vademberek szerint még jó ideig nem csap le rájuk a rossz idő – addig, amíg elérik a Rést, semmiképp.

Ötnapnyi út a sereggel a hegyeken keresztül. A tó és a folyó mentén haladó seregnek három is elég lesz.

Aelin a hűvös égbolt felé fordította arcát, ahogy elindultak a hegyoldal végtelennek tűnő kanyargós útján. Az isteneknek hála a rukhin magával cipeli a nehezebb holmik nagy részét, de ennek ellenére is nehéz próbának bizonyulhat majd a hegymászás.

De a kagán hadseregei mindenféle terepen jártak már. Hegyeken, sivatagokon, tengereken keltek át. Most sem rettentek vissza.

Úgyhogy Aelin sem tehette. Bármennyi ideje maradt is, bármikor ér is véget ez az egész.

Ez az utolsó, erőltetett menet északra, hazafelé... Komoran a föléjük magasodó hegyekre mosolygott, miközben a hadsereg hosszúra nyúlva követte.

És csak azért, mert megtehette, csak azért, mert végre Terrasen felé indultak, Aelin kieresztette a mágiája egy részét. A zászlóvivők némelyike meglepetten összesúgott mögötte, Rowan azonban csak mosolygott. Az a konok remény csillant a mosolyában, az a kegyetlen elszántság, ami Aelin lelkében is égett, ahogy lángra lobbant.

Hagyta, hadd öleljék körbe a lángok, az aranyló ragyogás, amiről tudta, még a hadsereg legutolsó soraiból is láthatóvá teszi, sőt, a városból és az erődből is, amit maguk mögött hagytak.

Aelin fényesen égő jelzőtűzként vezette a sereget északra a hegyek árnyai közt, a sötétben, amit a rájuk váró ellenség borított a világra.

68. FEJEZET

Morath fekete tornyai az ég felé szúrt fekete kardokként nyúltak túl a füstölgő kohókon és a völgyben égő tábortüzeken.

Elérték az alacsonyabb felhőket, néhányuk romos volt már, félig beomlott, néhányuk még mindig büszkén állt. Kaltain Rompier dühének és végső tettének nyomát viselték magukon.

Dorian szélesre tárta szurokfekete szárnyát, és elkapta a vastól, rothadástól bűzlő szelet, hogy az erőd felé forduljon. Az utazással töltött hosszú napok alatt megtanulta, hogyan használja ki a szelet, és bár az idő nagy részében sebes röptű rőtfarkú ölyvként szállt, reggel átváltozott közönséges varjúvá.

Csapatostul keringtek Morath felett, éppannyi károgás szállt a levegőben, mint ahányszor a kalapácsok üllőt értek a völgyben. Hiába szabadították a poklot északra, még mindig jó néhányan táboroztak odalent. Katonák, boszorkányok.

Dorian a többi varjú példáját követve messzire elkerülte a wyverneket, alacsonyan szállt, miközben egyik boszorkánykor repült el mellette a másik után, hogy felderíteni, jelentést tenni vagy gyakorlatozni induljon. Rengeteg vasfogú várakozott itt.

Dorian körberepülte Morath legfelső tornyait, megnézte magának az erődöt, a völgyben összegyűlt sereget, a magasan lévő wyvernfészkeket. Minden egyes szárnycsapással egyre súlyosabban nyomta a szívét az, amit tizenöt kilométernyire északra elrejtett egy sziklás kiszögellésen.

Őrültség lett volna idehozni a két kulcsot. Úgyhogy elrejtette a palakőben, még megjelölni sem merte a helyet. Csak reménykedhetett, hogy sikerül elkerülnie Erawan figyelmét.

Az egyik torony oldalában két frissen mosott ruhával megrakott szolgáló lépett ki egy kis ajtón, hogy a külső lépcsőn felfelé induljanak. Fejüket lehajtották, mintha igyekeznének figyelmen kívül hagyni az odalent mozgolódó hadsereget. Vagy a wyverneket, amiknek üvöltése visszhangot vert a fekete kövön.

Ott. Az az ajtó.

Dorian arrafelé repült, igyekezett elcsendesíteni a szívét, és elleplezni a szagát – az egyetlen dolgot, ami a vesztét okozhatta. Csakhogy egyik felette repülő vasfogú boszorkány sem vette észre a varjút, aminek nem volt éppen varjúszaga. És a két mosónő sem kiáltott fel, ahogy leszállt az alacsony kőkorlátra, és gondosan behúzta a szárnyát.

Egyetlen ugrással a kövön termett.

Változni kezdett, égtek az izmai és a csontjai, és a világ beszűkült, végtelenül veszélyesebbé vált.

Innentől még nehezebb lett volna felfigyelni rá.

Dorian bajsza megremegett, csak úgy hegyezte hatalmas fülét. Szőrös kis teste beleremegett a wyvernek üvöltésébe, mire a fogát csikorgatta – hatalmasnak tűntek, túl nagynak apró szájához képest. A bűz már-már émelyítővé vált.

Mindent… egyszerűen mindent érzett. A frissen mosott ruhák illatát, amit nemrégiben vittek el itt. A vadhústól illatozó levesfélét, ami ebédidőben beivódott a mosónő hajába. Dorian sosem gondolta, hogy az egerek különleges állatok lennének, azonban még odafent szálló ölyvként sem érzékelte ennyire élesen a környezetét, nem volt ennyire éber.

Végül is, az egereknek szüksége is van ezekre a kiélesedett érzékekre, hiszen az egész világ az életükre akar törni.

Dorian vett még egy mély levegőt, mielőtt bepréselte magát a csukott ajtó alatt. Be Morathba.

Lehet, hogy az érzékei kiélesedtek, abba azonban sosem gondolt bele, mekkora kihívást jelent egy lépcsősor emberi lábak nélkül.

Árnyékról árnyékra futott, pornak és sötétségnek tettette magát minden egyes elhaladó lábnál. Voltak, akiket páncél fedett, voltak, akik bakancsban jártak, mások elnyűtt cipőt hordtak. A viselőik azonban minden alkalommal sápadtak és nyomorultak voltak.

Boszorkányokkal, hála az isteneknek, nem futott össze. Ahogyan valg hercegekkel és a katonáikkal sem.

Erawannal meg aztán főleg nem.

A torony, amibe befurakodott, cselédlépcsőnek adott helyet, Manon mesélt róla Aelinnek a számtalan magyarázat egyikeként. Neki köszönhetően követhetett Dorian egy fejben összerakott térképet, amit az odafent töltött pár órányi körözés során pontosított.

Erawan tornya – oda megy először. És ha a valg király ott van éppen… Akkor majd eldönti, mitévő legyen. Hogy megfizessen-e Erawannak mindazért, amit tett, hiába intette Kaltain óva ettől.

Dorian légzése szaggatottá vált, mire elérte a csigalépcső alját, és hosszú farkát maga köré fonva kipislantott a gyéren megvilágított folyosóra.

Kénytelen lesz átszelni az egész szintet, aztán felmenni egy másik lépcsősoron, végig egy másik folyosón, és ha szerencséje van, végül Erawan tornyánál köt majd ki.

Manon sosem járt odabent. Nem tudta, mi van ott. Csak annyit, hogy folyamatosan valgok őrzik. Éppen ezért megfelelő helynek tűnt a kutatás megkezdésére.

Dorian füle megrezzent. Senki sem járt arra épp. Szerencsére macskák sem ólálkodtak a környéken.

Befordult a sarkon, szürkésbarna szőre tökéletesen beleolvadt a sziklás környezetbe, ahogy végigiszkolt a padló és a fal találkozása mentén. A folyosó végén őr strázsált, a semmibe meredt. Hatalmasnak tűnt, hegyként magasodott a közeledő Dorian fölé.

Már majdnem odaért az őrhöz és a kereszteződéshez, amit a férfi figyelt, amikor észrevette – a zavart, aztán a némaságot.

Még az őr is kihúzta magát, és a mögötte lévő résnyi ablak felé pillantott.

Dorian megtorpant, behúzódott az egyik árnyékba.

Semmi. Sem kiáltások, sem üvöltések, és mégis...

Az őr visszatért a posztjára, de azért végignézett a folyosón.

Dorian mozdulatlan és néma maradt, várt. Vajon rájöttek, hogy itt van? Épp figyelmeztetik egymást?

Ennyire nem lehet könnyű, mint amilyennek tűnik. Erawan nyilván mindenféle csapdát helyezett el, ami értesíti őt, ha ellenség hatolna be…

Sietős, könnyed léptek dobbantak a sarkon túl, és az őr odafordult.

– Mi az? – kérdezte.

A közeledő szolgáló nem lassított.

– Amilyen társaság mostanában itt időzik, ki tudja? Nem maradok, hogy kiderítsem. – Azzal tovasietett, el Dorian mellett.

Nem valami felé sietett, hanem el onnan.

Dorian bajsza megrezzent, ahogy a levegőbe szagolt. Semmit sem érzett.

Az nem segít, ha itt várakozik a folyosón. De hogy előremenjen, hogy kiderítse, mi folyik arrafelé... Az sem lenne kifejezetten bölcs döntés.

Egyetlen hely van, ahol talán elcsíphet valamit. Ahol az emberek mindig pletykálnak, még Morathban is.

Úgyhogy Dorian visszafelé indult a folyosón, le egy újabb lépcsősoron. Kis lábai alig bírták az iramot. A konyha felé szaladt, ami forrónak és vakítónak bizonyult a hatalmas tűz fényében.

Lady Elide is itt dolgozott – ismerte ezeket az embereket. Nem a valgokat, hanem a szolgálatukba állított halandókat. Olyanokat, akik nyilván kitárgyalják, mi zajlik ebben az erődben. Ahogyan a résvári palotában is tették.

És valóban ott gyülekeztek a különböző szolgálók és szakácsok. A tágas konyha másik végéből nyíló lépcső felé fordultak. Ahogyan a sovány, zöld szemű cirmos macska is a helyiség túlfelén.

Dorian amennyire csak tudta, összehúzta magát. Azonban az állat nem figyelt rá, egyre csak a lépcsőre meredt. Mintha ő is tudná.

Léptek dobbantak – gyorsak, csendesek.

Két nő lépett be, kezükben üres tálcát szorongattak. Mindketten sápadtak voltak, remegtek.

– Láttatok valamit? – kérdezte a nőktől a férfi, aki nyilván a főszakács lehetett.

Az egyik nő a fejét rázta.

– Még nem voltak a tanácsteremben, hála az isteneknek.

A másik remegő kézzel letette a tálcát.

– De hamarosan odaérnek.

– Szerencsétek, hogy még előtte el tudtatok jönni – szólalt meg valaki. – Még a végén titeket is felfaltak volna ebédre.

Valóban szerencsésnek mondhatták magukat. Dorian maradt még egy kicsit, de a konyhaiak folytatták a munkát most, hogy megnyugodtak, két társuk egy darabban visszatért.

A tanácsterem… Talán az, amiről Manon is beszélt. Ahol Erawan a megbeszéléseit tartotta. És ha maga Erawan is arrafelé tart…

Dorian elsietett, követte a térképet, amit a Manontól kapott információk alapján rajzolt meg. Ostobaság, hatalmas ostobaság lenne odamenni, ahol Erawan van. Ekkora kockázatot vállalni.

Talán tényleg meg akar halni. Talán tényleg ostoba is. Mégis szerette volna látni. Látnia kellett ezt a lényt, aki annyi mindent tönkretett. Aki be akarta kebelezni a világukat.

Látni akarta őt, ezt a valamit, ami parancsba adta, hogy hajtsák őt rabigába, aki lemészároltatta Sorschát is. És ha szerencséje van, talán vele is végezni fog.

Maradhatna ebben a formában, támadhatna így. De mennyivel jobb érzés lenne visszatérni a saját formájába, kivonni Damarist, és úgy végezni vele. Hadd lássa Erawan a nyakán a halvány sávot, hogy tudja, ki öli meg, hogy nem sikerült megtörnie.

Aztán megkeresi a kulcsot.

A némaság utat mutatott, talán pontosabban is, mint a térkép, amit az eszébe vésett.

Kiürültek a folyosók. A levegő besűrűsödött, lehűlt. Mintha szivárgott volna Erawanból a romlottsága.

Egyetlen őr sem állt a nyitott ajtó előtt, sem emberi, sem valg.

Senki sem figyelte a kámzsás alakot, aki lobogó fekete köpenyben bevonult.

Dorian iparkodott, épp azelőtt szaladt be az alak után, hogy becsukódott volna az ajtó. Kavarogni kezdett a mágiája, mire nyugalomra intette, arra, hogy tekeredjen össze, mint egy támadásra kész mérges kígyó.

Egyetlen ütéssel kiteríti Erawant, aztán átváltozik, és előhúzza Damarist.

Az alak megtorpant, köpenye meglebbent, és Dorian a legközelebbi árnyék felé iramodott – az ajtó és a padló közötti rés mellett.

A terem teljesen átlagosnak bizonyult, leszámítva a középen álló, fekete üvegből készült asztalt. És az aranyhajú, aranyszemű férfit, aki ott ült.

Manon igazat mondott, Erawan valóban elhagyta Perrington testét, és egy sokkal vonzóbbat választott.

Azért az elegáns öltözék megmaradt, nyugtázta Dorian, ahogy a valg király tökéletesen szabott szürke kabátjában és nadrágjában felemelkedett. Nem viselt fegyvert az oldalán. A rémkulcsnak sem akadt semmi nyoma.

Dorian érezte Erawan hatalmát, a belőle szivárgó gonoszságot. Érezte, és emlékezett is, milyen volt, amikor magában érezte ezt az erőt, amikor a lelkét szorongatta.

Jég folyt az ereiben. Gyorsan, nagyon gyorsan kell mozdulnia. Most azonnal kell támadnia.

– Milyen kellemes meglepetés – szólalt meg Erawan. Hangja fiatalon csengett, és mégsem. Az eléjük tett ételekre mutatott, a gyümölcsökre és szárított húsokra. – Csak tessék!

Dorian mágiája elcsuklott, ahogy egy holdsápadt, vékony kéz jelent meg a fekete köpeny redői alól, hogy hátratolja a kámzsát.

A nő alatta nem tűnt gyönyörűnek, legalábbis nem a hagyományos értelemben. Mégis, szurokfekete hajával, sötét szemével, vörös ajkával… Lenyűgöző volt. Rabul ejtő.

Vörös ajka mosolyra görbült, kibukkantak csontfehér fogai.

Végigfutott a hideg Dorian gerincén, ahogy észrevette a sötét hajzuhatag alól előbukkanó hegyes, csinos füleket. Tündér... A nő, Ez egy tündérnő.

Levette a köpenyét, alóla könnyű, sötétlila anyag bukkant elő, majd leült az asztalhoz Erawannal szemben. Elegáns mozdulatait a legcsekélyebb habozás vagy félelem sem itatta át.

– Tehát tudod, miért jöttem.

Erawan elmosolyodott, miközben leült. Előbb a tündérnőnek töltött egy kupa bort, majd saját magának. Dorian elméjéből minden egyes gondolat elhussant, ahogy a valg király megszólalt:

– Lehetne más oka is annak, hogy megtiszteled Morathot a jelenléteddel, Maeve?

69. FEJEZET

Orynth azóta nem burkolózott ekkora csendbe, hogy Aedion és a terraseni udvar maradéka Theralis felé vonult.

És még akkor is volt némi zúgás az ősi városban, amit a Florine folyó torkolata és az Agancs-hegység széle közé emeltek, Tölgyváld sűrű rengetegétől keletre.

Akkor még ragyogtak a fehér falak.

Most foltosak, szürkék voltak, sivárak, mint az ég, ahogy Aedion, Lysandra és a szövetségeseik keresztüllovagoltak a hatalmas nyugati fémkapun. Itt közel két méter szélesre duzzadtak a falak, a legendák szerint Brannon az Agancshegység óriásait kérte meg arra, hogy emeljék helyükre a hatalmas kőtömböket.

Aedion bármit megadott volna, hogy ezek a réges-régen feledésbe merült óriások most visszatérjenek a városba. Hogy az ősi farkastörzsek levágtázzanak a város mögött tornyosuló csúcsok közül az elveszett terraseni tündérekkel egyetemben. Hogy bármelyik régi mítosz előtűnjön az idő árnyaiból, ahogyan Rolfe és a mikéniek is tették.

De tudta, hogy már elpártolt tőlük a szerencse.

Ahogy a társai is pontosan tisztában voltak vele. Még Briarcliffi Ansel is olyan néma maradt, mint Ilias és a csendes orgyilkosai, vállát behúzta. Azóta tartotta így magát, hogy a harcosainak feje záporozni kezdett a soraikra, borvörös haja kifakult, léptei nehézkesnek tűntek. Aedion tudta, mennyire elborzadt, micsoda bűntudat gyötri. Azt kívánta, bár lett volna ideje megvigasztalni valahogy az ifjú királynőt, ne csak egy gyors bocsánatkérésre futotta volna. De úgy tűnt, Ilias magára vállalta a feladatot, erős, néma társként lovagolt Ansel mellett.

A város a föléjük magasodó, már-már legendás palota alatt terült el, amit egy kiálló sziklarészen emeltek. Olyan magasra nyúlt, hogy olybá tűnt, a legfelső tornyai keresztüldöfik az eget. A palota egykor ragyogott, nap melengette köveit rózsák és futónövények lepték el, és minden folyosót, minden udvart betöltött az ezernyi szökőkút dala. Régen büszke zászlók lebegtek a lehetetlenül magas tornyokon, úgy őrizték az alattuk elterülő hegyeket, erdőt, folyót és a Theralis-síkságot.

Azóta mauzóleummá vált.

Senki sem szólt egyetlen szót sem, miközben felfelé kaptattak a meredek, kanyargós utakon. A komor arcú lakosok vagy megálltak bámészkodni, vagy rohantak tovább, hogy felkészüljenek az ostromra.

Nem menekülhettek el. Hiszen mögöttük ott húzódott az Agancs-hegység, nyugatra Tölgyváld terült el, a hadsereg pedig délről közelített. Persze, keletre futhattak volna, át a síkságon, de mégis hova? Suriába, ahol idővel újból rájuk találnak? A hegyek mögötti területre, ahol a tél olyan kegyetlen, hogy állítólag egyetlen halandó sem élheti túl? Orynth népe éppúgy csapdába esett, mint a hadseregük.

Aedion tudta, hogy ki kellene húznia magát. Hogy rá kellene vigyorognia az emberekre – a népére –, és némi bátorságot lehelnie beléjük.

De képtelen volt rá. Egyre csak azon járt az esze, vajon hányan vesztették el a rokonaikat, a barátaikat a folyó melletti csatában. Az azt megelőző hetek küzdelmei során. Hogy hányan imádkoznak még mindig, hátha a város felé igyekvő katonák sorában felbukkan az egyik szerettük.

Az ő bűne, az ő terhe. Az ő döntései vezettek idáig. Az ő döntései nyomán maradt hátra annyi holttest a hóban, gyakorlatilag kikövezték a déli határra vezető utat, végig a Florine-tól.

A fehér palota minden egyes megmászott dombbal egyre csak nőtt. Legalább ennyi megadatott – fentről fogadhatták az ellenséget.

Legalább ennyi megadatott.

Darrow és a többi lord már várta őket.

Nem a trónteremben, hanem a palota másik végében lévő tágas tanácsteremben.

Amikor Aedion legutóbb ott járt, egy páváskodó adarlani balfék vezette a megbeszélést, aki Terrasen alkirályának nevezte magát.

Mint kiderült, a férfi fogta a pompás holmiját, köztük a székét és a falidíszeit is, és kereket oldott, azon nyomban, amint a királyt meggyilkolták.

Most egy ősrégi munkapad szolgált a haditanács asztalaként, körülöttük félig elkorhadt székek álltak a palota különféle termeiből összeválogatva. Jelenleg épp Darrow, Gunnar , Sloane és Ironwood foglalt helyet rajtuk. Aedion döbbenetére Murtaugh is ott volt közöttük.

Felálltak, amikor Aedion és a társai beléptek. Nem Aediont tisztelték meg ezzel, hanem a társaságában érkezett uralkodókat.

Briarcliffi Ansel körbenézett a szörnyű teremben, éppúgy vizslatta, mint a homályos, kopár palota többi részét, és halkan füttyentett egyet.

– Nem tréfáltatok, amikor azt mondtátok, Adarlan kifosztott titeket. – Órák, napok óta az első szavak, amiket kiejtett.

– Az utolsó rézpénzt is elvitték – morogta Aedion, majd megtorpant az asztal előtt.

– Hol van Kyllian? – dörrent rá Darrow.

Aedion elmosolyodott, ám a szeméig már nem ért el a gesztus. Ren megfeszült, ő értette a mosolyban csillanó figyelmeztetést.

– Engem bízott meg azzal, hogy jöjjek előre, míg ő idevezeti a sereget. – Hazugság.

Darrow grimaszolt, majd tekintete Rolfe-on állapodott meg, aki még mindig felvont szemöldökkel szemlélte a leharcolt palotát.

– Ha jól sejtem, önnek tartozunk hálával a szerencsés visszavonulásért.

Rolfe a férfira vetette tengerzöld szemét.

– Így van.

Darrow ismét helyet foglalt, és a többi lord követte a példáját.

– Kihez is van szerencsém?

– Rolfe kalózkapitányhoz – felelte a kalóz szemrebbenés nélkül. – Őfelsége armadája parancsnokához. A mikéni nép örököséhez.

A lordok egy pillanatra megmerevedtek.

– A mikéniek már réges-régen eltűntek – jegyezte meg Lord Sloane. Ám ekkor észrevette a Rolfe oldalán lógó kardot, a tengeri sárkányt mintázó markolatgombot. Nyilván látta a Florine-on titokban felhajózó flottát is.

– Eltűntek, de nem haltak ki – válaszolta Rolfe. – Azért jöttünk, hogy megfizessünk egy régi adósságot.

Darrow a halántékát masszírozta. Ahogy ott nekidőlt az asztal szélének, annyira öregnek tűnt… Annyira idősnek, amennyi valójában volt is.

– Ez esetben hálával tartozunk az isteneknek ezért.

Lysandra dühtől fortyogón megszólalt:

– Aelinnek tartoznak hálával érte.

Darrow összehúzta a szemét, mire Aedion haragja halálossá élesedett. Azonban Darrow hangja kimerült volt, nehézkesen csengett, amikor így szólt:

– Ma nem adod ki magad senkinek, Lady Lysandra?

Lysandra Rolfe-ra mutatott, majd Anselre és Galanra. Aztán karját az ablakok felé tárta, amin túl a tündér nemesek és csendes orgyilkosok Iliasa az embereit ápolta a palota területén.

– Mindannyian. Mindannyian Aelin miatt jöttek. Nem miattatok. Úgyhogy mielőtt azon gúnyolódtok, hogy nincs olyan, hogy őfelsége armadája, hadd világosítsalak fel titeket, hogy igenis van. És nektek semmi közötök hozzá.

Darrow hosszan kifújta a levegőt, és ismét a halántékát dörgölte.

– Távozhat a teremből.

– Meg egy nagy fenéket!

Ám ekkor Murtaugh ragadta magához a szót:

– Van valaki, hölgyem, aki szeretne találkozni veled. – Lysandra felvonta a szemöldökét, mire az idős férfi összerezzent.

– Nem szerettem volna egyes-egyedül hagyni őt Allsbrookban. Az ablakból látta, hogy közeledtek, és alig tudtam rávenni, hogy várjon türelemmel.

Udvarias, ravasz módja a kitörni készülő vihar elűzésének. Aedionban felmerült, hogy azt mondja Lysandrának, maradjon csak nyugodtan, azonban az alakváltó már el is indult, csak úgy lobogott utána sötét haja.

Miután távozott, Aedion megszólalt:

– Minden egyes csatában a frontvonalon küzdött. Majdnem az életét adta, hogy megküzdjön az ellenséggel. Nem láttam, hogy bármelyikőtök megtette volna ugyanezt.

Az idős lordok undorodva felvonták a szemöldöküket. Darrow mégis megmoccant a székében, még ha alig észrevehetően is. Mintha Aedion fájó pontra tapintott volna.

– Nem olyan könnyű elfogadni, hogy túl öregek vagyunk már a harchoz – szólalt meg Darrow halkan –, miközben ti, fiatalabbak az életeteket adjátok, Aedion. – Lepillantott az Aedion oldalán függő egyszerű kardra. – Egyáltalán nem könnyű.

Aedionban felmerült, hogy visszavág, kérdezze meg az elesetteket, hogy szerintük harcolni könnyű-e, ám ekkor Galan herceg megköszörülte a torkát.

– Mivel készültetek eddig az ostromra?

A terraseni lordoknak nem igazán tetszett ez a kérdezz-felelek, ám végül csak kinyitották gyűlöletes szájukat, hogy válaszoljanak.

Egy órával később a többieket a szobájukba kísérték, majd forró fürdővel és étellel kínálták őket, Aedion pedig Lysandra illatát követte.

Nem az északi toronyba ment, ahol a gyámleánya várta, hanem a trónterembe. Az óriási tölgyfa ajtó résnyire nyitva állt, a két faragott, ágaskodó szarvasbika lebámult rá. Egykor aranyozott volt a büszke agancsaik között lobogó örök láng.

Az elmúlt egy évtizedben valaki lefejtette róla az aranyat. Vágy gonoszságból, vagy könnyű pénzszerzési lehetőséget látott benne.

Aedion belépett az ajtón. A tágas terem régi barát szellemeként köszöntötte.

Hányszor nyavalygott amiatt, hogy szép ruhát kell öltenie, ott kell állnia a trónok mellett, az oszlopokkal szegélyezett helyiség végében? Hányszor kapta rajta Aelint, hogy elbóbiskolt egy-egy végtelennek tűnő, pompával teli napon?

Akkor Terrasen összes területének zászlaja ott lógott a plafonról. Akkor olyan fényesre suvickolták a márványpadlót, hogy látta benne a saját tükörképét.

Akkor egy agancstrón állt az emelvényen, ősi erőt árasztva magasodott a terem fölé. Tölgyváld halhatatlan szarvasbikáinak levetett agancsaiból építették.

Mostanra lemészárolták, felégették a szarvasokat, éppúgy, ahogyan az agancstrónt is a theralisi csata után.

A király azon nyomban, ott, a csatamezőn kiadta rá az utasítást.

Lysandra e mellett az üres emelvény mellett állt. Úgy bámulta a fehér márványt, mintha látná rajta az egykor ott lévő trónt és a mellette álló kisebbeket.

– Nem tudtam, hogy Adarlan ennyire tönkretette ezt a helyet – szólalt meg.

Vagy megérezte őt, vagy felismerte a lépteit.

– Az alapok épek – válaszolta Aedion. – Hogy meddig még, azt nem tudom.

Lysandra zöld szeme felé villant, kimerültség és bánat ködösítette.

– A lelkem mélyén – mondta halkan – valahol hittem benne, hogy látom majd őt ezen a trónon ülni. – Az emelvényre mutatott, ahol az agancstrón egykor állt. – A lelkem mélyén azt hittem, valahogy sikerül elérnünk. Még ha Morathtal kell szembeszállnunk is érte, még ha ott van a Zár és minden egyéb, akkor is.

Nem maradt reménysugár az arcán.

Talán ezért állt szóba vele egyáltalán.

– Én is így gondoltam – felelte Aedion éppolyan csendesen, bár a szavak visszhangot vertek a hatalmas, üres teremben. – Én is így gondoltam.

70. FEJEZET

A tündérkirálynő Morathba jött.

Dorian nagy nehezen csendesítette a szívverését, igyekezett egyenletesen venni a levegőt, miközben Maeve belekortyolt a borába.

– Tehát nem ismersz meg – felelte a tündérkirálynő a valg királyt tanulmányozva.

Erawan megdermedt, kupája megállt félúton a szája felé.

– Tán nem Maeve vagy, Doranelle királynője?

Aelin. Maeve idehozta Aelint? Hogy eladja Erawannak?

Az istenekre, az istenekre…

Maeve hátravetette a fejét, és felnevetett.

– Pár évezred, és már meg sem ismered a saját sógornődet? Dorian hálás volt, hogy aprócska, néma és jelentéktelen. Lehet, hogy megingott volna ennek hallatán.

Erawan megmerevedett.

– Te.

Maeve elmosolyodott.

– Én.

Az arany szempár végigsöpört a tündérkirálynőn.

– Tündérbőrben. Végig ott voltál.

– Csalódott vagyok, hogy nem jöttetek rá.

Erawan erejének lüktetése végighasított Dorianen. Olyan hasonló volt... olyan nagyon hasonló a valg herceg iszamós hatalmához.

– Tudod te, mit…

A valg király elhallgatott. Kihúzta magát.

– Akkor tulajdonképpen hálával tartozom – nyerte vissza Erawan az önuralmát. – Ha nem árulod el a bátyámat, sosem fedezem fel ezt a csodálatos világot. És nem állnék a meghódítása küszöbén. – Erawan belekortyolt a kupájába. – De a kérdés akkor is áll: miért jöttél ide? Miért feded fel magad épp most? Az ősi ellenségem… talán már nem is az ellenségem.

– Sosem voltam az ellenséged – felelte Maeve rezzenéstelenül.

– A testvéreid viszont ellenségükké tettek engem.

– Mégis feleségül mentél Orcushoz, pedig pontosan tudtad, milyen.

– Talán inkább hozzád kellett volna mennem, amikor felajánlottad. – Apró mosoly... Csábos és rettenetes. – De akkor még fiatal voltam. Könnyen megvezethető.

Erawan halk nevetést hallatott, amitől Dorian gyomra felfordult.

– Egyáltalán nem voltál az. És végül ide jutottunk.

Ha Aelin itt van, ha Dorian rábukkanna, akkor talán ketten együtt felvehetnék a harcot a valg királynő és király ellen...

– Bizony, ide jutottunk – ismételte Maeve. – Te a kontinens elsöprésének küszöbén állsz. Én pedig segédkezet nyújtok neked ebben.

Erawan a térdére fektette a bokáját.

– Ismét kérdem: miért?

Maeve végigsimított a kupája mintáján.

– A népem elárult. Mindazok után, amit értük tettem, azok után, hogy megvédtem őket, fellázadtak ellenem. Az összegyűjtött seregem nem volt hajlandó hadba vonulni velem. A nemeseim, a szolgálóim többé nem hajlandóak térdet hajtani előttem. Már nem vagyok Doranelle királynője.

– Van egy sejtésem, hogy ki áll emögött – jegyezte meg Erawan.

Sötétség lobbant a teremben, borzalmas és hideg.

– Bezártam Tűzhozó Aelint. Azt reméltem, idehozhatom neked, amikor már… készen áll. De az őrszem, akinek a gondjaira bíztam, végzetes hibát követett el. Elismerem, engem is megvezettek. Aelin pedig kiszabadult. És úgy gondolta, leveleket ír néhány hatalommal bíró egyénnek Doranelle-ben. Valószínűleg már visszajutott erre a kontinensre.

Doriant elöntötte a megkönnyebbülés.

Erawan intett.

– Anielle-ben van. Meggondolatlanul pazarolja az energiáját.

Maeve szemében fény gyúlt.

– Elvette tőlem a királyságomat, a trónomat. A leghűbb harcosaimat. Bármiféle semlegességet vallottam idáig ebben a háborúban, bármiféle kegyet gyakoroltam volna is felette eddig, elvesztette a jóindulatomat, amikor a párjával együtt távozott onnan.

Tehát megtalálták. Valahogy sikerült rábukkanniuk. És Anielle... Remélheti vajon, hogy Chaol is ott van?

Dorian legszívesebben győzedelmes üvöltést hallatott volna. Ám ekkor Maeve így folytatta:

– Aelin Galathynius el fog jönni értem, ha téged túlél. Nem tervezem megadni neki ezt a lehetőséget.

Erawan mosolya kiszélesedett.

– Tehát arra gondoltál, szövetséget kötsz velem.

– Csak együtt érhetjük el, hogy Brannon vérvonala végleg elbukjon. És többé sose éledjen újra.

– Akkor miért nem ölted meg, amíg még tehetted?

– Miért tettem volna, sógor? Te nem próbáltad volna meg magad mellé állítani?

Erawan némasága elengedő válasznak bizonyult. A valg király válasz helyett kérdezett:

– Sok mindent kínálsz nekem, sógornőm. Tényleg azt várod, hogy minden szavadat készségesen el is higgyem neked?

– Sejtettem, hogy bizalmatlan leszel. – Maeve szája széle felfelé görbült. – Végül is nem maradt semmim, csak a saját erőm.

Erawan nem felelt, mintha pontosan tudná, miféle táncban vezeti őt a királynő.

Maeve a terem közepe felé nyújtotta holdfehér kezét.

– Van még valami, amivel szolgálhatok, már ha érdekel.

Csettintett vékony ujjával, és lyuk jelent meg a terem kellős közepén.

Dorian megrettent, még összébb húzta magát az árnyékban, a porban. Meg sem próbálta palástolni remegését, ahogy olyasfajta borzalom jelent meg a lyuk másik oldalán, amelyet csakis valódi sötétség szülhet. Az átjáró másik oldalán.

– El is felejtettem, hogy elsajátítottad ezt a képességet – lobbant fel Erawan aranyszínű szeme a lény láttán, ami karmait összecsattintva meghajolt előttük.

Egy pók.

– Ahogy arról is megfeledkeztem, hogy még hajlandóak engedelmeskedni neked – folytatta Erawan.

– Amikor a tündérek elhajítottak – válaszolta Maeve halovány mosolyt küldve a hatalmas pók felé –, visszatértem azokhoz, akik mindig is hűségesek voltak hozzám.

– A stígiai pókok a saját uraikká váltak – vitatkozott Erawan. – Továbbra sem büszkélkedhetsz sok szövetségessel.

Maeve a fejét rázta, sötét haján megcsillant a fény.

– Ezek nem stígiai pókok.

Dorian cikcakkos, hamuszürke követ látott az átjáró másik oldalán. Hegyeket.

– Ezek a kharankuik, ahogyan a déli kontinens népe hívja őket. A leghűségesebb szolgálólányaim.

Dorian szíve hevesebben vert, ahogy a pók ismét meghajolt.

Erawan arca hűvössé, unottá vált.

– És mi hasznom belőlük? – Az ablakon túlra mutatott, a pokolra, amit létrehozott. – Egy egész seregnyi lényt teremtettem, amik mind hozzám hűségesek. Nincs szükségem pár száz pókra.

Maeve még csak meg sem rezzent.

– A szolgálólányaim találékonyak, a hálóik messzire elérnek. Elmesélik, mi minden történik a világon. Említették, mi lesz a következő lépés a csodálatos tervedben.

Dorian megacélozta magát. Erawan megfeszült.

Maeve affektálva folytatta:

– A valg hercegnőknek gazdatestre van szüksége. Eddig nem sikerült megfelelően erőseket találnod. A kaganátus hercegnője túlélte azt, akit beleraktál, és ismét ura a saját testének.

Valg hercegnők. A déli kontinensen. Chaol…

– Hallgatlak – mondta Erawan.

Maeve a továbbra is meghajló pók felé mutatott az átjáróban – az átjáróban, amit a déli kontinensre nyitott, olyan könnyedén, mintha egyszerű ablak lenne csupán.

– Miért keresnél emberi gazdatestet a maradék hat hercegnődnek, amikor sokkal erősebbre is szert tehetsz? És készségesebbre.

Erawan a pókra vetette aranyló szemét.

– Te és a fajtád rábólintana erre? – Az első szavai a lény felé.

A pók összecsattintotta karmait, és pislogott egyet iszonytató szemével.

– Megtiszteltetés lenne, ha bizonyíthatnánk hűségünket a királynőnk iránt.

Maeve a pókra mosolygott. Dorian összerezzent.

– Halhatatlan, erős gazdatestek – búgta Maeve a valg királynak. – Gondolj csak bele, mennyire kibontakozhatnának a hercegnők az ő adottságaikat felhasználva. Mind a pókok, mind a hercegnők többé válhatnának.

Olyan borzalmassá, amit ők el sem képzelhetnek.

Erawan nem felelt, Maeve pedig csettintett, mire az átjáró és a pók eltűnt. A királynő egy árnyék kecsességével felemelkedett.

– Hagyom, hogy végiggondold az ajánlatomat, ha ezt szeretnéd. A kharankuik azt teszik majd, amit parancsolok nekik, és boldogan vonulnának a zászlód alatt.

– És mit mondok a bátyámnak, ha újra látom őt?

Maeve oldalra billentette a fejét.

– Miért, azt tervezed, hogy összefutsz vele?

– Mit gondolsz, miért gyűjtöttem ezt a sereget ilyen sokáig, miért készítettem fel ezt a világot, ha nem azért, hogy visszahívjam a testvéreimet? Ha nem azért, hogy lenyűgözzem őket, mit vittem végbe itt?

Ha lehetősége nyílik rá, Erawan azonnal visszahozza a valg királyokat Erileára. És ha megteszi…

Maeve az ülő királyt tanulmányozta.

– Akkor majd megmondod Orcusnak, hogy meguntam a várakozást, és nem volt kedvem tovább várni, hogy hazatérjen a hódításaiból. – Pókmosoly terült szét az arcán. – Szívesebben csatlakoztam volna hozzá.

Erawan pislogott egyet – ez volt a meglepettségének egyetlen jele. Aztán elegáns mozdulattal intett, mire az ajtó fantomszéllel kitárult.

– Gondolkozni fogok rajta, sógornőm. Amiért ilyen merész voltál, hogy idejöttél, a vendégemként maradhatsz, míg döntésre jutok. – Két őr jelent meg a folyosón, Dorian pedig megacélozta magát, tappancsai megfeszültek a kövön. – Megmutatják a szobádat.

Ha túl sokáig marad ebben a teremben, azzal a lelepleződést kockáztatja, de nem érezte a kulcsot a valg királyon. Később… Majd később folytatja a kutatást. Elgondolkozik azon, hogyan tudna legkönnyebben végezni a királlyal. Már ha van olyan ostoba, hogy megkockáztatja. Egyelőre azonban…

Maeve felvette a köpenyét, magára kanyarította, Dorian pedig előresietett, és újfent elbújt az árnyak között, miközben a tündérkirálynő kivonult.

Az őrök végigkísérték a folyosón, fel egy kanyargó lépcsősoron, az Erawannal szomszédos toronyba. Gondosan rendezték be, tele volt fényes tölgyfa bútorokkal, az ágynemű frissnek tűnt. Valószínűleg ennyi maradt azokból az időkből, amikor még emberek lakták, nem pedig borzalmak.

Ahogy az ajtó becsukódott Maeve mögött, a királynő nekidőlt a vassal kovácsolt fának, és felsóhajtott.

– Végig ebben a szánalmas alakban szándékozol maradni? Dorian az ajtó és a padló közötti rés felé iramodott, ám Maeve rálépett a farkára fekete csizmás talpával.

Fájdalom hasított végig a csontjain, azonban Maeve meg sem mozdította a lábát. Dorian mágiája fellángolt, lecsapott vele, azonban hirtelen fekete szél kulcsolta rá karmait, és fojtogatni kezdte. Kioltotta.

A tündérkirálynő mosolyogva nézett le rá.

– Nem kémkedsz valami ügyesen, Adarlan királya.

71. FEJEZET

Dorian mágiája vergődött, üvöltött, ahogy Maeve sötét ereje sakkban tartotta. Ha át tudna változni wyvernné, letéphetné a fejét...

Ám ekkor Maeve arcán elcsigázott, derűs mosoly jelent meg, és felemelte a lábát Dorian szerencsétlenül járt farkáról. Aztán a mágiáját is eleresztette.

Dorian összerezzent, ahogy az a sötét, rothadó mágia végigsimított karmaival az ő erején, megcirógatta ragyogó, nyers magját, majd köddé vált.

Az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy ne kezdjen öklendezni, hogy ne érintse meg a nyakát szegélyező világos sávot, hogy megbizonyosodjon róla, tényleg nincs már rajta rémkő gallér.

Maeve vörös ajkát továbbra is mosoly görbítette, Dorian mágiája pedig egyre csak reszketett, ahogy továbbra is magán érezte Maeve azóta már visszahúzódott mágiájának érintését. Olyan erőt, amivel képes elmékbe beférkőzni, darabokra szaggatni valaki lelkét. Egészen különleges ellenségnek bizonyult. Olyannak, akit másik irányból kell megközelíteni. Vakmerő, ostoba irányból. Hízelgéssel.

Úgyhogy Dorian visszaváltozott, bundája bőrré vált, mancsai kezekké. Amikor végül emberként állt a tündérkirálynő előtt, Maeve mosolya kiszélesedett.

– Milyen jóképű vagy!

Dorian meghajolt. Nem mert az oldalán lógó Damaris után nyúlni.

– Honnan tudtad?

– Gondolod, hogy nem ismertelek meg téged, az illatodat, az erődet Aelin emlékein keresztül? – Maeve oldalra billentette a fejét. – De a kémem nem jelentette, hogy érdeklődsz az alakváltás iránt.

Cyrene. Dorian elborzadt.

Maeve elindult a helyiségben, és leült az ágy lábánál álló padra, éppolyan uralkodói mozdulattal, mintha a trónján foglalt volna helyet.

– Mit gondolsz, honnan tudták a matrónák, merre keressenek?

– Cyrene csak egyetlen napig volt a táborban – nyögte ki végül Dorian.

– Komolyan azt hiszed, hogy nincs több pók odafent a hegyekben? Mind neki engedelmeskedtek, és persze nekem. Elég volt egyetlenegyszer suttognia a megfelelő pókoknak, és megtaláltak. Ahogyan a vasfogúakat is. – Maeve végigsimított a lábára simuló anyagon. – Hogy Erawan tisztában van-e a képességeiddel, az majd kiderül. Mielőtt végeztél vele, Cyrene a tudtomra adta, hogy eléggé... Eléggé más vagy, mint a többi.

Dorian egyáltalán nem bánta, hogy végzett a pókkal.

– De ez teljességgel lényegtelen most. Cyrene meghalt, te pedig igencsak messze jársz Feketecsőrű Manon ölelésétől.

Dorian keze Damaris markolatára csúszott.

Maeve az ősi kardra mosolygott.

– Úgy tűnik, Terrasen királynője megtanulta, hogyan osztozzon meg másokkal. Elképesztő gyűjteményt halmozott fel, nem igaz?

Dorian megrezzent.

Ha Maeve tudja, mi minden került Aelin birtokába…

– Azt is tudom – mondta Maeve. Szeme feneketlen, sötét veremnek tűnt. Damaris megmelegedett Dorian tenyere alatt. – És azt is, hogy a póknak fogalma sem volt az igazságról. – Végigmérte Doriant. – Hol vannak most, Dorian Havilliard?

Valami éles csúszott végig Dorian elméjén. Megpróbált beférkőzni... Dorian mágiája felzúgott. Jégfal köszöntötte a mentális karmokat. Elűzte őket.

Maeve kuncogott, Dorian pedig pislogott egyet, és rádöbbent, hogy az egész helyiséget dér fedi.

– Drámai, de igen hatásos módszer.

Dorian rávigyorgott.

– Gondoltad, vagyok olyan ostoba, hogy beengedlek az elmémbe? – Egyik kezét továbbra is a kardon tartotta, a másikat pedig a zsebébe csúsztatta, ha másért nem, legalább azért, hogy elleplezze a remegését. – Vagy hogy elmondom, hol a rejtekhelyük?

– Egy próbát megért – felelte Maeve.

– Miért nem riadóztatod Morathot? – kérdezte Dorian nyíltan. Maeve hátradőlt, és ismét tanulmányozni kezdte.

– Te is azt akarod, amit én. Erawannál van. Ez egyfajta szövetségessé tesz bennünket, nem igaz?

– Teljesen megőrültél, ha azt hiszed, hogy hajlandó lennék átadni neked a kulcsokat.

– Tényleg? Te mit tennél velük, Dorian? Elpusztítanád őket?

– Te mit tennél? Leigáznád a világot?

Maeve felnevetett.

– Ó, véletlenül sem tervezek ilyen közönséges dolgokat. Gondoskodnék róla, hogy Erawan és a bátyjai sose térhessenek vissza.

Damaris megmelegedett Dorian tenyere alatt. A királynő igazat szólt. Legalábbis részben biztosan.

– Ilyen könnyedén elismered, hogy el akarod árulni Erawant?

– Mit gondolsz, miért jöttem ide? – kérdezte Maeve. – A népem kitaszított, és úgy sejtettem, hamarosan úgyis felkeresed Morathot.

Damaris melege nem csappant meg, Dorian mégis így felelt:

– Nem gondolhatod, hogy elhiszem, szövetséget akartál kötni velem, és azért jöttél ide. Hiszen láttam, hogy felajánlottad Erawannak a pókjaid segítségét a hercegnőivel kapcsolatban.

Dorian nem akarta tudni, mire képesek a valg hercegnők. Hogy Erawan miért nem vetette be őket idáig.

– Apró áldozat részemről azért, hogy elnyerjem a bizalmát. – Damaris továbbra is meleg maradt. – Nem különbözünk mi ketten annyira. És a barátodnak köszönhetően most már nincs vesztenivalóm.

Igaz, igaz, igaz.

És tessék… A lehetőség, amire eddig várt.

Elméjét jégburokban tartotta, mágiája pedig felmérte az ellenséget. Dorian eleresztette Damaris markolatát. Hagyta, hadd lássa Maeve, hogy kezd engedni a bizalmatlanságából.

– Aelin nagyon ért hozzá, hogy más királyságokat zúzzon szét a sajátja megóvása érdekében.

– És ahhoz, hogy másokkal fizettesse meg a saját adósságait.

Dorian megdermedt, bár a mágiája továbbra is éberen őrködött, figyelte Maeve sötét erejét, ahogy az az elméje köré vont pajzs mentén járkált.

– Nem ezért jöttél ide? – kérdezte Maeve. – Hogy feláldozd magad, és Aelinnek ne kelljen? – Csettintett egyet a nyelvével. – Borzalmas pazarlás lenne… Ha bármelyikőtöknek is meg kellene fizetnie Elena ostobaságának az árát.

– Valóban.

Ez az igazság.

– Elmeséljem, mit fedett fel előttem Aelin, amikor bepillantást nyertem az elméjébe?

Dorian nem nyúlt Damaris után.

– Fogságba ejtetted – morogta. – Egy nyomorult szóra sem vagyok kíváncsi ezzel kapcsolatban!

Maeve hátrasöpörte a haját, és hümmögve így szólt:

– Aelin örül neki, hogy te vagy az – mondta. – Reméli, hogy túl későn tér vissza. Hogy sikerrel jársz, és megkíméled őt a borzalmas döntéstől.

– Párja van, és királysága. Nem hibáztatom. – Doriannek nem kellett teljesen megjátszania a hangjában csendülő élt.

– Nem? Neked talán nincs saját királyságod, amiről gondoskodnod kell? Egy olyan, ami éppolyan erős és nemes, mint Terrasen? – Amikor nem felelt, Maeve így folytatta: – Aelin már hetek óta szabad. És nem keresett meg.

– Elég nagy ez a kontinens.

Maeve arcán mindentudó mosoly terült el.

– Ha szeretne, megtalálhatna. Mégis Anielle-be ment.

Dorian tudta, miféle játszmát űz Maeve. Mágikus fala

megcsúszott, épp csak egy hangyányit. És utat engedett.

Maeve azonnal rávetette magát, be akart férkőzni. Még át sem ért a nyíláson, Dorian már a fogát csikorgatva ki is vetette onnan, Maeve jégfalnak csapódott.

– Érdekesen mutatod ki, hogy szövetséget akarsz kötni velem!

Maeve halkan felnevetett.

– Csodálkozol, hogy megpróbálom?

Dorian nem felelt, csak hosszasan bámulta Maeve-et.

Eljátszotta, hogy jó alaposan megfontolja a szavait. Az udvari intrika és nevelés minden egyes morzsájára szüksége volt ahhoz, hogy ne üljön ki semmi az arcára.

– Gondolod, hogy ilyen könnyedén elárulnám a barátaimat?

– Árulás lenne? – gondolkozott Maeve hangosan. – Hogy más utat keresünk neked és Aelin Galathyniusnak, hogy ne nektek kelljen megfizetni a végső árat? Neki is végig ezt kínáltam, nem akartam, hogy fel kelljen áldoznia magát az érzéketlen istenek miatt.

– Azok az istenek elég erős lények.

– Akkor hol vannak most? – A szobára, az erődre mutatott. Csupán a némaság felelt. – Rettegnek. Tőlem, Erawantól. A kulcsoktól. – Maeve arcára egy kígyó mosolya rajzolódott ki. – Tőled is félnek. Tőled, és Tűzhozó Aelintől. Elég nagy hatalommal bírtok ahhoz, hogy hazaküldjétek őket… Vagy a vesztüket jelentsétek.

Dorian nem felelt. Maeve szavaiban akadt némi igazság.

– Miért ne szállnál szembe velük? Miért hajolnál meg az akaratuk előtt? Mit tettek érted eddig?

Sorscha fájdalomtól eltorzult arca jelent meg Dorian szeme előtt.

– Nincs más módja – felelte végül Dorian –, hogy véget vessünk ennek.

– A kulcsokkal véget lehetne.

Ha használnák őket, ahelyett, hogy belezárnák a kapuba.

– Bármire képesek lehetnének – folytatta Maeve. – Elpusztíthatnák Erawant, visszaküldhetnék az isteneket az otthonukba, ha ezt akarják. – Maeve oldalra billentette a fejét. – Átjárót nyithatnának a nyugalom, a megpihenés világaiba.

A nőhöz, aki nyilván ott van most.

A Dorian elméje körül ólálkodó sötét, ragadozóra emlékeztető erő elhalványult, visszahúzódott az úrnőjéhez.

Aelin is megtette már egyszer. Átjárót nyitott, hogy beszélhessen Nehemiával. Tehát lehetséges. A Gavinnel és Kaltainnel folytatott beszélgetései szintén ezt a feltételezést erősítették.

– Mi lenne, ha nemcsak velem kötnél szövetséget – kérdezte végül Dorian –, hanem magával Adarlannal?

Maeve nem felelt. Mintha meglepte volna az ajánlat.

– Egy olyan szövetségre gondolok, ami túlmutat azon, hogy együtt megkeressük a kulcsot – merengett Dorian hangosan, majd vállat vont. – Neked nincs már királyságod, és a jelek szerint nagyon vágysz egy másikra. Mi lenne, ha Adarlannak, nekem kölcsönöznéd az erődet? Ha a mi oldalunkon harcolnának a pókjaid?

– Az előbb még teljesen kikeltél magadból, hogy fogságba ejtettem a barátodat.

– Még most is ki vagyok kelve magamból. De annyira azért nem vagyok büszke, hogy ne gondoljam végig ezt a lehetőséget is. Királyságot akarsz? Akkor csatlakozz az enyémhez! Köss szövetséget velem, dolgozzunk együtt, hogy megszerezzük Erawantól azt, amit akarunk, és akkor királynévá teszlek! Egy jóval hatalmasabb terület felett uralkodhatsz, olyan emberek felett, akik nem fognak fellázadni ellened. Tiszta lappal kezdhetnéd.

Amikor Maeve nem felelt, Dorian az ajtónak dőlt. Róla faraghatták volna az arisztokratikus közönyösség szobrát.

– Na és Feketecsőrű Manon? Mi van a neki tett ígéreteiddel?

– Nem ígértem neki semmit a trónommal kapcsolatban, és egyébként sem akar tőlem semmi olyasmit. – Nem rejtette el a szavaiban csendülő keserűséget. – Ennél sokkal viharosabb alapokra is épültek már házasságok.

– Tűzhozó Aelin ellenségként is tekinthet rád, ha valóban ilyen módon egyesülünk.

– Aelin nem vállalna ekkora kockázatot, nem végezne egy szövetségessel, most azonnal legalábbis semmiképp. És rá kell majd jönnie, hogy nem egyedül ő mentheti meg a világot. Talán még hálás is lesz, ha tényleg annyira szeretne megmenekülni az áldozati oltártól, ahogyan állítod.

Maeve vörös ajka felfelé görbült.

– Fiatal vagy, és vakmerő.

Dorian ismét meghajolt.

– Ráadásul kifejezetten jóképű is, és hajlandó vagyok a jóhiszeműségem zálogaként felajánlani a trónomat.

– Most azonnal kiadhatnálak Erawannak, és busásan megjutalmazna.

– Megjutalmazna... Mintha vadászkutya lennél, ami fácánt visz a gazdájának. – Dorian felnevetett, Maeve szeme pedig megvillant. – Te ajánlottad, hogy kössünk szövetséget, nem én. De gondolj csak bele, mit szeretnél jobban, Maeve: térdet hajtani vagy uralkodni? – Dorian megérintette a nyakát, épp a rajta keresztülfutó világos sávon. – Én térdet hajtottam már egyszer, és nincs kedvem megismételni. Sem Erawan, sem Aelin, sem senki más előtt. – Ismét vállat vont. – A nő, akit szeretek, meghalt. A királyságom romokban hever. Mi vesztenivalóm van?

– Hagyta, hadd ütközzön ki az arcán a régi jég, a mellkasában érzett üresség. – Én hajlandó vagyok belemenni ebbe a játszmába. És te?

Maeve ismét némaságba burkolózott. Fantomkeze lassan Dorian elméjének csücskeibe szivárgott.

Dorian megmutatta.

Hagyta, hadd lássa az igazságot, amit keres.

Állta azt a kutakodó érintést.

Végül Maeve kifújta az orrán a levegőt.

– A kulcsért jöttél Morathba, és menyasszonnyal távozol.

Dorian izmai majdnem elernyedtek megkönnyebbülésében.

– Mindkettő nálam lesz, amikor távozom. Méghozzá hamarosan.

– És mit javasolsz, hogyan keressük meg, amire vágyunk?

Dorian a tündérkirálynőre mosolygott. A valg királynőre.

– Azt bízd csak rám!

Órákkal később Dorian Morath legmagasabb tornyán állt, és lepillantott a völgyet pöttyöző számtalan tábortűzre. A környező hegyekből érkező jeges szél felborzolta hollótollait.

Végre elhallgattak a sikolyok és a morgások. Mintha még Morath börtöneinek urai is pontos munkarend szerint dolgoznának. Dorian még akár sötét humorral viccesnek is találta volna, ha nem tudja, mit törnek meg és mit hoznak létre itt.

Az unokatestvére, Roland is itt kötött ki. Tudta jól, pedig soha senki nem erősítette meg, hogy tényleg így történt. Vajon túlélte, hogy valg herceg lett belőle, vagy végül lakomaként szolgált az itt ólálkodó borzalmak egyike számára?

Dorian felemelte a fejét, a felhős égboltot pásztázta. A hold halovány, elmosódott foltnak tűnt mögöttük, kevéske fénysugár, ami mintha szeretett volna elrejtőzni Morath elől.

Veszélyes játszma ez.

Nagyon veszélyes játszmát űz.

Vajon Gavin figyeli őt most, bárhol nyugszik is? Tudja, miféle szörnyeteggel kötött Dorian alkut?

Nem merte megidézni a királyt itt. Így, hogy Erawan ilyen közel van hozzájuk.

Elég közel ahhoz, hogy Dorian akár rá is támadhatna. Talán ostobaság volt nem tenni. Talán akkor lenne ostoba, ha megpróbálná, ahogy Kaltain is figyelmeztette, hiszen azzal felfedné, mi járatban vannak itt. Erawan tele van gallérokkal.

Dorian a szomszédos toronyra pillantott, ahol Maeve aludt. Nagyon-nagyon veszélyes játszmát űz.

Mintha lüktetett volna az erő a Maeve melletti sötét toronyból. A folyosó végi tanácsteremben még mindig égtek a lámpások. És a folyosón... Mozgolódás. El-elhaladtak a fáklyák mellett. Siettek.

Dorian tudta, hogy hatalmas ostobaságot követ el, a következő pillanatban mégis keresztülszállt a jeges levegőn. Bedőlt, majd leröppent a folyosó egyik résnyire nyitott ablakához.

Csőrével kissé beljebb lökte az ablakot, és hallgatózott.

– Hónapok óta itt vagyok, és mégsem kíváncsi a tanácsaimra?

– Egy magas, vékony férfi viharzott végig a folyosón. El Erawan tanácstermétől.

A folyosó másik oldalán álló ajtó és az előtte strázsáló, kifejezéstelen arcú őrök felé.

Két alacsonyabb férfi igyekezett tartani vele a lépést. Egyikük így szólt:

– Erawan indítékai valóban kifürkészhetetlenek, Lord Vernon. De semmit sem tesz ok nélkül. Bízzon benne!

Dorian megdermedt.

Vernon Lochan. Elide nagybátyja.

Dorian mágiája fellobbant, jég recsegett a párkányon.

A nyúlánk lord elviharzott mellette, sötét, prémes köpenye a földet söpörte.

– Már így is jócskán megbíztam benne – csattant fel Vernon.

A lord és emberei nagy ívben kikerülték a toronyba vezető ajtót, ahogy elhaladtak mellette, befordultak a sarkon, majd eltűntek szem elől, és ezzel együtt a hangjuk is elhalt.

Dorian körbenézett az üres folyosón. A távolabbi végében álló tanácsteremre pillantott. A nyitott ajtóra.

Nem habozott. Nem gondolta végig még egyszer, miközben megkovácsolta a tervét. És megkezdte a várakozást.

Erawan egy órával később bukkant fel.

Dorian szíve hangosan dübörgött, de nem mozdult a folyosóról, kihúzta magát, és összekulcsolta a kezét a háta mögött. Éppúgy, ahogyan megjelent az őrök előtt, amikor befordult a sarkon, miután egy elhagyatott folyosóra repült, ott átváltozott, és megindult ide.

A valg király végignézett rajta, és megfeszült a szája.

– Ha jól emlékszem, azt mondtam, ma estére végeztünk, Vernon.

Dorian fejet hajtott, és igyekezett egyenletesen tartani a lélegzetét minden egyes lépéssel, amit Erawan felé tett. Mágiája mozgolódni kezdett, összerándult a felé közeledő lény borzalma láttán, de legyűrte. Olyan mélyre száműzte, ahol Erawan nem vehette észre.

Ahogyan korábban sem figyelt fel Dorianre. Talán a benne lévő nyers mágia a szagát is elnyomta.

– Visszatértem a szobámba – mondta fejet hajtva Dorian –, de rájöttem, hogy van még egy kérdésem, jó uram.

Imádkozott, hogy Erawannak ne tűnjön fel, másféle ruhát visel. Hogy oldalán félig rejtve kard lóg. Imádkozott, hogy Erawan azt gondolja, Vernon visszatért a szobájába, átöltözött, majd visszajött. És imádkozott, hogy eléggé hasonlítson a beszédstílusa Perranth uráéhoz ahhoz, hogy meggyőző legyen, amit mond.

Képmutató, aljas ember, olyasvalaki, aki képes eladni az unokahúgát egy démonkirálynak.

– Mi az? – folytatta útját Erawan a tornya felé. Egy gyönyörű testbe bújt rémálom.

Most kell lecsapni rá. Most kell végezni vele.

Csakhogy Dorian pontosan tudta, nem ezért érkezett. A legkevésbé sem. Fejét elhajtva, halkan ejtette ki azt az egy szót.

– Miért?

Erawan aranyló, ragyogó szeme felé villant. Manon szeme.

– Mit miért?

– Tucatnyi más vidék ura lehetnél, mégis erre esett a választásod. Miért? Régóta gyötör már a kíváncsiság.

Erawan szeme összeszűkült, Dorian arcára azonban csakis egy talpnyaló kíváncsisága rajzolódott ki. Vajon megkérdezte ezt már korábban Vernon?

Ostoba kockázatvállalás. Ha Erawannak feltűnik a kard az oldalán…

– A testvéreimmel le akartuk igázni ezt a világot, hogy ez is része legyen a kincstárnak, amit megtöltöttünk. – Erawan aranyszínű haja ragyogott a fáklyák fényében, ahogy végigsétált a hosszú folyosón. Doriannek az az érzése támadt, hogy amikor elérnek a másik felére, a beszélgetésnek is vége szakad majd. – Ide jöttünk, de meglepően nagy ellenállásba ütköztünk. Őket száműzték is. Az a legkevesebb, hogy ha egyszer fogságba estem itt, legalább megfizessek azért, amit elszenvedtünk. Úgyhogy ez a világ tükrözni fogja a hazánkat, hogy ezzel tisztelegjek a bátyáim előtt, hogy felkészüljek a visszatértükre.

Dorian végiggondolta, mit tud a saját vidékeik különböző nemesi házairól, és így felelt:

– Én magam is tudom, milyen a testvéri versengés. – A szavakat megtoldotta egy negédes mosollyal.

– Te megölted a sajátodat – felelte Erawan, aki a jelek szerint máris elunta ezt a beszélgetést. – Én viszont nagyon szeretem a testvéreimet.

Nevetségesnek tűnt a gondolat.

Már az ajtóhoz vezető folyosó felénél jártak.

– Tényleg megtizedeled ezt a világot? Végzel mindenkivel, aki itt él?

– Csak azokkal, akik nem hajtanak térdet.

Maeve legalább szerette volna megőrizni. Ő akart uralkodni, de nem tette volna tönkre.

– Gallért és gyűrűt kapnak majd, vagy egyszerű halál lesz a jussuk?

Erawan a szeme sarkából pillantott rá.

– Még sosem szólaltál fel a saját néped érdekében. Még az unokahúgodéban sem, akármekkora csalódást okozott is.

Dorian eljátszotta, hogy összerezzen, és újfent fejet hajtott.

– Ismételten elnézésedet kérem ezért, uram. Okos lány.

– Úgy tűnik, olyan okos, hogy elég volt egyetlen összecsapás, máris elijesztett.

Dorian ismét lehajtotta a fejét.

– Meg fogom keresni, ha ezt kívánod.

– Tudom, hogy már nincs nála, amit keresek, eltűnt. És ezt a veszteséget a te számládra írom. – A rémkulcsról beszélt, ami Elide-nál volt, amit Kaltaintől kapott.

Vajon Vernon hónapokon keresztül meghúzta magát, csak hogy elkerülje ezt a beszélgetést? Ismét megrezzent.

– Mondd, hogyan tehetném jóvá, uram, és megteszem!

Erawan megtorpant, mire Dorian szája kiszáradt. A mágiája összegyűlt, felkészült a harcra.

De azért a királyra nézett. Annak a lénynek a szemébe, aki annyi szenvedést okozott már.

– A vérvonalad hasztalannak bizonyult számomra, Vernon – jegyezte meg Erawan, kissé talán halkan. – Keressek neked más feladatot itt, Morathban?

Dorian pontosan tudta, miféle hasznot hajthat ez a férfi. Esdeklőn emelte fel a kezét.

– Állok szolgálatodra, jó uram.

Erawan hosszan figyelte őt. Aztán ennyit mondott:

– Elmehetsz!

Dorian kiegyenesedett, hagyta, hadd menjen tovább Erawan a torony felé. A közömbös arcú őrök azonnal félreléptek, amikor már közel járt.

– Tényleg gyűlölöd őket? – bukott ki Dorian száján.

Erawan félig visszafordult felé.

Dorian pontosított:

– Az embereket. Aelin Galathyniust. Dorian Havilliardot. Mindegyiküket. Tényleg gyűlölöd őket? – Miért okozol ennyi szenvedést nekünk?

Erawan aranyszínű szeme feneketlenné vált.

– Távol tartanak a testvéreimtől – felelte. – Nem hagyom, hogy bármi az utunkba álljon.

– Nyilván más módja is van annak, hogy ismét együtt legyetek. Nem kell ezt a hatalmas háborút megvívni.

Erawan tekintete végigsöpört rajta, Dorian pedig mozdulatlanul tűrte, igyekezett palástolni a szagát, megőrizni az alakját.

– Akkor hol maradna a szórakozás? – kérdezte a valg király, majd visszafordult az ajtó felé.

– Adarlan korábbi királya kérdezett ilyesmiket? – szakadtak ki a szavak Dorianből.

Erawan ismét megtorpant.

– Ő nem volt olyan hűséges szolgálóm, mint gondolnád. És nézd, mi lett belőle.

– Szembeszállt veled. – Nem éppen kérdésként bukott ki a mondat.

– Sosem hajolt meg. Teljesen nem. – Dorian úgy megdöbbent, hogy a száját is eltátotta. De Erawan már továbbindult, nem nézett vissza rá. – Sokat kérdezel, Vernon. Túlságosan is sokat. Kezdem unni.

Dorian meghajolt, hiába volt neki Erawan háttal. Azonban a valg király csak ment tovább, kinyitotta a torony ajtaját, ami mögött fénytelen helyiség tűnt fel, aztán becsukta maga mögött.

Éjfélt ütött egy óra, váratlanul és hátborzongatóan, és Dorian visszafelé indult a folyosón, másik utat keresve Maeve szobája felé. Egy árnyékos alkóvban gyorsan átváltozott, és iszkolva haladt tovább, egérszemével jól látott a sötétben.

Már csupán parazsak izzottak a kandallóban, amikor becsusszant az ajtó alatt.

Maeve így szólt az ágyból a sötétben:

– Ostoba vagy.

Dorian visszaváltozott a saját testébe.

– Miért is?

– Tudom, hova mentél. Mit kerestél. – Maeve hangja keresztülkígyózott a sötéten. – Ostoba vagy. – Amikor Dorian nem felelt, ezt kérdezte:

– Meg akartad ölni?

– Nem tudom.

– Nem élnéd túl, ha szembenéznél vele. – Könnyed, mégis határozott szavak. Doriannek nem kellett Damaris markolatára tennie a kezét ahhoz, hogy tudja, igazat mond. – Megint gallért rakott volna a nyakadra.

– Tudom. – Talán ki kellene derítenie, hol tartja őket a valg király, és elpusztítani mindet.

– Nem fog működni ez a szövetség, ha folyton elszökdösöl, és meggondolatlan kisfiúként viselkedsz – sziszegte Maeve.

– Tudom – ismételte Dorian. Üresen csengtek a szavai.

Maeve felsóhajtott, amikor nem mondott mást.

– Legalább megtaláltad, amit kerestél?

Dorian lefeküdt a tűz elé, és a feje alá húzta a karját.

– Nem.

72. FEJEZET

A távolból nem úgy tűnt, mintha Morath légierejének nagy része a Ferian-résben táborozna.

És nem úgy fest, gondolta Nesryn, mintha évek óta wyverneket tenyésztenének itt.

Nyilván azért maradhatott rejtve a világ elől mindaz, amit a valg király itt művelt, mert nem hagyta semmilyen egyértelmű nyomát a vidéken.

Ahogy közelebb repültek a Rést kétoldalt közrefogó hatalmas ikercsúcsokhoz – az egyik oldalon az Északi-Agyar, a másikon az Omega magasodott –, amelyek elválasztották a Fehéragyar-hegységet a Ruhnn-hegységtől, Nesryn alig látta a rajtuk felhúzott épületeket. Hasonlított egy kicsit az Eridun-fészekre, de végső soron egyáltalán nem olyan volt. Az Eridun-hegység tele volt mozgással, élettel. Amit a Résben építettek, kőhíddal a teteje felé, teljes némaságba burkolózott. Hideg volt, és sivár.

A hó félig elvakította Nesrynt, de Salkhi magasan repülve egyenesen a csúcsok felé tartott. Borte és Arcas északról érkezett, gyakorlatilag fekete árnynak tűntek az őket ostorozó fehérségben.

Jóval mögöttük, a Résen túl elterülő síkságon várakozott a hadsereg egy része és a rukok. Várták, hogy Nesryn és Borte, valamint a többi felderítő, aki kirepült, visszatérjen, és jelezze, hogy elérkezett az idő a támadásra. A folyón az éj leple alatt keltek át, akiket a rukok már nem bírtak el, csónakokba szálltak.

Nagyon veszélyes helyzetben voltak a Rés előtt elterülő síkságon. Az Avery ott folyt mögöttük, gyakorlatilag bezárta őket. A nagy része befagyott ugyan, de annyira határozottan nem volt vastag a jégréteg, hogy átkelhessenek rajta. Ha rosszul alakul a csata, akkor sehová sem menekülhetnek majd.

Nesryn megbökte Salkhit, hogy kerüljék meg délről az ÉszakiAgyart. Odalent a mélyben a kavargó hó kitisztult annyira, hogy felfedjen egy fekete építményt, ami mintha kapuként vezetett volna a hegybe. Őrszemnek, wyvernnek nyoma sem volt.

Talán az időjárás miatt mind behúzódtak.

Délre pillantott, az Agyar-hegység felé. De nem látta a sereg másik felét, hogy kibukkannának északról, a csúcsok között, és a nyugati bejárat felől közelítsék meg a Rést. Sokkal veszélyesebb utazást vállaltak, mint amin ők voltak túl.

De ha jól időzítenek, ha kicsalják a Résben táborozó csapatokat a síkságra, épp mielőtt a többiek megérkeznek nyugatról, akkor talán összezúzhatják Morath seregét. És ehhez még az sem kell, hogy Aelin Galathynius bevesse az erejét. Ahogy nem lenne szükség a hitvesére és az udvarára sem.

Salkhi megkerülte az Északi-Agyart. Nesryn a távolban látta, hogy Borte hasonlóképpen tesz az Omega körül. De az ellenségnek nyoma sem volt.

És amikor Nesryn és Borte ismét megkerülte a Ferian-rést, még nagy merészen a két csúcs között is elröppentek, rá kellett döbbenniük, hogy ott sem látják őket sehol.

Mintha a föld nyelte volna el az ellenséget.

A Fehéragyar-hegység teljességgel könyörtelennek bizonyult.

A vademberek, akik vezették őket, segítettek elkerülni a hegyek veszélyeit, tudták jól, melyik szorosokat fedi majd a hó, hol lehet veszélyes jégréteg, amin felülről könnyedén észrevehetnék őket. Chaol döbbenten nyugtázta, milyen gyorsan haladnak, pedig ott járt a nyomukban a sereg, és hogy három nap alatt átjutottak a hegyeken, és kiléphettek a mögöttük húzódó lapos, hólepte síkságra.

Még sosem járt ott, pedig gyakorlatilag az övé volt. Adarlan hivatalos határa még magában foglalta a síkság egy jó részét is az Agyar-hegység után, csak jóval messzebbről kezdődtek a Pusztaság nevesincs területei. Mégis olyan érzés volt, mintha a Pusztaságban járnának már, hátborzongatóan néma, hosszan elnyúló vidékre jutottak, egy különös síkságra, ami egészen a láthatár széléig húzódott.

Még a kaganátus sztoikus harcosai sem figyelték hosszasan a tőlük balra elterülő Pusztaságot, miközben észak felé haladtak. Éjszaka közelebb húzódtak a tábortüzekhez.

Mindannyian így tettek. Yrene egy kicsit szorosabban bújt hozzá esténként, arról suttogott, milyen különös ez a vidék, milyen üres a csendje. Mintha nem dalolna a táj, mondta néhányszor, mindig összerezzenve.

Milyen tökéletes hely arra, hogy Erawan birodalmat építsen, gondolta Chaol, ahogy észak felé lovagolva megkerülték a jobbjukon húzódó Agyar-hegységet. A fenébe is, még oda is adnák neki, ha a síkság mélyén építene erődöt, és nem mozdulna onnan.

– Egynapnyi járásra vagyunk a Réstől – mondta Chaolnak az egyik vadember, Kai, egy szokatlanul napos reggelen. – Ma éjszaka az Északi-Agyartól délre táborozunk le, holnap reggel pedig bemegyünk magába a Résbe.

A vademberek nem csupán az ígért terület miatt álltak melléjük. A boszorkányok vadásztak rájuk tavasszal, egész klánok és táborok váltak véres cafatokká. Sokakat hamuvá perzseltek, a néhány túlélő pedig egy sötét hajú, istentelen erővel rendelkező nőről suttogott. Chaol mérget mert volna venni rá, hogy Kaltain volt az, de nem mondta meg a vadembereknek, hogy az a bizonyos fenyegetés már megszűnt létezni. Hogy végül saját magát perzselte fel.

Egyébként sem számítana. Az a körülbelül kétszáz vadember, aki Anielle óta beállt a seregbe, mind azért jött a Ferian-résbe, hogy bosszút álljon a boszorkányokon. Morathon. Chaol azt sem említette, hogy ő is végzett egyikükkel közel egy évvel ezelőtt.

Akár egy évtizede is lehetett volna, annyi minden történt azóta, hogy megölte Káint, miközben Aelinnel párbajozott. Még mindig hetek voltak hátra Yule ünnepéig – már ha túlélik addig, hogy megünnepelhessék.

Chaol a vékony, szakállas férfihoz fordult, aki a honfitársaira jellemző köpcösség hiányát pengeéles elmével és szemmel kompenzálta:

– Van itt olyan hely, ahol ma este elrejthetünk egy ekkora sereget?

Kai a fejét rázta.

– Ilyen közel nincs. Ma leszünk kitéve a legnagyobb veszélynek.

Chaol a gyógyítók távoli kocsijára pillantott, ahol Yrene utazott, azokat a katonákat gyógyította, akik megbetegedtek vagy megsebesültek az út során. Azóta nem látta, hogy felébredtek, de tudta, hogy az egész napot gyógyítással töltötte – minden egyes kilométerrel nőtt a gerincén a nyomás.

– Akkor kénytelenek leszünk imádkozni – felelte Chaol, ahogy visszafordult az éppen alakot öltő, föléjük magasodó hegy felé.

– Az istenek errefelé nem figyelnek – jegyezte meg Kai, majd lemaradt, hogy bevárja a saját embereit.

Chaol mellé odakaptatott egy ló, és Aelin termett mellette prémes köpenyben, kezét Goldryn markolatán nyugtatva. Gavriel mögötte haladt, Fenrys mellette. Előbbi a nyugati síkságot fürkészte, utóbbi a tőlük jobbra magasodó hegycsúcsok falát. Mindkét aranyhajú hím tündér néma maradt, miközben Aelin homlokráncolva Kai lemaradó alakját figyelte.

– Olyan drámai alakítást nyújt, hogy könnyedén bejuthatott volna Résvár legnevesebb színházi társulataiba.

– Micsoda dicséret ez tőled!

Aelin rákacsintott, majd megpaskolta Goldryn rubinnal díszített markolatgombját. A kő mintha fellángolt volna válaszképp.

– Megismerem a hasonszőrűeket.

Chaol a közelgő csata ellenére is felkuncogott.

Ám ekkor Aelin így szólt:

– Rowan és a többiek jó néhány napja gyűjtik már az erejüket.

– Hátrabiccentett a válla felett Fenrys és Gavriel, majd előre, Rowan felé, aki a kompánia elején haladt. A tündérherceg ezüsthaja éppolyan fényesnek tűnt, mint a napsütéstől szikrázó hó körülöttük. – És én is. Gondoskodunk róla, hogy ne essen bántódása a hadseregnek ma este. – Sokat sejtető pillantást vetett a gyógyítók kocsija felé. – Bizonyos területeket kiemelten őrizni fogunk.

Chaol válaszképp bólintott. Ha Aelin tudja használni az erejét, ahogyan a társai is, akkor sokkal-sokkal könnyebb lesz megvívni ezt a csatát. A wyvernek talán el sem jutnak majd a katonáikhoz, ha Aelin egyszerűen kilövi őket az égből, vagy Rowan egyetlen széllökéssel eltöri a szárnyukat. Vagy egyszerűen csak kiszippantja a levegőt a tüdejükből.

Eleget látta, ahogy Fenrys és Gavriel Anielle-ben harcolt. Tudta, mágia nélkül is halálosak. Lorcan pedig… Chaol nem nézett hátra oda, ahol Lorcan és Elide haladt. A sötét harcos ereje nem olyasfajtának tűnt, amivel Chaol valaha is szembe akart kerülni.

Aelin szintén biccentett, majd előreügetett Rowan mellé. Goldryn markolata apró napként ragyogott közben. Fenrys követte, még a szövetségesek közepette is vigyázta a királynőt. Gavriel azonban ott maradt, Farasha mellé irányította a lovát. A fekete szemű kanca megnézte magának a harcos aranyderes heréltjét, de szerencsére nem próbálta megharapni. Hála az isteneknek!

Az Oroszlán haloványan Chaolra mosolygott.

– Még nem nyílt alkalmam gratulálni.

Különös, hogy a harcos ezt mondta, hiszen a tanácskozásokon kívül nem sok szót váltottak, de Chaol azért fejet hajtott.

– Köszönöm.

Gavriel a hó és a hegyek felé bámult, a távoli észak felé.

– Nekem nem adatott meg az, ami neked, hogy már a kezdetektől fogva ott lehessek. Hogy lássam, ahogy a fiam férfivá érik.

Chaol is sokat gondolkozott már ezen – az Yrene méhében növekvő életen, a gyermeken, akit felnevelnek majd. Hogy mi mindenből maradt ki Gavriel.

– Sajnálom. – Egyebet nem mondhatott.

Gavriel a fejét rázta, homokszínű szeme aranyként fénylett, még a smaragd foltok is elővillantak a vakító napsütésben.

– Nem azért mondtam el, hogy együttérezz velem. – Az Oroszlán ránézett, és Chaol hirtelen magán érezte Gavriel minden egyes megélt évszázadának a súlyát. – Hanem hogy olyan tanácsot adjak, amit talán már magad is tudsz: élvezd ki minden egyes pillanatát!

– Mindenképpen. – Ha túlélik ezt a háborút, úgy lesz. Ki fog élvezni minden egyes másodpercet.

Gavriel úgy emelte a gyeplőt, mintha vissza akarna térni a társaihoz, ám ekkor Chaol így szólt:

– Úgy sejtem, Aedion nem könnyítette meg, hogy belépj az életébe.

Gavriel arca megfeszült.

– Minden joga megvan ehhez.

És bár Aedion Gavriel fia, Chaol mégis így folytatta:

– Biztos vagyok benne, hogy te is tudod, de Aedion a lehető legmakacsabb, legforrófejűbb. – Állával Aelin felé bökött, aki jóval előttük haladt, és épp odaszólt valamit Fenrysnek, amitől Rowan kuncogott, Fenrys pedig ugatásszerű nevetést hallatott. – Aelin és Aedion akár ikrek is lehetnének. – Abból, hogy Gavriel nem hallgattatta el, Chaol rájött, jól olvasott a harcos szemében megcsillanó sebből. – Gyakran mondanak valamit, és teljesen máshogy gondolják. Aztán az utolsó leheletükig ragaszkodnak a szavaikhoz. – Chaol a fejét rázta. – Adj egy kis időt Aedionnak! Amikor elérjük Orynthot, szerintem sokkal jobban örülni fog neked, mint amennyire kimutatja majd.

– Visszaviszem a királynőjét, és egy egész hadsereget. Szerintem még a legnagyobb ellenségét is boldogan fogadná, ha megtenné ezt érte. – Az Oroszlán napbarnított vonásai belesápadtak az aggodalomba. Nem a viszontlátás gondolatára, hanem amiatt, amivel a fiának északon minden valószínűség szerint szembe kell néznie.

Chaol elgondolkozott.

– Apám egy rohadék – mondta halkan. – Már a fogantatásom óta velem volt. De egyszer sem kérdezett olyasmit, amiket te – magyarázta. – Sosem érdekeltem annyira, hogy megtegye. Egyszer sem aggódott miattam. Ez a különbség.

– Ha Aedion úgy dönt, megbocsát…

– Meg fog – jelentette ki Chaol. Majd ő ráveszi Aediont.

– Miért vagy benne ennyire biztos?

Chaol alaposan megfontolta a szavait, mielőtt ismét belenézett Gavriel éles pillantású szemébe.

– Mert az apja vagy – felelte. – És nem számít, mi történt, Aedion meg akar majd bocsátani. – Elárulta hát a saját nagy szégyenét, amivel ő maga is küzdött, hiába tette az apja mindazt, amit. Még a levelekkel teli láda után is így érezte. – És Aedion is rá fog jönni, a maga módján, hogy nem Aelin vagy Rowan miatt mentél el megmenteni Aelint, hanem miatta. És hogy miatta maradtál velük, miatta tartasz ki a sereg mellett.

Az Oroszlán észak felé nézett, szeme megrebbent.

– Nagyon remélem, hogy igazad van.

Meg sem próbálta tagadni, hogy mindent, amit eddig tett és ezután tesz majd, egyedül Aedionért teszi. Hogy Aedionért megy északra, a biztos pokolba.

A harcos ismét elválni látszott tőle, de Chaolból hirtelen kibuktak a szavak:

– Bárcsak... Bárcsak olyan szerencsés lettem volna, hogy ilyen apám van, mint te!

Meglepettség és valami sokkal mélyebb villant át Gavriel arcán. Tetovált nyaka megmoccant, ahogy nagyot nyelt.

– Köszönöm. Talán ez a mi sorsunk… Hogy sosem olyan az apánk, amilyenre vágyunk, mégis reménykedünk, hogy képes túllépni önmagán, az összes hibáján.

Chaol nem mondta el Gavrielnek, hogy már így is jócskán többet tett a kelleténél.

Gavriel halkan hozzátette:

– Igyekszem méltóvá válni a fiamhoz.

Chaol már épp azt motyogta volna, hogy Aedion jobban teszi, ha méltónak ítéli az Oroszlánt, amikor két alak jelent meg felettük az égen. Hatalmasak voltak, sötétek, és nagyon gyorsan mozogtak.

Chaol lekapta a hátáról az odaakasztott íjat, miközben a katonák felkiáltottak. Gavriel már az ég felé szegezett egy nyilat, Rowan azonban hátrakiáltott nekik:

– Ne lőjetek! – Patadobogás harsant, majd Aelin és a tündérherceg jelent meg, és utóbbi így folytatta: – Nesryn és Borte az.

A két nő néhány perc alatt leereszkedett hozzájuk, rukjukat jég fedte a csúcsok feletti levegő hidege miatta.

– Mennyire rossz a helyzet? – kérdezte Aelin, akihez már felzárkózott Fenrys, Lorcan és Elide is.

Borte összerezzent.

– Egyszerűen nem értjük. Egyáltalán nem.

Nesryn magyarázatba fogott, mielőtt Chaol rászólhatott volna a lányra, hogy bökje már ki:

– Háromszor megkerültük már a Rést. Még le is szálltunk az Omegán. – A fejét rázta. – Üres.

– Üres? – kérdezett vissza Chaol. – Egy teremtett lélek sincs ott?

A tündérharcosok összenéztek ennek hallatán.

– Néhány kohóban még ég a tűz, úgyhogy valaki csak maradt ott – vette vissza a szót Borte –, de egyetlen boszorkányt vagy wyvernt sem láttunk. Nem maradhattak sokan hátra, valószínűleg idomárok és tenyésztők.

A Ferian-rés kiürült. A vasfogú légió elment.

Rowan az előttük magasodó csúcsot fürkészte.

– Akkor ki kell derítenünk, mi jutott a tudomásukra.

Nesryn komoran bólintott.

– Sartaq emberei már úton vannak.

73. FEJEZET

Dorian száz különféle formában járta végig Morathot.

Egy macska csendes tappancsain sietett, csótányként iszkolt a padlón, denevérként gerendáról lógott, és a hét nagy részét hallgatózással töltötte. Megfigyeléssel.

Erawan továbbra sem fedezte fel az ottlétét. Talán a nyers mágia ajándékozta meg ezzel az észrevétlenséggel – és Maeve is csak az Aelin elméjében látottaknak köszönhetően ismerte fel.

Éjszakánként Dorian visszatért Maeve szobájába, ahol átbeszélték mindazt, amit felfedezett. Hogy mivel segítette elő a valg királynő azt, hogy Erawan ne figyeljen fel az apró, folyton változó lényre a folyosókon, nem említette.

A pókokat viszont biztosan áthozta. Dorian hallotta, ahogy a szolgálók rettegve sugdolóznak a rövid életű átjáróról, amit a királynő azért nyitott, hogy áthívjon belőlük hatot a katakombákba. Ahol majd valamilyen borzalmas varázslat folytán magukba fogadják a valg hercegnőket.

Dorian nem tudta eldönteni, örüljön-e vagy se, hogy még nem találkozott a két lény keresztezésével. A lesoványodott emberi testeket, puszta porhüvelyeket ellenben látta, időről időre végigcibálták őket a folyosón. Vacsora, sziszegték az őket hurcoló őrök a kővé váló szolgálóknak. Amivel a csillapíthatatlan éhséget táplálják. Hogy felkészítsék őket a harcra.

Hogy mire képesek a pókhercegnők, hogy mit tesznek majd a barátaival északon... Dorian fejében egyre csak az járt, amit Maeve Erawannak mondott. Hogy a valg hercegnőket a terve második szakaszára tartogatja. Talán ezzel akart gondoskodni arról, hogy véglegesen a földbe döngölje őket, miután a seregei nagy részét már bevetette.

Mindennek köszönhetően figyelmesebben kutatott. Motiválta, egyre csak tettekre sarkallta, még akkor is, amikor a józan ész és az ösztönei azt sugallták, meneküljön erről a helyről. De nem tette. Nem tehette. A kulcs nélkül semmiképp.

Néha esküdni mert volna, hogy érzi a kulcsot. Azt a borzalmas, másvilági jelenlétet.

De hiába sietett le lépcsősorokon, futott végig ősrégi folyosókon az iszonytató erő nyomában, csak por és árnyékok fogadták.

Gyakran visszajutott Erawan tornyához. A kulcsra zárt vasajtóhoz és az előtte strázsáló valg őrökhöz. A kevés olyan hely egyikéhez, ahová még nem mert beférkőzni. Voltak még egyéb átnézendő helyek is.

A föld alatti teremből áradó bűz jóval azelőtt megcsapta Dorian orrát, hogy leröppent volna a csigalépcsőn. A gyéren megvilágított folyosó óriásinak, nyomasztónak tűnt légyként. Aznap ez tűnt a legbiztonságosabb alaknak. A konyhai macska vadászni indult korábban, és vasfogú boszorkányok siettek ide-oda az erődben, készültek valamire, ami alapján Dorian úgy sejtette, parancsot kaptak, hogy induljanak északra.

Hajnalhasadta óta kereste a kulcsot. Mindeközben Maeve lefoglalta Erawant az erőd túlfelén, a nyugati katakombákban. Ahol a pókhercegnők az új testüket próbálgatták.

Dorian egyszer sem hatolt még ilyen mélyre az erőd alá. Le, a raktárak alá. A tömlöcök alá. A lépcsősorra is csak a szag alapján talált rá, ami a fenti, teljesen átlagos ajtó alól szivárgott elő, a szag alapján, amit csakis a légy kitűnő szaglása fedezhetett fel.

Eredménytelen kutatásai során rengetegszer elhaladt már az ajtó mellett, azt hitte, egyszerű kamra – ma azonban közbeszólt a jó szerencse.

Dorian bevette a csigalépcső utolsó kanyarját, és majdnem lezuhant a levegőből, ahogy a szag teljes erővel megcsapta. Ezerszer rosszabb volt ebben a formában, ezekkel az érzékekkel.

Halál, rothadás, gyűlölet és kétségbeesés bűze lengte körbe a helyiséget. Olyan szag, amit csakis valgok idézhetnek elő.

Sosem fogja elfelejteni. Valójában sosem tette túl magát rajta.

Fordulj vissza! – figyelmeztette suttogva az elméje. – Fordulj vissza!

A folyosót odalent csupán néhány rozsdás vastartóba helyezett fáklya világította meg. Egyetlen őrt sem látott sehol, még a túlsó felén álló magányos vasajtónál sem.

A bűz végigáradt a folyosón, egyértelműen az ajtó mögül származott. Hívogatta.

Vajon Erawan védelem nélkül hagyná a kulcsot? Dorian előreküldte a mágiáját, hogy tapogassa végig a folyosót, hátha rejtett csapdák várják.

Nem talált semmit. És amikor a mágia elérte a vasajtót, összerándult. Majd menekülőre fogta.

Visszahúzta magába az erőt, magához ölelte.

A vasajtó réginek tűnt, tele horpadásokkal és karcolásokkal. A szélén kilenc zár díszelgett, egyik bonyolultabb szerkezetű volt a másiknál. Ősrégi, különös zárak.

Dorian nem tétovázott. Azonnal a kövek és a vasajtó közötti rés felé repült, és a levegőben átváltozott. A légy szúnyoggá vált, porszemnél alig nagyobbá. Beröppent az ajtó alatt, nem foglalkozott a bűzzel, a vérére telepedő iszonyatos lüktetéssel.

Beletelt egy pillanatba, hogy felfogja, mit lát a durván kivésett teremben, amit az ívelt plafonról lelógó egyetlen kis méretű lámpás világított csupán meg. Benne zöldes láng táncolt. Nem e világi tűz.

A fény végigsiklott a helyiség közepén álló fekete kőtömbön. Egy szarkofág darabjain.

És körülötte a hegyoldalba vájt polcokon mindenütt rémkő gallérok csillogtak.

Csupán az aprócska, jelentéktelen test ösztönei tartották Doriant a levegőben. Azokra támaszkodva járta körbe a fénytelen helyiséget. A közepén álló romokat.

Erawan sírja – épp Morath alatt. Az a hely, ahová Elena és Gavin zárta őt, hogy utána erődöt emeljenek a szarkofág fölé, amit mozdítani nem tudtak.

Ahol ez az egész elkezdődött. Ahová évszázadokkal később, az apja elbeszélése szerint, Perringtonnal ellátogattak ifjú korukban, majd a rémkulccsal kinyitották az ajtót és a szarkofágot, és tudtukon kívül kiszabadították Erawant.

A démonkirály megszállta a herceget. Az apját pedig…

Dorian dübörgő szívvel hagyta maga mögött egyik gallért a másik után, miközben körbe-körbe repkedett a helyiségben. Az apjára nem kellett ráadni, hiszen neki nem folyt mágia az ereiben.

Erawan mégis azt mondta, hogy nem hajolt meg – teljesen legalábbis soha. Hogy évtizedeken át harcolt ellene.

Nem gondolkozott ezen az elmúlt egy hétben. Hogy vajon az apja igazat mondott-e utolsó pillanataiban az üvegpalota tetején. Ő maga végzett vele, még a gallért sem okolhatta érte.

Lüktetett a feje, ahogy körbe-körbe járt a sírban. A gallérok ontották magukból másvilági bűzüket, ugyanazt a ritmust verték, mint a szíve.

Mintha aludtak, mintha várakoztak volna.

Vajon mindegyikben herceg pihen? Vagy ezek csupán hüvelyek, amiket meg lehet tölteni?

Kaltain figyelmeztette őt ezzel a teremmel kapcsolatban. Hogy ide fogja hozni őt Erawan, ha elkapja. Hogy miért itt tárolja Erawan a gallérokat? Talán egyfajta szentély ez itt, már ha létezhet ilyesmi egy valg király számára. Talán Erawan lejár ide, hogy megtekintse, hogyan ejtették fogságba őt, és az eszébe vésse, hogy ez többé nem fordulhat elő. Hogy ezekkel a gallérokkal az uralma alá von mindenkit, aki megpróbálná őt visszazárni a szarkofágba.

Dorian mágiája vergődött, türelmetlenül, eszeveszetten. Vajon van itt egy gallér, amit külön neki tartogat? És Aelinnek?

Csak járt körbe-körbe a szarkofág és a gallérok felett. A kulcsnak nem látta jelét.

Tudta, milyen lenne a gallér érintése a bőrén. A rémkő jeges fájdalma.

Kaltain dacolt vele. Legyőzte a benne lakozó démont.

Dorian még mindig érezte az apja térdének súlyát a mellkasán, ahogy a márványpadlóhoz szegezte őt az üvegpalotában, ami azóta már megszűnt létezni. Érezte a gallér sima kőfelületét, ahogy a nyakára kulcsolódott. Látta Sorscha élettelen kezét, ahogy megpróbált még egyszer, utoljára utánanyúlni.

Forgott vele a helyiség, lüktetett a vére.

Nem herceg, nem király.

A gallérok láthatatlan, karmos ujjakkal nyúltak utána.

Nem jobb náluk. Elkezdte élvezni mindazt, amit a valg herceg mutatott neki. Jó embereket tépett szét, hagyta, hogy a démon a dühéből, a haragjából táplálkozzon.

A terem örvényleni kezdett, forgott, lerántotta őt a mélybe.

Nem ember… Teljesen nem. Talán nem is akar az lenni. Talán örökké más formában marad, talán egyszerűen csak megadja magát a...

Sötét szél söpört végig a helyiségen. Bezárta hatalmas tenyerébe, és magával rántotta.

Dorian vergődött, némán sikoltott.

Nem vihetik el. Ne így, még egyszer ne…

Azonban a sötétség elhúzta őt a galléroktól. Ki az ajtó alatt, ki a teremből.

Egyenesen egy sápadt tenyérbe. Sötét, feneketlen szempár pillantott le rá. Hatalmas vörös ajkak váltak szét, hogy kivillanhasson a csontfehér fogsor.

– Ostoba fiú! – sziszegte Maeve. A szavak mennydörgésként hasították keresztül a levegőt.

Dorian lihegett, szúnyogteste szárnytól szárnyig remegett. Elég lenne egyetlen mozdulat, és szétlapulna Maeve ujja alatt.

Megacélozta magát, várta a halált.

Azonban Maeve nem zárta össze a tenyerét. Elindult a folyosón, egyre távolodott a bezárt teremtől, és így szólt:

– Amit odabent éreztél… Azért hagytam ott a világukat. – Maga elé meredt, arcát árnyék sötétítette. – Minden áldott nap pontosan ezt éreztem.

Dorian Maeve szobájának sarkában térdelt a padlón, és kiokádta a gyomra tartalmát egy favödörbe.

Maeve a tűz melletti székből figyelte, vörös ajkát kegyetlen derű görbítette.

– Még a börtönök borzalmai után sem lettél rosszul – jegyezte meg, amikor Dorian ismét hányni kezdett. Kimondatlan kérdés csillant a szemében. Akkor ma miért?

Dorian felemelte a fejét, és a kabátja vállába törölte a száját.

– A gallérok… – Végigsimított a nyakán. – Nem hittem, hogy ilyen hatással lesznek rám. Ha újra látom őket.

– Vakmerőség volt bemenned abba a terembe.

– Vajon ki tudtam volna egyáltalán jönni, ha nem találsz rám?

– Nem kérdezte, hogyan bukkant rá Maeve, hogy érezte meg, hogy veszélyben van. Az ereje segítségével nyilván számon tartotta, hogy merre jár.

– A gallérok semmire sem képesek gazdatest nélkül. De az a szoba tele van gyűlölettel és fájdalommal, beleivódott az emlékük a kőbe. – Maeve hosszú körmeit tanulmányozta. – Csapdába csalt. Hagytad, hogy csapdába csaljon.

Hát nem szinte ugyanezt mondta Kaltain is a gallérokkal kapcsolatban?

– Nem számítottam rá.

Maeve hümmögött, pontosan tudta, hogy hazudik. De aztán így felelt:

– A gallérok az egyik legnagyszerűbb találmányai. Egyik bátyja sem volt olyan zseniális, hogy ilyesmivel rukkoljon elő. De Erawan... Neki mindig is pompás ötletei támadtak. – Hátradőlt a székében, és keresztbe tette a lábát. – Csakhogy ettől arrogánssá is vált. – Biccentett Dorian felé. – Az is csak azt bizonyítja, hogy hagyta, maradj csak apád mellett Résvárban ahelyett, hogy idehozott volna. Azt hitte, mindkettőtöket képes lesz irányítani a távolból. Ha óvatosabb lett volna, azonnal idehoz téged Morathba. És munkához lát.

Dorian szeme előtt gallérok jelentek meg, ahogy mérgezett, iszamós szagot árasztva hívogatják őt, csak rá várnak…

Ismét öklendezni kezdett.

Maeve halkan felnevetett, amitől Dorian úgy érezte, mintha végighúzta volna a karmait a gerincén. Az önuralmán.

Dorian összeszedte magát, és Maeve felé fordult.

– Odaadtad neki a pókokat a hercegnői számára, pedig tudtad, mit élnek majd át, tudtad, milyen érzés ebbe a csapdába esni, még ha ez náluk egy kicsit másképpen történik is.

Hogy tehetted? – hangzott a kimondatlan kérdés. Hogy voltál képes rá, amikor magad is tudod, milyen átélni ezt a borzalmat?

Maeve egy pillanatig hallgatásba burkolózott, és Dorian esküdni mert volna, hogy megbánásféle suhan át az arcán.

– Csakis azért tettem, mert kénytelen voltam bizonyítani a hűségemet. – A Dorian oldalán függő Damarisra vándorolt a pillantása. – Nem szeretnéd ellenőrizni, igazat mondok-e?

Dorian nem érintette meg az aranymarkolatot.

– Szeretnéd, ha megtenném?

Maeve csettintett a nyelvével.

– Te tényleg más vagy, mint a többi. Vajon jutott beléd némi valg is, amikor apád nemzett téged?

Dorian összerezzent. Nem merte erről kérdezni Damarist – hogy vajon ember-e. Hogy számít-e ez most.

– Miért? – kérdezte Dorian, körbemutatva az erődben. – Miért csinálja ezt az egészet Erawan?

Egy héttel korábban magát a valg királyt is megkérdezte, de még mindig tudni akarta – tudnia kellett.

– Mert megteheti. Mert Erawan örömét leli az ilyesmiben.

– Abból, amit elmondtál, mintha ő lenne a legjámborabb a három testvér közül.

– Így van. – Maeve végigsimított a nyakán. – Orcus és Mantyx tanított neki mindent, amit tud. Ha visszatérnek ide, mindazok a lények, amiket Erawan itt a hegyekben teremtett, szelíd kis báránynak fognak tűnni.

Kaltain figyelmeztetései közül legalább ezt nem vette félvállról. A völgyön túli barlangokba nem mert elmenni. A kőoltárhoz és mindahhoz, amit Erawan ott létrehozott.

– Sosem született gyereked? – kérdezte. – Orcustól?

– Tényleg ennyire fontos ez a jövendőbeli férjem számára?

Dorian a sarkára ült.

– Szeretném megismerni az ellenséget.

Maeve végiggondolta a szavait.

– Nem hagytam, hogy megérjen a testem, hogy gyermeket nemzhessek. Apró lázadás részemről Orcus ellen, az első.

– És a valg hercegek és hercegnők mind a többi király leszármazottai?

– Vannak, akik igen, és akadnak, akik nem. Méltó örökös nem lépett elő. Persze, ki tudja, mi történt az ő világukban az elmúlt évezredekben.

– Az ő világukban. Nem az övében. – A hercegek, akiket Erawan megidézett, nem voltak kifejezetten erősek. Nyilván hatalmas bosszúságot okoztak vele Erawannak.

– Ezért hozta el a hercegnőket?

Biccentés.

– A nők a legveszélyesebbek. De sokkal nehezebb őket gazdatestben tartani.

Mintha felizzott volna Dorian nyakán a fehér sáv, de ezúttal megzabolázta a gyomrát.

– Miért hagytad el a világodat?

Maeve pislogott, mintha meglepte volna a kérdés.

– Mi az? – kérdezte Dorian.

Maeve oldalra billentette a fejét.

– Hosszú-hosszú ideje már annak, hogy olyasvalakivel beszélgettem, aki tudta, ki vagyok valójában. Olyannal, aki teljes mértékben rendelkezett a saját elméje felett.

– Még Aelin sem volt ilyen?

Maeve állkapcsán megrándult egy izom.

– Még Tűzhozó Aelin sem. Teljesen nem tudtam behatolni az elméjébe, de apróságokat... Bizonyos dolgokat láttatni tudtam vele.

– Miért fogtad el, miért kínoztad meg? – Milyen egyszerű megfogalmazása mindannak, ami Eyllwe-ben és azután történt.

– Mert sosem egyezett volna bele, hogy összedolgozzon velem. És nem védett volna meg Erawantól, a valgoktól.

– Erős vagy... Miért nem véded meg saját magad? Miért nem használod a pókokat a saját érdekedben?

– Mert a mi fajtánk csak bizonyos dolgoktól fél. És sajnos az én képességeim között ezek nem szerepelnek. – Maeve egyik sötét tincsével játszadozott. – Általában magam mellett tartok egy másik tündérnőt. Egy olyat, akinek az ereje felhasználható a valgok ellen. Más, mint amilyen Aelin Galathyniusé. – Maeve nem árulta el, pontosan milyen adottságról van szó, és Dorian ebből rögtön tudta, felesleges is megkérdeznie. – Réges-rég véresküt fogadott nekem, és azóta nem is igazán hagyott magamra. De Morathba nem mertem magammal hozni. Ha velem jön, nehezebb lett volna meggyőzni Erawant, hogy tényleg jó szándékkal érkeztem. – Az ujjára tekerte a tincset. – Úgyhogy, mint látod, én magam is éppolyan védtelen vagyok Erawan ellen, mint te.

Dorian ezt a legkevésbé sem hitte el, de végül feltápászkodott a földről, és az asztalhoz ment, ahová a vizet és az ételt rakták. Nagyszerű választék ahhoz képes, hogy egy démonkirály kastélyában időzött tél derekán. Töltött magának egy pohár vizet, és felhajtotta.

– Ez Erawan valódi alakja?

– Bizonyos szempontból. Mi nem olyanok vagyunk, mint a halandók és a tündérek, a ti lelketek láthatatlan, nem látszik ki. A miénknek külön alakja van. Aköré építjük a testünket, úgy cicomázzuk, mintha ékszert viselnénk. Az, amit Erawanon látsz most, a kedvenc alakja.

– Hogy néz ki a lelketek alatta?

– Nem tetszene.

Dorian elnyomta a remegést, ami azzal fenyegetett, hogy végigfut az egész testén.

– Gondolom, mi is egyfajta alakváltók vagyunk – elmélkedett Maeve hangosan, miközben Dorian leült mellé.

Éjszakánként a földön aludt, a tűz mellett, és fél szemmel mindig a királynőt figyelte, aki ott aludt mögötte a baldachinos ágyban. De Maeve nem próbált rátámadni. Egyetlenegyszer sem.

– Valgnak vagy tündérnek érzed inkább magad?

– Vagyok, ami vagyok.

Egy pillanatra mintha megcsillant volna Maeve szemében az a hosszú idő, amit megélt.

– De mi szeretnél lenni? – kérdezte óvatosan.

– Nem olyan, mint Erawan. Vagy a testvérei. Soha nem is voltam olyan.

– Ez nem éppen válasz a kérdésemre.

– Te talán tudod, mi szeretnél lenni? – Kihívás… És őszinte érdeklődés.

– Azon vagyok, hogy kitaláljam – felelte. Különös. Milyen különös, hogy így beszélgetnek. Dorian úgy döntött, megkíméli mindkettejüket egy időre, és megdörgölte az arcát. – A kulcs a tornyában van. Biztos vagyok benne.

Maeve szája megfeszült.

Dorian így folytatta:

– Nem tudok bejutni, legalábbis úgy, hogy ott őrködnek, semmiképp. És körberepültem már kívülről, nincsenek ablakok, még repedések sem, amin bemászhatnék. – Belenézett Maeve másvilági szemébe. És nem rettent vissza tőle. – Be kell jutnunk oda. Ha másért nem, hát azért, hogy biztosan tudjuk, tényleg ott van-e.

Egykor Maeve-nél voltak a kulcsok, tudja jól, milyen érzés. Hogy akkor ennyire közel jutott a céljához...

– Gondolom, azt akarod, hogy én oldjam meg.

Dorian keresztbe fonta a karját.

– Nem jut eszembe senki más, akit Erawan beengedne oda.

Maeve egyetlen pislantása jelezte csupán a meglepettségét.

– Elcsábítani és elárulni egy királyt... Az egyik legócskább trükk, ahogy ti, emberek fogalmaztok.

– El lehet egyáltalán csábítani Erawant?

Dorian esküdni mert volna, hogy undor villant fel Maeve sápadt arcán, mielőtt így szólt:

– Igen.

Nem pazarolták az idejüket. Nem vártak.

És még Dorian sem tudta levenni a szemét Maeve-ről, ahogy a valg királynő intett, és lila ruhája semmivé foszlott, hogy helyét egy könnyű, lobogó fekete anyag vegye át. Gyakorlatilag csak egy köntös. Aranyszálat szőttek a többi közé, ügyesen leplezte mindazt, amit csak az láthatott, aki leveszi róla a ruhadarabot. Maeve komor arccal fordult vissza a tükörtől.

– Nem fog tetszeni, aminek tanúja leszel.

Azzal magára kanyarította a köpenyét, elrejtette vonzó testét és sokat sejtető ruháját, és kiviharzott az ajtón.

Dorian apró rovarrá vált, gyorssá, mozgékonnyá, és utánaindult, végig Maeve sarkában maradt, ahogy a királynő végigvonult a folyosókon. Egészen a torony aljáig meg sem álltak.

Dorian behúzódott a fekete fal egyik résébe, amikor Maeve így szólt az ajtó előtt álló valghoz:

– Tudod, ki vagyok. Mi vagyok. Szólj neki, hogy megérkeztem.

Dorian esküdni mert volna, hogy Maeve keze megremeg kissé.

Ám ekkor az egyik őr – akit Dorian korábban még pislogni sem látott – az ajtóhoz fordult, bekopogott, és belépett.

Néhány pillanattal később visszatért a posztjára, de nem szólt egy szót sem.

Maeve várt. Aztán léptek hangzottak fel odabentről.

És amikor az ajtó ismét kinyílt, orrfacsaró szél és kavargó sötétség áradt ki, amitől Doriannek majdnem inába szállt a bátorsága. Erawan a kései óra ellenére is talpig felöltözve állt.

– Holnapra már megbeszéltünk egy találkozót, sógornőm.

Maeve közelebb lépett.

– Nem a háború miatt jöttem.

Erawan megdermedt. Aztán így szólt az őreihez:

– Hagyjatok magunkra!

74. FEJEZET

Az őrök egyként hagyták el Erawan tornyának bejáratát.

Amint egyedül maradtak, Maeve így szólt az ajtónyílást elálló valg királyhoz:

– Ez tehát azt jelenti, hogy szívesen látsz? – Kissé előrenyújtotta a kezét, amivel eddig a köpenyét fogta össze, amitől a köpeny eleje szétnyílt, és láthatóvá vált áttetsző ruhája.

Erawan aranyszínű szeme minden egyes porcikáján végigsiklott. Majd az arcára nézett.

– Akár hiszed, akár nem, a bátyám felesége vagy.

Dorian pislantott egyet meglepetésében. Micsoda becsület lakozott a férfitestbe bújt démonban!

– De nem kell, hogy az legyek – mormolta Maeve, és Dorian ekkor rájött, miért figyelmeztette, mielőtt elindultak.

Megrázta a fejét, mire éjfekete haja aranyszínűvé vált. Holdsápadt bőre kissé bebarnult, napcsókolta árnyalatot kapott. A szögletes arc kissé kikerekedett, sötét szeme immár türkizaranyban játszott.

– Így is játszhatunk, ha szeretnéd.

Még a hang is Aeliné volt.

Erawan szemében tűz lobbant, mellkasa egyenetlenül emelkedett.

– Ez már tetszene? – jelent meg Maeve arcán olyan félmosoly, amilyet Dorian eddig csak Terrasen királynőjének az arcán látott.

Undor és iszonyat hasított belé. Tudta... Tudta, hogy Erawan szemében nem csillan valódi kéj Aelin láttán. Csakis arra vágyott, hogy felülkerekedjen rajta, hogy fájdalmat okozzon neki.

Maeve igézete ismét megváltozott. Aranyhaja fehérré vált, türkiz szeme lángoló arannyá.

Színtiszta, tömény, jeges düh csapott végig Dorianen most, hogy már Manon állt a valg király előtt.

– Vagy talán ez az alak? A lehetetlenül gyönyörű? – Maeve mosolyogva végigpillantott magán. – Ő lett volna a királynőd a háború után, a szárnyparancsnok? Vagy csupán díjnyertes tenyészkancának szeretted volna?

Erawan orra kitágult, és Dorian a légzésére koncentrált, a mögötte lévő kőre, bármire, csak sikerüljön visszafojtania a mágiáját, ahogy Erawan arcára vágy – valódi vágy – rajzolódott ki.

Ha ezzel Maeve bejuthat a toronyba…

Erawan pislogott, és a vágynak nyoma veszett.

– A bátyám felesége vagy – ismételte. – Nem számít, kinek az alakját öltöd magadra. Ha kielégülést keresel, küldök valakit a szobádba.

Azzal becsukta az ajtót. És többé nem mutatkozott.

Maeve magával vitte Doriant a másnap reggeli találkozóra.

Dorian mezei egérként, mozdulatlanul hallgatózott Maeve köpenyének zsebében.

– A tegnapi felhajtás után mégis elküldted, akit odaküldtem hozzád – jegyezte meg Erawan.

Valóban, negyedóra sem telt el azután, hogy visszatértek Maeve tornyába, amikor valaki kopogott. Egy üres arcú fiatalember állt ott, gyönyörű volt, és hűvös. Nem herceg, hiszen egyszerű gyűrűt viselt csupán. Csak valami leigázott halandó. Maeve elküldte, de nem kedvességből.

Nem, Dorian tudta, hogy a férfi csakis az ő jelenléte miatt menekült meg a szolgálattételtől. Maeve elárulta neki, mielőtt lefeküdt.

– Borban reménykedtem – felelte Maeve édeskésen –, nem felvizezett lőrében.

Erawan kuncogott, majd papírzörgés hallatszott.

– Elgondolkoztam a szövetségünk további részletein, sógornőm. – A megnevezés tüske volt, a tegnapi visszautasítás sebét fájdította. – És az jutott eszembe, vajon mi egyebet kínálhatsz még. Te mégiscsak többet nyerhetsz ezzel az egésszel, mint én. És a hat pók felajánlása tulajdonképpen nem volt olyan hatalmas dolog, még akkor sem, ha szívesen fogadták a hercegnőket.

Dorian a fülét hegyezte, miközben várta Maeve válaszát. A valg királynő halkan, feszültebben felelt, mint ahogy korábban bármikor hallotta őt:

– Mit akarsz, sógor?

– Hozd el a többi kharankuit is! Nyiss átjárót, és hozd át őket ide!

– Nem mind lenne készséges gazdatest.

– Nem gazdatestnek. Katonának. Nem akarok kockáztatni. Nem lesz második szakasza a tervnek.

Dorian gyomra felfordult. Maeve tétovázott.

– Pedig előfordulhat, te is tudod, hogy mindennek ellenére, még ha áthozom is a kharankuikat, elbukhatsz, amikor szembenézel Aelin Galathyniusszal. – Maeve elhallgatott. – Anielle igazolta a legsötétebb rémálmodat. Hallottam, mi történt. Hogy mennyi erőt idézett meg a folyó megállítására. – Maeve hümmögött. – Tudod, azt nekem szánta. Azt az ütést. De ha megint összeszedi az erejét, például ellened a csatamezőn... Vajon túlélnéd, sógor?

– Épp ezért lenne kulcsfontosságú, hogy a pókjaiddal indulhassak északra – felelte Erawan.

– Végül is – mondta Maeve. – De ne feledd, hogy közösen nyerhetünk! Pókok nélkül. Hercegnők nélkül. Még Aelin Galathynius sem tudna mit kezdeni kettőnkkel. Elmehetünk északra, és eltörölhetjük őt a föld színéről. A pókokat pedig megtartjuk más királyságokra. Más időkre.

Nem akarta feláldozni őket. Mintha gyengéd érzelmek fűznék azokhoz a lényekhez, akik évezredeken át hűségesek maradtak hozzá.

– Egyébként pedig – folytatta Maeve –, tudod, milyen világok között járni. De minden részletet még te sem ismersz.

Maeve a zsebébe dugta a kezét, és Dorian megfeszült, ahogy végigsimított a hátán. Mintha arra figyelmeztette volna, hogy jól figyeljen most.

– És gondolom, csak akkor derül majd ki, mit tudsz még, ha már megnyertem ezt a háborút – szólalt meg végül Erawan.

– Igen, bár hajlandó vagyok bemutatót tartani neked. Holnap, miután felkészültem. – Ismét beállt az a borzalmas csend. Maeve így folytatta: – Túl erősek, túl hatalmasak ahhoz, hogy olyan átjárót nyissak, amin át tudnak kelni. Az túlságosan szétzilálná a mágiámat, ha teljes egészében át akarnám hozni őket. De megmutathatom őket, egy pillanatra legalábbis. Megmutathatom a testvéreidet. Orcust és Mantyxet.

75. FEJEZET

Hála az isteneknek, Darrow és Terrasen többi lordja bölcsen kihasználta a rendelkezésre álló időt az elmúlt hónapokban, és feltöltötték Orynth készleteit a minden egyes múló órával egyre közelebb érő ostrom ellen.

Ételt, fegyvert, gyógyászati felszereléseket halmoztak fel, megtervezték, ki hol tud aludni a palotában, ha esetleg a lakosok kénytelenek odamenekülni, és több ponton megerősítették a város és a kastély falait ott, ahol az ősrégi kő meggyengült. Aedion nem sok kivetnivalót talált a munkájukban.

Mégis, miután éjszaka összevissza forgolódott a régi palotabeli szobájában – borzalmas volt, különös és hideg –, hajnalhasadtakor már az alacsonyabb tornyok egyikében járt. Idefent a szél sokkal szeszélyesebbnek, jegesebbnek bizonyult.

Magabiztos, halk léptek koppantak Aedion mögött a boltívnél.

– Épp mentem le reggelizni, amikor megláttalak idefent – mondta Ren köszönés helyett.

Az Allsbrook udvar mindig is az Aedionéval szomszédos toronyban kapott helyet – amikor gyerekek voltak, egyszer egy egész nyarat töltöttek azzal, hogy jelrendszert dolgozzanak ki, és a szobájukból, lámpással tudjanak kommunikálni.

Az volt az utolsó nyár, amit barátságban töltöttek, akkor kezdett Ren apja rádöbbenni, hogy minden valószínűség szerint Aedion fog majd véresküt fogadni. És akkor kezdetét vette a versengés.

Az egyik nyáron még elválaszthatatlanok és vadak voltak. A következőn pedig folyamatosan kakaskodtak, futóversenyt rendeztek az udvarokon, lökdösték egymást a lépcsőkön, sőt, még verekedésbe is keveredtek a nagycsarnok előtt. Rhoe igyekezett oldani a feszültséget, de sosem hazudott jól. Nem tagadta Ren apja előtt, hogy Aedion fog véresküt fogadni. És nyár végére már a koronaherceg is másfelé nézett inkább, amikor két fiú ismét verekedni kezdett a mocsokban. Nem mintha számított volna most már.

Vajon az apja, Gavriel bátorította volna, versengjen csak? Végül is, ez sem számított. Azonban egy pillanatra Aedion próbálta elképzelni – Gavriel, ahogy a nevelését felügyeli. Az apja és Rhoe, ahogy együtt tanítják. És tudta, hogy Gavriel valahogy elcsitította volna a versengésüket, valahogy úgy, ahogy a saját társaságát is összetartotta. Vajon miféle ember vált volna belőle, ha az Oroszlán itt van? Valószínűleg Gavrielt is lemészárolják az udvar többi részével együtt, de... De legalább itt lett volna.

Ostobaság volt ilyesmiken merengeni. Aedion az lett, aki, és az esetek túlnyomó részében ezt cseppet sem bánta. Rhoe apaként viselkedett vele minden tekintetben, ami számított. Még akkor is, ha Rhoe-t, Evalint és Aelint elnézve néha csak vendégnek érezte magát.

Aedion kirázta a gondolatokat a fejéből. Nem tesz jót neki, hogy itt van, ebben a palotában. Visszahúzza a szellemek közé.

– Ne várd, hogy Darrow olyan reggelit ad elénk, mint régen – jegyezte meg Aedion. Nem mintha ő maga olyasmire számított, vagy akár vágyott volna. Csak azért evett, mert a teste megkövetelte, mert az erőt adott, és hamarosan szüksége lesz rá, a népének szüksége lesz rá.

Ren végignézett a városon, az azon túl elterülő Theralis-síkságon. A továbbra is üres láthatáron.

– Ma beosztom az íjászokat. És gondoskodom róla, hogy a kapunál lévő katonák tudják, mit csináljanak azzal a forró olajjal.

– Te tudod, mit kell vele csinálni? – vonta fel a szemöldökét Aedion.

Ren felhorkant.

– Ugyan, mit kell tudni hozzá? Ráborítod a hatalmas üst tartalmát a falakra. Kész is.

Ennél azért kicsit többről volt szó, de a semminél még ez is jobbnak tűnt. Legalább Darrow gondoskodott róla, hogy legyen mivel harcolniuk.

Aedion imádkozott, hogy fel tudják egyáltalán használni a készleteket. Mivel Morath boszorkánytornyokkal érkezik, könnyen meglehet, hogy még azelőtt rommá lövik őket, hogy az ellenséges sereg egyáltalán elérné a város két kapuját.

– Milyen jól jönne egy kis pokoltűz! – motyogta Ren. – Azzal biztos távol tudnánk tartani őket a kapuktól.

És valószínűleg mindent meg is olvasztanának körülöttük.

Aedion szólásra nyitotta a száját, hogy egyetértését fejezze ki, de aztán összehúzta a szemöldökét.

Szemügyre vette a síkságot, a láthatár szélét.

– Mondd már! – szólt rá Ren.

Aedion visszaterelte Rent a torony bejáratához.

– Beszélnünk kell Rolfe-fal!

Nem a déli és a nyugati kapunál bevetendő pokoltűzről volt szó. A legkevésbé sem.

Megvárták az éj leplét, hogy Morath kémei ne szúrhassák ki a kis csapatot, ahogy kilométerről kilométerre haladnak a Theralis-síkságon.

Fekete harcöltözetben siettek át a mezőn, ami hamarosan ismét vérben úszik majd. Amikor elérték a megfelelő pontokat, amiket Aedion és Ren a nappali órákban kijelölt, Aedion feltette a kezét.

A csendes orgyilkosok nevükhöz hűen viselkedtek, ahogy Ilias jelzett nekik, és szétszóródtak. Ott volt közöttük Rolfe mikéni népének jó néhány tagja is, ők cipelték a nehéz súlyokat.

Elsőként azonban az alakváltó látott munkához. Először hatalmas borzzá változott, egy lónál is nagyobbá, és ügyes, erős mancsával kiforgatta a fagyos földet.

A levegő megtelt Lysandra vérének szagával, de akkor sem hagyta abba a munkát.

És amint megásta az első gödröt, indult is tovább a másodikhoz, hátrahagyva a csendes orgyilkosokat és a mikénieket, hogy állítsák bele a csapdát, aztán temessék be ismét a gödröt.

Kegyetlen szél süvített körülöttük. Mégis egész éjszaka dolgoztak, és minden egyes percet kihasználtak. És amikor elkészültek, továbbra is láthatatlanul visszaosontak a városba.

Morath egy nappal később jelent meg a láthatár szélén.

A palota legmagasabb tornyaiból és nyitott folyosóiról minden egyes feléjük vonuló katonasort megszámolhattak. Egyik jött a másik után.

Lysandra bekötözött keze még mindig sebes volt attól, hogy a fagyos földet ásta, miközben ott állt különféle szövetségeseikkel a folyosón. Evangeline belecsimpaszkodott.

– Tizenötezer – jelentette Briarcliffi Ansel, ahogy újabb sor jelent meg. Senki sem szólt semmit. – Húsz.

– Morath nyilván teljesen kiürült mostanra – mormolta Galan herceg.

Evangeline megremegett, és nem teljesen a hidegtől, mire Lysandra szorosabbra vonta körülötte a karját. A folyosó falrészénél Darrow és a többi terraseni lord halkan egymás között beszélgetett. Mintha megérezte volna Lysandra tekintetét, Darrow összehúzott szemmel ránézett, majd a sápadt, reszkető

Evangeline-re. Nem szólt egy szót sem, Lysandra pedig nem próbált kedvesnek tűnni, mielőtt visszafordult a társaihoz.

– Megvan a harminc – mondta Ansel.

– Mi is tudunk számolni! – csattant fel Rolfe.

Ansel felvonta borvörös szemöldökét.

– Tényleg?

Hiába masírozott feléjük egy hadsereg, Lysandra szája széle megrezzent.

Rolfe csak a szemét forgatta, aztán visszafordult a közeledő hadsereghez.

– Legkorábban hajnalban érkeznek majd – nyugtázta Aedion komor arckifejezéssel.

Lysandra még nem döntötte el, milyen alakot öltsön. Hogy hol harcoljon. Ha ilkek is repülnek a sereggel, akkor wyvern lesz, de ha közelharcot kell vívnia, akkor… Azt még nem döntötte el. Senki sem kérte meg, hogy legyen ott valahol konkrétan, bár Aedion szólt neki előző este, hogy segítsen végrehajtani azt az eszelős tervet, ami ritka kikapcsolódást nyújtott a várakozással és rettegéssel teli napok hosszú sorában.

Persze örömmel járkált volna tovább fel-alá ahelyett, hogy szembenézzen mindazzal, ami feléjük közeledett.

– Ötvenezer – szólalt meg Ansel ismét, és gúnyos pillantást lövellt Rolfe felé.

Lysandra nagyot nyelt, torka megfeszült. Evangeline Lysandra oldalához nyomta az arcát.

Aztán megjelentek a boszorkánytornyok.

Mintha hatalmas lándzsák nőttek volna ki a horizontból, ahogy alakot öltöttek a reggeli szürke fényben. Három volt összesen, egyenlő távolságban egymástól a sereg kellős közepén, ami továbbra sem apadt.

Már Ansel sem számolt tovább.

– Nem hittem, hogy ilyen borzalmas lesz – suttogta Evangeline, és belemarkolt Lysandra súlyos köpenyébe. – Nem hittem, hogy ilyen iszonyatos lesz.

Lysandra puszit nyomott a lány vörös-arany hajára.

– Nem esik majd bántódásod.

– Nem magam miatt aggódom – felelte Evangeline. – Hanem a barátaim miatt.

A citromsárga szempárban félelem könnyei csillantak, és Lysandra letörölte az egyiket, mielőtt visszafordult, hogy a feléjük közeledő tornyokat figyelje. Nem volt mivel vigasztalnia a kislányt.

– Már csak percek kérdése – mormolta Aedion, mire Lysandra a hófedte síkságra pillantott.

Az onnan előbukkanó fehér ruhás alakokra. Akiknek íján tüzes nyíl feszült. Morath első sorai már majdnem elérték őket, ám nem a katonákra céloztak.

A fal mentén Murtaugh megragadta az ősi követ, ahogy egy alak, aki nem lehetett más, csak Ren, kiadta a parancsot. Lángoló nyilak röppentek és írtak le ívelt pályát, a morathi katonák pedig elbújtak a pajzsuk alatt.

A lábuk elé nem néztek.

Ahogyan a három tornyot vezető boszorkányok sem.

A lángoló nyílvesszők halálos pontossággal értek földet, hála a csendes orgyilkosoknak, akik kilőtték őket.

Egyenesen a megásott gödrök felett futó gyújtózsinórokra céloztak. Éppen akkor lőttek, amikor a boszorkánytornyok elhaladtak felettük.

Vakító villanások zúzták szét a sereg fekete tengerét. Aztán jött az óriási robbanás.

Majd kőzápor érkezett, és Morath minden katonája odapördült. Tökéletes figyelemelterelésnek bizonyult, hogy Ren, Ilias és a csendes orgyilkosok gyalogszerrel a hótorlasz mögé rejtett hófehér lovakhoz rohanhassanak.

Amikor már nem villant többé semmi, és elült a füst, megkönnyebbült sóhajok szálltak fel a folyosóról.

Két boszorkánytorony épp a gödrök felett volt, amiket a Rolfe tűzlándzsáit működtető kémiai anyagokkal és porokkal töltöttek meg, és lejtettek a föld alá. Csak a szikra kellett, hogy meggyulladjanak.

Az a két torony most romokban hevert, eltemette a wyverneket, a lehulló kövek pedig jó néhány katonát összezúztak.

Egy viszont épen maradt, túl korán robbant fel a gödör, amihez még csak közelített. Az egyik wyvernt eltalálta a szomszédos toronyból lezuhanó törmelék, és a földön hevert – vagy megsérült, vagy elpusztult.

És ez a harmadik torony most megtorpant.

Veszedelmes, mély kürtszó harsant az ellenség soraiból, és az ellenséges sereg is megtorpant.

– Hála a rohadt isteneknek! – horgasztotta le Rolfe megkönnyebbülten a fejét.

Azonban Aedion végig a síkságra meredt – a lóháton Orynth falai felé vágtázó alakokra. Figyelte, hogy épségben visszatérjenek.

– Mennyi időre állítottuk meg őket? – kérdezte Evangeline.

Mindenki, még Darrow is a lány felé fordult. Senki sem tudott válaszolni. Még megnyugtató hazugsággal sem szolgálhattak. Úgyhogy ismét visszafordultak a síkságon összegyűlt sereg felé, aminek most már látszottak a leghátsó sorai is.

– Százezer – jelentette be halkan Briarcliffi Ansel.

76. FEJEZET

– Lehetséges... megmutatni egy másik világot? – faggatta Dorian Maeve-et, amikor visszatértek a toronyszobájukba.

Maeve leült az egyik székbe, vonásai távolinak tűntek.

– Tükrökkel igen.

Dorian felvonta a szemöldökét.

– Te magad is láttad, mire képesek a boszorkánytükrök. Hogy mit tett Aelin Galathyniusszal és Feketecsőrű Manonnal. Mit gondolsz, ki tanította meg erre a boszorkányokat? Hát nem a tündérek! – Maeve halk nevetést hallatott. – És szerinted hogyan látok el olyan messzire, hogy hallom, mit mondanak a kémeim, amikor én magam Doranelle-ben vagyok? Vannak tükrök kémkedésre, utazásra, gyilkolásra. Erawan most is felhasználja őket a vasfogúakkal.

A boszorkánytornyokkal.

Maeve elnyújtózott a székben. A korona nélküli királynő.

– Megmutathatom, amit látni szeretne.

Dorian szólásra nyitotta a száját, majd végiggondolta az elhangzott szavakat.

– Egy illúziót. Nem is Orcust és Mantyxet akarod megmutatni nekik!

Maeve hűvös pillantást lövellt felé.

– Egy kisebbfajta mutatvány… amíg te bemész a toronyba.

– Nem tudok bemenni.

– Világjáró vagyok – felelte Maeve. – Univerzumok között mozogtam. Szerinted helyiségek között nem tudok?

– Terrasenbe mégsem mentél el sosem.

Maeve állkapcsa megfeszült.

– Brannon Galathynius jól tudta, hogy képes vagyok könnyedén eljutni egyik helyről a másikra. A királysága köré épített védelmi vonalak megakadályoztak benne.

– Tehát nem tudod odavinni Erawan seregeit.

– Nem. Csak gyalogszerrel léphetek be. Egyébként is túl sokan vannak ahhoz, hogy olyan sokáig nyitva tartsam az átjárót.

– Erawan is tisztában van a képességeiddel, úgyhogy valószínűleg megtette a szükséges óvintézkedéseket, hogy megvédje a saját szobáját.

– Igen, és az itt töltött időmet arra fordítottam, hogy lassan kijátsszam őket. Nem olyan ügyesek a varázslatai, mint hiszi. – Maeve arcán önelégült, győzedelmes mosoly terült szét.

Dorian mégis ezt kérdezte:

– Miért nem ezzel kezdtük akkor?

– Mert akkor még nem láttam úgy, hogy megéri vállalni a kockázatot. Mert akkor még nem erőltette, hogy hozzam át a szolgálólányaimat, és csináljak belőlük egyszerű gyalogos katonát.

– Fontosak számodra... A pókok.

– Majd megtanulod, felség, hogy a hű barát igen ritka kincs. És nem olyan könnyű feláldozni.

– Hatot mégis feláldoztál a hercegnők számára.

– És soha életemben nem is fogom elfelejteni őket – felelte Maeve, és valóban, mintha érzelem árnyéka suhant volna át az arcán. – De önként vállalkoztak. Ezt mondogatom magamnak, amikor rájuk nézek, és nem látom azokat a lényeket, akiket ismertem. Hogy segíteni akartak nekem. – Maeve Dorian szemébe nézett. – Nem minden valg gonosz.

– Erawan az.

– Igen – hagyta helyben Maeve, és elsötétült a szeme. – Ő és a fivérei... A fajtánk férgese. Félelemmel és fájdalommal uralkodtak. Élvezetüket lelték az ilyesmiben.

– Te viszont nem?

Maeve az ujja köré csavart egy tintafekete tincset. De nem felelt.

Hát jó. Dorian így folytatta:

– Tehát áttörsz az Erawan szobája köré állított védelmi vonalakon, átjárót nyitsz nekem, amin én átmegyek, míg te eltereled a figyelmét a testvérei illúziójával. – Dorian a homlokát ráncolta. – Amint megtalálom a kulcsot, tudni fogja, hogy átverted. Menekülnünk kell majd.

Maeve ajka felfelé görbült.

– Úgy lesz. Menj oda, ahová a többit rejtetted.

Dorian arca kifejezéstelen maradt.

– Biztos vagy benne, hogy nem fog rájönni, csak átverés az egész?

– Orcus a bátyja. De a férjem is. Elég hihető lesz az illúzió.

Dorian átgondolta a tervet.

– Mikor kezdjük?

Napszálltakor.

Maeve azt mondta Erawannak, akkor találkozzanak. Abban a fény és sötétség közötti rövid időszakban, amikor egyik erő átadja a helyét a másiknak. Akkor nyitja majd meg az átjárót Doriannek is jó néhány helyiséggel odébb.

Ahogy a nap nyugovóra tért – nem mintha látszódott volna Morath fellegei és sötétsége mellett –, Dorian Maeve szobájának a falát bámulta.

A királynő percekkel korábban távozott, csupán búcsúpillantást vetett rá, nem köszönt el. Kidolgozták, hogyan szöknek majd el, és mit tesznek, ha kútba esik a terv. Minden terv szerint haladt.

És a külső, amit Dorian most magára öltött, az aranyszínű haj és szempár… Ha Erawanon kívül bárki belépne a toronyba, azt hinné, a gazdája van ott.

Nem maradt hely félelemnek, kétségnek. Dorian nem gondolt az erőd alatti rémkő gallérokra, a rengeteg borzalmas helyiségre és börtöncellára, amin korábban már áthaladt. Odakint leszállt az éj.

Dorian hátralépett, ahogy a kövek sötétebbé, egyre sötétebbé és sötétebbé váltak, majd... egyszerűen eltűntek.

Halál, rothadás és gyűlölet bűze áradt az átjáróból. Sokkal áthatóbb, mint a jó néhány szinttel alattuk lévő sírban.

Azzal fenyegetett, hogy megrogyasztja a térdét, ám Dorian kivonta Damarist. Összeszedte az erejét, és felemelte a bal kezét. Ujjain halovány aranyfény ragyogott. Tűz.

Imát mormolt azoknak az isteneknek, amelyek hajlandóak voltak segíteni rajta, és belépett az átjáróba.

77. FEJEZET

Dorian maga sem tudta, mit várt a valg király szobájától, de a fekete fából faragott mennyezetes ágy, a mosdóállvány és az íróasztal nem szerepelt kifejezetten előkelő helyen a listáján.

Semmi különöset nem látott. Nem volt lopott, ősi fegyverekkel és ereklyékkel teli láda, bugyborgó varázsital és varázskönyv, sem vicsorgó szörnyetegek a sarokban. Ahogyan további rémkő gallérokat sem látott sehol.

Egyszerű hálószoba volt, semmi több.

Dorian körbenézett a kör alakú helyiségben, még a lépcsőn is lepillantott. Egyenesen a vasajtóhoz és az előtte strázsáló őrökhöz vezetett. Nem volt külön fülke. Sem csapóajtó.

A szekrényben egy sor tiszta ruhát talált. A fiókokban semmit – nem bukkant rejtett zugokra.

De érezte. Azt a másvilági, iszonyatos jelenlétet. Érezte maga körül mindenhol…

Halk hang csendült, mire megpördült.

És az ágyra nézett. Arra, amit eddig nem vett észre, ami ott feküdt az obszidián ágynemű közt – apró, törékeny teste majdhogynem teljesen beleveszett.

Egy fiatal nő. Arca üres volt, kifejezéstelen. Mégis Dorianre bámult. Mintha felébredt volna.

Csinos, sötét hajú lány. Húszévesnél nem idősebb. Gyakorlatilag Kaltain ikertestvére lehetett volna.

Epe égette Dorian torkát. És ahogy a lány felült, a lecsúszó takaró alól csonttá soványodott, meztelen test bukkant elő, túl vékony kar, és borzalmas, lilás seb a csuklóján... Dorian most már tudta, miért érezte a kulcs jelenlétét itt-ott az erődben. Mintha mozgott volna. El-eltünedezett.

Két lábon járt. Követte a gazdáját. Az igába hajtóját.

A lány nyakát fekete kő ölelte.

Mégis, most ott ült a gyűrött ágynemű között. És őt nézte.

Üresen, kifejezéstelenül – fájdalomtól eltorzultan.

Dorian nem találta a szavakat. Csak a csengő némaság maradt.

Kaltain elpusztította a beleköltöző valg hercegeket, azonban a rémkő az őrületbe kergette. Borzalmas erővel ajándékozta meg, de szétszaggatta az elméjét.

Dorian lassan, óvatosan közelebb lépett az ágyhoz.

– Ébren vagy – szólalt meg, és igyekezett olyan vontatottan beszélni, mint a valg király. Tudta jól, hogy a lány a gazdáját látja benne.

Pislogás.

Dorian látta, mikkel kísérletezik Erawan, miféle borzalmak történnek a tömlöceiben. Itt pedig ez a lány, akit éheztettek, akinek karját zúzódások tarkították, akinek ott lakozott a gonosz a karjában, a gonosz, akivel, Dorian tudta jól, a lány megosztja ezt az ágyat…

Bátorságát összeszedve kieresztette a mágiája egy részét. Amint a lány karjának közelébe ért, visszarettent.

Igen, ott a kulcs.

Közelebb lépett, szuggerálta a lányt, hogy ne nézzen a falon lévő átjáróra.

A fiatal nő megremegett – egészen enyhén csak.

Dorian azért fohászkodott, nehogy elhányja magát. Hogy ne csináljon semmit, csak a lányt nézve hűvösen ráparancsoljon:

– Add a karod!

A lány barna tekintete az arcát pásztázta, de azért kinyújtotta a karját.

Dorian majdnem hátratántorodott a gennyes seb, az onnan szerteszét futó fekete erek láttán. A méreg szép lassan a lányba szivárgott. Nyilván Kaltain sebe is éppígy nézhetett ki, és ezért maradt meg a heg még holtában is.

Dorian eltette Damarist, és kezébe vette a lány karját.

Jeges volt. Mintha jég fedte volna a bőrét.

– Feküdj le! – utasította.

A lány megremegett, de engedelmeskedett. Megacélozta magát. Miatta.

Kaltain. Ó, az istenekre, Kaltain! Amin keresztülment…

Dorian előhúzta az oldalán lógó tőrt – azt, amit Sorreltől kapott –, és a lány karja fölé emelte. Kaltain ugyanígy szedte ki magából, ezt mondta Manon.

Végigsimított a mágiájával a lány karján. Hogy érzéstelenítse, hogy csillapítsa a fájdalmat. A lány vergődni kezdett, azonban Dorian szorosan tartotta. Hagyta, hadd járja át a lányt a mágiája. A lány felsikkantott, ívbe feszítette a hátát, és Dorian kihasználta a hirtelen jött mozdulatlanságot, hogy gyorsan, ügyesen lesújtson a késsel.

Három mozdulattal később – miközben a gyógyító mágia továbbra is dolgozott a lányban, amennyire tudta, csillapította a kínját – ott volt a kezében a véres kulcs. Tompa, gyomorforgató ereje végiglüktetett Dorianen.

Az utolsó rémkulcs.

Dorian eleresztette a lány karját, a rémkulcsot a zsebébe süllyesztette, majd az átjáró felé fordult.

Ám ekkor kéz kulcsolódott az övére, gyengén, remegőn.

Dorian megpördült, keze azonnal Damarisra siklott, ám csak a lány nézett fel rá. Arcán könnyek csorogtak.

– Ölj meg! – lehelte. Dorian pislogott. – Vissza... visszaszorítottad. Nem a kulcsról beszélt, hanem a benne lévő démonról, döbbent rá Dorian. A gyógyító mágiájával valahogy sikerült…

– Ölj meg! – ismételte a lány, majd zokogásban tört ki. – Kérlek, ölj meg! Damaris megmelegedett a kezében. A lány őszintén kérte. Dorian iszonyatában még a száját is eltátotta kissé.

– Nem… Nem megy.

A lány a nyakát ölelő gallért kezdte markolászni. Mintha letéphetné magáról.

– Kérlek! – zokogta. – Kérlek!

Nem maradt erre idő. Hogy valahogy leszedje róla a gallért. Még csak nem is volt benne biztos, hogy egyáltalán le tudná szedni az aranygyűrű nélkül, amit Aelin rajta használt.

– Nem megy.

Kétségbeesés és fájdalom csillogott a lány szemében.

– Kérlek! – ismételgette. – Kérlek!

Damaris meleg volt a tenyere alatt. Őszinte volt. A könyörgése teljesen őszinte volt.

De mennie kell... Most azonnal mennie kell. Nem viheti magával. Tudta, hogy a benne lévő lény, bármennyire sikerült is most hátraszorítania, visszatér majd. És üvöltve közölné Erawannal, merre járnak. Hogy mit lopott el.

A lány sírt, újra és újra belemart saját, meggyötört testébe.

– Kérlek!

Vajon kegyes tett lenne, ha megölné? Vajon rosszabb lenne, ha itthagyná Erawannal? A valg király, a benne élő valg démon fogságában?

Damaris nem felelt a néma kérdésekre.

Ő pedig nem eresztette el teljesen a pengét, miközben a zokogó lányt figyelte.

Manon véget vetne az életének. Felszabadítaná őt az egyetlen lehetséges módon. Chaol magával vinné, bánná is ő a következményeket! Aelin pedig… Dorian nem tudta, mit tenne Aelin.

Ki akarsz lenni?

Ő nem a többiek.

Ő csak... Ő csak önmaga, semmi más.

Egy olyan ember, aki ismeri a veszteséget, a fájdalmat, igen. De ugyanúgy tudja, milyen a barátság, a boldogság.

A veszteség és a fájdalom – nem törték meg teljesen. Ezek nélkül is olyan csodásak lennének vajon a boldogság pillanatai? Ezek nélkül is olyan keményen harcolna, nehogy ismét megtörténhessenek?

Ki akarsz lenni?

Egy olyan király, aki méltó a koronájára. Egy olyan király, aki újjáépíti mindazt, amit szétromboltak, mind saját magában, mind pedig a királyságában.

A lány egyre csak zokogott, zokogott, Dorian keze pedig Damarisra siklott.

Majd reccsenés hallatszott. Csont tört.

Az egyik pillanatban a lány még sírt. A következőben feje oldalra bicsaklott, szeme üvegessé vált.

Dorian megpördült, már épp felkiáltott volna, ahogy Maeve lépett be a helyiségbe.

– Tekintsd nászajándéknak, felség – görbült a királynő ajka. – Hogy megkíméltelek ettől a döntéstől.

És az arcán elterülő mosoly, a ragadozóléptek felkorbácsolták Dorian mágiáját.

Maeve a zsebe felé biccentett.

– Szép munka!

A királynő sötét ereje Dorian elméjére vetette magát.

Még arra sem volt ideje, hogy előkapja Damarist, már bele is ragadt Maeve sötét hálójába.

78. FEJEZET

Erawan szobájában volt, és mégsem.

– A kulcsot, ha kérhetem! – dorombolta Maeve.

Dorian a zsebébe csúsztatta a kezét. A kődarabra.

– Aztán elmegyünk a többiért – folytatta a királynő, majd az átjáró felé intett, amin keresztül mindketten érkeztek. – Micsoda terveim vannak számunkra, felség! A szövetségünk számára. A kulcsokkal örökké fiatalon tarthatlak. És az erőddel, amivel semmi sem vetekedhet, még Aelin Galathyniusé sem, védelmezel majd bennünket mindenkitől, aki vissza akarna térni ebbe a világba.

Beléptek a szobájukba, és Maeve intésére az átjáró megszűnt létezni.

– Gyorsan! – ösztökélte. – Indulunk. A wyvern már vár.

Dorian megtorpant a szoba közepén.

– Nem gondolod, hogy udvariatlanság így, se szó, se beszéd távozni?

Maeve Dorian felé pördült, ám ekkor már túl késő volt.

Túlságosan késő, ahogy Maeve karmai mélyebbre süllyedtek az elméjében. Ahogy forró, sistergő láng csapott fel azon a részen, amit védtelenül hagyott, miközben megpróbálta csapdába csalni Doriant.

Csapda a csapdán belül. Dorian azóta dolgozott rajta, hogy meglátta őt. Egyszerű csel volt. Megváltoztatta az elméjét, ahogyan a testét is szokta. Maeve egyetlen dolgot láthatott csak benne, amikor bepillantást nyert.

Azt, amit látni szeretett volna: az Aelin iránti féltékenységet, neheztelést, a kétségbeesését, a naiv ostobaságát. Hagyta, hadd teljen meg ezekkel az elméje, hadd csalják csapdába Maeve-et. És minden egyes alkalommal, amikor Maeve közelebb merészkedett, amikor beleesett az apró csapdákba, Dorian mágiája tanulmányozni kezdte Maeve-ét. Ahogyan Cyrene ellopott alakváltómágia-magját is alaposan feltérképezte, úgy tanulta meg azt is, hogyan férkőzik be Maeve mások elméjébe, hogyan ragadja meg őket.

Csak ki kellett várnia, hogy a királynő lépjen, hogy csapdát állítson, melynek során örökre magához láncolhatja.

– Te…

Dorian rámosolygott, Maeve pedig többé nem szólalhatott meg.

A királynő elméjének sötét verméhez intézte szavait: Egyszer már leigáztak. Csak nem gondoltad komolyan, hogy hagyom, hogy ismét megtörténjen?

Maeve vergődött, de Dorian vasmarokkal tartotta. Most azonnal eressz el! – sziszegte Maeve, és már nem a gyönyörű királynő hangja csendült, hanem egy gonosz, hűvös lényé. Egy kiéhezett, gyűlöletes lényé.

Öreg vagy, mint maga a föld, mégis azt hitted, tényleg elfogadnám az ajánlatodat. Dorian kuncogott egy sort, és egy szikrával megégette Maeve-et. A királynő felsikoltott, némán és végtelenül az elméjükben. Csodálkozom, hogy belesétáltál a csapdámba.

Ezért megöllek!

Hacsak nem végzek veled előbb én magam. Dorian tüze élő, lélegző lénnyé vált, körbefonta Maeve sápadt nyakát. A valóságban, ahol a testük volt.

Ártottál a barátomnak, mondta Dorian veszedelmes nyugalommal. Nem fog nehezemre esni, hogy végezzek veled ezért.

Ilyen király akarsz lenni? Megkínzol egy védtelen nőt?

Dorian ismét felnevetett. Nem vagy te védtelen. És ha tehetném, örökre vaskoporsóba zárnálak. Dorian az ablakra pillantott. Az odakint uralkodó éjszakára. Indulnia kell – méghozzá most azonnal. De azért még válaszolt: Pont az ellentéte akarok lenni annak, amilyen uralkodó te vagy. Maeve-re mosolygott. És csakis egyetlenegy boszorkány lehet a királyném.

Valami felmordult alattuk a hegyben. Morath megremegett.

Maeve szeme még inkább elkerekedett.

Mennydörgésnél is hangosabb csattanás vert visszhangot a köveken. Megingott a torony.

Dorian szája mosolyra görbült. Ugye nem gondoltad, hogy csakis és kizárólag kutatással töltöttem a hosszú órákat?

Nem engedi, hogy akár csak egyetlen napig is tovább létezzen – az a terem a rengeteg gallérral. Egyetlenegy további napig sem.

Úgyhogy ráomlasztja az egész nyomorult erődöt.

Nem volt olyan nehéz. Egy kis mágia itt-ott, és a leghidegebb jég kúszott be Morath alapjainak repedéseibe. Megrepesztette az ősrégi követ. Apránként haladt, hálóként terjedve ingatott meg minden folyosót és helyiséget, amit átkutatott. Amíg végül már az erőd egész keleti oldalát egyedül ő tartotta össze.

Egészen idáig. Amíg egy félgondolatnak engedelmeskedve a mágiája szétáradt a repedésekben, és lesújtott rájuk.

És Morath elkezdett összeomlani.

Dorian Maeve-re mosolyogva távolodni kezdett. Egyre távolabb és távolabb került, miközben szorosan tartotta Maeve elméjét.

A torony ismét megremegett. Maeve felsikkantott. Nem hagyhatsz itt csak úgy! Megtalál, és akkor fogságba ejt…

Ahogyan te is fogságba ejtettél volna engem? Dorian varjúvá változott, ott csapdosott a szobában.

Morath recsegett-ropogott, ám még azt is túlharsogta egy dühödt rikoltás, olyan éles és másvilági, hogy még a csontjai is beleremegtek.

Mondd meg Erawannak, állt meg Dorian a párkányon, hogy Adarlanért tettem.

Sorscháért, Kaltainért és mindazokért, akiket elpusztított. Ahogy magát Adarlant is elpusztította.

De a teljes pusztulásból még felépítheti. Ha nem ő, akkor mások.

Talán ez lesz az első és utolsó ajándéka Adarlan számára a királyaként: a tiszta lap, már ha túlélik ezt a háborút.

Sikoltás töltötte meg a folyosókat. Dorian megjegyezte, hol dolgoznak, hol laknak a halandó szolgálók. Ők ép utakon menekülhetnek majd. Egészen addig, amíg utolsó szálig ki nem jutnak.

Kérlek! – könyörgött Maeve térdre zuhanva, ahogy a torony ismét megingott. Kérlek!

Hagynia kellene, hogy Erawan rátaláljon. Arra az életre kárhoztatni, amit Maeve neki szánt. Aelinnek.

Maeve a térdére hajolt, elméje és ereje kalitkába zárva vergődött. Kétségbeesetten várta a sötét királyt, akit olyan hevesen próbált elkerülni. Vagy talán azt, hogy ráomoljon a remegő erőd.

Tudta, hogy meg fogja bánni. Hogy meg kellene ölnie. De hogy arra kárhoztassa, amit ő maga is átélt…

Ezt senkinek sem kívánná. Még akkor sem, ha ezzel elveszítik a háborút.

Dorian nem hitte, hogy ez gyengévé tenné őt. A legkevésbé sem.

Az ablakon túl vasfogúak röppentek a levegőbe, wyvernjeik felrikoltottak, ahogy Morath kövei mozogni kezdtek. Odalent a völgyben a hadsereg megtorpant, hogy felnézzen a föléjük magasodó hegyre. Az arra épített, reszkető toronyra.

Kérlek! – ismételte Maeve még egyszer. Jó néhány szinttel mélyebbről újabb dühödt üvöltés szakadt fel Erawanból – ezúttal közelebbről.

Úgyhogy Dorian kiröppent a káoszba fulladt éjszakába.

Maeve néma, kétségbeesett kiáltása egészen a Morathra néző hegycsúcsokig és a sziklás kiszögellésig követte, ahol a két másik rémkulcsot rejtette a pala.

Dorian a saját nevére is alig emlékezett, ahogy a másik zsebébe dugta őket. Most már mind a három rémkulcs súlya nyomta a vállát.

Ezután visszanyúlt az elmébe, ami továbbra is Maeve-éhez fonódott.

Egyszerű volt, csupán egy gyors vágást igényelt elmetszeni az elméjük közötti kapcsolatot – és leválasztani Maeve-ről egy másik részt.

Elvenni tőle azt a képességet, aminek köszönhetően ide-oda utazhatott térben. Aminek segítségével átjárókat nyitott.

Többé nem vagy világjáró, mondta, miközben nyers mágiájával Maeve-ét formálta. És teljesen megváltoztatta. Azt ajánlom, vegyél egy pár igazán jó cipőt.

Azzal eleresztette Maeve elméjét.

Gyűlöletes, véget nem érő sikoly érkezett csupán válaszul.

Dorian ismét átváltozott, hatalmassá és veszedelmessé, épp csak annyira, mint egy wyverncsapat, ami északra repül, hogy felszerelést vigyen a légierőnek.

Ebben a néhány napban, ami még hátravan, igenis Adarlan királyaként viselkedhet. Lemoshatja róla a foltot, elűzheti a rothadást, ami szétterjedt rajta. Hogy tiszta lappal újrakezdhessék. Hogy az lehessen, amivé válni szeretne.

Dorian elkapott egy gyors légáramlatot, keményen, sebesen csattogott szárnyaival.

És amikor hátranézett a haláltól bűzlő hegyre és völgyre, arra a helyre, ahol az a rengeteg borzalom született, Dorian elmosolyodott, és ledöntötte Morath tornyait.

79. FEJEZET

Yrene gyűlölte a Ferian-rést. A gyér levegőt a két óriási csúcs között, a sziklás talajt borító csontokat és wyvernürüléket, a bűzt, ami minden egyes, a hegybe vájt nyílásból áradt.

De legalább üresnek bizonyult. Azt még nem tudták pontosan, ez áldás-e.

A két hadsereg megtöltötte a Rést, Hasar katonái már készülődtek rá, hogy visszamenjenek az Averyn, és bevessék magukat Tölgyváld rengetegébe. Az az út bizony egy örökkévalóságba telik majd, még akkor is, ha rukhin cipeli a kocsikat és a nehezebb felszerelést. Aztán északnak indulnak az erdőn keresztül, az Avery északi ága mentén haladó ősrégi úton.

– Add csak ide azt a kést! – szólt Yrene Lady Elide-nak, állával a felszerelése felé bökve.

A zárt kocsi padlójára terített pokrócon öntudatlan darghan katona hevert, homlokán hideg verejték gyöngyözött. Nem kereste fel a gyógyítókat azután, hogy az anielle-i csatában felhasították a combját, és miután ma reggel szó szerint lezuhant a lováról, idehozták.

Elide biztos kézzel kapta fel a vékony kést, majd Yrene felé nyújtotta.

– Magához fog térni közben? – kérdezte, ahogy Yrene az öntudatlan harcos fölé hajolt, és szemügyre vette az elfertőződött sebet, ami olyan undorítónak bizonyult, hogy a legtöbb ember gyomra felfordult volna tőle.

– Mély álomba ringattam a mágiámmal. – Yrene felemelte a kést. – Csak akkor tér majd magához, amikor felébresztem.

Elide javára szóljon, hogy nem öklendezett, amikor Yrene elkezdte kitisztítani a sebet, eltávolította az elhalt, fertőzött részeket.

– Vérmérgezésnek nincs nyoma, hála az isteneknek – jelentette Yrene, miközben a férfi mellé kiterített vászon megtelt a levágott darabokkal. – De azért különleges gyógyitalt kell adnunk neki, hogy biztosra menjünk.

– Nem tudod a mágiáddal átnézni? – dobta Elide az összemocskolt anyagot a közeli szemétkosárba, hogy tisztát terítsen a helyére.

– De igen, és meg is fogom tenni – felelte Yrene, miközben ő maga is öklendezéssel küzdött. A seb bűze megtelepedett az orrában. – De az nem biztos, hogy elég, ha tényleg meg akar jelenni az a fertőzés.

– Úgy beszélsz a betegségekről, mintha élő, lélegző dolgok lennének.

– Bizonyos szempontból azok is – válaszolta Yrene. – Megvannak a maguk titkai, az egyedi vérmérsékletük. Néha ki kell cselezni őket, ahogyan bármilyen más ellenfelet.

Yrene felkapta a tükörrel ellátott lámpást az ágy mellől, és úgy igazította a lapokat, hogy a fény az elfertőződött vágásra vetüljön. Így megvilágítva már nem látszott további rothadó bőrfelület, úgyhogy Yrene letette a lámpást és a kést.

– Tartottam tőle, hogy rosszabb lesz – ismerte el, és a véres seb fölé nyújtotta a kezét.

Melegség és fény kelt életre benne, mint egy nyári emlék a jeges hegyszorosban, és ahogy felragyogott a keze, Yrene mágiája keresztülvezette őt a férfi testén. Végigfolyt véren, inakon és csontokon, összeforrasztott, begyógyított, figyelte, hol fáj, hol tombol láz. Megnyugtatta, elcsitította a testet. Eltörölt minden rosszat.

Lihegett, mire végzett, de a férfi légzése egyenletessé vált. Felszáradt a homlokáról a verejték.

– Elképesztő – suttogta Elide, és tátott szájjal meredt a harcos immáron gyógyult lábára.

Yrene oldalra fordult, és belehányt a szemeteskosárba.

Elide felpattant.

Ám Yrene feltartotta a kezét, míg a másikkal megtörölte a száját.

– Amilyen csodás érzés, hogy hamarosan anya leszek, az első néhány hónap azért… nem annyira csodás.

Elide az ivóvízzel teli kancsóhoz bicegett, és töltött egy bögrével.

– Tessék! Hozhatok neked még valamit? A... a saját rosszullétedet is meg tudod gyógyítani, vagy ahhoz valaki más kell?

Yrene belekortyolt a vízbe, elmosta a szájában maradó rossz ízt.

– A hányás azt jelzi, hogy a baba fejlődik. – Keze a hasára vándorolt. – Nem igazán olyasmi, amit meg lehetne gyógyítani, legfeljebb az segítene, ha egy gyógyító éjjel-nappal mellettem lenne, és megszabadítana az émelygéstől.

– Olyan rossz? – ráncolta Elide a homlokát.

– Borzalmas időzítés, tudom. – Yrene felsóhajtott. – A legjobb ilyenkor a gyömbér, illetve bármi, ami gyömbéres. De azt inkább megtartanám a katonáknak, akiknek rendetlenkedik a gyomra. A borsmenta is segíthet. – A táskája felé intett. – Van ott néhány szárított levél. Csak rakd bele az egyik bögrébe forró vízzel, és rendben is leszek.

Mögöttük apró tűztálon gőzölgő kanna állt – nem azért, hogy teát készítsenek, hanem hogy fertőtlenítsék az eszközöket.

Elide azonnal mozgásba lendült, Yrene pedig néma csendben várta, hogy Perranth úrnője elkészítse a teáját.

– Meggyógyíthatom a lábadat.

Elide a kannáért nyúlva megdermedt.

– Tényleg?

Yrene megvárta, hogy a lány a kezébe nyomja a borsmentateát, majd a csizmájára pillantva biccentett.

– Megnézhetem a sérülést?

Elide habozott, de aztán leült Yrene mellé a zsámolyra, és lehúzta a cipőjét és a zokniját.

Yrene alaposan szemügyre vette a hegeket, az elferdült csontot. Elide néhány nappal ezelőtt elmesélte neki, hogyan szerezte a sérülést.

– Szerencse, hogy neked sem fertőződött el – kortyolt bele Yrene a teába, és mivel túl forrónak ítélte, letette, majd megpaskolta az ölét. Elide engedelmeskedett, Yrene combjára tette a lábát. Yrene óvatosan megérintette a sebhelyeket, a szétroncsolt csontot. Mágiája hasonlóképpen tett.

Yrene lélegzete már a borzalmas sérülés láttán is elakadt. A fogát csikorgatta, ha arra gondolt, milyen fiatal volt Elide, mennyire elviselhetetlenül fájdalmas lehetett, ami vele történt – és hogy mindezt a saját nagybátyjának köszönheti.

– Mi a baj? – lehelte Elide.

– Semmi... Mármint azt leszámítva, amiről már amúgy is tudsz.

Milyen kegyetlenség. Milyen iszonyatos, megbocsáthatatlan kegyetlenség.

Yrene visszahúzta a mágiáját, de nem eresztette el Elide bokáját.

– Hetekbe telne, hogy meggyógyítsam, és a jelen helyzetben szerintem egyikünk sem tudna erre elegendő időt fordítani. – Elide biccentett. – De ha túléljük, és szeretnéd, akkor tudok rajtad segíteni.

– Mivel járna?

– Két módja van – válaszolta Yrene, és mágiája beszivárgott Elide lábába, könnyített a sajgó izmok terhén, csillapította a fájdalmat ott, ahol csont tompítás nélkül csontot ért. A lány felsóhajtott. – Az első út a nehezebb. Az kell hozzá, hogy teljesen újraépítsem a lábfejedet, a bokádat. Ez azt jelenti, hogy minden egyes csontot szét kell törni, eltüntetni a rosszul összeforrt részeket, majd újranöveszteni őket. Amíg dolgozom, nem tudnál lábra állni, és bár valamennyit tudok segíteni a fájdalmon, iszonyatosan nehéz lenne a gyógyulás. – Nem volt értelme kerülgetni az igazságot. – Három hétbe telne, hogy szétszedjem a csontjaidat, és visszarakjam őket, de legalább egy hónapig pihenned kellene, és újra megtanulni járni.

Elide arca elsápadt.

– És mi a másik lehetőség?

– A másik az, hogy nem meggyógyítalak, hanem gyógyírt adok, olyat, amilyet Lorcan is adott neked, hogy csillapítsuk a fájdalmat. De egy biztos, sosem múlik el végleg a fájdalom. Ahogy a csontjaid összeérnek itt – érintette meg gyengéden a kérdéses pontot Elide lábfejének felső részén, majd lent a lábujjainál –, már kialakulóban van az ízületi gyulladás. És ahogy a csontok folyamatosan egymáshoz érnek, az ízületi gyulladás, a fájdalom, amit akkor érzel, amikor jársz, csak erősödni fog. Lehet, hogy pár éven belül, talán öt, de az is előfordulhat, hogy tíz, ezt nehéz előre megjósolni, már annyira elviselhetetlen lesz a fájdalom, hogy semmilyen kenőcs nem segít majd rajtad.

– Tehát mindenképpen meg kell gyógyítani majd.

– Rajtad áll, hogy szeretnéd-e egyáltalán, hogy meggyógyítsalak. Csak szerettem volna, ha tudod, milyen lehetőségek állnak előtted. – Yrene a lányra mosolygott. – A te döntésed, hogyan szeretnél mindezzel szembenézni.

Yrene megpaskolta Elide lábát, mire a lány leeresztette a padlóra, majd visszavette a zokniját és a csizmáját. Ügyes, könnyed mozdulatokkal.

Yrene belekortyolt a teájába, ami mostanra lehűlt annyira, hogy megigya. A borsmenta friss íze végigbizsergett rajta, kitisztította az elméjét és megnyugtatta a gyomrát.

– Nem tudom, képes lennék-e újra átélni azt a fájdalmat – mondta Elide.

Yrene bólintott.

– Az ilyesfajta sérüléseknél önmagadban is szembe kell nézni bizonyos dolgokkal. – A kocsi bejáratára pillantott. – A férjemmel mi is egy ilyen utat jártunk be közösen.

– Nehéz volt?

– Elképesztően. De sikerrel járt. Végigcsináltuk.

Elide elgondolkozott, majd vállat vont.

– Végül is, előbb még túl kell élnünk a háborút. Ha életben maradunk... Akkor majd beszélünk róla.

– Rendben.

Elide homlokráncolva a kocsi plafonjára pillantott.

– Kíváncsi vagyok, mit derítettek ki odafent.

Az Omegában és az Északi-Agyarban, ahol Chaol és a többiek felkeresték a hátramaradó tenyésztőket és idomárokat.

Yrene nem igazán volt kíváncsi a részletekre, Chaol pedig nem részletezte, pontosan hogyan szeretnének információt kinyerni belőlük.

– Remélhetőleg megérte eljönni erre a borzalmas helyre – motyogta Yrene, majd felhajtotta a teája maradékát. Minél előbb indulnak, annál jobb.

Mintha az istenek csúf tréfát űztek volna vele – mindkettejükkel. Valaki bekopogott a kocsi ajtaján, és Elide már bicegve meg is indult, amikor Borte jelent meg. Szokatlanul komornak tűnt az arca.

– Velem kell jönnöd – zihálta Borte levegőért kapkodva. A lány mögött Arcas várt, nyergén egy veréb ácsorgott. Falkan Ennar. Nem azért, hogy pusztán elkísérje őket, döbbent rá Yrene, hanem hogy védelmet nyújtson.

– Mi a baj? – kérdezte Elide.

Borte megmoccant. Hogy türelmetlenségből vagy aggodalomból, azt Yrene nem tudhatta.

– Találtak valakit a hegyekben. Azt akarják, hogy menj oda, és döntsd el, mi legyen vele.

Elide megdermedt. Teljességgel megdermedt.

– Kit? – faggatózott Yrene.

Borte szája megfeszült.

– A nagybátyját.

Elide elgondolkozott, vajon szóba állna-e még vele a rukhin, ha lehányja Arcast. Mindent elkövetett, hogy a gyomortartalma ne végezze a madár tollazatán, miközben gyorsan, meredek pályát leírva szálltak az Omega és az Északi-Agyar között feszülő híd felé.

– Az Északi-Agyar-hegységben találtak rá – magyarázta Borte, mielőtt felhúzta Elide-ot a nyeregbe. Falkan addigra már felröppent a kopár szorosban. – Bujkált, megpróbálta wyvernidomárnak kiadni magát. De az egyik valódi idomár kiadta. Aelin királynő azonnal érted küldött, amint elfogták. Mármint a nagybátyádat, nem az idomárt, nyilván.

Elide válaszolni sem tudott. Csak bólintott.

Vernon itt van. A Résben. Nem Morathban, az urával, hanem itt.

Gavriel és Fenrys már várta őket, amikor Arcas leszállt az Északi-Agyar tágas nyílásában. A durván kivésett kő tátongó pofaként magasodott föléjük, és az odabentről áradó bűztől Elide gyomra ismét felkavarodott. Mintha rothadó hús és valami annál is rosszabb szaga keveredett volna. Nyilván valgok, de keveredett bele gyűlölet, kegyetlenség is, és persze mindez a szűk, levegőtlen folyosókon terjengett.

A két hím tündér némán felzárkózott mellé, ahogy belépett. Egyelőre nem látta sem Lorcant, sem Aelint. Sem a nagybátyját.

Holtak hevertek néhány gyéren megvilágított folyosón, ahol Fenrys és Gavriel vezette őt. A rukhin végzett velük, amikor berontottak. Egyikükből sem szivárgott fekete vér, de mind bűzlött tőle. Mintha ez a hely megfertőzte volna magát a lelküket.

– Idefent vannak – szólalt meg Gavriel halkan, kedvesen.

Elide keze remegni kezdett, Fenrys pedig megérintette a vállát.

– Fogva tartják.

Elide tudta, hogy nemcsak egyszerű kötéllel vagy lánccal. Hanem minden valószínűség szerint tűzzel, jéggel, sőt, talán még Lorcan sötét mágiájával is.

Ettől még ugyanúgy remegett, kicsinek és törékenynek érezte magát, amikor befordultak a sarkon, és meglátták Aelint, Rowant és Lorcant egy csukott ajtó előtt. A folyosón messzebb Nesryn, Sartaq és Lord Chaol várt. Hagyták, hadd döntsék el Aelinék, mi legyen.

Hadd döntse el Elide, hogy mi legyen.

Lorcan komor arcára ráfagyott a düh, feneketlen szemében az éjszaka jege csillant.

– Nem kell bemenned – szólalt meg halkan.

– Azért hoztunk ide – vette át a szót Aelin, arcán visszafojtott dühvel –, hogy eldönthesd, mitévők legyünk vele. Vagy ha esetleg beszélni szeretnél vele még előttünk.

Elég volt egyetlen pillantást vetni a Rowan és Lorcan oldalán függő tőrökre, arra, ahogyan a királynő ujjai begörbültek, és Elide máris tudta, miféle beszélgetésről lenne szó részükről.

– Mármint azelőtt, hogy kínzással kiszedtek belőle mindent, amit lehet? – Elide nem mert Aelin szemébe nézni.

– Mielőtt megkapja, amit megérdemel – morogta Lorcan.

Elide ide-oda járatta a pillantását a szeretett hím és a királynője között. Még sosem érezte a bicegését ennyire hangsúlyosnak, nyilvánvalónak, ahogy közelebb lépett.

– Miért van itt?

– Ezt még nem árulta el – válaszolta Rowan. – És bár nem mondtuk meg neki, hogy itt vagy, sejti. – Lorcanre pillantott. – A döntés a te kezedben van, Lady Elide.

– Ettől függetlenül megölitek majd?

Lorcan vette magához a szót:

– Szeretnéd, ha megtennénk?

Hónapokkal ezelőtt azt mondta neki, hogy tegye meg. És Lorcan beleegyezett. Ez még azelőtt volt, hogy Vernon és az ilkek el akarták rabolni, még az előtt az este előtt, hogy inkább választotta volna a halál ölelését, mintsem hogy visszatérjen vele Morathba.

Elide magába nézett. A többiek megtették azt a szívességet, hogy némák maradtak.

– Szeretnék beszélni vele, mielőtt döntünk a sorsáról.

Csupán Lorcan biccentett válaszképp, mielőtt kinyitotta a mögötte lévő ajtót.

Fáklyák lángja rebbent. Az egyik fal mellett álló munkapadot leszámítva a helyiség üresnek bizonyult.

Elide nagybátyja súlyos vasbéklyóba verve ült egy fából faragott széken.

Előkelő ruhája viharvert volt, sötét haja kócos, mintha ellenkezett volna, miközben megkötözték. És valóban, az egyik orrcimpáján vér sötétlett, az orra megdagadt.

Valaki eltörte.

Elég volt egyetlen pillantást vetni a tőle jobbra álló Lorcan véres öklére, hogy kiderüljön, ki tette.

Vernon kihúzta magát, ahogy Elide jó néhány méternyire tőle megtorpant. Az ajtó bezárult, Lorcan és Aelin csupán néhány lépéssel lemaradva követték. A többiek odakint maradtak a folyosón.

– Milyen előkelő társasággal utazol manapság, Elide – szólalt meg Vernon.

Az a hang… Még törött orral is, mintha karmok szántották volna fel a bőrét a selymes, iszonytató hang hallatán.

De Elide felszegte az állát. Nem fordította el a tekintetét a nagybátyjáról.

– Miért vagy itt?

– Először hagyod, hogy az a vadállat nekem essen – szólalt meg Vernon affektálva, és Lorcan felé biccentett –, aztán beküldöd a kedves arcú lányt, hogy kicsalja belőlem a válaszokat? – Vernon Aelinre mosolygott. – Ilyesfajta technikákat alkalmazol, felség?

Aelin a kőfalnak dőlt, kezét zsebre dugta. Az égvilágon semmi emberi nem rajzolódott ki az arcára. De Elide észrevette, ahogy megmoccant a keze a zsebében.

Vasba verve. Kékre-zöldre verve.

Csupán hetek teltek el azóta, hogy a királynő Vernon helyzetében volt. És úgy tűnt, most is csupán a puszta akarat tartotta itt. Elide miatt állt itt, készen arra, hogy mindent kiszedjen Vernonból.

Ez megerősítette Elide-ot is annyira, hogy így feleljen a nagybátyjának:

– Nem sok időd maradt. Azt tanácsolom, használd ki bölcsen.

– Milyen kegyetlen! – vigyorgott Vernon. – Úgy tűnik, tényleg boszorkányvér folyik az ereidben.

Képtelen volt elviselni. Egy helyiségben lenni vele. Ugyanazt a levegőt szívni, mint a férfi, aki mosolyogva nézte végig Elide apjának a kivégzését, aki mosolyogva zárta be őt a toronyba egy évtizedre. Mosolygott, amikor Kaltainhez ért, sőt, talán rosszabbat is tett, aztán megpróbálta eladni Elide-ot Erawannak tenyészkancaként.

– Miért? – kérdezte Elide. Ez volt az egyetlen kérdés, ami eszébe jutott, ami valóban számított. – Miért csináltad ezt az egészet?

– Mivel nem sok időm maradt, nyilván nem számít, mit válaszolok – mondta Vernon. Ajkát apró mosoly görbítette. – Mert megtehettem – tette hozzá. Lorcan felhördült. – Mert a testvérem, az apád egy elviselhetetlen, kegyetlen ember volt, aki csakis azért uralkodhatott, mert előbb született, mint én. Egy igazi harcos vadállat – fröcsögte Vernon, és Lorcanre vicsorgott. Majd Elide-ra. – Úgy látom, neked is az tetszik, mint anyádnak. – Gyűlölködve megrázta a fejét. – Milyen kár! Kivételes szépség volt, tudod. Milyen kár, hogy az életét adta őfelsége védelmében.

– Forróság áradt szét a helyiségben, de Aelin arca rezzenéstelen maradt. – Talán akadt volna hely számára Perranthban, ha nem…

– Elég! – vágott közbe Elide halkan, ám erélyesen. Közelebb lépett Vernonhoz. – Tehát féltékeny voltál. Apámra. Az erejére, a tehetségére. A feleségére. – Vernon szólásra nyitotta a száját, azonban Elide felemelte a kezét. – Még nem végeztem.

Vernon pislogott.

Elide légzése egyenletes maradt, háta egyenes.

– Nem érdekel, miért vagy itt. Nem érdekel, miféle sorsot szánnak neked. De szeretném, ha tudnád, hogy amint kilépek ebből a szobából, többé nem gondolok rád. Kitörlöm a nevedet Perranthból, Terrasenből, Adarlanból. Egyetlen suttogás sem marad fenn rólad, semmiféle emlék. El fognak felejteni.

Vernon elsápadt – de csak egy kicsit. Aztán elmosolyodott.

– Kitörlöd a nevemet Perranthból? Úgy beszélsz, mintha nem tudnád, Lady Elide. – Amennyire csak a láncok engedték, előrehajolt. – Perranth most már Morath kezében van. A városodat megszállták.

A szavak mellbe vágták Elide-ot, még Lorcan is élesen szívta be a levegőt.

Vernon egy macska önteltségével hátradőlt.

– Csak tessék, töröld ki a nevemet mindenhonnan! Tekintve, hogy minden romokban hever, nem lesz olyan nehéz dolgod.

Morath elfoglalta Perranthot. Elide-nak nem kellett hátrapillantania a válla felett, hogy tudja, Aelin szeme már-már izzik. Sokkal rosszabb a helyzet, mint amire számítottak. Tovább kell menniük. Amilyen gyorsan csak lehet, északra kell érniük.

Úgyhogy Elide az ajtóhoz fordult, Lorcan pedig odasietett, hogy kinyissa előtte.

– Ennyi? – vakkantotta Vernon.

Elide megtorpant. Lassan megfordult.

– Mi egyebet mondhatnék még neked?

– Nem kérdezted a részleteket. – Egy újabb kígyómosoly. – Még nem tanultad meg, hogyan játsszák ezt a játékot, Elide.

Elide visszamosolygott.

– Semmit sem tudnál mondani, ami érdekelne. – Lorcanre és Aelinre pillantott, a folyosón összegyűlt társaikra. – Nekik viszont vannak még kérdéseik.

Vernon arca olyan színt öltött, mint a megkeseredett tej.

– Itt akarsz hagyni velük, teljesen védtelenül?

– Én is védtelen voltam, amikor hagytad, hogy úgy maradjon a lábam – felelte Elide, és egyfajta nyugalom lett úrrá rajta. – Akkor még csak gyerek voltam, mégis túléltem. Te felnőtt férfi vagy. – Ajka újabb mosolyra húzódott. – Meglátjuk, hogy boldogulsz.

Meg sem próbálta elrejteni a bicegését, amikor kivonult. Elkapta Lorcan pillantását, a hím szemében büszkeség csillogott.

Egyetlen suttogás sem érkezett a hangtól, ami eddig terelgette őt. Nem azért, mert félne, hanem... Talán nincs szüksége Anneithre, a bölcsesség istennőjére. Talán az istennő is tudja, hogy nincs rá szükség.

Többé már nincs.

Aelin tudta, hogy Lorcan egyetlen szavára kitépné Vernon torkát. Vagy talán előbb a csontjait törné szilánkosra.

Vagy élve megnyúzná, ahogy Rowan tette Cairnnel.

Követte Elide-ot, Perranth úrnőjét, aki felszegett állal haladt előtte, és az uralma alá vonta a légzését. Megacélozta magát mindazzal kapcsolatban, ami rájuk várt. Sikerülni fog. Legyőzi a keze remegését, a hátán végigcsorgó jeges verejtéket. Kideríti, amit tudniuk kell, valahogy átvészeli ezt a következő feladatot.

Elide megtorpant a folyosón, Gavriel, Rowan és Fenrys pedig közelebb lépett. Nesryn, Chaol és Sartaq eltűnt, de nyilván egyetlen kiáltás is elég lett volna ezen az iszonyatos nyomortanyán, hogy előbukkanjanak.

Az istenekre, micsoda bűz! Milyen borzalmas érzés!

Aelin az elmúlt egy órában azon tanakodott, vajon megérné-e az ép elméje és a gyomra miatt visszaváltozni emberi alakba – hiszen micsoda áldás, hogy az emberek annyival fejletlenebb szaglással rendelkeznek.

Elide megszólalt:

– Nem érdekel, mit csináltok vele.

– Az érdekel, hogy élve megússza? – kérdezte Lorcan halálos nyugalommal.

Elide szemügyre vette a hímet, akinek a szívét birtokolta.

– Nem.

Helyes, bukott ki majdnem Aelinből.

– De ne húzzátok el! – tette hozzá Elide. Lorcan szólásra nyitotta a száját, azonban Elide a fejét rázta. – Apám is így kívánná.

Gondoskodj róla, hogy megkapják a büntetésüket! – ígértette meg Kaltain Aelinnel régen. És az Elide által elmondottak alapján Vernon előkelő helyet foglalhatott el Kaltain listáján.

– Előbb ki kell kérdeznünk – szólalt meg Rowan. – Derítsük ki, mit tud!

– Rendben – felelte Elide. – De amikor eljön az idő, ne húzzátok el!

– Ne húzzuk el – gondolkozott Fenrys hangosan –, de fájdalmas azért lehet?

Elide arca hűvös volt, rezzenéstelen.

– A ti döntésetek.

Lorcan kegyetlen mosolya bármely szónál többet elárult Aelinnek. Ahogy a Rowan bárdjához hasonló fegyver is, ami az oldalán ragyogott.

Aelin tenyere izzadni kezdett. Azóta izzadt, hogy megkötözték Vernont, mióta meglátta a vasláncokat.

Aelin a mágiájáért nyúlt. Nem a dühöngő tüzért, hanem a hűsítő vízért. Hallgatta néma dalát, hagyta, hadd folyjon keresztül rajta. És miután megtette, rádöbbent, mit akar tenni.

Lorcan az ajtó felé lépett, azonban Aelin elébe állt.

– Kínzással semmit sem szedünk ki belőle – szólalt meg.

Erre még Elide is pislantott egyet.

– Vernon szeret játszadozni – felelte Aelin. – Hát majd én játszom vele!

Rowan szeme megrebbent. Mintha megérezte volna a verejtéket a tenyerén, mintha tudta volna, hogy a régi módszerrel... Biztosan ki kell rohannia az Északi-Agyar szélére hányni.

– Ne becsüld alá a csonttörés erejét – vitatkozott Lorcan.

– Lássuk, mit tudsz kiszedni belőle! – fordult felé Rowan. Lorcan megpördült, már szólásra nyitotta volna a száját, ám Rowan rámordult: – Itt és most eldönthetjük, miféle udvar szeretnénk lenni. Legyünk olyanok, mint az ellenségeink? Vagy inkább találjunk más módszert arra, hogy megtörjük őket?

Rowan Aelin szemébe nézett, tekintetében megértés csillant.

Úgy festett azonban, Lorcan szívesen vitatkozna még.

Aelin csuklóját még mindig égették a láncok, az arcát húzta a maszk, amikor így szólt:

– Először kipróbáljuk, amit akarok. Utána még mindig megölhetitek, de előbb azt csináljuk, amit én mondok. – Lorcan nem vitatkozott, úgyhogy Aelin így folytatta: – Kerítsünk sört!

Aelin keresztülcsúsztatta a korsó hideg sört az asztalon, aminek a túlfelére Vernont ültették. A láncait meglazították annyira, hogy használhassa a kezét.

Egyetlen rossz mozdulat, és a tüze úgyis felperzseli.

Csak az Oroszlán és Fenrys volt bent a helyiségben, az ajtónál álltak.

Rowan és Lorcan felhördült, amikor meghallották, hogy kint kell maradniuk, de Aelin kijelentette, hogy csak hátráltatnák őt idebent.

Most belekortyolt a saját korsójába, és hümmögve így szólt:

– Különös, amikor az ember kénytelen elismerni, hogy az ellenségnek jó ízlése van sörök terén.

Vernon homlokráncolva nézte a korsót.

– Nem mérgeztük meg – mondta Aelin. – Azzal csak magunk ellen dolgoznánk.

Vernon belekortyolt.

– Ha jól sejtem, azt gondolod, megvehetsz magadnak egy kis sörrel meg azzal, hogy úgy teszel, mintha kocsmai haverok lennénk, és máris elmondom, amit tudni akarsz.

– A másik módszer jobban tetszene? – Aelin halványan elmosolyodott. – Nekem annyira nem.

– A módszerek különbözhetnek, de a végeredmény ugyanaz lesz.

– Mesélj valami érdekeset, Vernon, és talán mégsem ugyanaz lesz!

Vernon végignézett rajta.

– Ha tudtam volna, hogy ilyen királynő leszel, talán nem hódolok be Adarlannak. – Ravasz mosoly terült el az arcán. – Teljesen más vagy, mint a szüleid. Apád megkínzott valaha bárkit?

Aelin ügyet sem vetett a gúnyos megjegyzésre, helyette belekortyolt a sörbe, és megforgatta a szájában, mintha azzal elmoshatná ennek a helynek az ízét.

– Megpróbáltál hatalomhoz jutni, de elbuktál. Először Elide-tól akartad elragadni, aztán eladtad volna őt Erawannak. Morath elfoglalta Perranthot, és most nyilván Orynth felé tart, te viszont mégis itt vagy. Bujkálsz. – Ismét belekortyolt az italba. – Felmerül az emberben a gondolat, hogy talán kiestél Erawan kegyeiből.

– Talán okkal küldött ide, felség.

Aelin mágiája már letapogatta Vernont. Nehogy vas- vagy rémkő szív dobogjon a mellkasában.

– Szerintem elhajított – dőlt hátra Aelin, és összefonta a karját.

– Már nem voltál hasznos a számára, főleg azután, hogy nem sikerült elfognod Elide-ot, és Erawan nem akart végleg megszabadulni az egyik talpnyalójától, de azt sem akarta, hogy duzzogjál. Úgyhogy ide küldött. – Aelin a helyiségre, a hegyre mutatott. – A csodás Ferian-résbe.

– Tavasszal gyönyörű – felelte Vernon.

Aelin elmosolyodott.

– Mint mondtam, ha valami érdekessel szolgálsz, talán megérheted.

– Esküszöl? A trónodra? Hogy nem ölsz meg? – Vernon az Aelin háta mögött faarccal álló Fenrysre és Gavrielre pillantott. – Ahogy a társaid sem?

Aelin felhorkant.

– Én meg már abban reménykedtem, hogy tovább tart majd rávenni, terítsd ki a lapjaidat! – Felhajtotta a sör maradékát. – De igen. Esküszöm, hogy sem én, sem a társaim nem fognak megölni, ha elmondod, amit tudni akarunk.

Fenrys megmoccant. És ezzel meg is győzte Vernont, hogy Aelin őszintén beszél – hogy nem tervelték ki ezt az egészet.

Vernon alaposan meghúzta a sörét.

– Maeve Morathba ment – bökte ki.

Aelin hálás volt, hogy ül. Arca mindenesetre unott, kifejezéstelen maradt.

– Hogy találkozzon Erawannal?

– Hogy egyesítsék az erőiket.

80. FEJEZET

Kissé megpördült Aelinnel a szoba. Még az anyja vízmágiájának cseppje sem hűtötte le.

Ez rosszabb, mint bármi, amire Vernontól számított.

– A seregét is magával hozta? – Hűvös, nyugodt hangja nagyon-nagyon távolian csengett.

– Egyedül érkezett, senkit sem hozott magával.

– Nem volt vele sereg? Egyáltalán senki?

Vernon ismét belekortyolt az italba.

– Nem láttam semmit azelőtt, hogy Erawan az éjszaka közepén wyvernháton ideküldött. Azt mondta, túl sokat kérdezősködöm, és jobban illik hozzám ez a hely.

Erawan vagy Maeve rájött. Valahogy kitalálták. Hogy errefelé tartanak, és idedobták elé Vernont. Hogy elárulja mindezt.

– Említették, hogy hol van Maeve hadserege?

Csak ne Terrasenben legyenek! Ha egyenesen Terrasenbe mentek…

– Nem, de azt feltételeztem, hogy a partnál hagyhatta őket, hogy várják meg a parancsot, merre hajózzanak tovább.

Aelin legyűrte egyre erősödő émelygését.

– Azt megtudtad, mit tervez Maeve és Erawan?

– Gondolom, szembe akarnak szállni veled.

Aelin erőt vett magán, és hátradőlt a székében, arca unott, kifejezéstelen maradt.

– Tudod, hol tartja Erawan a harmadik rémkulcsot?

– Az mi?

Nem elterelésként tette fel a kérdést.

– Fekete kő, olyan, mint ami Kaltain Rompier karjában volt.

Vernon szeme megrebbent.

– Neki is tüzes képessége volt. Már a gondolattól is kiráz a hideg, hogy mi lenne, ha Erawan a te karodba rakná.

Aelin nem reagált.

– Szóval?

Vernon felhajtotta a sör maradékát.

– Nem tudom, volt-e neki másik, mint amit Kaltain karjába rakott.

– Volt. Van.

– Akkor nem tudhatom, hol van, nem igaz? Csak arról tudtam, amit a ravasz unokahúgocskám ellopott.

Aelin visszafogta magát, és nem csikorgatta a fogát. Maeve és Erawan összeállt. Dorianről, Manonról és a másik két kulcsról pedig semmi hír.

Aelin nem foglalkozott a falakkal, amik azzal fenyegettek, hogy rádőlnek, a hátán ismét lecsorduló jeges verejtékkel.

– Miért kötött szövetséget Maeve Erawannal?

– Azon a beszélgetésen nem vettem részt. Gyorsan elküldtek ide. – Némi düh lobbant Vernonban. – De Maeve… Valahogy hatást gyakorol Erawanra.

– Mi történt a Résben állomásozó vasfogúakkal?

– Északra hívták őket. Terrasenbe. Parancsot kaptak, hogy csatlakozzanak a légióhoz, ami megfutamította az ellenséges sereget előbb a határnál, majd Perranthnál.

Ó, az istenekre! Aelinnek minden egyes kiképzéssel töltött pillanatára szüksége volt ahhoz, hogy most gondolkozni tudjon, úgy zúgott a feje.

– Százezer katona vonul Orynth felé – folytatta Vernon kuncogva. – Vajon a tüzed elég lesz ahhoz, hogy megállítsa őket?

Aelin keze Goldryn markolatára csúszott, szíve hevesen dobogott.

– Milyen messze járnak a várostól?

Vernon vállat vont.

– Amikor a vasfogúak elmentek, pár napnyira voltak.

Aelin végiggondolta, milyen távolságot kellett megtenniük, milyen terepen, hogy mekkora az ő hadseregük. Legjobb esetben is kéthétnyire járnak – már ha az időjárás nem hátráltatja őket tovább. Két hét, mire átkelnek a sűrű erdőn és az ellenséges területen.

Nem fognak időben odaérni.

– Maeve és Erawan is odamegy majd?

– Úgy sejtem. Az első csapatokkal nem indultak el, ennek a miértjébe nem avattak be, de idővel biztosan Orynthba mennek. És ott szembenéznek majd veled.

Kiszáradt a szája. Aelin felállt.

Vernon a homlokát ráncolta.

– Arra nem vagy kíváncsi, hogy ismerem-e Erawan gyenge pontjait, vagy tudok-e bármiféle meglepetésről, amit számodra tartogat?

– Mindent megtudtam, amit kellett. – Aelin állával Fenrys és Gavriel felé intett, mire előbbi ellökte magát a faltól, hogy kinyissa neki az ajtót. Utóbbi pedig újfent meghúzta Vernon láncait. Odaerősítette őt a székhez, kezét a karfához kötözte.

– Nem engedsz el? – csattant fel Vernon. – Hiszen mindent elmondtam, amit tudni akartál!

Aelin kilépett a folyosóra, és azonnal látta, miféle düh tombol Lorcan arcán. A hím minden egyes szót hallott, az esküjét is, miszerint nem hagyja, hogy lemészárolja Vernont.

Aelin féloldalas vigyort küldött Vernon felé a válla felett.

– Azt nem mondtam, hogy elengedlek.

Vernon megdermedt.

Aelin vállat vont.

– Azt mondtam, mi nem fogunk megölni. Az nem a mi hibánk, ha nem tudsz kiszabadulni a láncokból, nem igaz?

Vernon arcából kifutott a vér.

Aelin halkan folytatta:

– Tíz évre megláncoltad és bezártad a barátomat egy toronyba. Lássuk, neked hogy tetszik a dolog! – Hagyta, hogy mosolya veszedelmessé élesedjen. – Bár, miután végzünk az idomárokkal, szerintem nem marad majd senki, aki etessen. És itasson. És hallani sem fogja senki a sikolyaidat. Úgyhogy nem hiszem, hogy kibírod majd tíz évig. Talán... Két napig? Háromig? Szerintem ezzel együtt tudok élni.

– Könyörgöm! – szólt utánuk Vernon, ahogy Gavriel a kilincsért nyúlt, hogy bezárja a férfit.

– Marion megmentette az életemet – nézett Aelin Vernon szemébe. – Te pedig örömmel meghajoltál annak, aki meggyilkolta őt. Talán még el is mondtad Adarlan királyának, hol talál minket. Mindannyiunkat.

– Könyörgöm! – rikoltotta Vernon.

– Talán jobb lett volna, ha megőrzöd azt a korsó sört – jegyezte meg Aelin, majd biccentett Gavrielnek.

Vernon üvölteni kezdett a csukott ajtó mögött. Aelin elfordította a kulcsot.

Némaság telepedett a folyosóra.

Aelin belenézett Elide tágra nyílt szemébe. A mellette álló Lorcan arcára ádáz elégedettség rajzolódott ki.

– Nem lesz gyors – nyújtotta át Aelin a kulcsot Elide-nak. A kérdés kimondatlanul lógott közöttük a levegőben.

Vernon egyre csak üvöltött, könyörgött, hogy menjenek vissza, hogy eresszék el.

Elide szemügyre vette a zárt ajtót. A mögötte lévő kétségbeesett férfit.

Perranth úrnője elvette a kulcsot. Majd zsebre tette.

– Ennél alaposabban is be kell zárnunk az ajtót.

– Bebizonyosodott a legrosszabb félelmünk – mondta Aelin Rowannek, ahogy nekidőlt az Északi-Agyar egyik erkélyén a korlátnak, és lepillantott a Rés völgyében állomásozó seregre. Oda, amerre a társai ebben a pillanatban tartottak, mivel már véglegesen lezárták a termet, amiben Vernon megkötözve ült. Nekik is odafelé kellett volna már tartaniuk. De Aelin megtorpant itt. Elidőzött egy kicsit.

Rowan a vállára tette a kezét.

– Együtt szembenézünk velük. Maeve-vel és Erawannal.

– És a százezer katona, ami Orynth felé tart?

– Együtt, tűzszívű lány – biztosította Rowan.

A hím arcán több száz évnyi kiképzés nyoma és hűvös, számító kifejezés ült. Az a megtörhetetlen elszántság.

Aelin a párja vállára hajtotta a fejét, halántéka nekinyomódott a könnyű páncélnak.

– Odaérünk egyáltalán? Marad még bármi addigra?

Rowan kisimította Aelin haját az arcából.

– Megpróbáljuk. Ennél többet nem tehetünk.

Egy parancsnok szavai, aki évszázadokon keresztül járt egyik harcmezőről a másikra.

Rowan összekulcsolta a kezüket, és együtt figyelték a hadsereget odalent. A megváltás reménysugarát, amit kínált.

Ostobaság lett volna, hogy azt a három hónapnyi kemény munkát, aminek során egyre lejjebb szállt az erejében, a hadseregre pazarolta, ahelyett, hogy Maeve-nek tartogatja? Maeve-nek és Erawannak? Még ha most újra elkezdené, akkor sem lenne ugyanaz, nem is lehetne ugyanaz.

– Ne emészd magad a „Mi lett volna, ha...?” kérdéssel! – figyelmeztette Rowan, leolvasva az arcáról a szavakat.

Nem tudom, mitévő legyek, mondta neki némán Aelin.

Rowan csókot nyomott a feje búbjára. Együtt.

És ahogy a szél keresztülsüvített a csúcsok között, Aelin rádöbbent, hogy talán még a párja sem kínálhat megoldást.

81. FEJEZET

– Százezer – lehelte Ren, miközben a kezét melengette a nagycsarnok lobogó tüzénél. Két csendes orgyilkost vesztettek a boszorkánytornyok elpusztításáért bosszút álló morathi íjászok nyilai miatt, de szerencsére csak ennyi veszteséggel kellett számolniuk.

Ennek ellenére komoran vacsoráztak meg. Senki sem evett igazán, hiszen már leszállt az éj, és felgyúltak az ellenség tábortüzei. Több annál, hogy össze tudják számolni.

Aedion a csarnokban maradt, miután mindenki más elvonult lefeküdni. Csak Ren maradt, Lysandra is visszakísérte a továbbra is remegő Evangeline-t a szobájukba. Hogy mit hoz a reggel, azt csak az istenek tudhatják.

Talán az istenek megint elhagyták őket, most, hogy az egyetlen hazavezető útjukat vaskoporsóba zárták. Vagy teljes mértékben Dorian Havilliardra összpontosítottak.

Ren hosszan kifújta a levegőt.

– Hát ennyi, igaz? Már nem maradt senki, aki a segítségünkre siethetne.

– Nem lesz szép – ismerte el Aedion a kandallópárkánynak dőlve. – Főleg, ha sikerül működőképes állapotba hozniuk a harmadik tornyot.

Nem nyílik több lehetőségük meglepni Morathot.

Aedion állával az ifjú lord felé intett.

– Jobb, ha pihensz egy kicsit!

– És te?

Aedion a tűzbe bámult.

– Igazi megtiszteltetés lett volna – szólalt meg Ren. – Ebben az udvarban szolgálni. Együtt veled.

Aedion lehunyta a szemét, és nagyot nyelt.

– Bizony, igazi megtiszteltetés lett volna.

Ren vállon veregette. Léptei visszhangot vertek a csarnokban, ahogy keresztülcsoszogott rajta.

Aedion egyedül maradt néhány percre a leégő tűz fényében, majd elindult az ágya felé, hátha rátalál egy időre az álom.

Már majdnem elérte az északi torony bejáratát, amikor észrevette őt.

Lysandra megtorpant, kezében egy bögre gőzölgő tejnek tűnő italt szorongatott.

– Evangeline-nek – magyarázta. – Nem tud aludni.

A lány egész nap reszketett. Úgy festett, mint aki le fogja hányni az asztalt.

– Beszélhetek vele? – kérdezte Aedion.

Lysandra kinyitotta a száját, mintha nemet akarna mondani, és Aedion rá is hagyta volna, de az alakváltó végül bólintott.

Néma csendben sétáltak el az északi toronyhoz, majd fel, fel, egyre csak fel, Rose régi szobájába. Nyilván Ren gondoskodott róla. Az ajtó résnyire nyitva állt, arany fény ömlött ki a lépcső tetejére.

– Hoztam neked tejet – jelentette be Lysandra. Szinte ki sem fárasztotta a hosszas lépcsőzés. – És némi társaságot – tette hozzá, ahogy Aedion belépett a kellemes szobába.

Bár évek óta nem gondozta senki, Rose szobáját nem is háborgatták a királyi palotában – a kevés helyiség egyike, amiről ezt elmondhatták.

Evangeline szeme elkerekedett Aedion láttán, aki rámosolygott, mielőtt leült az ágya szélére. Evangeline elvette a tejet Lysandrától, és az alakváltó leült a matrac másik szélére. A kislány belekortyolt az italba, ujjpercei elfehéredtek a bögrén.

– Az első csatám előtt – mesélte Aedion a lánynak – az egész éjszakát az árnyékszéken töltöttem.

Evangeline felsikkantott.

– Te?

Aedion elvigyorodott.

– De még mennyire! Quinn, az őrség régi parancsnoka azt mondta, csoda, hogy maradt még bennem bármi hajnalhasadtára.

Régi fájdalom öntötte el Aedion mellkasát, ahogy korábbi mentoráról és barátjáról beszélt, arról a férfiról, akit olyan nagyra becsült. Aki még egyszer utoljára megvetette a lábát a városon túl elterülő síkságon, ahogyan Aedion is fogja.

Evangeline halkan felnevetett.

– Ez undi!

– Az volt, bizony – felelte Aedion, és esküdni mert volna, hogy még Lysandra is elmosolyodik kissé. – Úgyhogy te már így is sokkal bátrabban viselkedsz, mint én.

– Nemrég én is hánytam – suttogta Evangeline.

Aedion összeesküvő suttogással felelt:

– Jobb, mintha összekakiltad volna magad, drágám.

Evangeline olyan hangosan nevetett, hogy kénytelen volt két kézzel megmarkolni a bögrét, nehogy kiöntse a tejet.

Aedion elvigyorodott, és összeborzolta a lány vörös-arany haját.

– Nem lesz szép látvány a csata – mondta, miközben Evangeline a forró italt kortyolgatta. – És valószínűleg fogsz még hányni. De ne feledd, hogy ez a félelem, amit most érzel, azt jelenti, hogy van valami, amiért érdemes harcolnod…

Olyasvalami, amit annyira szeretsz, hogy a puszta gondolat, miszerint elveszítheted, felér a legrosszabb rémálmoddal. – A jégvirágos ablakokra mutatott. – Azok a rohadékok ott kint a síkságon? Nekik nincs semmi ilyesmijük. – Megérintette Evangeline kezét, és gyengéden megszorította. – Nekik semmijük sincs, amiért harcolhatnának. És lehet, hogy nem vagyunk annyian, mint ők, de nekünk van mit megvédenünk. És ezért képesek vagyunk leküzdeni a félelmünket. Harcolhatunk ellenük, a végsőkig. A barátainkért, a családunkért... – Ismét megszorította a lány kezét. – Azokért, akiket szeretünk... – Ekkor megkockáztatott egy pillantást Lysandra felé, akinek zöld szemében ezüstkönnyek csillantak. – Azokért, akiket szeretünk, felülkerekedhetünk a félelmünkön. Gondolj erre holnap! Még akkor is, ha hányni fogsz, még akkor is, ha az egész éjszakát az árnyékszéken töltöd. Gondolj arra, hogy van miért harcolnunk, és ez mindig győzelemre visz!

Evangeline bólintott.

– Rendben.

Aedion még egyszer összeborzolta a lány haját, majd az ajtóhoz sétált. A küszöbön megtorpant. Lysandra smaragdként fénylő szemébe nézett.

– Tíz éve elvesztettem a családomat. Holnap az újért fogok küzdeni, akiket azóta szereztem.

Nem csak Terrasenért, az udvarért és a népért. Hanem a szobában lévő két hölgyért is.

Azt akartam, hogy te legyél az.

Már majdnem kiejtette a szavakat. Majdnem elmondta Lysandrának, ahogy az alakváltó arcára valami bánathoz és vágyakozáshoz hasonló ült ki.

De aztán Aedion kilépett a szobából, és behúzta maga mögött az ajtót.

Lysandra nem sokat aludt. Minden egyes alkalommal, amikor lehunyta a szemét, Aedion arcát látta maga előtt, az ő szavai csengtek a fülében.

Aedion nem hitte, hogy túléli a csatát. Nem hitte, hogy bármelyikük túl fogja élni.

Utána kellett volna mennie. Utánaszaladnia a lépcsőn.

De nem tette.

Hajnal hasadt, új nap virradt. A felkelő nap fényében tisztán látták a rájuk váró hadsereg méretét.

Lysandra befonta Evangeline haját. A kislány most kihúzta magát, nem úgy, mint előző nap. Ezt Aedionnak köszönhették. Az ő szavai hoztak álmot Evangeline szemére az éjszaka folyamán.

Evangeline felszegte az állát, ahogy néma csendben a nagycsarnok felé igyekeztek, hogy talán az utolsó reggelijüket fogyasszák el.

Már majdnem ott jártak, amikor egy idős hang csendült:

– Egy szóra!

Darrow.

Evangeline előbb fordult oda, mint Lysandra.

Az idős lord egy dolgozószobának tűnő helyiség ajtajában állt, és intett, hogy menjenek be.

– Nem tart soká – ígérte, amikor látta, hogy Lysandrának nem fűlik a foga a dologhoz.

Lysandra nem volt hajlandó többé kedveskedni a férfiaknak, akiknek valójában nem akart. Evangeline kérdőn pillantott rá, Lysandra pedig állával az idős férfi felé intett.

– Rendben.

A dolgozószobát telezsúfolták könyvekkel – halmokban álltak a falak mentén, a padlón. Jóval több mint ezer kötet lehetett ott. A könyvek felét azonban már alaposan megtépázta az idő.

– Orynth könyvtárának utolsó fennmaradt szent kötetei – magyarázta Darrow, miközben a papírtól roskadozó asztal felé igyekezett, ami egy keskeny ablak előtt állt. – Tíz évvel ezelőtt csak ezeket tudták megmenteni a tudósmesterek.

Milyen kevés. Milyen kevés ahhoz képest, amennyi Aelin szerint egykor a legendás könyvtárban állt.

– Kihozattam őket a rejtekhelyükről a király halála után – ült le Darrow az asztalhoz. – Talán ostobaság volt ilyen optimistán állni a dolgokhoz.

Lysandra odalépett az egyik halomhoz, és ránézett a felső kötet címére. Olyan nyelven írták, amit ő fel sem ismert.

– Egy fejlett, ősi civilizáció maradványa – jegyezte meg Darrow elfúlón.

És ez az apró változás a hangjában volt az, ami miatt Lysandra megfordult. Kinyitotta a száját, hogy rászóljon, mondja el végre, amit akar, ám ekkor meglátta, mi hever a férfi jobb keze mellett.

Egy kártyalapnál nem nagyobb kristályburokban vörösnarancs virág ragyogott – éppúgy, ahogy az erő, ami életre keltette.

– A királyláng – lehelte, és képtelen volt megállni, hogy közelebb lépjen.

Aelin és Aedion sokat mesélt neki a legendás virágról, ami a hegyeken és a mezőkön virágzott attól a naptól fogva, hogy Brannon betette a lábát a kontinensre. A békét hirdették, amit magával hozott.

Az ősi napok óta egyetlenegy virágot találtak csak, olyan ritkává vált, hogy jelnek tekintették, miszerint a vidék megáldotta az uralkodót, aki Terrasen trónján ült éppen. Hogy a királyságra valódi béke köszöntött.

Az, ami most kristályburokban Darrow asztalán állt, Aelin szerint Orlon uralma idején virágzott. Orlonén, aki Darrow nagy szerelme volt.

– A tudósmesterek fogták a könyveket, amikor Adarlan ránk támadt – mesélte Darrow, és szomorúan a királylángra mosolygott. – Én pedig ezt helyeztem biztonságba.

Az agancstrón, a korona – ezeket mind elpusztították. Egyedül ez a kincs maradt meg, ennél értékesebbet nem is tudhatott magáénak a Galathynius-ház.

– Gyönyörű – lépett oda Evangeline is az asztalhoz. – De nagyon picike.

Lysandra esküdni mert volna, hogy a vénember ajka mosolyféleségtől rezzen.

– Valóban – felelte Darrow. – Ahogyan te is.

Lysandra nem számított rá, hogy Darrow hangja így ellágyul, hogy ilyen kedvesség csendül benne. Ahogyan a következő szavaira sem:

– Még délidő előtt ki fog törni a csata – mondta Darrow Evangeline-nek. – És úgy látom, szükségem lesz valakire, akinek gyorsan vág az esze, és gyorsan is tud szaladni, hogy segítsen nekem. Hogy üzeneteket vigyen a palotában a különféle parancsnokoknak, és hogy elhozza nekem, amire szükségem van.

Evangeline oldalra billentette a fejét.

– Azt szeretnéd, ha én segítenék?

– Ha jól sejtem, sokat gyakoroltál a harcosokkal, miközben együtt utaztatok.

Evangeline kérdőn Lysandrára pillantott, aki biccentett gyámleányának. Útközben megtanították Evangeline-nek a kardvívás és az íjászat alapjait.

A lány bólintott az idős lordnak.

– Valamennyire értek hozzá, de nem úgy, mint Aedion.

– Úgy kevesen értenek hozzá – felelte Darrow szárazon. – De nekem olyasvalakire van szükségem, aki nem ismer félelmet, és biztos kézzel tud nekem segíteni. Gondolod, hogy te vagy a megfelelő személy erre a feladatra?

Evangeline ezúttal már nem nézett Lysandrára.

– Igen – szegte fel az állát.

Darrow halványan elmosolyodott.

– Akkor menj csak a nagycsarnokba! Reggelizz meg, és mire visszatérsz, várni fog rád a páncél.

Evangeline szeme tágra nyílt a páncél szó hallatán, de félelemnek még csak az árnyéka sem csillant benne.

– Menj csak! – mormolta Lysandra. – Egy perc, és én is ott leszek.

Evangeline kiszaladt, csak úgy lebegett mögötte a fonata.

Lysandra csak azután szólalt meg, hogy megbizonyosodott róla, Evangeline tényleg lement a nagycsarnokba.

– Miért?

– Ha jól sejtem a kérdés alapján, akkor megengeded, hogy igénybe vegyem a gyámleányod segítségét.

– Miért?

Darrow kézbe vette a királyláng kristályburkát.

– Most, hogy kiderült, kihez hűséges Nox Owen, teljességgel hasznavehetetlen számomra, ráadásul a jelek szerint még távozott is, ki tudja, hová, nyilván Aedion kérésére. – Darrow megforgatta a kristályt vékony ujjai közt. – De ezt leszámítva... Egyetlen gyermeknek sem szabad végignéznie azt, ahogy lekaszabolják a barátait. Ha lefoglalom, célt adok neki, és egy kis hatalmat is, az még mindig jobb, mint ha bezárnánk az északi toronyba, és minden egyes borzalmas hang és halál hallatán remegne a félelemtől.

Lysandra nem mosolyodott el, nem hajtott fejet.

– Megtennéd ezt egy szajha gyámleányáért?

Darrow letette a kristályt.

– A gyerekek arcára emlékszem leginkább tíz évvel ezelőttről. Még Orlonénál is tisztábban. És Evangeline arca, amikor tegnap kinézett a seregre... Ugyanaz a kétségbeesés ült rajta, mint amit akkor régen láttam. Lehet, hogy egy hatalmas rohadéknak tartasz, ahogy Aedion is fogalmazna, de nem vagyok olyan szívtelen, mint gondolod. – Darrow a nyitott ajtó felé biccentett. – Rajta fogom tartani a szemem.

Lysandra nem tudta pontosan, mit feleljen. Hogy arcon köpje-e, és közölje, menjen a pokolba az ajánlatával.

De az Evangeline szemében csillanó fény, ahogy kiszaladt innen… Cél. Darrow célt biztosít neki, útmutatást.

Úgyhogy elfordult a szobától, az értékes kincstártól, az ősrégi könyvektől, amik az aranynál is többet érnek. Darrow néma, gyászoló társaitól.

– Köszönöm.

Darrow intett, hogy elmehet, és tovább folytatta az asztalán heverő papírok tanulmányozását – de a szeme nem mozdult a sorok mentén.

A város lőréses fala megtelt katonákkal. Mindegyikük merev arcvonásokkal figyelte az egyre közelebb vonuló sereget.

A boszorkánytorony továbbra is működésképtelen volt, hála az isteneknek. Azonban Aedion még ilyen távolból is ki tudta venni a tönkrement kerék megjavításán fáradozó katonák mozgását. Persze, ha nem szereznek másik wyvernt a tegnap elpusztult helyett, akkor biztosan nem mozdul még egy darabig.

Ettől még azért nem lesz sokkal könnyebb a mai nap. Nem, nagyon is fájdalmas lesz.

– Nagyjából egy óra, és az íjászok lőtávolságba érnek – jelentette Elgan. Mit számított Darrow parancsa! Igen, továbbra is Kyllian volt a tábornok, de minden egyes jelentést, amit a barátja kapott, Aedion is ugyanúgy hallott.

– Mondd nekik, hogy érjenek is valamit azok a lövések! Ne csak úgy vaktában lövöldözzenek.

A Romlás ezt anélkül is tudta, hogy elismételték volna nekik. A többiek… Ők már bizonyították a csatában, mennyit érnek, de sosem árt az emlékeztető.

Elgan a felé a falszakasz felé sietett, amit Ren és a tündérnemesek a legmegfelelőbbnek nyilvánítottak az íjászaik számára. Egy százezres sereg sorait persze csak megritkíthatták valamelyest, de bődületes ostobaság lenne csak úgy hagyni, hogy az ellenfél háborítatlanul elérje a falakat. A védők már azelőtt megtörnének lelkileg, hogy egyáltalán szembe kellene nézniük a halállal.

– Az meg mi? – mormolta Ren a láthatár szélére mutatva.

Ren látása élesebb lehetett a legtöbb emberénél, tekintve, hogy még Aedion is csak egy elmosódott foltot látott a horizonton.

Eltelt egy lélegzetvételnyi idő. A sötét folt kezdett alakot ölteni, már a kék ég volt csak mögötte.

Repült feléjük.

– Ilkek? – emelte Ren a kezét hunyorgó szeme elé, hogy leárnyékolja.

– Ahhoz túl nagy – lehelte Aedion.

A katonáktól hemzsegő sereg felett repülő csapat tisztábbá, nagyobbá vált, ahogy közelebb ért.

– Wyvernek – jelentette Aedion. Gyomrában rettegés ült.

Hát csak rájuk szabadították végül a vasfogú légiót.

– Ó, az istenekre! – suttogta Ren.

Puszta földi ostrom ellen Orynth talán még bírta volna – pár napig, akár hetekig is, de legalább bírták volna.

Viszont így, hogy ezernyi, vagy még több vasfogú boszorkány repült feléjük wyverneken... Nem kellenek majd azok a pokoli tornyok ahhoz, hogy elpusztítsák a várost, a palotát. Hogy felszaggassák a városkaput, a falakat, és Morath hordái bezúdulhassanak.

A katonák is elkezdtek felfigyelni a wyvernekre. Kiáltások harsantak a városfalon. Fent, a föléjük tornyosuló palotában.

Az ostrom még csak nem is lesz igazán ostrom.

Ma végük. Néhány órán belül.

Rohanó léptek tulajdonosa fékezett, majd Lysandra bukkant fel lihegve.

– Mondd, mit csináljak, hova menjek! – Smaragdzöld szeme tágra nyílt a félelemtől… A kétségbeesett rettegéstől, a reményvesztettségtől. – Wyvernné változhatok, megpróbálhatom visszatartani őket…

– Több mint ezer vasfogú van – felelte Aedion, és még a saját fülében is üresen csengett a hangja. Lysandra félelme kiélesített, veszedelmessé formált valamit benne, de nem nyúlt utána. – Nincs semmi, amit akár te, akár mi tehetnénk.

Résvárat az a néhány tucatnyi boszorkány órák alatt bevette.

Ez a csapat…

Aedion a légzésére koncentrált, arra, hogy magasan tartsa a fejét, ahogy a katonák elkezdtek ellépni a helyükről a falak mentén.

Elfogadhatatlanul viselkedtek.

– MARADTOK, AHOL VAGYTOK! – üvöltött rájuk. – TARTJÁTOK A VÁROSFALAKAT, NEM FUTAMODTOK MEG!

Az elordított szavak hallatán legalább megtorpantak azok, akik úgy festettek, mindjárt kereket oldanak. De a kardok ugyanúgy remegtek, a félelem bűze egyre erősödött.

Aedion Lysandrához és Renhez fordult.

– Vigyük fel Rolfe tűzlándzsáit a magasabb tornyokba és épületekbe! Hátha le tudjuk pörkölni a vasfogúakat a levegőből.

Ren tétovázása láttán Aedion ráförmedt:

– Gyerünk már!

Ren már rohant is oda, ahol a kalózok fejedelme a mikéni katonákkal állt.

– Semmi haszna nem lesz, igaz? – kérdezte Lysandra halkan.

Aedion így felelt:

– Fogd Evangeline-t, és meneküljetek! Van egy szűk alagút a palota legalsó szintjén, ami egyenesen a hegyekbe vezet. Fogd a lányt, és meneküljetek!

Lysandra a fejét rázta.

– Mégis minek? Morath úgyis ránk talál.

A parancsnokok Aedion felé rohantak, és azóta, hogy megismerkedtek, most először látott valódi rettegést a Romlás katonáinak szemében. Elgan szemében.

Aedion azonban csak Lysandrával törődött.

– Kérlek! Könyörgöm! Könyörgöm, Lysandra, fussatok!

Lysandra felszegte az állát.

– A szövetségeseinket nem kéred arra, hogy meneküljenek!

– Mert a szövetségeseinkbe nem vagyok szerelmes.

Lysandra egy pillanatig csak pislogott rá.

Aztán megrándult az arca, és Aedion csak bámult rá, már nem félt a kiejtett szavaktól. Csak a sötét légierőtől, ami egyenesen feléjük tartott, tökéletes alakzatban repülve az ellenséges sereg végtelen sorai felett. Csak attól félt, mit tenne a légió Lysandrával, Evangeline-nel.

– El kellett volna mondanom – folytatta Aedion elfúlón. – Minden egyes nap azóta, hogy rájöttem, az elmúlt hónapokban végig. Minden egyes nap el kellett volna ismételnem.

Lysandra elsírta magát, Aedion pedig letörölte a könnyeit.

A parancsnokok hamuszürke arccal, lihegve lefékeztek mellettük.

– Mi a parancs, tábornok?

Nem mondta nekik, hogy nem a tábornokuk. Pár óra múlva úgysem számít majd, miféle rangot visel.

Lysandra azonban nem mozdult mellőle. Nem fogta menekülőre.

– Kérlek! – noszogatta Aedion.

Lysandra azonban összefonta az ujjaikat. Néma válaszként, kihívásként.

Aedion szíve meghasadt, ahogy Lysandra dacolt vele. Ahogy remegő, hideg kezével belekapaszkodott.

Gyengéden megszorította a kezét, és nem engedte el, ahogy odafordult a parancsnokaihoz.

– Mindenki...

– Wyvernek északról!

Az elrikkantott figyelmeztetés végigfutott a városfalon, Aedion és Lysandra pedig lebukott, miközben a hátulról érkező támadás felé pördültek.

Tizenhárom wyvern suhant feléjük az Agancs-hegységből, egyenesen a városfalak felé tartottak.

És ahogy Orynth felé száguldottak, ahogy a nép és a katonák üvöltve menekültek előlük, a nap megcsillant a többit vezető kisebb wyvernen.

Felszikrázott a szárnya, már-már élő ezüstnek tűnt.

Aedion ismerte ezt a wyvernt. Ahogy a fehér hajú lovasát is.

– NE LŐJETEK! – üvöltötte a katonáknak. A parancsnokok azon nyomban visszhangozni kezdték az utasítást, és minden egyes felfelé szegezett nyílvessző megdermedt.

– Hiszen ez... – lehelte Lysandra, és elengedte Aedion kezét, ahogy már-már kábultan előrelépett. – Hiszen…

A katonák hátraugrottak a városfaltól, amikor Feketecsőrű Manon és a Tizenhármak leszálltak hozzájuk, épp Aedion és Lysandra előtt érve földet.

Nem az a boszorkány volt, akit Aedion legutóbb az eyllwe-i tengerparton látott.

Nem, semmi sem maradt abból a rideg, különös teremtményből Manon komor mosolyában. Fején elképesztő csillagkorona ült.

A csillagkorona.

Az utolsó crochan királynőé.

Lihegő, reszelős zihálás közeledett, és Aedion elfordította a fejét Feketecsőrű Manontól, hogy Darrow-t figyelje, aki végigsietett a városfalon, és tátott szájjal bámulta a boszorkányt és a wyvernjét, majd Aediont, amiért nem lőtt rá… Hiszen Darrow azt hitte, egyezkedni jött a mészárlás előtt.

– Nem adjuk meg magunkat! – sziszegte Darrow.

Feketecsőrű Asterin felnevetett Manon mellett kék wyvernjén.

És valóban, Manon ajka is hűvös derűt árasztva felfelé görbült, amikor így felelt:

– Azért jöttünk, hogy gondoskodjunk róla, ne is kelljen, halandó.

– Akkor miért küldött ide az uratok, hogy beszéljetek velünk? – fröcsögött tovább Darrow.

Asterin ismét felnevetett.

– Nekünk nincs urunk – válaszolta Feketecsőrű Manon, és valóban egy királynő hangján jelentette ki mindezt, ragyogó aranyszín szemmel. – Egy barátunk tiszteletére érkeztünk.

Doriant nem látta a Tizenhármak között, de Aedion úgy megdöbbent, hogy rá sem tudott kérdezni, hová lett.

– Azért jöttünk – jelentette ki Manon, elég hangosan ahhoz, hogy a városfalakon mindenki hallja a szavait –, hogy betartsuk az Aelin Galathyniusnak tett ígéretünket. Hogy megküzdjünk azért, amit ő ígért nekünk.

– És mi lenne az? – kérdezte Darrow halkan.

Manon ekkor elmosolyodott.

– Egy jobb világ.

Darrow elhátrált.

Mintha nem is hinné el, mi áll előtte, hogy mi veszi majd fel a harcot a feléjük süvítő légióval.

Manon ekkor mosollyal az arcán Aedionra nézett.

– Réges-régen a crochanek Terrasen oldalán harcoltak, hogy visszafizessék azt a hatalmas adósságot, amivel a tündérkirály Brannonnak tartoztunk, amiért otthont biztosított számunkra. Évszázadokon át voltunk közeli barátok és szövetségesek. – A korona felragyogott Manon fején. – Hallottuk, hogy segítséget kértek. – Lysandra ekkor zokogni kezdett. – És eljöttünk, hogy mellétek álljunk.

– Hányan? – lehelte Aedion, az eget, a hegyeket fürkészve. – Hányan jöttetek?

A boszorkánykirálynő arcán büszkeség és csodálat jelent ment, és még az ő aranyszínű szemében is ezüstkönnyek csillantak, ahogy az Agancs-hegységre mutatott.

– Nézd meg te magad!

És ekkor megjelentek a csúcsok között.

Vörös köpenyek lebegtek a levegőben, megtöltötték az égbolt északi részét. Annyian voltak, hogy Aedion össze sem tudta számolni őket, ahogy a kardokat, íjakat és egyéb fegyvereket sem, amiket a hátukra erősítettek. Seprűik egyenesen, biztosan szálltak.

Ezrek. Ezrek ereszkedtek le Orynthra. Ezrek árasztották el a várost, és Aedion katonái tátott szájjal bámulták a vörös sereget, akik nem féltek, nem aggódtak a horizontot sötétítő ellenséges sereg miatt. Egyesével mind leszálltak a kiürült városfalakra.

Légierő a vasfogúak ellen.

A crochanek visszatértek.

82. FEJEZET

Minden egyes crochan, aki képes volt még seprűre ülni és kardot ragadni, eljött.

Napokon keresztül szálltak sebesen észak felé a hegyek rejtekében, majd Tölgyváld felett alacsonyan, mielőtt végül széles kört leírva idejöttek – így kerülték el Morath figyelmét.

És még most is hihetetlennek tűnt, hogy ideértek, most, hogy Manon és a Tizenhármak már a városfalakon ültek, az odafentről érkező crochanek pedig leszálltak oda, ahova csak tudtak a gyilokjárókon.

És még egy órájuk is maradt. Minél északabbra értek, annál több crochan csatlakozott hozzájuk. Mintha Manon csillagkoronája egyfajta mágnesként vonzotta, hívta volna magához őket.

Minden egyes megtett kilométerrel egyre többen bukkantak elő a felhők, a hegyek, az erdők közül. Fiatalok és idősek, bölcs tekintetűek és fiatal arcúak egyaránt eljöttek.

Végül már ötezren repültek Manon és a Tizenhármak mögött.

– Megálltak – lehelte az alakváltó Aedion mellett, a harcmezőre mutatva.

Jóval odébb Morath serege valóban megtorpant.

Mintha földbe gyökerezett volna a lábuk a kétségtől, a döbbenettől.

– Nagyanyád velük van – mormolta Asterin Manonnak. – Érzem.

– Tudom. – Manon a fiatal tábornok-herceghez fordult. – Mi majd elbánunk a vasfogúakkal.

Aedion türkiz szeme felragyogott, akár a nap, ahogy a síkságra mutatott.

– Csak tessék, nem állunk az utatokba!

Manon ajka féloldalas mosolyra húzódott, majd állával a Tizenhármak felé bökött.

– Mi itt maradunk a palota falain. Itt hagyom az egyik kémemet, ha esetleg üzenni szeretnél.

Biccentett Vestának, mire a vörös hajú boszorkány ott maradt, miközben a többiek egyesével a hatalmas, föléjük tornyosuló palota felé indultak. Manon még sosem látott ehhez foghatót. Még a korábbi résvári üvegpalota sem érhetett a nyomába.

Manon összes fogát kivillantva az öregemberre mosolygott, aki nemrég sziszegve beszélt hozzá.

– Nagyon szívesen – jelentette ki, majd csattintott egyet a gyeplővel, és már fel is röppent.

Morath megtorpant.

Mintha át akarták volna gondolni a stratégiájukat most, hogy a crochanek előbukkantak a legendák homályából. Úgy tűnt, mégsem vadászták őket a kihalás széléig, mint hitték.

Legalább Manon és az összegyűjtött sereg szusszanhatott egy kicsit.

És aludhattak is egy éjszakán át, még ha nem is túl kényelmesen. Amikor egyértelművé vált, hogy Morath nem fogja őket még aznap megtámadni, megbeszélést tartottak vacsoránál a halandó vezetőkkel.

Ötezer crochan nem fogja megnyerni a háborút. Nem tudja megállítani a százezer katonát. De legalább a vasfogú légiót kordában tarthatja – így nem tudják elfoglalni a várost, nem engedhetik be a démonhordát.

Legalább addig kihúzhatják, amíg valami kisebbfajta csoda nem történik. Hogy pontosan mi, azt Manon nem tudta. Nem merte feltenni a kérdést, ahogyan a halandó vezetők sem.

Vajon kibírja a város, hogy százezer katona ostromolja a falakat, a kapukat? Talán.

De ha a síkságon álló boszorkánytorony ismét működőképessé válik, akkor semmiképp. Manon nem kételkedett benne, hogy épp javítják, és új wyvernt kerítenek, amit befoghatnak elé. Talán ezért torpantak meg, hogy végül bevethessék a tornyot. És elsöpörjék vele a crochaneket.

Hajnalban kiderül, mit tesznek a vasfogúak. Hogy mit tudnak addig elérni.

Manon és a Tizenhármak, valamint Bronwen és Glennis órákat töltött el azzal, hogy beossza a crochaneket a különböző vasfogú szárnyak ellen, az alapján, amit Manon tudott.

Hiszen ő maga alakította ki a sereget így. Ő állt volna az élükön.

És amikor ezzel végeztek, amikor a halandó vezetőkkel is megbeszéltek már mindent, akik továbbra is komor arcot vágtak, de legalább már nem voltak annyira halálra rémülve, Manon és a Tizenhármak szobát kerestek, ahol nyugovóra hajthatták a fejüket.

Az óriási helyiségben égett néhány gyertya, de bútor nem akadt benne. Csak a fekhelyek, amiket ők maguk hoztak. Manon igyekezett nem hosszasan bámulni a sajátját, kivenni az illatot, ami minden egyes észak felé megtett kilométerrel egyre halványodott.

Hogy merre jár Dorian, mit csinál… Manon ezen inkább nem gondolkozott. Már csak azért sem, mert ha belegondol, biztosan délnek indul, és Morathig meg sem áll.

Manon a fekhelyén ült a gyér fényben, a Tizenhármak körülötte, és hallgatták a palotában uralkodó felfordulás zaját.

Az épület sírboltnak tűnt, az egykori gazdagság árnyai kísértettek minden egyes zugban. Manon elmerengett, vajon miféle helyiség lehetett ez egykor. Tanácsterem, hálószoba, dolgozószoba? Semmi sem utalt korábbi funkciójára.

A mögötte álló fal hűvös kövének hajtotta a fejét, koronája a csizmája mellett hevert.

Asterin szólalt meg először, megtörte a boszorkánykor csendjét.

– Ismerjük minden egyes harcmozdulatukat, fegyverüket. És most már a crochanek is. A matrónák valószínűleg pánikba estek.

Manon még sosem látta a nagyanyját pánikba esni, de azért sötéten felnevetett.

– Holnap mindenesetre kiderül. – Végignézett a Tizenhármain. – Egészen idáig eljöttetek velem, de holnap a saját fajtátokkal kell szembenéznetek. Lehet, hogy barátokkal, szeretőkkel, családtagokkal kell majd felvenni a harcot. – Nagyot nyelt. – Nem hibáztatnálak titeket, ha képtelenek lennétek rá.

– Azért jöttünk el egészen idáig – szólalt meg Sorrel –, mert mindannyian felkészültünk arra, amit a holnapi nap hozhat.

A Tizenhármak bólintottak.

– Nem félünk – jelentette ki Asterin.

Nem, tényleg nem féltek. Elég volt belenézni a tisztán csillogó szempárokba, és Manon maga is látta.

– Azt hittem, azért legalább néhányan mellénk állnak a Ferian-résből – dohogott Vesta.

– Nem értik – felelte Ghislaine –, hogy mit kínálunk nekik.

Szabadságot – szabadságot attól, hogy a matrónák a pusztítás fegyvereivé kovácsolták őket.

– Micsoda pazarlás! – morogta Asterin. Még a zöld szemű démonikrek is bólintottak.

Ismét némaság telepedett rájuk.

Hiába csillogott tisztán a tekintetük, a Tizenhármak pontosan tudták, mire mehet ötezer crochan a vasfogúak és az alattuk húzódó sereg ellen.

Úgyhogy Manon mindegyiküknek a szemébe nézett, és így szólt:

– Inkább repülnék veletek, mint tízezer vasfogúval. – Haloványan elmosolyodott. – Holnap megmutatjuk nekik, miért.

A boszorkányköre elvigyorodott, veszedelmesen és harcra készen, és tiszteletük jeleként a homlokukhoz érintették két ujjukat.

Manon viszonozta a gesztust, és fejet hajtott közben.

– Mi vagyunk a Tizenhármak – mondta. – Míg a sötétség el nem jön értünk.

Evangeline úgy határozott, nem akar Lord Daxrow-nak futkározni, inkább crochan boszorkány lenne.

Az egyik nő még vörös köpenyt is adott a tágra nyílt szemű kislánynak, Evangeline pedig akkor sem volt hajlandó levenni, amikor Lysandra ágyba dugta őt. Azért segít majd Darrow-nak holnap, ígérte Evangeline, mielőtt elnyomta az álom. De csak azután, hogy a crochaneknek már nincs szüksége semmilyen egyéb segítségre.

Lysandra elmosolyodott ennek hallatán, hiába kellett még így is borzalmas túlerővel szembenézniük. Feketecsőrű Manon – vagy most már talán inkább Manon Crochan, végül is – nem kerülgette a forró kását, amikor elmondta, ő hogyan méri fel a helyzetet. A crochanek le tudják foglalni a vasfogúakat, talán még nyerhetnek is, ha nagyon szerencsések, de a morathi sereggel akkor is fel kell venniük a harcot. Amint a hadsereg ismét megindul feléjük, ugyanúgy kell védeni a falakat, mint ahogy eddig tették volna.

Lysandra képtelen volt és nem is akart elaludni az Evangeline ágya melletti priccsen, és végül a zegzugos, ősrégi kastély folyosóin találta magát. Micsoda otthon lehetett volna ez Evangeline-nek! Micsoda udvar!

Talán öntudatlanul is az ő illatát követte, mindenesetre Lysandra cseppet sem lepődött meg, amikor belépett a nagycsarnokba, és a hamvadó tűz előtt találta Aediont.

Egyedül állt ott, és Lysandra úgy sejtette, jó régóta van ez így.

Aedion már azelőtt megfordult, hogy Lysandra egyáltalán belépett volna. Minden egyes lépését figyelte.

Mert a szövetségeseinkbe nem vagyok szerelmes. Mindent megváltoztattak ezek a szavak, és mégis, valójában semmit.

– Aludnod kellene.

Aedion megajándékozta egy félmosollyal.

– Ahogy neked is.

Némaság borult rájuk, ahogy egymásra meredtek.

Egész éjszaka itt tudott volna állni.

Annyi éjszakát töltött így, valamilyen állat formájában. Figyelte Aediont, testének erőteljes vonalait, a szemében csillanó megtörhetetlen akaratot.

– Azt hittem, ma meghalunk – szólalt meg Lysandra.

– Úgy is volt.

– Még mindig haragszom rád – bukott ki belőle. – De…

Aedion felvonta a szemöldökét, olyasfajta fény villanyozta fel az arcát, amilyet már régóta nem látott rajta.

– De mi?

Lysandra a homlokát ráncolta.

– De elgondolkozom azon, amit mondtál. Ennyi.

Aedion szája ismerős, kaján vigyorra húzódott.

– Elgondolkozol rajta?

Lysandra felszegte az állát, úgy nézett le rá, hiába tornyosult fölé Aedion.

– Igen, elgondolkozom rajta. Hogy mitévő legyek.

– Azzal kapcsolatban, hogy szerelmes vagyok beléd.

– Uhh! – Aedion tudta jól, hogy ez a magabiztos arrogancia szétzilálja majd a védelmi vonalait. – Ha így szeretnéd nevezni.

– Miért, mi másnak kellene nevezzem? – Aedion egyetlen lépést tett felé, hadd döntse el Lysandra, engedi-e a közeledését. Engedte.

– Csak... – Lysandra összepréselte az ajkát. – Ne halj meg holnap! Csak ennyit kérek.

– Hogy gondolkozhass azon, mihez kezdj a vallomásommal.

– Pontosan.

Aedion vigyora most már egy ragadozóéra emlékeztetett.

– Kérdezhetek akkor valamit?

– Nem hiszem, hogy abban a helyzetben vagy jelenleg, de legyen.

Az a farkasra emlékeztető vigyor végig Aedion arcán maradt, miközben Lysandra fülébe suttogott:

– Ha nem halok meg holnap, megcsókolhatlak, mielőtt véget ér a nap?

Lysandra arca felhevült, ahogy elhúzódott, hátralépett egyet. Az istenekre, hiszen képzett kurtizán! Nagyon is alaposan képzett. Ettől az egyszerű kérdéstől valahogy mégis remegni kezdett a lába.

Összeszedte, kihúzta magát.

– Ha nem halsz meg holnap, Aedion, akkor majd elbeszélgetünk. És meglátjuk, mi lesz.

Aedion farkasszerű vigyora még csak meg sem rezzent.

– Akkor holnap este találkozunk!

A pokol vár rájuk holnap. Talán a végzetük. De akkor sem hajlandó megcsókolni, most semmiképpen. Nem fog ilyesfajta ígéretet tenni, ilyen búcsút venni.

Úgyhogy Lysandra dübörgő szívvel megindult kifelé a nagycsarnokból.

– Holnap találkozunk!

83. FEJEZET

Dorian csak repült és repült, végig az Agyar-hegység mentén. Jobbra tőle Tölgyváld terült el a maga téli csupaszságában, miközben ő közel két napon keresztül egyre csak északnak szállt, nem mert megállni.

Végül talált egy tisztást az ősi fák rengetegében, és átverekedte magát az ágakon, vastag wyvernbőrén gyakorlatilag észre sem vette a szúrásukat. Amint havat ért, átváltozott, a mágiája rögtön megolvasztotta az ott kanyargó, fagyott patakot.

Aztán térdre rogyott, és inni kezdett. Hatalmas, mohó kortyokban nyelte a vizet.

Könnyebben talált ételt, mint gondolta volna. Nem kellett csapdát állítania, nyilakat használnia ahhoz, hogy elkapja a közelben megbújó sovány nyulat. Nem kellett kés, hogy megnyúzza. Nyársra sem volt szüksége.

Amint szomját és éhségét oltotta, felpillantott az égre, megbizonyosodott róla, hogy nem közelít ellenség, és megrajzolta a jeleket. Csak most, még egyszer utoljára.

Hamarosan úgyis útra kell kelnie. De ezért várhat még egy kicsit az északnak indulás. Mintha Damaris is egyetértését fejezte volna ki. Ezúttal rögtön megidézte azt, akit Dorian látni kívánt.

Gavin jelent meg a véres rémjelek körében, sápadtabbnak és elmosódottabbnak tűnt a reggeli fényben, mint korábban.

– Tehát megtaláltad – jegyezte meg a király köszönés helyett. – És micsoda felfordulást hagytál hátra Erawannak!

– Igen – csúsztatta Dorian a kezét a kabátja zsebébe. Az ott lüktető iszonyatos erőhöz. Minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy kizárja a suttogását, miközben őrült tempóban menekült Morathból. Nem csak a hideg levegő miatt remegett.

– Akkor minek idéztél meg engem?

Dorian a szellem szemébe nézett. Király a királyéba.

– El akartam mondani, hogy azért szereztem meg, hogy elköszönhess tőle. Mármint Elenától. Még mielőtt elkészül a Zár.

Gavin megdermedt. Dorian nem hátrált meg a király vesébe látó pillantása elől.

Egy pillanattal később Gavin némileg kedvesebben így szólt:

– Ezek szerint neked is búcsút kell intenem.

Dorian bólintott. Készen állt. Nem volt más választása, készen kellett állnia.

– Tehát eldöntötted? – kérdezte Gavin. – Hogy te leszel az áldozat?

– Aelin északon van – magyarázta Dorian. – Amint megtalálom, eldöntjük, mi legyen. – Hogy ki illessze össze a három kulcsot. Amit az illető nem élhet túl. – De azért remélem, hogy elő tud rukkolni valami más megoldással – vallotta be. – Egy olyannal, ami Elenát is megmentheti.

Aelin megszökött Maeve-től. Talán azt is sikerült kitalálnia, hogyan szökjenek meg a végzetük elől.

Gavin hosszú tincseit az arcába fújta a fantomszél.

– Köszönöm – mondta a király rekedtesen. – Hogy egyáltalán eszedbe jutott.

Mégis fájdalom csillogott a szemében. Pontosan tudta, mennyire lehetetlen küldetésre vállalkozik Dorian.

– Sajnálom – mondta hát Dorian. – Azt, amit a Zár elkészítése kettőtök számára jelentene.

Gavin nagyot nyelt.

– A párom már réges-régen meghozta a döntését. Mindig is fel volt készülve rá, hogy elfogadja a következményeket, még ha én nem is.

Ahogy Sorscha is meghozta a saját döntéseit. A saját útját járta.

És most az egyszer nem fájt a lány emléke. Inkább ragyogott, egyfajta fénylő kihívást jelentett. Hogy tegyen meg mindent. Érte és sok más emberért. Saját magáért.

– Ne add fel olyan könnyedén az életet! – figyelmeztette Gavin. – Azért tudok egyáltalán belegondolni, hogy elváljak Elenától, mert leéltem vele egy életet. Egy szép életet... Olyan szépet, amire mindenki vágyik. – Lehajtotta a fejét. – Ugyanezt kívánom neked is.

Még mielőtt Dorian hangot adhatott volna a szívébe gyűlő szavaknak, Gavin felpillantott az égre. Sötét szemöldökét összevonta.

– Menned kell!

Szárnycsapások zaja töltötte meg a levegőt. Több ezer szárny csapása.

Úgy tűnt, a morathi vasfogú légió még az erőd összeomlása után is összeállt. És most Orynth felé tartott. Nyilván sokkal-sokkal szívesebben széttépték volna a barátait, mint korábban.

Dorian imádkozott, hogy Maeve ne legyen a csapattal. Hogy Erawannal együtt Morathban nyaldossa még a sebeit. Amíg a többi borzalom is útnak nem indul, a pókhercegnőkkel egyetemben.

De hiába közelített a sereg, Dorian csak megérintette Damaris markolatát.

– Gondoskodni fogok róla. Adarlanról. Amennyi időm maradt még, abban megteszem. Nem hagyom magára.

A kard melegen felragyogott.

És Gavin, hiába lebegett kardként a feje felett a veszteség fájdalma, halványan elmosolyodott. Mintha ő is érezte volna a kard melegét.

– Tudom – felelte. – Mindig is tudtam, hogy így lesz.

Damaris melege nem csappant meg.

Dorian lenyelte a torkában növekvő gombócot.

– Miután lezárjuk a rémkaput, tudok majd még efféle átjárót nyitni? – Beszélhetünk még, kikérhetem még a tanácsodat?

Gavin halványodni kezdett.

– Nem tudom. – Halkan hozzátette: – De nagyon remélem.

Dorian a szívére tette a kezét, és mélyen meghajolt.

És ahogy Gavin eltűnt a hó és a napsütés ragyogása közepette, Dorian esküdni mert volna, hogy a király viszonozta a gesztust.

Néhány perccel később, amikor a szárnyak eltakarták a napot, senki sem vette észre, hogy magányos wyvern emelkedik fel Tölgyváldból, és csatlakozik az óriási légi hadsereghez.

84. FEJEZET

Egyetlen páncél sem maradt a palota kiürült fegyvertárában. És egyébként sem illett volna egy sem a wyvernekre.

Ami túlélte Adarlan megszállását, illetve amihez hozzájutottak a birodalom bukása óta, azt szétosztották már, és bár Aedion herceg felajánlotta, hogy a kovácsok fémlapokból mellvértet készítenek, Manonnak elég volt egyetlen pillantást vetnie a leszedett ajtókra ahhoz, hogy tudja, túl nehezek lennének. A vasfogú légió ellen a gyorsaság és a fürgeség lesz a leghatékonyabb szövetségesük.

Ezért hát úgy indulnak majd csatába, ahogyan mindig is: egyedül a pengéjükkel, a vasfogukkal és a vaskörmükkel, meg persze a ravaszságukkal.

Manon az orynthi palota legmagasabb tornyának hatalmas erkélyén állt, és miközben odalent mélyen a morathi sereg gyülekezett, ő a felkelő napot figyelte, tudván, hogy talán most látja utoljára.

A Tizenhármak azonban, akik közül sokan az erkély korlátjának dőltek, nem néztek keletre.

Nem, ők végig az ellenséget figyelték, akik mozgolódni kezdtek a hajnali napfényben. Vagy a két crochant, akik Manon mellett álltak, kezükben seprűvel, hátukon karddal.

Nem lepte meg őket, hogy Bronwen ma reggel harchoz öltözve jelent meg. Manon azonban megdermedt, amikor Glennis is karddal, hátrafont hajjal bukkant fel.

Már átbeszélték a részleteket. Háromszor is elismételtek mindent előző este. És most az ősi toronyban várakoztak a felkelő nap fényében.

Odalent a mélyben, Morath katonáktól hemzsegő sorainak közepén kürtszó harsant.

Lassan, mintha óriási szörnyeteg ébredne mély álomból, a morathi hadsereg megindult.

– Ideje már – motyogta Asterin Manon mellett, akinek összefont haját bőrszalag tartotta egy helyben a homlokán.

A vasfogú boszorkányok wyvernjei a levegőbe röppentek, megküzdöttek a páncéljuk súlyával.

Ez persze nem billenti feléjük a mérleg nyelvét, nem nyeri meg a csatát. Nem, a vasfogúak nehezen indultak ugyan neki, de hamarosan mégiscsak ellepték az eget. Legalább ezren voltak. Hogy a Ferian-rés serege merre járt, Manon nem tudhatta. Egyelőre legalábbis.

A palota tornyain, a város épületeinek tetején és a városfalakon a crochan hadsereg emelte a seprűjét az oldalához, készen arra, hogy a levegőbe röppenjenek.

Bronwen jelére vártak, az oldalán függő faragott kürtre. A kürt már megrepedt, megbámult az idő múlása során, a belevésett jelek úgy megkoptak, hogy szinte kivehetetlenné váltak.

Amint észrevette Manon pillantását, Bronwen magyarázatba fogott:

– Ereklye a régi királyságból. Telyn Vanoráé volt, egy fiatal, tapasztalatlan harcosé, aki ott volt a háború utolsó napjain, közel ahhoz a kapuhoz, ahol Rhiannon elesett. Az ősömé. – Végigsimított a kürtön. – Ezt a kürtöt fújta meg, hogy figyelmeztesse a népünket, Rhiannont meggyilkolták, és menekülniük kellett a városból. Épp csak kiadta a figyelmeztető jelzést, amikor a kékvérű matróna lemészárolta. De a népünk így legalább menekülhetett. Túlélhette. – Ezüstkönnyek csillantak Bronwen sötét szemében. – Megtiszteltetés, hogy én fújhatom meg ezt a kürtöt ma. Nem azért, hogy figyelmeztessem, hanem hogy harcra buzdítsam őket.

A Tizenhármak nem néztek ugyan Bronwen felé, de Manon tudta, jól hallanak minden egyes szót.

Bronwen bőr mellvértjére tette a kezét.

– Telyn ma itt van. Ott dobog minden egyes crochan szívében, aki kijutott, aki elért idáig. Ahogy mindenki más is, aki elesett a boszorkányháborúkban, még ha nem is látjuk most őket.

Manon felidézte azt a két alakot, aki megjelent mellette, miközben a matrónák ellen küzdött, és tudta, hogy Bronwennek igaza van.

– Értük harcolunk – folytatta Bronwen a közeledő hadseregre pillantva. – És a jövőért, amit nyerhetünk.

– A jövőért, amit mind elnyerhetünk – jelentette ki Manon a Tizenhármak szemébe nézve. Bár nem mosolyodtak el, az arcukon lobogó tűz mindent elárult. Manon Glennishez fordult: – Tényleg harcolni akarsz?

Glennis bólintott, határozottan, hajthatatlanul.

– Ötszáz évvel ezelőtt anyám az uralkodói vérvonalat választotta ahelyett, hogy a szerettei mellett harcolt volna. És bár sosem bánta meg a döntését, meglátszott rajta annak a súlya, amit maga mögött hagyott. Én is magammal cipeltem ezt a súlyt egész életemben. – Az idős boszorkány előbb Bronwenre, majd Asterinre mutatott. – Aki ma itt harcba száll, amögött mind áll valaki láthatatlan.

Asterin aranypöttyös tekintete ellágyult kissé.

– Igen – felelte Manon másodparancsnoka, és keze a hasára vándorolt.

Nem a gyűlöletes, rávésett szó emléke miatt, vagy amiatt, amit tettek vele.

Hanem a holtan született boszorkányivadék miatt, akit Manon nagyanyja a tűzbe hajított, még mielőtt Asterin egyáltalán a kezébe vehette volna.

Amiatt a vadász miatt, akit Asterin szeretett, úgy, ahogy vasfogú még sosem szeretett halandó férfit, és akihez sosem ment vissza a szégyen és a félelem miatt. A vadász miatt, aki örökké várta őt, még idős korában is.

Miattuk, az elveszített családja miatt fog harcolni ma a másodparancsnoka, Manon tudta jól. Azért, hogy többé ne történhessen ilyesmi.

Manon is pontosan ezért fog harcba szállni ma.

– Hát eljött az idő, ötszáz év után – szólalt meg Glennis határozott, mégis távoli hangon, mintha visszahúznák őt az emlékek. Orynth fehér falai a felkelő nap arany fényében fürödtek. – A crochanek utolsó csatája.

És mintha ezek a szavak alkották volna valójában a jelet, Bronwen az ajkához emelte Telyn Vanora kürtjét, és megfújta.

A többség úgy hitte, a Florine folyó egyenesen az Agancshegységből indul, és végigfut Orynth nyugati szélén, mielőtt leér a síkságra.

A többségnek azonban fogalma sem volt, hogy az ősi tündérkirály okosan építette meg a városát, csatornákat és föld alatti patakokat alakított ki, amik egyenesen a városba vitték a friss vizet. Ezek épp a palota alatt folytak.

Lysandra magasra emelte a fáklyáját, és benézett az egyik föld alatti csatornába. A sötét víz örvénylett, ahogy keresztülfolyt a kőből épült mederben, hogy aztán kijusson a városból. Lysandra lélegzete felhőpamacsokat formált előtte, miközben így szólt az őt elkísérő Romlás-katonákhoz:

– Amint kimegyek, zárjátok be a kaput!

Válaszképp csupán morgást kapott.

Lysandra a föld alatti folyót átszelő súlyos vaskapura nézett. A fémrácsok olyan vastagok voltak, mint az alkarja. Lord Murtaugh javasolta ezt az útvonalat a támadáshoz, aki még Aedionnál is többet tudott a város és a palota alatt húzódó csatornahálózatról.

Lysandra felkészült az ugrásra, tudván, hogy a víz hideg lesz. Több mint hideg.

De Morath már elindult, és ha nem ér oda hamarosan a helyére, akkor könnyedén elkéshet.

– Az istenek legyenek veled! – szólalt meg a Romlás egyik katonája.

Lysandra feszülten a férfira mosolygott.

– Ahogy veletek is!

Nem gondolta át még egyszer. Fogta magát, és lelépett a kő pereméről.

Gyorsan zuhant, de nem érte el a csatorna alját. A hideg kiszippantotta a levegőt a tüdejéből, ám ekkor már át is változott, fény és melegség öntötte el a testét, ahogy a csontjai megnyúltak, a bőre eltűnt. Mágiája lüktetett, gyorsan szivárgott, hiszen rengeteget követelt ez az átváltozás, de végül csak sikerrel járt.

Odafent, a felszín felett a Romlás elkáromkodta magát. Hogy félelmében vagy csodálatában, az Lysandrát vajmi kevéssé érdekelte.

Csak annyira dugta ki a fejét, hogy levegőt vegyen, már meg is indult lefelé. A hideg még ebben a formában is marónak bizonyult, a víz homályos volt és sötét, de elkapott egy áramlatot, hagyta, hadd vigye ki az az ősrégi csatornából.

Ki a városfalak alatt. Egyenesen a széles Florine-ba, ahol a hideg már-már elviselhetetlenné erősödött. Vastag jégtömbök úsztak odafent, ezek rejtették el őt az ellenséges szemek elől. Lysandra lefelé úszott a folyón, elhaladt Morath keleti szárnya mellett, és várta a jelet.

A crochanek a levegőbe röppentek, vörös hullám söpört végig a város és a falak felett. A déli falrészen Aedion Rennel az oldalán hátrahajtotta a fejét, úgy figyelte, ahogy a síkság felé száguldanak.

– Szerinted tényleg fel tudják venni a harcot azzal ott? – biccentett Ren a vasfogú boszorkányok és wyvernek közeledő tengerére.

– Szerintem nincs más választásunk, bíznunk kell benne, hogy igen – válaszolta Aedion, majd leakasztotta a hátáról az íját. Ren hasonlóképpen tett.

A néma jelre a városfalon álló íjászok is kézbe vették az íjaikat.

Rolfe mikéni harcosai közöttük szétszóródva álltak a tűzlándzsáikkal, magán a falon támasztották meg a fémszerkezeteket.

Morath megindult feléjük. Nem lesz már több haladék, nem jön egyéb meglepetés. Most már kezdetét veszi a harc.

Aedion arrafelé pillantott, ahol a Florine elkanyarodott, a jéglapok vakítóan fénylettek a reggeli napsütésben. Száműzte szívéből a rettegést. Túlságosan kétségbeesettek voltak, túl kevesen ahhoz, hogy megtiltsa Lysandrának azt, amit ma magára vállalt.

Hátrapillantott a válla felett, és látta, hogy a Romlás katonái harcra készen állnak a katapultok mellett a gyilokjárókon, a tündérnemesek pedig már használják is megcsappant erejüket, és a megfelelő helyre emelik a hatalmas folyami sziklákat. A városfalakon a tündéríjászok figyelmesen várták a saját jelüket.

Aedion az íja húrjára helyezett egy nyilat, karja megfeszült, ahogy hátrahúzta az ideget.

A városfalakra gyűlt hadsereg egy emberként utánozta a mozdulatot.

– Gondoskodjunk róla, hogy érdemes legyen megénekelni ezt a csatát! – mondta Aedion.

85. FEJEZET

Manon és a Tizenhármak kilőttek a levegőbe, alattuk a crochan hadsereg mozgott sebesen, vörös hullámként zúgtak a rájuk váró fekete tenger felé.

Választásra késztették a vasfogú légiót: az ősi ellenség vagy az új ellen harcoljanak.

Próbára tették őket, és Manon minél korábban tudni akarta az eredményt. Kideríteni, hány vasfogú engedelmeskedik a parancsnak, miszerint haladjanak egyenesen előre, és hányan szegik meg, hány boszorkánynak jelent majd túl nagy csábítást, hogy a Tizenhármak ellen harcolhat. És próba elé állítja a matrónákat, valamint az örököseiket is, akik a légiót vezetik. Vajon bedőlnek a trükknek? Szétválnak, hogy körbevegyék a vasfogúakat, vagy inkább a crochaneket támadják?

Manon és a Tizenhármak egyre magasabbra és magasabbra emelkedtek, a két hadsereg rohamos tempóban közeledett egymáshoz.

A crochanek nem haboztak, kardjukon megcsillant a napfény, ahogy a közeledő wyvernekre szegezték.

A vasfogúak nem gyakoroltak olyanok ellen, akik felvehetik velük a harcot. Olyanok ellen, akik szintén a levegőben vannak, akik kisebbek és gyorsabbak, és ott sújtanak le, ahol ők a leggyengébbek: a lovasokra. Ezt tervezték a crochanek – a lovasokat akarták legyőzni, nem a hátasaikat.

Ehhez azonban el kellett kerülniük a csattogó állkapcsokat és a méreggel bevont, tüskés farkakat. Ha képesek kijátszani a wyverneket, akkor is ott vannak a feléjük repülő nyílvesszők, továbbá a képzett harcosok a nyeregben. Nem lesz egyszerű, és nem lesz gyors.

A Tizenhármak olyan magasra emelkedtek, hogy a levegő megritkult. Elég magasra ahhoz, hogy Manon a légi sereg hátsó sorait is kivehesse, ahol Sárgalábú Iskra iszonyatos, félreismerhetetlen hatalmas wyvernje szállt.

Petrah-t nem látta sehol. Ahogyan a két életben lévő matrónát sem. Hogy ki vette át a sárgalábú matróna helyét, ki lett főboszorkány helyette, azt Manon nem tudta. Nem is érdekelte. Talán a nagyanyja meggyőzte őket, hogy ne nevezzék ki Iskrát vagy valaki mást helyette még, ezzel is tovább kövezve saját maga számára a királynőség felé vezető utat.

Épp ahogy Manon beleszédült a magasságba, nagyjából ötven wyvern vált le az ellenséges seregtől. Felfelé szálltak, egyenesen feléjük, mint láncukat levetett szörnyetegek. Dicsőséget reméltek, büszkélkedni akartak azzal, hogy ők végeztek a Tizenhármakkal.

Manon elmosolyodott.

A két hadsereg megütközött.

Manon kifújta a levegőt, és megrántotta Abraxos gyeplőjét.

Ádáz lelkű wyvernje kitárta szárnyait, ahogy íves pályát írt le – majd zuhanni kezdett.

A világ felborult, pörögve zúgtak le, le, egyre csak lefelé, a Tizenhármakkal a nyomukban. Átszaggatták a felhőpamacsokat, az összecsapó hadseregek elmosódtak, a palota és a város egyre növekedett.

És amikor a vasfogúak már olyan közel jártak, hogy Manon látta, sárgalábúak és kékvérűek, Abraxos élesen oldalra fordult, és egy légáramlatot kihasználva egyenesen közéjük vetette magát.

A Tizenhármak alakzatba álltak Manon mögött, és faltörő kosként keresztülvágtak a vasfogúakon.

Manon íja dalolt, ahogy egyik nyilat a másik után lőtte ki. Amikor először fröccsent kék vér, Manonból kiveszett valami. De nem torpant meg, egyre csak lőtt. Ahogy Abraxos is szárnyakat és nyakakat hasított fel farkával és fogaival.

És kezdetét vette a csata.

Lysandra még a folyóban is érezte az odakint masírozó talpak dübörgését. Az ellenség nem vette észre a fehér orrot, ami időről időre kibukkant a Florine jégtáblái között, hogy levegőt vegyen. Az ég elsötétült, megtelt az összecsapó wyvernekkel és crochanekkel.

Időnként egy-egy test zuhant a folyóba, vasfogú és crochan egyaránt.

Azokat a crochaneket, akik vergődtek, akik még életben voltak, Lysandra észrevétlen a túlpartra csempészte. Hogy mit gondoltak róla, nem mondták. Nem is maradt ott elég hosszasan ahhoz, hogy bármit is szólhassanak. Azokat a vasfogúakat, akik a folyóba zuhantak, lehúzta az aljára, és köveket hordott rájuk.

Minden egyes alkalommal kénytelen volt félrenézni.

Lysandra kidugta az orrát, amikor egy éles kürtszó szelte át a csatazajt. Épp a városfalról harsant. Nem figyelmeztetésképp, hanem csatakiáltásként.

Lysandra leúszott a folyó aljára. Aztán fellökte magát, hatalmas farka folyamatosan mozgott, hogy segítse minél gyorsabban a felszínre érni.

Előtört a jégből és a vízből, felugrott a levegőbe, majd egyenesen Morath keleti szárnyába csapódott.

A katonák üvöltöttek, ahogy fogak, karmok és hatalmas, csapkodó farok szélviharaként nekik esett.

Ahová a fehér tengeri sárkány elért, fekete vér fröccsent.

És amikor a katonák úrrá lettek annyira a rémületükön, hogy nyilak és dárdák záporát zúdítsák a pókselyemmel megerősített színváltós pikkelyekre, Lysandra megpördült, visszaugrott a mély folyóba, és eltűnt a jég alatt. Dárdák hasítottak a türkiz vízbe, de nem értek célt, Lysandra már száguldott is másfelé.

A tengeri sárkány – vagy talán inkább folyami sárkány – teste nem lassult. Lysandra kihozta belőle, amit csak lehetett, a hatalmas tüdő fújtatóként működött.

A folyó elfordult, Lysandra pedig kihasználta a lehetőséget, és ismét kiugrott a vízből.

A katonákat annyira lefoglalta a pusztítás, amit odafent véghez vitt, hogy nem is néztek felé, csak amikor már rájuk vetette magát.

Elég volt egyetlen pillantást vetnie a városfalakra, aminek most fekete hullám csapódott, ahol ostromlétrák emelkedtek, nyilak röppentek és láng lobbant, és már vissza is tért a jeges folyóba.

Fekete vér szivárgott az állkapcsáról, a farkáról és a karmairól, ahogy visszafelé sietett. Az odafent harcoló boszorkányok árnyékot vetettek a feje feletti jégtáblákra.

Lysandra egyre csak küzdött, a jég jelentette a páncélját. Támadott, majd továbbállt, minden egyes támadással egyre jobban szétzilálta a keleti szárnyat, arra késztette a katonákat, hogy visszameneküljenek a sereg sűrűjébe a folyópartról.

A Florine türkiz vize lassan kék és fekete színezetet kapott.

Lysandra pedig újra és újra beleharapott az óriási szörnyetegbe, ami Orynthra támadt.

A tűzlándzsákból áradó hő perzselte Aedion arcát, már-már kényelmetlenül felhevítette a sisakját.

Apró ár volt ez persze azért, hogy a lobbanó tűz láttán a felfelé igyekvő valg gyalogos katonák hátrálni kényszerültek a falaktól.

Ahogy az íjászaik célt értek, újabb ellenség bukkant fel. És ahol a tűzlándzsák megolvasztották őket, csupán felperzselt föld és megolvadt páncél maradt. De még ez sem volt elég – közel sem.

Odafent, a falakon túl vasfogúak és crochanek csatáztak.

Olyan kegyetlenül, olyan gyorsan, hogy kék ködpára lepte el az eget a vérontástól.

Aedion nem tudta megállapítani, ki áll éppen nyerésre. A Tizenhármak is ott harcoltak, és ahol belevetették magukat a csatába, vasfogúak és hátasuk zuhant lefelé, összezúzták odalent a valg gyalogos katonákat, akikre ráestek.

Vas ostromlétrák emelkedtek ismét, a városfalakat célozták meg velük. A válaszképp fellángoló tűzlándzsák szénné égett hullaként küldték a földre azokat, akik már rajtuk voltak. De újabb valgok igyekeztek bevenni a falat, még a tűztől való félelem sem térítette el őket.

Aedion a legközelebbi létrához rohant, és egyik nyilat kapta elő a másik után, rálőtt a fokokon felfelé mászó katonákra. Nyílvesszői pont a sötét páncél rései között értek célt.

Az íjászok körülötte ugyanígy tettek, a Romlás katonái pedig felvették a harci alapállást, várták azokat, akik először áttörik a fal elsődleges védelmi vonalát.

A városkapuknál tűz lobbant, égett. Aedion rengeteg mikénit küldött Orynth két falához, a falak leggyengébb pontjaihoz.

Az, hogy folyamatosan égett a tűz, mindent elárult: Morath ott támadott, próbált bejutni.

Rolfe „Tartalékoljátok a tüzet!” parancsa félelmet ültetett Aedion gyomrába, de továbbra is az ostromlétrával foglalkozott.

Íja megpendült, és újabb katona hullott alá. Majd még egy.

A fal egy más pontján Ren egy másik, közeli ostromlétra ellen küzdött, az ő íja is dalolt.

Aedion megkockáztatott egy pillantást az előttük elterülő seregre. Már jó néhányan elég közel kerültek.

Elhátrált, hagyta, hogy más íjászok vegyék át a helyét, aztán felemelte a kardját, és jelzett a hajítógépeknél álló Romláskatonáknak, valamint a tündérnemeseknek és a mellettük álló íjászoknak.

– Most!

Fa reccsent, nyögött. Kocsiméretű sziklák szálltak át a fal felett. Mindegyiket beolajozták, csak úgy csillogtak a napfényben, ahogy emelkedtek a levegőben.

És amikor elérték röppályájuk csúcsát, épp, amikor zuhanni kezdtek az ellenséges sereg felé, a tündéríjászok kilőtték lángoló nyilaikat.

Pont azelőtt érték el az olajtól csúszós sziklákat, hogy azok belecsapódtak a földbe.

Tűz lobbant, befutott a lyukakba, amiket Aedion a sziklákba vájatott, és elérte a belsejükbe töltött robbanóanyagot, amit megint csak Rolfe tűzlándzsáinak értékes készleteiből kellett elvenni.

A sziklák felrobbantak, láng és kő záporozott mindenfelé.

A városfalakon lévő katonák éljeneztek a füstölgő romhalmazban megjelenő mészárlás láttán. Nem maradt semmi, csak a szétolvadt, összenyomott, összezúzott valg gyalogosok. Mindenhol, ahol a hat katapult lövedéke célt ért, most felperzselt kör díszelgett a talajon.

– Áthelyezni őket! – üvöltötte Aedion.

A Romlás már neki is feszült a kerekeknek, amik a faemelvényen álló hajítógépeket mozgatták. Néhány másodperc múlva már másfelé mutattak, és a tündérnemesek emelték is a helyére a következő néhány beolajozott sziklát, amit Darrow gyűjtött össze a hosszú hetek során.

Aedion nem hagyott időt Morathnak arra, hogy összeszedje magát.

– Tűz!

Sziklák szálltak, nyomukban tüzes nyilak röppentek.

Ezúttal a városfal is beleremegett a csatatér robbanásaiba.

A katonák ismét éljenzésben törtek ki, Aedion pedig intett a Romlásnak és a tündérnemeseknek, hogy szüntessék be a támadást. Hadd higgye Morath azt, hogy elfogyott a muníciójuk, hogy csupán néhány szerencsés lövés jutott nekik.

Aedion épp akkor fordult vissza az ostromlétrához, amikor az első valg gyalogos katona feljutott a falra.

A várakozó Romlás-katonák azelőtt végeztek vele, hogy egyáltalán letehette volna a lábát a gyilokjáróra.

Aedion lekapta a hátáról az odaerősített pajzsot, és felemelte a kardját az ellenséges katonák hullámára várva.

Csakhogy nem valg gyalogos katona jelent meg következőként, nem az mászott fel könnyedén a létrán.

A fiatal férfi arca rideg volt, akár a halál, fekete szemében szörnyű éhség tombolt.

Nyakát fekete gallér ölelte.

Egy valg herceg mászott fel hozzájuk.

86. FEJEZET

– Figyeljetek a létrára! – mordult rá Aedion azokra a katonákra, akik elhátráltak a jóképű démonherceg elől. A férfi úgy lépett ki a városfalra, mintha csupán belépett volna egy szobába.

Nem viselt páncélt. Semmit, csupán egy karcsú testére szabott fekete tunikát.

A valg herceg elmosolyodott.

– Aedion herceg – dorombolta a benne élő lény, miközben előhúzta kardját az oldalán lógó fekete hüvelyből. – Már vártunk rád.

Aedion támadott.

Nem volt mágiája, semmije, amivel felvehette a harcot a herceg ereiben folyó sötét mágiával, csakis a gyorsasága. És az ereje.

Aedion cseles mozdulatot tett a kardjával, azzal a közönséges, névtelen karddal, és a herceg is megsuhintotta saját pengéjét – épp, amikor Aedion az oldalának rontott a pajzsával.

Hátralökte a herceget. Nem a létra, hanem a mikéni felé, akinél a tűzlándzsa volt...

Csakhogy a mikéni holtan hevert.

A herceg kuncogott, és sötét erővel támadt Aedionra.

Aedion lebukott, maga elé kapta a pajzsát. Mintha bármit is használna egy ilyen erő ellen.

Sötétség ütközött fémnek, Aedion karja beleremegett az ütés erejébe.

Azonban nem jött a fájdalom, nem szivárgott el kínok között az életereje.

Aedion azonnal mozdult, és már vágott is felfelé, amit a valg herceg oldalra ugorva kivédett. A démon szeme elkerekedett, ahogy alaposabban megnézte a pajzsot. Majd Aediont.

– Nyomorult tündér! – sziszegte a valg herceg.

Aedion nem értette, mit jelent ez, nem is érdekelte, miközben felfogott egy újabb támadást a pajzsával. A gyilokjáró már csúszott a fekete és vörös vértől. Ha a közeli mikéni meghalt, hát van egy másik Ren létrájának a közelében…

A valg herceg újra és újra lesújtott rá.

Aedion minden egyes támadást kivédett a pajzsával, a herceg ereje úgy pattant le róla, mint vízcseppek a szikláról. És minden alkalommal meglendítette a kardját.

Acél csattant acélnak, sötétség az ősi fémnek. Aedion haloványan érzékelte, hogy valgok és emberek egyaránt megtorpannak, ahogy ő és a démonherceg a városfalon csatázik.

Ügyelt, hova lép, ahogy Rhoe tanította. Ahogy Quinn, Cal Lochan tanította. Ahogy az összes mentora és az általa mindenkinél jobban csodált harcosok tanították. Erre a pillanatra készítették fel, amikor majd magának Orynthnak a falait kell védenie.

Értük lendítette meg a kardját minden egyes alkalommal, miközben az ellenfele egyik ütést mérte rá a másik után.

A valg herceg minden egyes támadásnál felszisszent, mintha dühítené, hogy az ereje képtelen áttörni a pajzsot.

Rhoe pajzsát.

Nem volt benne semmi mágikus. Brannon sosem viselte. De az ő leszármazottja készítette, valaki a királyok és királynők egyenes sorából, akik őt követték, akik a saját életüknél is jobban szerették a királyságukat. Akik csatába, háborúba vitték ezt a pajzsot, hogy megvédjék Terrasent.

És ahogy Aedion és a valg herceg a falon csatározott, ahogy az ősi pajzs újra és újra kitartott, Aedionban felmerült, talán másfajta erő nyugszik ebben a fémben. Egy olyan, amit valg sosem érthet meg, soha nem is fog megérteni. Nem valódi mágia, mint amilyen Brannoné és Aeliné. Hanem valami éppolyan erős, ha nem erősebb.

Amit a valg sosem törhet meg, mindegy, mivel próbálkozik.

Aedion kardja dalolt, és a valg herceg felüvöltött, amint Aedion elérte a karját, és mély vágást ejtett rajta.

Fekete vér spriccelt. Aedion kapva kapott a lehetőségen, meglökte ellenfelét a pajzzsal, majd szúrt a kardjával.

Csakhogy a herceg már várta.

Csapdát állított, a saját testét használta csaléteknek.

És ahogy Aedion nekicsapódott a valg hercegnek, a démon tőrt kapott elő a kardövéről, és lecsapott. Épp ott, ahol Aediont egy résnyi vonalban, a hónaljától nem messze nem fedte a páncélja, és teljesen védtelenül maradt most, hogy kinyújtotta a karját.

A démon beledöfte a pengét, szétmarcangolta a húst, az izmot, a csontot.

Iszonyatos fájdalom vakította el Aediont, azzal fenyegetett, hogy kiszalad az erő a kezéből, és elejti a kardját. Csakis a kiképzésének, a sok-sok évnyi gyakorlásnak köszönhetően maradt talpon, ahogy hátraugrott, és elrántotta magát a tőrtől.

A valg herceg kuncogott, Aedion pedig halványan érzékelte csupán, hogy a falon továbbra is zajlik a küzdelem, hogy felkiáltanak, elhullanak a katonák, hogy tűz lobban, miközben a herceg mosolyogva lepillantott a véres tőrre.

Érzéki szájához emelte, és megnyalta a pengét. Lenyalta róla Aedion vérét.

– Mesés! – lehelte a démon, és beleremegett az élvezetbe.

Aedion még egy lépésnyit hátrált, karja egyre csak égett, égett és égett, vér gyűlt a páncéljába.

A herceg utánaindult.

Sötét erő támadt Aedionra, aki ismét kivédte azt a pajzsával. Hagyta, hadd küldje a földre. A Romlás egy vasba öltözött katonáján landolt.

Aedion éppolyan élesen kapkodta a levegőt, mint amilyen a kés pengéje volt, amivel megszúrták.

A herceg megtorpant előtte.

– Igazi élvezet lesz belőled lakomázni.

Aedion maga fölé emelte a pajzsát, várta a csapást.

A herceg ismét a szájához emelte a tőrt, és írisze felfelé siklott.

A következő pillanatban azonban elkerekedett a szeme, ahogy nyíl hasított keresztül a nyakán. Épp a gallér felett.

A herceg fuldokolni kezdett, és odapördült a nyíl felé, ami nem Aediontól, hanem hátulról érkezett. Egyenesen Ren Allsbrook és a kezében tartott tűzlándzsa irányából.

Ren rácsapott a kioldóra, és tűz lobbant.

Aedion lebukott, összehúzta magát, hogy a pajzzsal védje testét a láng elől, ami azzal fenyegetett, hogy az ő csontjait is megolvasztja.

A világ hőséggé és fénnyé vált. Majd mindez megszűnt létezni. Csak a csata és a haldokló emberek zaja maradt.

Aedion nagy nehezen leeresztette a pajzsát.

Ahol az imént még a valg herceg állt, ott most csupán hamu és egy fekete rémkő gallér maradt.

Aedion lihegett, ujjai vérző oldalára vándoroltak.

– Kézben tartottam a dolgot.

Ren csak a fejét csóválta, majd megpördült, és tüzet nyitott a legközelebbi valg katonákra.

Allsbrook ura visszafordult hozzá, és szólásra nyitotta a száját. Csakhogy Aedion feje addigra már elködösödött, testét olyan hideg rázta, mint korábban még soha. Aztán már nem tudott semmiről.

A csata sokkal rosszabbnak bizonyult, mint amire Evangeline számított.

Már magukba a hangokba beleremegtek a csontjai, és csak azért nem gömbölyödött össze, mert üzeneteket kellett vinnie Lord Darrow-nak, aki a palota egyik magasabban lévő erkélyén állt.

Lihegett, kiszáradt a szája, mire felszaladt az erkélyre. Darrow a kőkorlátnál volt két másik terraseni lord társaságában.

– Kylliantől – nyögte ki Evangeline pukedlizve, ahogy minden alkalommal, amikor üzenetet hozott.

Csata közben felesleges udvariaskodni, tudta ezt jól. Aelin biztosan ezt mondta volna. De attól még minden alkalommal pukedlizett, még akkor is, amikor már remegett a lába. Képtelen volt másképp tenni.

A palota lépcsőjén találkozott Kyllian hírvivőjével, aki ott várta most Darrow válaszát. Evangeline ennél közelebb nem került a harchoz. Nem mintha idefent olyan jó lett volna.

A torony falához simult, és hagyta, hogy Darrow végigolvassa a levelet. A crochanek és a wyvernek annyival közelebb voltak itt fent. A toronyban egy magasságba került velük, a világ elmosódott alattuk. Evangeline a jeges kőre fektette a tenyerét, mintha abból erőt meríthetne.

Még a csatazajban is hallotta, ahogy Darrow így szól a többi lordhoz:

– Aedion megsebesült.

Evangeline gyomra elszorult, borzalmas, csuszamlós émelygés lett úrrá rajta.

– Jól van?

A két lord ügyet sem vetett rá, Darrow azonban odapillantott felé.

– Elvesztette az eszméletét, úgyhogy bevitték az egyik épületbe a fal közelében. A gyógyítók már dolgoznak. Amint olyan állapotba kerül, idehozzák.

Evangeline az erkély korlátjához botorkált, mintha onnan láthatná azt a bizonyos épületet a városfalaknál uralkodó káoszban.

Sosem volt sem bátyja, sem apja. Még nem döntötte el, minek szeretné pontosan Aediont. És ha annyira súlyosan megsérült, hogy Darrow-nak is írni kellett…

Kezét a hasára szorította, próbálta visszaszorítani a torkába toluló epét.

Mormolás hallatszott, majd valaki a vállára tette a kezét.

– Lord Gunnar majd elviszi a válaszomat – mondta Darrow. – Te pedig itt maradsz velem. Lehet, hogy szükségem lesz rád.

A szavak keményen csengtek, viszont a vállán pihenő kézből gyengédség áradt.

Evangeline csak biccentett, borzalmasan érezte magát, rosszul volt, és úgy kapaszkodott az erkély korlátjába, mintha azzal valahogy megmenthetné Aedion életét.

– Forró italt, Sloane! – adta ki az utasítást Darrow ellentmondást nem tűrő hangon.

A másik lord azonnal mozdult. Evangeline nem tudta, mennyi idő telt el ezután. Hogy mennyi időbe telt, mire a lord visszatért, és Darrow forró bögrét nyomott a kezébe.

– Idd meg!

Evangeline engedelmeskedett, valamiféle levest kapott. Talán marhából. Nem érdekelte.

A barátai odalent voltak. A családja, az, amit ő maga választott.

A messzeségben, a folyónál elmosódott mozgásból látta csupán, hogy Lysandra még életben van.

Aedion sorsáról nem érkezett további hír.

Úgyhogy Evangeline a toronyban maradt a néma Darrow-val az oldalán, és imádkozott.

87. FEJEZET

A lehető leggyorsabban haladtak, a kagán hadserege mégis túl lassúnak bizonyult. Túl lassúnak és túl nagynak ahhoz, hogy időben elérje Terrasent.

Az elmúlt egy hétben, ahogy észak felé haladtak, Aelin könyörgött Tölgyváldnak, az Aprónépnek és Brannonnak, hogy bocsássanak meg neki, amiért utat nyitott az erdőn keresztül, és még mindig csak Távolvég közelében jártak, a határ sok-sok kilométerrel odébb húzódott. Onnan, ha szerencséjük van, még tíz napba telik, mire elérik Orynthot. Ha viszont Morath hátrahagyott egy csapatot, hogy őrizze Perranthot, akkor minden katasztrófába torkollik.

Éppen ezért Aelin úgy döntött, nyugatról kerülik meg a várost, a Perranth-hegységen keresztül mennek majd ahelyett, hogy a síkságot választanák, amin jóval egyszerűbben átkelhetnének. Ha Tölgyváld oltalmában haladnak, talán észrevétlenül Morath mögé lopózhatnak Orynthban.

Már ha marad még bármi Orynthból, mire odaérnek. Még mindig túl messze voltak ahhoz, hogy a rukok felfedezőútra induljanak, és hírvivővel sem akadtak össze az út során. Még az Agyar-hegység vademberei sem ismertek ennél gyorsabb utat, akik velük maradtak, és megesküdtek, hogy Orynthba vonulnak, hogy megbosszulják a testvéreik halálát.

Aelin nem gondolt minderre. Ahogy Maeve-re és Erawanra sem, bárhol járjanak is. Bármit terveitek is ki.

Távolvég lesz a civilizáció első állomása, ott jutnak először hírekhez azóta, hogy elhagyták a Ferian-rést.

Aelin igyekezett nem elidőzni ezen a gondolaton sem. Ahogy azon sem, hogy másnap vagy egy napra rá át kell menniük Távolvégen. Hogy látni fogja a szürke hegyeket, ahol a sóbánya van.

A hasán feküdt a priccsén – felesleges lett volna uralkodói ágyat állíttatni valakivel kettejüknek Rowannel, amikor pár óra múlva úgyis ismét útra kelnek –, és összerezzent a hátát égető fájdalomra.

Csupán Rowan eszközeinek zaja és a tűztálak ropogása törte meg a csendet a sátorban.

– Ma este elkészül? – kérdezte Aelin, amikor Rowan a sós tintával teli üvegcsébe mártotta a tűt.

– Ha nem beszélsz olyan sokat… – felelte Rowan szárazon.

Aelin felhördült, és felkönyökölt, hogy hátrapillantson rá a válla felett. Nem látta ugyan, mit tetovál rá Rowan, de ismerte a mintát. Ugyanaz, mint ami tavasszal került rá, Aelin szeretteinek és halálának a története, épp ott, ahol egykor a hegek éktelenkedtek. Pontosan ott – mintha Rowan emlékezetébe véste volna a helyüket.

De most egy másik tetoválás is díszelgett ott. Egy olyan, ami a vállán terült szét, mintha széttárta volna szárnyait. Legalábbis ilyesmit rajzolt le neki Rowan.

Kettejük történetét. Rowanét és Aelinét.

Egy olyan történetet, ami dühvel és bánattal kezdődött, majd valami teljesen más lett belőle.

Aelin örült, hogy Rowan itt meg is torpant. A boldogságuknál.

Aelin a kezére fektette az állát.

– Hamarosan elérjük Távolvéget.

Rowan tovább dolgozott, de Aelin tudta, hogy minden egyes szavára figyel, elgondolkozik, mit feleljen.

– És mit akarsz tenni?

Aelin összerezzent, ahogy Rowan megnyomott egy különösen érzékeny pontot a gerince mentén.

– Porig égetném. Szétzúznám a hegyeket.

– Helyes. Segítek.

Apró mosoly görbítette Aelin ajkát.

– A híres harcos herceg nem azt mondaná, hogy ne pazaroljam ilyen felelőtlenül az erőmet?

– A híres harcos herceg azt mondaná, hogy ne térj le az útról, de ha Távolvég elpusztítása segíthet, akkor melletted lesz.

Aelin a következő néhány percben némaságba burkolózott, Rowan pedig tovább dolgozott.

– Nem emlékszem, hogy legutóbb ilyen hosszú időbe telt volna a tetoválás.

– Azóta kibővítettem. Most teljesen másmilyet kapsz.

Aelin hümmögött, de egy időre megint elhallgatott.

Rowan egyre csak dolgozott, le-letörölte a vért, amikor kellett.

– Nem hiszem, hogy képes lennék rá – lehelte Aelin. – Nem hiszem, hogy képes lennék egyáltalán ránézni Távolvégre, elpusztítani meg aztán főleg nem.

– Szeretnéd, ha megtenném én? – Egy harcos nyugodt kérdése. Megtenné érte, Aelin tudta jól. Ha megtenné, Távolvégbe repülne, és porrá zúzná.

– Nem – vallotta be Aelin. – A felügyelők és a rabszolgák már úgy sincsenek ott. Nincs mit elpusztítani, és nincs kit megmenteni. Elhaladunk mellette, aztán többé nem gondolok rá. Gyáva vagyok, ha így szeretném?

– Szerintem inkább emberi. – Rowan elhallgatott. – Vagy bármi, ami hasonló lehet egy tündér számára.

Aelin homlokráncolva az álla alatt összefűzött ujjaira nézett.

– Mostanában inkább vagyok tündér, mint bármi más. Néha el is felejtem, hogy mikor voltam utoljára ember.

– És ez jó vagy rossz? – Rowan keze egy pillanatra sem torpant meg.

– Nem tudom. Hiszen mégiscsak ember vagyok a lelkem mélyén, ha eltekintünk a tündérkirálynős ostobaságtól. A szüleim emberek voltak, az ő szüleik is emberek voltak nagyrészt, és bár Mab vérvonala bennem él tovább... Akkor is csak ember vagyok, aki tündérré tud változni. Egy ember, aki tündértestbe bújt.

Nem említette a halhatatlanságot. Hiszen annyi minden állt még előttük.

– Ugyanakkor – vitatkozott Rowan –, én azt mondanám, hogy ember voltál tündérösztönökkel. Talán több is volt belőle, mint emberi. – Aelin érezte, hogy Rowan elvigyorodik. – Korlátozó, domináns, agresszív...

– Senki sem érhet fel hozzád, ha bókolásról van szó!

Rowan nevetése forró levegőt küldött végig Aelin gerincén.

– Miért ne lehetnél egyszerre ember és tündér? Miért kellene döntened?

– Mert mindenki azt várja, hogy vagy egyik legyek, vagy másik.

– Mindig is nagy ívben tettél arra, hogy ki mit vár el.

Aelin haloványan elmosolyodott.

– Ez igaz.

A fogát csikorgatta, ahogy a tű átszúrta a bőrt a gerincénél.

– Örülök, hogy itt vagy... Hogy úgy fogom viszontlátni Távolvéget, hogy mellettem állsz.

Hogy így kell majd szembenéznie a múltjával, a szenvedéssel, a kínzással, ha az elmúlt néhány hónap történéseibe nem is tudott még komolyabban belegondolni.

Rowan megtorpant, a zsibbasztó fájdalom alábbhagyott. Aztán ajkával végigsimított a gerince tetején, épp az új tetoválás kezdeténél. Ugyanolyan tetoválás, mint amilyet Gavriel és Fenrys is magára varrt az elmúlt pár napban, amikor megálltak pihenni éjszakára.

– Én is örülök, hogy itt lehetek, tűzszívű lány.

Bármeddig engedik is még meg ezt az istenek.

Elide lerogyott a priccsére, és halkan felnyögött, ahogy előrehajolt, hogy kifűzze a csizmáját. Nem volt könnyű egész nap Yrene-nek segíteni a kocsiban, és most egyenesen mennyeinek tűnt a gondolat, hogy kenőcsöt masszírozhat a bokájába és a lábfejébe. A munka legalább lefoglalta kavargó gondolatait – hogy mit tett Vernonnal, hogy mi történt Perranthtal, hogy mi vár rájuk Orynthban, hogy mit tehetnének a győzelemért.

A mellette lévő priccsről Lorcan figyelte, kezében egy félig meghámozott almával.

– Többet kellene pihenned.

Elide legyintett, majd lerántotta előbb a csizmáját, aztán a zokniját.

– Yrene terhes, szinte óránként elhányja magát. Ha ő nem pihen, akkor én sem fogok.

– Nem vagyok benne biztos, hogy Yrene teljesen ember. – Bár Lorcan hangja mogorván csengett, szemében derű csillant.

Elide előhalászta a balzsammal teli dobozkát a zsebéből.

Yrene azt mondta, eukaliptusz, egy olyan növény, amiről Elide még sosem hallott, de nagyon tetszett neki az erőteljes, mégis megnyugtató illat. A karakteres növény mellett levendula, rozmaring és valami egyéb is került az opálos, világos kenőcsbe.

Ruha zizegett, és Lorcan letérdelt elé, hogy a kezébe vegye Elide lábát, ami szinte eltűnt a tenyerében, ami azt illeti.

– Majd én... – ajánlotta.

Elide annyira megdöbbent, hogy hagyta, hadd vegye el tőle Lorcan a dobozkát, és néma csendben figyelte, ahogy Lorcan a balzsamba dugja az ujját, majd belemasszírozza a kenőcsöt a bokájába.

Hüvelykujjával megtalálta azt a pontot, ahol csont ért csontot. Elide felnyögött. Lorcan óvatosan, már-már tiszteletteljesen enyhítette a fájdalmat.

Ugyanazzal a kézzel, ami egyik királyság után a másikban osztott halált. Ott voltak a halovány hegek bizonyítékként. És most mégis úgy tartotta Elide lábát, mintha apró madárka lenne, mintha valami szent ereklyére bukkant volna.

Nem aludtak együtt – a priccsek túl keskenyek voltak, és Elide legtöbbször kidőlt vacsora után. De egy sátorban éjszakáztak. Lorcan óvatos volt, talán túlságosan is óvatos, gondolta néha Elide, amikor magára hagyta, hogy átöltözzön, tisztálkodjon.

Aelinnek köszönhetően most is ott gőzölgött a víz a sátor sarkában. Rengeteg fürdőt melegített fel a táborban, amivel mind a kagán gyerekeinek, mind a gyalogos katonáknak elnyerte az örök háláját.

Lorcan hosszú simításokat és apró körkörös mozdulatokat váltogatva űzte el a fájdalmat Elide lábából. Úgy tűnt, boldogan folytatná egész éjszaka, ha Elide úgy kívánná.

Azonban Elide most az egyszer nem volt félálomban. És minden egyes alkalommal, amikor Lorcan végigsimított a lábán, egyre feljebb ült, valami felforrósodott a bensejében.

Lorcan végighúzta hüvelykujját Elide rüsztjén, mire ő halkan felnyögött. Nem a fájdalom miatt, hanem…

Pír öntötte el az arcát, ami egyre csak forrósodott, ahogy Lorcan felpillantott rá, és huncutság csillant sötét szemében.

Elide kissé eltátotta a száját. Majd megtaszította a hímet a vállánál. Kőkemény izmok köszöntötték.

– Szándékosan csináltad!

Lorcan nem felelt, helyette a szemébe nézve megismételte a mozdulatot.

Annyira, elképesztően jó érzés volt…

Elide elkapta a lábfejét. Összezárta a lábát. Jó szorosan.

Lorcan félmosolyától begörbültek a lábujjai.

Ám ekkor a hím így szólt:

– Most már tényleg Perranth úrnője vagy.

Elide is tudta. Folyamatosan ezen járt az esze az utazással töltött nehéz napokon.

– Tényleg erről akarsz beszélni?

Lorcan ismét munkához látott Elide lábfején, csodálatos, bűnös mozdulatokkal masszírozta.

– Nem beszéltünk még róla. Vernonról.

– Mit kellene? – kérdezte Elide. Megpróbált közönyt tettetni, de csúfos kudarcot vallott. Lorcan csak nézett rá sűrű szempillái alól. Pontosan tudta, hogy terelni próbál. Elide felsóhajtott, és felnézett a sátor csúcsos tetejére. – Vajon lesüllyedtem oda, ahová Vernon? Azáltal, ahogyan végül megbüntettem?

Nem bánta meg sem az első napon, sem a másodikon. De a hosszú kilométerek során, ahogy egyre nyilvánvalóbbá vált, Vernon meghalt, mégiscsak ezen merengett.

– Szerintem erre a kérdésre csak te tudhatod a választ – felelte Lorcan. Mégis megdermedtek az ujjai Elide lábán. – Megérdemelte, már ha számít ez valamit.

Sötét ereje végigdübörgött a sátron.

– Persze hogy te így gondolod.

Lorcan vállat vont, meg sem próbált tiltakozni.

– Perranth újjáépül majd – tette hozzá. – Azután, hogy Morath megszállta. És amit Vernon művelt vele korábban.

Ez volt a másik dolog, ami minden egyes észak felé tett lépéssel annyira gyötörte Elide-ot. Hogy a városa, az apja és az anyja városa elpusztult. Hogy Finnula, a dajkája is a halottak között lehet. Hogy a népe talán szenved.

– Már ha megnyerjük ezt a háborút – mondta Elide.

Lorcan tovább folytatta a nyugtató masszázst.

– Perranth újjá fog épülni – felelte. – Gondoskodunk róla.

– Csináltál már ilyesmit? Újjáépítettél már bármilyen várost?

– Nem – ismerte el Lorcan, miközben hüvelykujjaival elűzte a fájdalmat Elide csontjaiból. – Csak leromboltam őket. – Elide szemébe nézett, fürkészően, nyíltan. – De szeretném megpróbálni. Veled.

Elide látta benne, hogy ezzel valami mást is ajánl – hogy ne csak a várost építsék fel, hanem egy egész életet. Közösen.

Hőség öntötte el Elide arcát, miközben bólintott.

– Én is – suttogta. – Ameddig csak lehet.

Mert ha túlélik is ezt a háborút, még mindig ott feszül közöttük Lorcan halhatatlansága.

Valami összetört ennek hallatán Lorcan tekintetében, és Elide azt hitte, mondani fog még valamit, de csak lehajtotta a fejét. Aztán elkezdte kifűzni a másik csizmáját is.

– Mit csinálsz? – zihálta Elide.

Lorcan ügyes ujjaival – ó, az istenekre, azok az ujjak... – gyorsan kifűzte a csizmát.

– Áztasd ki a lábad! Áztasd ki magad! Ahogy korábban is mondtam, túl keményen dolgozol.

– Azt mondtad, többet kellene pihennem.

– Mert túl keményen dolgozol. – Állával a fürdő felé intett, miközben lehúzta Elide-ról a csizmát, majd segített neki felállni.

– Megyek, kerítek neked valamit enni.

– De hát már ettem…

– Egyél többet!

Magára akarta hagyni, anélkül, hogy kínos helyzetbe hozná Elide-ot, amiért meg kell kérnie rá. Ezt próbálta épp véghez vinni.

Elide mezítláb a gránitkemény vonásokra pillantott. Lerázta magáról a köpenyét, majd a kabátját. Lorcan nagyot nyelt.

Tudta, hogy a hím hallja, ahogy hevesebben ver a szíve. Valószínűleg minden egyes érzelmével tisztában volt az illata alapján. De azért így szólt:

– Segítségre lesz szükségem. Hogy beüljek a kádba.

– Nem mondod… – Lorcan már-már torokhangon szólalt meg.

Elide az ajkába harapott, melle elnehezült, bizseregni kezdett.

– Még a végén megcsúszom.

Lorcan szeme végigsiklott Elide testén, de ő maga nem mozdult.

– Nagyon veszélyes dolog ez, fürdőt venni.

Elide nagy nehezen odasétált a bronzkádhoz. Lorcan néhány lépéssel lemaradva követte, előreengedte. Hagyta, hadd irányítson ő.

Elide megtorpant a kád mellett, gőz szállt körülötte. Kihúzta az ing alját a nadrágjából.

Lorcan minden egyes mozdulatát árgus szemmel figyelte. Elide nem volt benne teljesen biztos, hogy lélegzik-e még egyáltalán.

Ám ekkor… Megdermedt a keze. Bizonytalanná vált. Nem Lorcan miatt, hanem maga az esemény, az út miatt.

– Mutasd meg, mit tegyek! – lehelte.

– Mindent jól csinálsz – nyögte ki Lorcan nagy nehezen.

Elide kétségbeesett pillantást küldött felé, mire Lorcan közelebb lépett. Ujjai Elide kihúzott ingének a széléhez értek.

– Szabad? – kérdezte halkan.

– Igen – válaszolta Elide suttogva.

Lorcan még mindig a szemét fürkészte, mintha kiolvasná belőle, mennyire őszinte a szó. Hogy mennyire igaz.

Lassan lehúzta róla az anyagot. Hűvös levegő csókolta Elide bőrét, libabőrössé változtatta. A mellét még mindig takarta az a ruganyos anyagból készült alsónemű, de Lorcan továbbra is a szemébe nézett.

– Mondd el, mit szeretnél most! – szólalt meg rekedtesen.

Elide remegő kézzel végighúzta az ujját az alsóneműn.

Lorcan keze is remegett, ahogy levette róla. Ahogy felfedte

Elide testét a levegő és saját maga előtt.

Mintha teljesen elsötétedett volna a szeme, ahogy végignézett a mellén, ahogy felfogta, milyen egyenetlenül lélegzik..

– Gyönyörű – mormolta.

Elide ajka felfelé görbült a szó hallatán.

Elég bátorságot öntött belé ahhoz, hogy Lorcan kabátja után nyúljon, elkezdje kicsatolni, kigombolni. Végül már Lorcan mellkasa is csupasszá vált, és Elide végigfuttatta ujjait a szoborszerűen tökéletes domborulatok fekete szőrszálain.

– Gyönyörű – mondta most Elide.

Lorcan megremegett – hogy az önuralomtól vagy az érzelmektől, Elide nem tudta. Az a csodás dorombolásféle átjárta őt is, ahogy ajkát a hím mellkasához érintette.

Lorcan keze a hajához vándorolt, simogató mozdulatokkal kibontotta a fonatát.

– Csak addig megyünk el, ameddig szeretnéd – szólalt meg.

Elide megkockáztatott egy pillantást lefelé, oda, ahol Lorcan nadrágja megfeszült.

Kiszáradt a szája.

– Nem... Nem tudom, mit tegyek.

– Bármit teszel is, elég lesz – felelte Lorcan.

Elide felemelte a fejét, szemügyre vette Lorcan arcát.

– De mire?

Újabb félmosoly jelent meg a hím arcán.

– Arra, hogy a kedvemre tegyél.

Elide felhorkant az arrogancia hallatán, ám Lorcan ekkor a nyakához érintette az ajkát. Megfogta Elide oldalát, hüvelykujjaival végigsimított a bordáin. Feljebb nem merészkedett.

Elide belesimult az érintésébe, és halk nyögés szakadt fel belőle, ahogy Lorcan ajka végigsimított épp a füle alatti ponton. Aztán találkozott a szájuk. Lorcan csókja gyengéd volt, alapos.

Elide a nyaka köré fonta a karját, Lorcan pedig felemelte őt, és nem a vízbe tette, hanem visszavitte a mögöttük álló priccshez. Ajka egyetlen pillanatra sem hagyta el Elide-ét.

Hazatalált. Itt, Lorcannel otthonra lelt. Olyan otthonra, amivel korábban sosem büszkélkedhetett. Bármeddig oszthatják is meg egymással.

És amikor Lorcan a priccsre fektette, légzése éppolyan egyenetlennek bizonyult, mint Elide-é. Megdermedt, hagyta, hadd döntsön Elide, hogy mi következzen most, ő pedig ismét megcsókolta, és ezt suttogta:

– Mutass meg mindent!

Lorcan engedelmeskedett.

Egy kapu és egy koporsó állt előtte.

Egyiket sem választotta.

Olyan helyen állt, ami valójában nem is hely volt, körülötte köd gomolygott, ő pedig egyre csak bámulta ezt a két dolgot. A választási lehetőségeit.

Valaki belülről püfölte a koporsót, fojtott női sikolyok és egyre hangosabb könyörgés szűrődött ki belőle.

A kapu pedig fekete boltívvel vezetett az örökkévalóságba – vér csorgott lefelé az oldalán, beleivódott a sötét kőbe. Csak a vér maradt, miután a kapu bekebelezte az ifjú királyt.

– Te sem vagy jobb nálam – jegyezte meg Cairn.

Aelin visszafordult hozzá, de nem az őt kínzó harcos állt a ködben.

Tizenketten ólálkodtak ott, alakot nem öltöttek, mégis ott voltak, ősi és hideg lények. Egyként szólaltak meg:

– Hazug! Áruló! Gyáva!

A kő beitta a kapun csorgó vért, mintha maga a kapu falta volna fel azt, ami a királyból maradt. Abból a királyból, aki feláldozta magát helyette. Ő pedig hagyta, hadd tegye.

A koporsóból áradó dübörgés nem szűnt.

– Sosem nyílik, ki a láda – mondták.

Aelin pislogott egyet, és hirtelen a ládában találta magát – a kő hideg volt, a levegő fojtogató. Pislogott egyet, és már ő püfölte a fedelét, ő sikított és sikított vég nélkül. Pislogott egyet, és láncok húzták, maszk simult az arcára…

Aelin gyér fényt árasztó tűztálakra ébredt, a párja fenyő- és hóillata vette körbe. Odakint, a sátron túl szél süvített, a vászonfalak lobogtak, meg-megduzzadtak.

Elfáradt. Olyan nagyon-nagyon fáradtnak érezte magát.

Hosszú órákon át bámulta a sötétséget, többé nem jött álom a szemére.

Aelin még Tölgyváld takarásában, a kontinensen kiapadt érként keresztülkígyózó, lángokkal kiszélesített ősi úton is érezte Távolvég jelenlétét. Érezte, ahogy a Ruhnn-hegység föléjük magasodik, hatalmas falat képezve a horizont mentén.

A sereg elején haladt, és leginkább hallgatásba burkolózott, miközben eltelt a délelőtt, majd a délután is. Rowan mellette maradt, mindig a bal oldalán, mintha pajzsot képezhetne közte és Távolvég között, miközben ő lángnyelveket küldött előre, amivel megolvasztotta az előttük álló ősi fákat. Rowan szele elfojtott mindenféle füstöt, ami a közeled-tükre figyelmeztethette volna az ellenséget.

Előző este befejezte a tetoválásokat. Egy aprócska kézi tükör segítségével meg is mutatta Aelinnek a művét. A tetoválást, amit nekik készített.

Aelinnek elég volt egyetlen pillantást vetnie a hátán végigfutó kitárt szárnyakra – a sólyomszárnyakra –, és megcsókolta Rowant. Addig csókolta, amíg nyoma veszett a ruháinak, és lovagló ülésben Rowanen találta magát. Egyikük sem bajlódott szavakkal, képtelenek is lettek volna megtalálni a megfelelőeket.

Reggelre meggyógyult a háta, bár maradt néhány érzékeny pont a gerince mentén, és miközben minden egyes órával egyre közelebb lovagoltak Távolvéghez, a tinta láthatatlan súlya valahogy megerősítette.

Kiszabadult. Túlélte.

Mind Távolvéget, mind pedig Maeve-et.

És most pokoli sebességgel igyekezett északra, hogy megmentse a népét Morathtól, még mielőtt elsöprik őket a föld színéről. Mielőtt Erawan és Maeve odaér, hogy így tegyen.

De ettől még lehúzta őt egy súly, ami nyugat felé vonzotta. Hogy nézzen a felé a hely felé, ahonnan olyan sokáig tartott kiszabadulnia, még azután is, hogy testileg kijutott.

Ebéd után Elide felzárkózott mellé jobb oldalt, néma csendben lovagoltak a fák alatt. A lány háta egyenesebbnek tűnt, mint korábban bármikor. Arca rózsás volt.

Aelinnek volt egy sejtése, miért pirul úgy Elide, és tudta jól, hogy ha hátranézne Lorcanre, akkor azt a kielégült, csakis a férfiakra jellemző mosolyt látná az arcán.

De Elide egyáltalán nem úgy szólalt meg, mint egy szerelemittas leányzó.

– Miután Vernon elvitt Perranthból, azt hittem, sosem látom többé Terrasent.

Aelin pislogott. És még a pirosság is elhalványult Elide arcán, ahogy megfeszült a szája.

Egyedül Elide látta közülük Morathot. Egyedül ő élt ott. Ő élte túl.

– Volt, amikor én sem hittem, hogy újra látom majd – felelte Aelin.

Elide arcán látszott, hogy alaposan elgondolkozik valamin.

– Amikor orgyilkos voltál, vagy amikor rabszolga?

– Mindkettő. – És bár Elide talán pont azért jött oda mellé, hogy szóra bírja, mégis magyarázatba fogott: – Másfajta kín volt, amikor Távolvégbe kerültem, tudni, hogy csupán kilométerek választanak el az otthonomtól. És hogy nem láthatom többé azelőtt, hogy eljön értem a halál.

Elide sötét szemében megértés csillogott.

– Azt hittem, meghalok ott, abban a toronyban, és senki sem emlékszik majd rá, hogy egyáltalán léteztem.

Mindketten foglyok voltak, rabszolgák – így vagy úgy. Mindketten láncot hordtak. És a nyomát.

Vagy legalábbis Elide. Az, hogy Aelinéi eltűntek, még mindig rettentően gyötörte, sosem gondolta volna, hogy így fáj majd a hiányuk.

– De végül kijutottunk – jegyezte meg Aelin.

Elide odanyúlt, és megszorította Aelin kezét.

– Igen, kijutottunk.

Még ha most azt is kívánta, hogy legyen már vége. Az egésznek. Minden egyes lélegzetét megnehezítette ez a kívánság.

Továbbra is egymás mellett haladtak, és épp amint Aelin észrevette, hogy kettéválik előttük az út – egy olyan kereszteződés nyílik, ahol egyenesen a sóbánya felé indulhatnának –, figyelmeztető kiáltás harsant a rukhin soraiból, akik az erdő és a hegyek között repültek.

Aelin azonnal előkapta Goldrynt. Rowan is előhúzta a fegyverét mellette, és az egész hadsereg megtorpant, hogy a rengeteget, az eget fürkéssze.

Épp abban a pillanatban hallotta meg a figyelmeztetést, ahogy egy sötét árny suhant el felettük, olyan hatalmas, hogy kitakarta a napot az erdő lombkoronája felett.

Wyvern.

Íjak nyögtek, és rukok száguldottak el mellettük, hogy üldözőbe vegyék a wyvernt. Ha egy vasfogú felderítőcsapat kiszúrta őket…

Aelin előhívta a mágiáját. A wyvern feléjük fordult, csak nagy nehezen látták az ágak alkotta szövevényes mennyezeten túl.

Ekkor fény villant. Visszalökte a rukhint – méghozzá teljesen ártalmatlanul.

Nem is fény. Hanem jég, reszketett, megvillant, majd lánggá vált.

Rowan is felismerte. Elüvöltötte magát, hogy ne lőjenek.

Nem Abraxos szállt le a kereszteződésben. Feketecsőrű Manon sem bukkant fel.

Ismét fény villant. És Dorian Havilliard állt előttük, kabátja és köpenye foltos volt, megviselt.

Aelin vágtázva indult meg felé az úton, Rowan és Elide mellette, a többiek mögötte.

Dorian felemelte a kezét, arca halálosan komornak tűnt, pedig a szeme tágra nyílt Aelin láttán.

Aelin ebben a pillanatban megérezte.

Hogy mi van Doriannél. A rémkulcsok.

Mind a három.

88. FEJEZET

Aedion karja és bordái égtek.

Erősebben, mint ha a tűzlándzsák perzselő tüze érte volna, erősebben, mint Hellas égő birodalmának bármelyik bugyrában.

Akkor tért magához, amikor a gyógyító elkezdte összevarrni. Ráharapott a bőrdarabra, amit a nő odakínált neki, majd ordított a fájdalomtól, miközben a gyógyító összevarrta a sebet.

Mire a nő végzett, Aedion ismét elveszítette az eszméletét. Percekkel később ébredt, legalábbis a katona szerint, akit azért állítottak mellé, hogy figyeljen, nehogy meghaljon, és a fájdalom akkorra kissé alábbhagyott már, ám még mindig elég élesnek bizonyult ahhoz, hogy semmiképpen sem használhatta a kardforgató karját. Legalábbis addig, amíg a tündéröröksége meg nem gyógyítja – gyorsabban, mint a halandókat.

Azt is a tündérszármazásának köszönhette, hogy nem halt bele a vérveszteségbe, hogy egyáltalán mozdítani tudta a karját, miközben megparancsolta, adják vissza rá a páncélt, majd kibotorkált az utcára, és a falhoz indult. Az anyja tündérszármazásának is, igen, de legfőképp az apjáénak.

Vajon hallotta Gavriel a tengeren túl, vagy bárhol, ahol Aelint keresik, hogy Terrasen hamarosan elesik? Vajon érdekelné egyáltalán?

Nem számított. Még ha egy része azt kívánta is, hogy az Oroszlán itt legyen most. Rowan és a többiek is, persze, de Gavriel megnyugtató jelenléte sokat segítene a katonákon. Talán rajta is.

Aedion a fogát csikorgatta, meg-megingott, miközben felfelé kaptatott a vértől csúszós lépcsőfokokon a városfalra, és kerülgette a halandó és valg holttesteket. Egy óra... Egy egész órán át kiütve hevert.

Semmi sem változott.

A valgok továbbra is elárasztották a falat, valamint a déli és nyugati kapukat, azonban a terraseni csapatok visszatartották őket. Odafent a crochanek és vasfogúak serege valamelyest megritkult, de nem nagyon. A Tizenhármak távoli, vad alakulatként téptek szét mindenkit, aki feléjük repült.

És odalent a folyónál… Vörös vér szennyezte a havas partot. Túlságosan is sok vörös vér.

Aedion megbotlott, egy pillanatra másfelé kellett figyelnie, miközben a katonák megadták a kegyelemdöfést a valg gyalogos katonáknak előtte. Amikor ismét tiszta lett az út, Aedion szinte levegőhöz sem jutott, úgy fürkészte a véres partszakaszokat. Mindenütt katonák hevertek holtan, de... Ott! Közelebb a városfalhoz, mint hitte.

Lysandra fehérben harcolt hóban és jégben. Vér csordogált az oldalán. Vörös vér.

De nem húzódott vissza a vízbe. Tartotta a frontot.

Ostobaság volt – és felesleges. Sokkal hasznosabb volt, hogy korábban meglepetésszerűen rajtuk ütött.

De Lysandra tovább harcolt, farkával gerinceket roppantott össze, hatalmas pofája fejeket szaggatott le, épp ott, ahol a folyó a város körül kanyargott. Aedion tudta, hogy valami nincs rendben. És nem csak az oldalán csorgó vér miatt.

Lysandra megtudott valamit, amivel ők még nincsenek tisztában. Azzal próbált meg jelezni nekik a falon, hogy megvetette a lábát.

Aedionnal forgott a világ, a karja és a bordái lüktetve hasogattak, miközben a csatamezőt pásztázta. Egy egész csapatnyi katona rontott Lysandrára. Farkának egyetlen csapásával kettétörte a dárdáikat, és magukat a gyalogosokat is.

Ám ekkor újabb csapat próbált meg elrohanni mellette, ezúttal a folyópart mentén.

Aedion észrevette, mi van náluk, hogy mit próbálnak közelebb cipelni, és elkáromkodta magát. Lysandra szétzúzott egy csónakot a farkával, de a másik csapatnyi katonát már nem érte el – náluk is volt egy csónak.

Ott termettek a jeges folyónál, a csónakjuk körül fröccsent a víz, ahogy a folyóra hajították, Lysandra pedig már ugrott is. Épp akkor, amikor rátámadt egy újabb csapatnyi katona, olyan sok dárdával és lándzsával, hogy kénytelen volt felvenni velük a harcot. Így a csónak és az azt cipelő katonák átjutottak a védelmi vonalán.

Aedion ráeszmélt, merrefelé haladnak a katonák, és üvöltve elkezdett parancsokat osztani. Minden egyes kiáltásba beleszédült.

Azzal, hogy Lysandra kiosont a csatornahálózaton keresztül a folyóba, meglepte az ellenséget. Azonban ezzel egy időben fel is fedte Morath előtt, hogy más módon is be lehet jutni a városba. A lábuk alatt.

És ha átjutnak a kapun, ha bejutnak a falak mögé…

Aedion igyekezett leküzdeni az egyre növekvő ködöt a fejében, és jelezni kezdett. Először az alakváltónak, aki a frontot tartotta odalent, aki mindent elkövetett, hogy hősiesen visszatartsa az ellenséges csapatokat. Majd a Tizenhármaknak, akik olyan veszélyesen magasan szálltak a levegőben, hogy térjenek vissza a falakhoz – és állítsák meg Morath alattomos előrehaladását, még mielőtt túl késő lesz.

Magasan az égben, ahol a szél zúgása összekeveredett a haldoklók és sérültek sikolyaival, Manon észrevette a tábornok jelzését, az ügyesen kidolgozott fényjelzést, amit előző este mutatott meg neki.

Parancs, hogy siessenek vissza a falakhoz – méghozzá azon nyomban. Csak ő és a Tizenhármak.

A crochanek feltartóztatják a vasfogúakat, de hogy elhátráljanak, hogy otthagyják őket…

Aedion herceg ismét jelzett. Most! Most! Most!

Valami baj történt. Nagy baj.

Folyó, jelezte a herceg. Ellenség.

Manon lepillantott a mélybe. És látta, mit próbál Morath észrevétlenül végrehajtani.

– A falakhoz! – kiáltotta a Tizenhármaknak, akik továbbra is pörölyként zúztak szét mindent maguk körül, és a város felé fordította Abraxost, megrántva a gyeplőt, hogy ezzel jelezze, repüljön magasan a csata fölé.

Asterin figyelmeztető kiáltása egyetlen szívdobbanásnyival később érte el őt a kelleténél.

Alulról óriási bika rontott Abraxosnak, prédáját becserkésző ragadozóként.

Manon tudta, ki ül rajta, ahogy a bika összeütközött Abraxosszal, és karmait és fogait mélyen belevájta a kisebb wyvernbe.

Sárgalábú Iskra már mosolygott.

A világ megdőlt és forogni kezdett, de Abraxos, hiába üvöltött fel fájdalmasan, a levegőben maradt, tovább vert a szárnyával.

Még akkor is, amikor Iskra bikája hátrahúzta a fejét – hogy aztán összezárja állkapcsát Abraxos nyaka körül.

89. FEJEZET

Iskra bikája megragadta őt a nyakánál fogva, azonban Abraxos a levegőben maradt.

Amikor Manon meglátta, hogy az erős állkapocs Abraxos nyakába mélyed, amikor rémület és fájdalom csillant a wyvern szemében…

Manon levegőt is alig kapott. Képtelen volt gondolkozni a rátörő rettegéstől, néhány pillanatig annyira vakítónak és émelyítőnek bizonyult, hogy megdermedt. Teljességgel megdermedt.

Abraxos, Abraxos...

Az övé. Abraxos az övé, ő pedig a wyverné, maga a Sötétség választotta ki őket egymásnak.

Nem érezte az idő múlását, fogalma sem volt róla, mennyi idő telt el a harapás és aközött, hogy ő ismét mozgásba lendült. Lehet, hogy csupán egy másodperc volt, de az is lehet, hogy egy teljes perc.

Ám végül előkapott egy nyilat a szinte kiürült tegezből. A szél azzal fenyegetett, hogy kitépi a kezéből, de az íj húrjára illesztette, és miközben a világ forgott, forgott, egyre csak forgott, és a szél süvített körülöttük, célzott.

Iskra bikája megrándult, ahogy beleszúródott a nyílvessző – épp csak egy hajszálnyira a szemétől.

De csak nem engedte el Abraxost.

Egyre csak szorította a torkát, de ha elég hosszan és keményen ráharap, ha elzárja a wyvern légútját...

Manon újabb nyilat húzott elő.

A szélirány megváltozott, épp csak annyira, hogy ezúttal a wyvern állkapcsát találja el, és a nyíl hegye épphogy csak belefúródott a vastag bőrrészbe.

Iskra felnevetett. Nevetett, ahogy Abraxos vergődött, és egyszerűen képtelen volt kiszabadulni…

Manon a Tizenhármakat kereste, bárkit, aki megmentheti őket. Aki megmenthetné Abraxost.

Hiszen ő mindenki másnál többet jelentett számára, ha a háromarcú istennő engedné, azon nyomban helyet cserélt volna vele, tépje inkább ki az ő torkát az az iszonytató állkapocs…

Csakhogy a Tizenhármakat széthúzták, Iskra boszorkányköre szándékosan szétzilálta az alakzatukat. Asterin és Iskra másodparancsnoka épp egymásnak esett vaskörmével, ahogy a wyvernjeik karmai egymásra zárultak, és zuhantak lefelé a csatamezőre.

Manon felmérte a távolságot Iskra bikájáig, az Abraxos nyaka köré záruló állkapcsot. Vajon mennyire tart a gyeplő szíja? Ha leugrik, és szerencséje van, talán elvághatja a bika torkát, épp annyira, hogy leválassza őt…

Ám ekkor Abraxos szárnycsapásai lassulni kezdtek. A farka, amivel eddig olyan hősiesen ütlegelte a bikát, megingott.

Ne!

Ne!

Ne így! Bárhogy, csak így ne!

Manon visszaakasztotta az íjat a hátára, félig dermedt ujjakkal nyúlt a nyereg csatjai és szíjai után.

Képtelen elviselni.

Nem is hajlandó elviselni ezt a halált, Abraxos fájdalmát és félelmét előtte.

Talán zokogott. Talán sikított, ahogy Abraxos szárnymozgása ismét megakadt.

Keresztülugrik az istenverte szélfúváson, kitépi azt a ribancot a nyeregből, és elvágja a wyvern torkát…

Abraxos zuhanni kezdett.

Nem is zuhanni. Hanem lefelé szállt, próbált lejjebb kerülni. Elérni a földet, és magával rántotta a bikát is.

Hogy Manon túlélje.

– KÉRLEK! – kiáltotta Manon Iskrának a csatatéren, az egész világon át. – KÉRLEK!

Könyörögne, csúszna-mászna, ha azzal életben tarthatná Abraxost.

Az ő harcos szívű wyvernjét. Aki sokkal többször mentette meg, mint ahányszor Manon megmentette őt.

Aki a legfontosabb módon mentette meg.

– KÉRLEK! – üvöltötte… Üvöltött szétzilált lelkének minden egyes darabkájával.

Iskra csupán nevetett. És a bikája nem engedte el, még akkor sem, amikor Abraxos egyre lejjebb és lejjebb húzta őket.

Manon könnyeit elragadta a szél, és végre sikerült meglazítania az utolsó csatot is a nyergen. A két wyvern közötti távolság lehetetlenül nagynak tűnt, de már korábban is pártolt mellé jó szerencse.

Nem érdekelte semmi. Sem a Pusztaság, sem a crochanek és a vasfogúak, sem a koronája. Semmi sem érdekelte, ha Abraxos nincs vele.

Abraxos szárnya megfeszült, rendületlenül harcolt hatalmas, szeretettel teli szívével, hogy lejjebb ereszkedjenek.

Manon felmérte a távolságot a bika oldaláig, és letépte a kesztyűjét, hogy kiszabadítsa vaskörmeit. Éppolyan erősek voltak, mint bármilyen csáklya.

Manon felemelkedett a nyeregben, maga alá húzta a lábát, teste megfeszült, hogy előreugorjon. Megérintette Abraxos gerincét, és így szólt:

– Szeretlek.

Végső soron csak ez számított. Ez volt az egyetlen, ami számított most.

Abraxos vergődött. Mintha próbálta volna megakadályozni.

Manon erőt gyűjtött a lábába, a karjába, mély levegőt vett, talán most utoljára…

És ebben a pillanatban egy üvöltő alak száguldott lefelé az égből, gyorsabban, mint egy hullócsillag, és nekicsapódott Iskra bikájának.

A wyvern eleresztette Abraxos nyakát, aztán zuhanni, pörögni kezdtek.

Manonnak volt annyi lélekjelenléte, hogy belekapaszkodjon a nyeregbe, hogy minden erejével fogódzkodjon, nehogy a szél elragadja őket egymástól.

Abraxos vére felfelé szállt, ahogy zuhantak, ám a wyvern ekkor szélesre tárta a szárnyát, és bedőlt, hogy megállítsa az esésüket. Sikerült annyira visszanyernie az egyensúlyát, hogy Manon visszalendülhessen a nyeregbe, és becsatolja magát. Közben odafordult, hogy megnézze, mi történt mögötte. Hogy ki mentette meg.

Nem Asterin volt.

Nem is a Tizenhármak közül valaki.

Hanem Kékvérű Petrah.

És a kékvérű boszorkányklán örököse mögött vasfogúak csapódtak Morath légierejének most, hogy kirontottak a felhőkből, amelyek felett eddig észrevétlenül repültek.

Több százan voltak.

Több száz vasfogú boszorkány és wyvern vette fel a harcot a saját népével.

Petrah és Iskra szétvált, a kékvérű örökös pedig Manon felé repült, miközben Abraxos igyekezett a levegőben maradni.

Manon még a szél zúgása, a csatazaj mellett is hallotta, ahogy a kékvérű örökös így szól:

– Egy jobb világért.

Manon szóhoz sem jutott. Egyetlenegyet sem sikerült kipréselnie magából, úgyhogy a városfal felé fordult, a folyót és a csatornát elválasztó rácson bejutni próbáló ellenség irányába.

– A falak…

– Menj! – Azzal Petrah Iskrára mutatott, aki a levegőben lebegve, a száját tátva figyelte, mi történik. Olyan hallatlan árulás és ellenszegülés tanúi voltak, hogy a morathi vasfogúak közül is sokan teljesen megdöbbentek. Petrah vicsorogva kivillantotta vasfogát a bágyadt napfényben. – Ő az enyém.

Manon a városfal és Iskra között járatta a tekintetét, még egyszer odafordult. Ha ketten vennék fel egy ellen a harcot, biztosan darabokra szaggatnák.

– Menj már! – mordult rá Petrah. És amikor Manon továbbra is tétovázott, Petrah hozzátette: – Keelie-ért.

A wyvernért, amit Petrah szeretett – úgy, ahogyan Manon szerette Abraxost. Ami az utolsó leheletéig védelmezte Petrah-t, miközben Iskra bikája lemészárolta.

Úgyhogy Manon bólintott.

– A Sötétség vonjon ölelésébe!

Abraxos a fal felé repült, szárnycsapásai egyenetlenek, légzése felszínes volt.

Pihennie kell, gyógyítót keresni hozzá.

Manon hátrapillantott, épp akkor, amikor Petrah Iskrának csapódott.

A két örökös a föld felé zuhant, majd ismét összecsapott, a wyvernjeik is le-lesújtottak egymásra.

Manon teljeséggel képtelen lett volna elfordulni, még ha akart volna is.

A két wyvern szétvált, majd bedőlt, tökéletes, borotvaéles kanyart vett, és ismét összecsapott, felfelé emelkedett, ahogy farokcsapások közepette karmaikkal összekapaszkodtak.

Iskra és Petrah egyre feljebb és feljebb szállt.

A wyvernek karmoltak, haraptak, összezárták karmaikat, csattogtatták állkapcsukat. Maguk mögött hagyták a légbeli csatateret, felrepültek a crochanek és vasfogúak fölé, a felhőfoszlányok közé.

Versenyt futottak, a wyvernek násztáncát gúnyolták azzal, hogy a lehető legmagasabbra emelkedtek, majd egyként zuhantak le a föld felé.

A vasfogúak felhagytak a harccal. A crochanek megdermedtek a levegőben. Még odalent a csatamezőn is felnéztek a morathi katonák.

A két örökös egyre magasabbra, magasabbra és magasabbra emelkedett. És amikor elérték azt a magasságot, ahol a wyvernek már nem jutottak elég levegőhöz, összezárták karmaikat, és fejjel lefelé zuhanni kezdtek a talaj felé.

Manon előbb vette észre a csapdát, mint Iskra.

Abban a pillanatban észrevette, amikor Petrah elszakadt tőlük. Aranyhaja lebegett a szélben, ahogy előhúzta a kardját, és wyvernje körözni kezdett.

Szoros, tökéletes köröket írt le Iskra és a bikája körül, ahogy azok zuhantak.

Olyan szorosakat, hogy Iskra bikájának nem maradt elég helye, hogy kitárja a szárnyát.

És amikor mégis megpróbálta, Petrah wyvernje ott termett, farkával odacsapott, pofájával odakapott. És amikor mégis megpróbálta, Petrah kardja ott termett, szétvagdosta a hátast.

Iskra ekkor döbbent rá.

Miközben zuhantak, zuhantak, egyre csak zuhantak, Petrah körözött körülöttük, olyan gyorsan, hogy Manonban felmerült, a kékvérű örökös gyakorlással tölthette az elmúlt hónapokat, erre a bizonyos pillanatra készült.

Hogy bosszút álljon azért, amit Iskra vele és Keelie-vel tett.

Mintha az egész világ megdermedt volna.

Petrah és a wyvernje körözött, csak körözött, és Iskra wyvernjéből vér szállt felfelé. Az állat minden egyes zuhanással töltött méterrel egyre jobban kétségbeesett.

Azonban Petrah sem kérte a wyvernjét, hogy tárja ki a szárnyát. Nem húzta meg a hátasa gyeplőjét, hogy bedöntse a wyvernjét.

– Hagyd ott! – lehelte Manon. – Döntsd be most!

Petrah nem tette. A két wyvern égboltról aláhulló sötét csillagként zuhant tovább a föld felé.

– Elég! – vakkantotta Iskra.

Petrah válaszra sem méltatta.

Ekkora sebességnél már semmiképpen nem dőlhettek be. Hamarosan Petrah-nak sem sikerülhet. Ő is összezúzza magát, Iskrával együtt.

– Elég! – Iskra utasítása éles kiáltássá vált a félelemtől.

Manonban semmiféle együttérzést nem ébresztett. Az égvilágon semmilyet.

A föld egyre közeledett hozzájuk, kegyetlenül, keményen.

– Azt mondtam, elég legyen, te őrült ribanc!

Már csupán hatvan méter választotta el őket a talajtól. Aztán harminc. Manon levegőt sem kapott.

Tizenöt méter.

És ahogy a föld mintha emelkedni kezdett volna, hogy végre elérjék egymást, Manon olyan tisztán hallotta Petrah Iskrához intézett szavát, mintha maga a szél repítette volna el őket hozzá.

– Keelie-ért!

Petrah wyvernje kitárta a szárnyait, és keményebben bedőlt, mint amilyet Manon wyverntől valaha is látott.

Felfelé röppent, a szárnya széle épp végigkarcolta a jeges földet, mielőtt visszarepült a levegőbe.

Iskra és a bikája pedig a földbe csapódott.

Manon beleremegett a csattanásba, ami végigmennydörgött a világon.

Iskra és a bikája többé nem mozdult.

Abraxos fájdalmasan felnyögött, mire Manon dübörgő szívvel megpördült a nyeregben.

Iskra meghalt. A sárgalábú örökös meghalt.

Nem érzett olyan boldogságot, mint kellett volna. Hiszen mindeközben az ellenség a városfal védtelen rácsát támadta.

Úgyhogy megcsattintotta a gyeplőt, és Abraxos már repült is a városfal felé. Sorrel és Vesta mellette termett, és Asterin is gyorsan felzárkózott mögéjük hátulról. Alacsonyan repültek, a légi csatatér alatt, ahol most már vasfogú küzdött vasfogúval a vasfogú-crochan párharc mellett. Arrafelé haladtak, ahol a folyó elérte a várost.

A csónak már ott volt. A kis rácstól nyilak záporoztak az ellenségre, az őrök kétségbeesetten igyekeztek visszatartani őket.

A morathi katonákat teljesen lefoglalta a célpontjuk maguk előtt, fel sem pillantottak egészen addig, amíg Abraxos rájuk nem támadt.

Vére ott szivárgott a levegőben Manon mellett, miközben földet értek, és Abraxos már utánuk is nyúlt karmaival, fogaival és farkával. Sorrel és Vesta foglalkozott a többivel, és a csónak hamarosan darabokra tört.

Csakhogy ez még nem volt elég. Közel sem.

– A kövek! – lehelte Manon, és a folyó túlpartja felé irányította Abraxost.

A wyvern megértette. Manon szíve úgy megfeszült, hogy már fájt, amiért így terhelnie kell, de a wyvern keresztülszállt a folyón, és visszacipelte magával az egyik hatalmas sziklát. A Tizenhármak megértették a tervet, és gyors, magabiztos mozdulatokkal követték.

Abraxos minden egyes szárnycsapása lassabb volt, mint a legutolsó. Méterenként veszített a repülési magasságából, ahogy átvágtak a folyón.

De csak átért, épp akkor, amikor egy újabb csapatnyi morathi katona próbált meg beférkőzni a kis, védtelen csatornába. Manon gyorsan belevágta a sziklát a vízbe, mielőtt még elérhették volna a céljukat. A Tizenhármak is hasonlóképpen tettek, a csobbanások végigvisszhangzottak a városfalon.

Újra és újra elismételték a mozdulatot, és minden egyes út a folyón át lassabbnak bizonyult az előzőnél.

De végül csak felhalmozták a sziklákat, áttörték a vízfelszínt. Aztán magasabbra emelkedtek, és végül már nem lehetett hozzáférni a csatornához. Épp elég nagyra építették a gátat ahhoz, hogy elzárják a bejáratot, de ne segítsenek vele a túlparton gyülekező katonáknak.

Abraxos légzése nehézkessé vált, feje lekonyult.

Manon megfordult a nyeregben, hogy szóljon a másodparancsnokának, elég lesz ennyi szikla, de Asterin már egy lépéssel előtte járt. A másodparancsnok felmutatott a föléjük magasodó városfalra.

– Menj már be!

Manon nem vesztegette az idejét vitával. Megrántotta Abraxos gyeplőjét, és átrepültek a városfalon. A wyvern vére csak úgy záporozott az alattuk harcoló katonákra.

Abraxos sikeresen feljutott a palota gyilokjárójára, mielőtt elszivárgott minden ereje.

Mielőtt nekicsapódott a falnak, és megcsúszott. A csattanás visszhangot vert Orynthban.

Magának a palotának csapódott neki, szárnya elernyedt, és Manon gyógyítóért üvöltve már szabadította is ki magát a nyeregből.

Sokkal mélyebb volt a seb a nyakán, mint Manon gondolta.

És még így is harcolt érte. Így is odafent maradt.

Manon a mély harapásnyomra szorította a kezét, a vér úgy szivárgott keresztül az ujjain, mint víz a megrepedt gáton.

– Jön a segítség! – nyugtatta Abraxost. Hangja reszelősen, megtörten csengett. – Jönnek már!

A Tizenhármak leszálltak, és Sorrel berohant a palotába, nyilván azért, hogy ha kell, a saját kezével rángassa ki a gyógyítót, és hirtelen már tizenegy pár kéz szorította le Abraxos nyaksebét.

Elállították a vérzést. Egyként nyomták, hogy odabent tartsák az értékes vért, amíg elő nem kerül a gyógyító.

Manon képtelen volt rájuk nézni, képtelen volt bármi egyebet tenni, mint lehunyni a szemét, és imádkozni a Sötétséghez, a háromarcú anyához, ahogy kezét a vérző sebre szorította.

Sietős léptek hangzottak fel a palota várfalának kövein, és Sorrel Manon mellett termett, hogy ő is odanyomja a kezét a sebre.

A vele érkező idősebb nő lepakolta a holmiját, és szólt, hogy továbbra is szorítsák le a sebet.

Manon nem válaszolt, nem mondta el, hogy úgysem mennek sehová. Egyikük sem.

Akkor sem, ha az égben és odalent a földön továbbra is dúlt a harc.

Lysandra alig kapott levegőt, minden egyes szárnycsapás nehezebbnek bizonyult az előzőnél, miközben arrafelé sietett, ahová Feketecsőrű Manon és a boszorkányköre leszállt a palota falán.

Ő maga is wyvernné változott, kihasználta a lázadó vasfogúak érkezését, akik elvonták a sereg figyelmét, de kezdte megérezni, hogy így felhasználta az összes varázserejét. És a harc, a sebek, amiket még ő sem tudott begyógyítani…

Lysandra észrevette, hogy két alak egy ismerős aranyhajú harcost cipel felfelé a kastély lépcsőjén, amikor végre odaért a várfalhoz.

A boszorkányok azonnal felé fordultak.

Ekkor Lysandra összeszedte minden erejét, és még egyszer átváltozott, kényszerítette a testét, hogy öltsön emberi alakot. Még szinte fel sem húzta a nadrágot és az inget, amit a várfalnál hagyott, amikor Ren Allsbrook és a Romlás egyik katonája felért hozzájuk a félig öntudatlan Aedionnal.

Túl sok vér fedte.

Lysandra feléjük rohant, nem foglalkozott erős bicegésével, a bal lábát, a jobb vállát hasogató fájdalommal. Végigrohant a várfalon, ahol a gyógyító a sérült Abraxosszal foglalkozott, a Tizenhármak pedig vérben úszva ügyeltek rá.

– Mi történt? – fékezett le Lysandra Aedion előtt, aki nagy nehezen felemelte a fejét, hogy komoran rámosolyogjon.

– Egy valg herceg – felelte Ren, akit szintén vér borított, arca pedig belesápadt a kimerültségbe.

Ó, az istenekre!

– Nem élte túl – felelte reszelősen Aedion.

Ren ráripakodott:

– Te pedig nem pihentél eleget, te ostoba barom! Szétszaggattad az öltéseket!

Lysandra végigfuttatta a kezét Aedion arcán, homlokán.

– Keressünk neked gyógyítót…

– Már látott – nyögte Aedion. Lábát a földre tette, és igyekezett megállni rajta. – Azért hoztak fel, hogy pihenjek.

Mintha már maga a gondolat is teljességgel nevetséges lett volna.

Ren elengedte Aedion vállát.

– Ülj le, mielőtt elesel, és bevered a fejed a kőbe! – Lysandra hajlott rá, hogy helyeseljen, de ekkor Ren így folytatta: – Visszamegyek a falra.

– Várj!

Ren odafordult hozzá, ám Lysandra addig nem szólalt meg, amíg a Romlás katonája le nem ültette Aediont a palota falához.

– Várj! – ismételte, amikor Ren szólásra nyitotta a száját.

Lysandra szíve dübörgött, gyomrából émelygés tört fel.

Füttyentett, mire Feketecsőrű Manon és a Tizenhármak odanéztek. Intett nekik, pedig iszonyatosan fájt a karja.

– Megsérültél! – mordult fel Aedion.

Lysandra rá sem hederített, miközben a boszorkányok közeledtek feléjük. Annyi kiontott vér fedte őket!

– Abraxos túléli? – kérdezte Manontól.

A boszorkánykirálynő aprót bólintott, aranyszeme fénytelennek tűnt.

Lysandra már arra sem volt képes, hogy megkönnyebbüljön. Hiszen azért repült ide ilyen kétségbeesetten, hogy figyelmeztesse őket valamire. Lenyelte a torkába toluló epét, és a harcmezőre mutatott. A csatatér sötét, ködös szívére.

– Megjavították a boszorkánytornyot. És errefelé tart. A két szememmel láttam. Boszorkányok gyűlnek a tetején.

Teljes némaság borult rájuk.

És mintegy válaszképp, a torony felzúgott.

Nem feléjük, hanem az ég felé céloztak vele. Fény villant, mennydörgésnél is hangosabb robbanást hallottak, majd az égbolt egy része kiürült.

Ahol korábban vasfogúak csatáztak, lázadók és hűségesek egyaránt, ahol az imént még crochanek repültek közöttük, most nem maradt semmi.

Csupán hamu.

Lysandra elcsukló hangon folytatta, miközben a torony továbbindult, egyenesen Orynth felé.

– Le akarják rombolni a várost.

Manon kezét és karját Abraxos vére fedte, úgy bámulta a csatamezőt. Azt a helyet, ahol nemrég még vasfogúak és crochanek harcoltak az ellenséges sereggel, most pedig... Egyszerűen nyomuk veszett.

A nagyanyja minden egyes állítása igaznak bizonyult a boszorkánytornyokkal kapcsolatban.

És most nem Kaltain és az ő árnyéktüze, hanem vasfogú boszorkányok szolgáltatták a lövések erejét.

Fiatal vasfogú boszorkányok, akik felajánlották saját magukat. Akik megadták magukat, miközben beléptek a torony tükörrel bélelt közepébe.

Egy közönséges Megadás húsz-harminc boszorkánnyal végzett volna körülötte. Talán többel is, ha idősebb és erősebb boszorkányról lett volna szó.

De ha a Megadást a boszorkánytükrök erősítik fel… Egyetlen lövés, és a palota romhalmazzá válik. Még egy, talán kettő, és Orynth is hasonló sorsra jut.

Vasfogúak gyülekeztek a toronynál, veszedelmes fal tartotta távol a crochaneket és a lázadó vasfogúakat.

Néhány crochan megpróbált áttörni a vonalukon.

Vörös köpenyes testük darabokban hullott a földre.

Petrah most már visszatért a boszorkányköréhez, ő is megpróbálta elérni a tornyot. Hogy ledöntse.

Vasfogú boszorkányok áradata tartotta vissza őket.

A torony közeledett. Egyre közelebb és közelebb ért hozzájuk.

Hamarosan lőtávolságba ér. Még néhány perc, és elég közel lesz ahhoz, hogy a lövés elérje a palotát. Hogy eltörölje a sereget, az ellenállás utolsó bástyáját – mégpedig örökre.

Nem marad túlélő. Nem lesz második esély.

Manon Asterinhez fordult, és halkan így szólt:

– Szükségem van egy másik wyvernre.

A másodparancsnoka rámeredt.

– Szükségem van egy másik wyvernre! – ismételte Manon.

Abraxos nem tudott ismét a levegőbe lendülni. Még órákon, napokon keresztül röpképtelen lesz.

– Senki sem juthat túl a vasfogúak falán – szólalt meg rekedten Aedion Ashryver.

Manon kivillantotta a fogát.

– Én igen. – Az alakváltóra mutatott. – Te oda tudsz vinni.

– Nem! – vicsorgott Aedion.

Csakhogy Lysandra is a fejét rázta, zöld szemében bánat és kétségbeesés ült.

– Nem megy… Minden erőmet felhasználtam. Ha lenne még egy óránk…

– Öt percünk van! – csattant fel Manon. A Tizenhármakhoz pördült. – Erre készültünk. Szét tudjuk verni az ellenséges sereget. Átjutunk rajtuk. Szétromboljuk azt a tornyot!

A boszorkányok ekkor összenéztek. Mintha kimondatlan beszélgetés zajlott volna le közöttük, ami során megegyezésre jutottak.

A Tizenhármak a wyvernjeikhez indultak. Sorrel megszorította Manon vállát, miközben elhaladt mellette, majd felmászott a hátasára. Már csak Asterin állt Manon előtt.

A másodparancsnoka, az unokatestvére, a barátja elmosolyodott, szeme csillagfénnyel ragyogott.

– Élj, Manon!

Manon pislogott.

Asterin erre szélesebben mosolygott, homlokon csókolta Manont, és suttogva megismételte:

– Élj!

Manon nem számított az ütésre.

Asterin olyan erősen, olyan pontosan gyomorszájon vágta, hogy hirtelen a levegő is kiszorult a tüdejéből. Térdre esett.

Levegőért küzdött, fel akart állni, miközben Asterin odaért Narene-hez, felszállt a kék nőstényre, és megfogta a gyeplőt.

– Vidd haza a népünket, Manon!

Manon ekkor megértette. Hogy mire készülnek.

A lába nem engedelmeskedett, ahogy a teste sem, miközben igyekezett talpra kászálódni.

– Ne! – nyögte reszelésen.

Csakhogy Asterin és a Tizenhármak már a levegőbe röppentek.

Már felvették az alakzatot, faltörő kost képeztek, ami olyan jól bevált korábban. A csatamező felé száguldottak. A közeledő boszorkánytorony felé.

Manon nagy nehezen a várfal széléhez kúszott, és felhúzta magát. A kőre dőlt, zihálva igyekezett levegőt préselni a tüdejébe, hogy ő is felszállhasson, hogy előkerítsen egy crochant, akitől elveheti a seprűt…

Csakhogy nem volt ott semmiféle boszorkány. Semmiféle seprű. Abraxos továbbra is öntudatlanul hevert.

Manon halványan érzékelte, hogy az alakváltó és Aedion herceg odalép mellé, Lord Rennel egyetemben. Halványan érzékelte, miféle némaság borul a palotára, a városra, a falakra.

Mindannyian a közeledő boszorkánytornyot figyelték, a benne gyülekező végzetet.

A Tizenhármakat, akik odafelé száguldottak, magával a széllel és a halállal dacoltak.

Vasfogú boszorkányok fala emelkedett a torony előtt, elzárva az útjukat.

Száz várta a tizenkettőt.

A boszorkánytoronyban, ami mostanra elég közel járt ahhoz, hogy Manon lássa, mi zajlik a legfelső szint nyitott boltíve alatt, ifjú boszorkány lépett az üreges belső felé fekete köntösében.

Arrafelé, ahol Manon nagyanyja állt, és az üregre mutatott.

A Tizenhármak az útjukat álló ellenséghez értek, és nem lassítottak.

Manon olyan erősen a kőbe vájta az ujjait, hogy megroppantak vaskörmei. A fejét rázta, ahogy valami darabokra hullott a mellkasában.

Szilánkosra törött, miközben a Tizenhármak a vasfogú ostromzárba csapódtak.

Tökéletesen csinálták. Még sosem sikerült ilyen hibátlanra. Halálos falanxként, nyílegyenesen törtek át az ellenséges vonalakon. Egyenesen a torony felé repültek.

Másodpercek. Csupán másodpercek maradtak, míg a fiatal boszorkány megidézi és rájuk szabadítja a Megadás fekete, robbanásszerű erejét.

A Tizenhármait átvágtak a vasfogúakon, szétszéledtek, oldalra nyomták őket.

Utat nyitottak a toronyhoz, hogy Asterin előreröppenhessen a legfelső szintre.

Imogen volt az első.

Aztán Lin.

Majd Ghislaine, wyvernjét teljesen körbevette az ellenség.

Aztán Thea és Kaya, együtt, ahogy mindig.

Aztán a zöld szemű démonikrek, nevettek közben. Utána a kémek, Edda és Briar, akiktől még akkor is záporoztak a nyilak. Még így is eltalálták a célpontjukat.

Aztán Vesta, aki dühödten üvöltött az ég felé.

Majd Sorrel. Sorrel, aki tartotta a megtisztított légi ösvényt Asterin felé, kőkemény falat képezett Manon másodparancsnokának, aki a torony felé szállt. Olyan falat, amin a vasfogúak áradata újra és újra megtört.

A toronyban a fiatal boszorkányt fekete ragyogás vette körbe, már csupán lépések választották el az üregtől.

Manon mellett Lysandra és Aedion összekapaszkodott. Készen a néhány szívdobbanásnyira lévő végre.

Ekkor Asterin ott termett. A nyílt tér felé száguldott, a torony felé, amiért a Tizenhármak az életükkel fizettek. Azzal, hogy még egyszer, utoljára csatába indultak.

Manon nézte, nézte, egyre csak nézte, és úgy rázta a fejét, mintha meg nem történtté tehetné, ahogy Asterin lerántotta magáról a bőrruhát, az inget.

Felállt a nyeregben, már nem szorították a csatok, és kezében tőrrel egyenesen a torony felé suhantak a wyvernnel.

Manon nagyanyja ekkor fordult meg. Elfordult az üregtől, a serdülőtől, aki épp beugrott volna, hogy mindannyiukat elpusztítsa.

Asterin elhajította a tőrt.

A penge tökéletes utat írt le.

Egyenesen a serdülő boszorkány hátába mélyedt, aki elterült a kövön. Egylépésnyire a torony belsejétől.

Asterin előhúzta ikerkardjait az oldalán lógó hüvelyekből, és a toronyba csapódott a wyvernjével. Az egész világon visszhangot vert, ahogy csont tört a kövön.

Ám Asterin addigra már ugrott is. Íves pályát írt le a levegőben, kardját magasra emelte, miközben a wyvernje lefelé hullott. Narene összezúzta a testét a becsapódáskor.

Manon ekkor kezdett el sikítani.

Véget nem érően, szavak nélkül sikított, ahogy az a valami a mellkasában, a szívében darabokra hullott.

Ahogy Asterin földet ért a torony nyitott, íves felső szintjén, és a kardját lendítette, amikor boszorkányok rontottak rá, hogy megöljék. Mintha fűszálak lettek volna csupán. Mintha köd gomolygott volna csak Asterin körül, ahogy egyiket a másik után vágta le. Egyenesen előre haladt, a matróna felé, aki belevéste Asterin hasába a szót, ami most olyan élesen látszott a bőrén.

TISZTÁTALAN

Pörgött, forgott, mindenen keresztülhasított a pengéje, ahogy Asterin karddal utat vágott magának Manon nagyanyja felé.

A feketecsőrű boszorkányklán főboszorkánya a fejét rázva hátrálni kezdett. Szája megmozdult, mintha csak azt mondaná:

– Asterin, ne...

Csakhogy Asterin addigra már odaért.

És nem sötétség, hanem fény – fény ragyogott fel Asterinből, vakító és tiszta, mint a havon megcsillanó napfény.

Fény robbant elő belőle, ahogy Asterin belekezdett a Megadásba.

Ahogy a Tizenhármak mind, majdnem tökéletes kört alkotva a torony körül, szétzúzottan mind elkezdték Megadni magukat.

Fény. Mindegyikükből fény tört elő. Ragyogtak.

Az a fény, ami a lelkükből áradt, ádáz szívükből, ahogy átadták magukat az erőnek. Ahogy lángra lobbantak.

Ahogy Asterin a földre vitte a feketecsőrű matrónát, Manon nagyanyja nem volt több apró árnyéknál a fényárban. Csupán gyűlölet- és emlékfoszlány volt, ahogy Asterin felrobbant.

Ahogy a Tizenhármak mind Megadták magukat, és apró darabokra szaggatták saját magukat és a boszorkánytornyot.

90. FEJEZET

Manon a várfal kövére rogyott, és nagyon-nagyon sokáig nem mozdult.

Nem hallotta azokat, akik hozzászóltak, akik megérintették a vállát. Nem érezte a hideget.

A nap magasra hágott, majd süllyedni kezdett.

Valamikor lefeküdt a kőre, és a falhoz gömbölyödött. Amikor felébredt, szárny fedte, és meleg lélegzet fújt át a feje felett, ahogy Abraxos szunyókált.

Nem maradtak szavak. Semmi, csak a csengő némaság.

Manon talpra kászálódott, kibújt a szárny alól, ami eddig pajzsként védte.

Hajnal hasadt.

És ahol egykor a boszorkánytorony állt, ahol a hadsereg volt, most csupán felperzselt föld maradt.

Morath visszahúzódott. Jócskán visszahúzódott.

A város és a falai még mindig álltak.

Manon Abraxos oldalára tette a kezét, hogy felébressze.

Repülni nem tudott, egyelőre még nem, úgyhogy együtt sétáltak.

Le a várfal lépcsőjén. Ki a palota kapuján, az alattuk elterülő város utcáira.

Nem érdekelte, hogy mögé szegődtek. Egyre többen és többen.

Az utcák vérrel és törmelékkel teltek meg, megcsillant rajtuk a nap aranyló fénye.

Manon nem érezte a nap melegét az arcán, ahogy kisétáltak a déli kapun, az azon túl elterülő síkságra. Nem érdekelte, hogy valaki kinyitotta előttük a kaput.

A mellette lépdelő Abraxos odébb lökött egy halom valg katonát, utat nyitott neki. Mindazoknak, akik követték őket.

Némaság uralkodott. Mind Manonban, mind a síkságon.

Némaság, üresség.

Manon átvágott a dermedt csatamezőn. Nem állt meg, amíg el nem érte a robbanás középpontját. Amíg egyenesen a szívében állt már.

Semmi sem maradt a toronyból. Ahogy azokból sem, akik benne, körülötte voltak. Még a kövek is megolvadtak.

Semmi sem maradt a Tizenhármakból, a bátor, nemes wyvernjeikből.

Manon térdre rogyott.

Hamu rebbent, libegett, éppolyan könnyűnek bizonyult, mint a hópelyhek, ahogy az arcán folyó könnyekhez tapadtak.

Abraxos odaült mellé, farkával körbefonta őt, ahogy Manon a térdére hajolt, és zokogott.

Ha a háta mögé néz, látta volna Glennist. És Bronwent. Kékvérű Petrah-t.

Aedion Ashryvert, Lysandrát és Ren Allsbrookot.

Galan herceget, Rolfe kapitányt és Briarcliffi Anselt, valamint Iliast és a tündérnemeseket.

Ha hátranéz, látta volna a fehér virágokat a kezükben. Elgondolkozott volna, mégis hogy szerezték a tél derekán.

Ha a háta mögé néz, látta volna a mögéjük gyűlt embereket. Olyan sokan voltak, hogy egészen a város kapujáig elért a soruk.

Látta volna, hogy halandók állnak a crochanek és a vasfogúak mellett.

Mind azért jöttek, hogy megemlékezzenek a Tizenhármakról.

De Manon nem nézett hátra. Még akkor sem, amikor a vezetők, akik vele jöttek, akik elkísérték egészen idáig, elkezdték letenni virágukat a felperzselt, véres földre. Még akkor sem, amikor az ő könnyük is csorogni kezdett, és lehullott a hamvakra a tiszteletük jele mellé.

Nem szólaltak meg. Ahogyan az utánuk érkezők sem. Néhányuknál virág volt, sokaknál viszont kő, azt helyezték el. Akiknél egyik sem volt, azok személyes holmikat hoztak, hogy azzal adózzanak. Végül teljesen beterítették a robbanás helyét, mintha virágoskert nőtt volna a vérmezőre.

Glennis végig vele maradt.

És amikor magukra maradtak a néma csatamezőn, Manon dédanyja a vállára tette a kezét. Hangja valahogy távolian csengett, ahogy így szólt:

– Híd kell, fény kell. Ha olvad a vas, ha virágok sarjadnak a véráztatta földből, amikor a föld tanúbizonyságot tesz, akkor térjetek haza!

Manon nem hallotta a szavakat. Nem vette észre, hogy már Glennis is visszatért a háta mögött magasodó városba.

Manon órákon át térdepelt a harcmezőn Abraxosszal az oldalán. Mintha így velük lehetne még egy kicsit, a Tizenhármakkal.

És a messzeségben, a hófedte hegyeken túl egy egykor pompás város előtti puszta síkságon virág sarjadt.

91. FEJEZET

Dorian el sem hitte – reménykedni sem mert abban, ami most a szeme elé tárult.

Egy idegen hadsereg vonult északnak. Egy olyan hadsereg, amit gyerekkorától kezdve tanulmányozott. Ott voltak a kagán gyalogos katonái és a darghan lovasság. Felettük szárnytengert alkotva legendás rukok szálltak, mesésen, büszkén.

A sereg elejét célozta meg, olyan közel ment, amilyen közel csak tudott, és azon gondolkozott, vajon a kagán melyik gyereke jött el. Vajon velük van-e Chaol. Hogy ez a csodálatos hadsereg azt jelenti-e, hogy a barátja minden nehézség ellenére is sikerrel járt.

Ekkor vették észre a rukok.

Üldözőbe vették, ő pedig jelezni kezdett, ahogy egyre közelebb ért a sereghez. Reménykedett benne, hogy megtorpannak majd.

Ám ekkor leszállt a kereszteződésben. És meglátta őket. Meglátta őt.

Aelint, ahogy felé vágtázik. Oldalán Rowannel és Elide-dal, mögötte a többiekkel.

Maeve úgy hitte, Aelin Terrasenbe indult. És így is volt, a kagán hadserege kísérte.

Aelin mosolya azonnal lehervadt, ahogy a közelébe ért. Mintha megérezte volna, mi van nála.

– Hol van Manon? – kérdezte.

– Terrasenben – felelte Dorian kissé lihegve. – És ha minden jól alakult, a crochanek is vele vannak.

Aelin szólásra nyitotta a száját, szeme elkerekedett, ám ekkor egy másik lovas vágtázott végig az úton.

És a világ elcsendesült.

A lovas lefékezett, ahogy mögötte egy gyönyörű nő is, akit Dorian csak az aranyló jelzővel illethetett.

De Dorian csak a lovast bámulta. Azt, ahogyan tartotta magát, ahogy ült a nyeregben.

És amikor Chaol Westfall leugrott a lóról, és az utolsó néhány lépést futva tette meg Dorian felé, Adarlan királya könnyezni kezdett.

Chaol nem rejtette el a könnyeit, a remegést, ami úrrá lett rajta, amikor Doriannek csapódott, és megölelte a királyát.

Senki sem szólt egy szót sem, pedig Chaol tudta jól, mind ott vannak. Tudta, hogy Yrene ott áll mögötte, és velük együtt sír.

Chaol csak ölelte a barátját, a testvérét.

– Tudtam, hogy menni fog – szólalt meg Dorian rekedtesen. – Tudtam, hogy valahogy sikerrel jársz. Mindenben.

A hadsereg. A tény, hogy a saját lábán áll.

Chaol még jobban magához szorította Doriant.

– Neked is van mit mesélned!

Dorian elhúzódott, arca komorrá vált.

Az ő története, döbbent rá Chaol, nem olyan boldog, mint a sajátja.

De még mielőtt a Dorian cipelte borzalom rájuk szakadhatott volna, Chaol hátramutatott Yrene-re, aki szintén leszállt a lováról, és most a könnyeit törölgette.

– A nő, akinek mindezt köszönhetjük – intett Chaol a lábára, arra utalva, hogy képes állni, járni, majd az utat betöltő hadseregre. – Yrene Towers. A Torre Cesme gyógyítója. És a feleségem.

Yrene meghajolt, Chaol pedig esküdni mert volna, hogy egy pillanatra bánat sötétíti Dorian szemét. Ám ekkor a királya a tenyerébe vette Yrene kezét, és felhúzta őt a meghajlásból. És bár mosolyába még mindig vegyült némi szomorúság, Dorian így szólt:

– Köszönöm!

Yrene elvörösödött.

– Nagyon sokat hallottam már rólad, felség.

Dorian kacsintott, felsejlett az, aki egykor volt.

– Remélem, csupa rosszat!

Yrene felnevetett, és az arcára kirajzolódó boldogság láttán – amiről Chaol tudta jól, mindkettejüknek szól – Chaol ismét beleszeretett.

– Mindig is szerettem volna egy húgot – jegyezte meg Dorian, és megcsókolta Yrene mindkét orcáját. – Üdvözöllek Adarlanban, Lady Yrene!

Yrene mosolya ellágyult – elmélyült, ahogy a hasára tette a kezét.

– Akkor nyilván nagy örömmel tölt majd el, hogy hamarosan nagybácsi leszel.

Dorian hátrapördült. Chaol bólintott, képtelen volt szavakba önteni a szívét megtöltő érzelmeket.

Ám Dorian mosolya elhalványodott, amikor arrafelé fordult, ahol Aelin most egy fának dőlt, oldalán Rowannel és Elide-dal.

– Tudom – szólalt meg Aelin, és Chaol azonnal rájött, hogy nem a terhességről beszélnek.

Dorian lehunyta a szemét, Chaol pedig a királya vállára tette a kezét, mert tudta, hogy súlyos dolgot fog most megosztani velük.

– Megszereztem a harmadikat Morathból – jelentette ki Dorian.

Chaol térde megroggyant, Yrene pedig azonnal ott termett, és átkarolta a derekát.

A rémkulcsok.

Chaol Dorianhez fordult:

– Mind a három nálad van?

Dorian biccentett.

Rowan egyetlen pillantást vetett a társaira, akik azonnal indultak is, hogy gondoskodjanak róla, a seregből senki se halljon a beszélgetésükből semmit ezek után.

– Belopóztam Morathba a harmadikért – folytatta Dorian.

– Az istenekre! – lehelte Aelin. Chaol csupán pislantott egyet.

– Az még a könnyebbik része volt – sápadt el Dorian. A kagán gyerekei tűntek fel a sereg mélyéről, mire Dorian Nesrynre mosolygott. Majd biccentett a nemeseknek. Később bemutatkoznak egymásnak.

– Maeve is ott volt – fordult vissza Dorian Aelinhez.

Lángok táncoltak Aelin ujjhegyein, ahogy Goldrynt markolta.

A penge mintha beitta volna a tüzet, felragyogott a rubin.

– Tudom – mondta halkan.

Dorian felvonta a szemöldökét. Aelin megrázta a fejét, és intett, hogy folytassa, miközben a tündérek visszatértek.

– Maeve rájött, hogy ott vagyok, és... – Dorian felsóhajtott, majd minden szép sorjában elmesélt.

Amikor a végére ért, Chaol hálás volt, hogy Yrene átkarolja a derekát. Némaság borult rájuk, sűrű és feszültséggel teli. Dorian elpusztította Morathot.

– Úgy sejtem – ismerte be Dorian –, hogy mind Erawan, mind Maeve túlélte Morath összeomlását. Valószínűleg csak feldühítettem vele őket.

Chaol továbbra is csodálta a barátját, a többiek meg a szemüket meresztették.

– Szép munka! – jelentette ki Lorcan, ahogy tetőtől talpig szemügyre vette a király. – Nagyon is szép munka!

Aelin elismerően füttyentett.

– Bár a saját szememmel láthattam volna! – mondta Doriannek fejcsóválva. Aztán Rowanhez fordult. – Tehát a nagybátyád és Essar mégis sikerrel járt. Kihajították Maeve-et.

A tündérherceg felhorkant.

– Mondtad, hogy határozottan fogalmaztál. Hinnem kellett volna neked. – Aelin meghajolt. Chaolnak halvány fogalma sem volt, miről beszélnek, de Rowan már folytatta is: – Maeve már nem lehet tündérkirálynő, hát keríteni akar magának egy másik trónt.

– Ribanc! – sziszegte Fenrys. Chaol hajlott rá, hogy egyetértsen vele.

– Tehát bebizonyosodott a legrosszabb félelmünk – pillantott Sartaq herceg a testvéreire. – A valg király és királynő egyesítette erőit. – Biccentett Elide felé. – A nagybátyád igazat mondott.

– Viszont Maeve-nek nincs hadserege – emlékeztette őket Dorian. – Csak a saját ereje maradt.

Nesryn összerezzent.

– A pókhercegnők is katasztrofálisnak bizonyulhatnak.

Chaol Yrene-re pillantott, a nőre, akinek a testében a valgok elleni leghatalmasabb fegyver lapult.

– Mikor hagytad el Morathot? – kérdezte Rowan.

– Három nappal ezelőtt – válaszolta Dorian.

Rowan Aelinhez fordult, aki hamura vált arccal a fának dőlve maradt. Chaolban felmerült, hogy talán azért nem mozdul, mert őt sem tartaná meg a lába.

– Legalább tudjuk, hogy Erawan még nincs Terrasenben.

– A vasfogú csapata viszont előbb indult – tájékoztatta őket Dorian.

– Tudjuk – felelte Chaol. – Már majdnem Orynthnál vannak.

Dorian a fejét rázta.

– Az lehetetlen. Nem sokkal utánam indultak. Csodálom, hogy nem láttátok őket a Ruhnn-hegység felett repülni.

Néma csend.

– Még nincs Orynthnál a teljes vasfogú hadsereg – mondta Aelin halkan. Túl halkan.

– Több mint ezret számoltam abban a seregben, amivel én repültem – magyarázta Dorian. – Soknál katonák is voltak, mind valg.

Chaol lehunyta a szemét, és Yrene néma biztatásképp megszorította a kezét.

– Úgyis tudtuk, hogy túlerőben lesznek a rukhinnal szemben – jegyezte meg Nesryn.

– Semmi sem marad Terrasenből, amit a rukhin megvédhetne – dörgölte Kashin herceg az állát. – Még akkor sem, ha a crochanek előttünk érkeznek.

Terrasen királynője erre végre ellökte magát a fától.

– Két választásunk maradt – jelentette ki, és bár iszonyatos pokol várt rájuk, hangja magabiztosan csengett. – Továbbhaladunk észak felé, amilyen gyorsan csak tudunk. Amint Terrasenbe érünk, kiderül, van-e miért harcolni még. Talán én magam is el tudok bánni jó néhány wyvernnel.

– És a másik választási lehetőség? – kérdezte Hasar hercegnő.

Aelin arca komor volt.

– Nálunk van a három rémkulcs. Itt vagyok én. Most azonnal véget vethetek ennek. Vagy legalábbis kivonhatom Erawant az egyenletből, mielőtt ránk talál, visszalopja a kulcsokat, és az uralma alá hajtja ezt a világot, és a többit is.

Rowan megrezzent, majd a fejét rázta. Aelin azonban feltartotta a kezét. Erre még a tündérherceg is megdermedt.

– Nem egyedül az én döntésem.

És ekkor Chaol rádöbbent, hogy valóban királynő áll előtte, nem pedig az orgyilkos, akit néhány kilométernyire innen kirángatott a sóbányából. Még csak nem is az a nő, akit aztán Résvárban látott.

Dorian kihúzta magát.

– Hanem az enyém is.

Aelin lassan, nagyon lassan ránézett. Chaol megfeszült. Aelin hangja vészjóslóan halkan csengett, ahogy beszélni kezdett Dorianhez:

– Megszerezted a harmadik kulcsot. A te szereped ennyiben ki is merült.

– Meg a nagy büdös francokat! – villant meg Dorian zafír szeme. – Ugyanaz a vér, ugyanaz az adósság folyik az én ereimben is.

Chaol ökölbe szorította a kezét, miközben az ellen küzdött, hogy megszólaljon. Úgy tűnt, Rowan is ugyanezt teszi, ahogy a két uralkodó megütközött.

Aelin arca rezzenéstelen maradt – távoli.

– Ennyire szeretnél meghalni?

Dorian nem hagyta magát.

– Miért, te?

Némaság. Teljes és tökéletes némaság uralkodott a tisztáson.

Aztán Aelin vállat vont, mintha nem világok súlya nyomná a vállukat.

– Függetlenül attól, hogy ki teszi vissza a kulcsokat a kapuba, a sors közös. Úgyhogy egyként kell döntenünk. – Felszegte az állát. – Folytassuk a háborút, reménykedjünk benne, hogy időben elérjük Orynthot, aztán pusztítsuk el a kulcsokat? Vagy semmisítsük meg a kulcsokat most, és aztán mentek északnak? – Elhallgatott. Borzalmas volt a csend, elviselhetetlen. – De már nélkülem.

Rowan remegett. Hogy az önuralomtól vagy a rettegéstől, azt Chaol nem tudta megmondani.

Aelin továbbra is tökéletes nyugalommal így szólt:

– Szeretnék szavazást kezdeményezni.

Szavazás.

Rowan még életében nem hallott ekkora ostobaságot!

Még ha részben ragyogott is a büszkeségtől, amiért Aelin az itt és mostot választotta arra a pillanatra, hogy kezdetét vegye az új világ, amit ígért.

Egy olyan világ, ahol nem kevesek kezében összpontosul a hatalom, hanem sokakéban. Itt kezdődik, ezzel a húsba vágóan fontos kérdéssel. Ezzel az elviselhetetlen sorssal.

Mindannyian továbbsétáltak az úton, és Rowannek feltűnt, hogy kereszteződésben állnak. Hogy Dorian, Aelin és Chaol áll a középpontján, csupán néhány kilométernyire a sóbányától. Ahol annyi minden elkezdődött, kicsit több mint egy évvel ezelőtt.

Tompa zúgás uralta Rowan fejét, ahogy egyre hevesebbé vált a vita.

Tudta, hogy térdre kellene hullania Dorian előtt, és köszönetet mondani, amiért megszerezte a harmadik kulcsot. Ugyanakkor gyűlölte is a királyt.

Gyűlölte az utat, amire ezer évvel ezelőtt kényszerítették őket. Gyűlölte, hogy ilyen döntést kell meghozniuk, amikor már annyit küzdöttek, annyi mindent feláldoztak.

Kashin herceg így szólt:

– Százezer fős sereg ellen vonulunk, talán még többen is vannak. Ez a szám nem változik akkor sem, ha lezárjuk a rémkaput. Szükségünk lesz a Tűzhozóra, hogy átvágjunk rajtuk.

Hasar hercegnő a fejét rázta.

– De előfordulhat, hogy a sereg összeroppan, amint Erawan eltűnik. Ha levágjuk a szörny fejét, annyi a testének is.

– Ez elég nagy kockázat – feszült meg Chaol állkapcsa. – Lehet, hogy segít, ha eltávolítjuk Erawant a játszmából, de az is lehet, hogy nem. Hatalmas a hadsereg, tele valgokkal, akik szívesen átvennék a helyét, lehet, hogy meg sem tudnánk őket állítani.

– Akkor miért nem használjuk a kulcsokat? – vetette fel Nesryn. – Miért nem visszük őket északra, hogy használjuk őket, elpusztítsuk a sereget, és…

– A kulcsokat nem lehet használni – vágott közbe Dorian. – Azzal elpusztítanánk azt is, aki használja. Nem is vagyunk benne teljesen biztosak, hogy egy halandó képes lenne ellenállni ekkora erőnek. – Biccentett Aelinnek, aki némán, figyelmesen hallgatta őket, miközben Rowannek az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy ne okádja ki a gyomra tartalmát. – Már az is mindent felemésztene, ha vissza kellene rakni a kapuba. – Feszülten hozzátette: – Egyikünk belehalna.

Rowan tudta, hogy vitatkoznia kellene, üvölteni.

Dorian így folytatta:

– Ezért kellene nekem megtenni.

– Nem! – bukott ki a szó Chaolból... És Aelinből. Az első szava azóta, hogy vitatkozni kezdtek.

Fenrys volt az, aki halálosan halkan Chaolhoz fordult:

– Jobban szeretnéd, ha a királynőm halna meg, mint ha a királyod?

Chaol megmerevedett.

– Azt szeretném, ha egyik barátom sem halna meg. Azt szeretném, ha nem történne meg ez az egész.

Még mielőtt Fenrys vicsorogva válaszolhatott volna, Yrene közbevágott:

– Szóval amikor elkészül a Zár, és lezárjuk vele a rémkaput, az istenek eltűnnek?

– Nem kár értük! – motyogta Fenrys.

Yrene azonban megfeszült annak hallatán, hogy a hím ilyen könnyedén lemondana róluk, és a szívére tette a kezét.

– Én szeretem Silbát. Nagyon is. Ha eltűnik ebből a világból, akkor az erőm is megszűnik létezni? – Az összesereglettekre mutatott.

– Nem hinném – felelte Dorian. – Ilyen árról legalábbis nem volt szó.

– Mi van a világ többi istenével? – ráncolta a homlokát Nesryn. – A kaganátus harminchatjával. Ők talán nem istenek? Őket is elküldenénk, vagy csak ezt a tizenkettőt?

– Talán a mi isteneink másfélék – merengett Hasar.

– Akkor ők nem segíthetnek? – kérdezte Yrene. Fájdalom sötétítette aranyszínű szemét, ahogy az őt megáldó istennőre gondolt. – Ők nem tudnának közbeavatkozni?

– Valóban működnek egyéb erők is a világon – érintette meg Dorian Damaris markolatát. Az igazság istene, az, aki megáldotta Gavin kardját. – De úgy gondolom, ha ezek az erők a segítségünkre lehetnének ebben az ügyben, akkor már megtették volna, ami tőlük telik.

Aelin toppantott.

– Csak az időnket pocsékoljuk, ha isteni közbeavatkozásra várunk! És most nem erről van szó. – Égő tekintetét Dorianre függesztette. – És nem is az a vita tárgya, hogy ki fizesse meg az árat.

– Miért? – bukott ki Rowanből a halk kérdés, mielőtt még visszafoghatta volna magát.

A párja lassan felé fordult.

– Mert nem. – Éles, jeges szavak. Dorianre pillantott, Adarlan királya épp szólásra nyitotta a száját. Ráförmedt: – Nem!

Dorian ismét meg akart szólalni, ám Rowan ekkor elkapta a pillantását. Farkasszemet néztek, hogy Dorian kiolvashassa a tekintetéből a szavakat. Majd máskor. Majd máskor megvitatjuk!

Ha észrevette is Aelin néma szóváltásukat, ha felfigyelt is Dorian apró biccentésére, nem mutatta. Csupán ennyit mondott:

– Nincs időnk erre a parttalan vitára!

Lorcan biccentett.

– Minden egyes pillanatban, amikor nálunk van mindhárom kulcs, azt kockáztatjuk, hogy Erawan ránk talál, és végül megkapja, amire vágyik. Vagy Maeve – tette hozzá a homlokát ráncolva. – De még ennek tudatában is északnak mennék, hogy Aelin átvághasson Morath légióin.

– Nézzétek tárgyilagosan! – morogta Aelin. Körbenézett. – Tegyetek úgy, mintha nem ismernétek. Tegyetek úgy, mintha nem lennék senki és semmi számotokra. Mintha fegyver lennék. Most vetnétek be, vagy inkább később?

– De nem az vagy – mondta Elide halkan. – Nagyon sok ember számára nem.

– A kulcsok visszakerülnek a kapuba – jelentette ki Aelin kissé hűvösen. – Ha nem most, akkor később. És velük együtt én is odaveszek. Arról hozunk döntést, hogy ez most történjen meg, vagy néhány hét múlva.

Rowan egyszerűen nem bírta. Képtelen volt még egy szót végighallgatni.

– Nem!

Megint mindenki megdermedt.

Aelin kivillantotta a fogát.

– Olyan nincs, hogy nem csináljuk végig!

– Majd elrejtjük őket megint – mondta Rowan. – Erawan több ezer évre elvesztette őket. Megismételhetjük. – Yrene-re mutatott.

– Ő egyedül is el tudná pusztítani Erawant.

– Arról szó sem lehet! – dörrent rá Aelin. – Yrene várandós…

– Képes vagyok rá – lépett el Yrene Chaol mellől. – Ha van rá mód, meg tudom csinálni. Talán a többi gyógyító is segíthet...

– Több ezer valg lesz, akit elpusztíthatsz vagy megmenthetsz, Lady Westfall – jelentette ki Aelin továbbra is ridegen. – Erawan még azelőtt végezhet veled, hogy egyáltalán hozzáérnél.

– Miért csak te áldozhatod fel az életedet ezért, más miért nem? – vitatkozott Yrene.

– Nem én hordok gyermeket a szívem alatt.

Yrene lassan pislantott.

– Hafiza talán képes lenne…

– Nem vagyok hajlandó „mi lenne, há”-kkal meg „talán”-okkal foglalkozni! – jelentette ki Aelin olyan hanghordozással, amit Rowan ritkán hallott tőle. Egy királynő hangján. – Szavazunk! Most. Visszarakjuk a kulcsokat a kapuba most rögtön, vagy menjünk tovább Terrasenbe, és utána csináljuk, ha meg tudjuk állítani a sereget?

– Erawant megállíthatjuk – erősködött Yrene, akit a legkevésbé sem hatottak meg a királynő szavai. Nem félt a haragjától. – Tudom, hogy így van. A kulcsok nélkül is megállíthatjuk.

Rowan hinni akart neki. Még soha életében nem akart úgy semmit, mint elhinni Yrene Westfall szavait. Chaol Dorianre pillantott, úgy tűnt, ő is ezt szeretné.

Azonban Aelin Hasar hercegnőre mutatott.

– Mire szavazol?

Hasar Aelin szemébe nézett. Végiggondolta.

– Én azt mondom, csináljuk most.

Aelin Dorianre mutatott.

– Te?

Dorian megfeszült, arcán még mindig ott tombolt a befejezetlen vita. Mégis így felelt:

– Csináljuk most.

Rowan lehunyta a szemét. Szinte alig hallotta, ahogy a többi uralkodó és szövetséges is leadta a szavazatát. A fák vonalához sétált, hogy futásnak eredhessen, ha tényleg hányni fog.

Aelin ekkor így szólt:

– Te vagy az utolsó, Rowan.

– Nemmel szavazok. Sem most, sem később nem akarom.

Aelin szeme hűvössé vált, távolivá. Épp olyanná, mint amilyen még Ködvárban volt.

– Akkor hát eldőlt – jegyezte meg Chaol halkan. Szomorúan.

– Hajnalban elkészítjük a Zárat, és visszatesszük a kulcsokat a kapuba – nyugtázta Dorian.

Rowan egyre csak a párját bámulta. Azt a nőt, akiért egyáltalán még lélegzett.

– Te mire szavazol, Aelin? – kérdezte Elide halkan.

Aelin elszakította a pillantását Rowantől, akit mintha jeges szél korbácsolt volna a párja tekintetének hiányától.

– Nem számít.

92. FEJEZET

Aelin nem árulta el a többieknek, hogy nem csak arról szólt ez a szavazás, hadd döntsék el a világ sorsát ők, mint a benne élő szabad népek képviselői. Hanem arról is, hogy valaki más döntsön helyette. Hogy valaki más válassza meg az utat.

Aznap este Távolvégnél táboroztak le, a sóbánya öt kilométernyire sem volt tőlük.

Rowan felállíttatta az uralkodókat megillető sátrat. Az uralkodói ágyat.

Aelin nem evett a többiekkel. Szinte hozzá sem nyúlt az ételhez, amit Rowan az asztalra tett. Még mindig ott állt előtte a kihűlt sült nyúl, ahogy a hasztalan, rémjelekkel teli könyveket böngészte.

– Nem fogadom el ezt az egészet – szólalt meg Rowan az asztal túlsó oldaláról.

– Én viszont igen.

A szavak színtelenül, élettelenül buktak ki belőle.

Amilyen ő is lesz, még mielőtt teljesen felkel a nap. Aelin becsukta az ősrégi kötetet.

Már csupán napok választották el őt Terrasen határától. Talán azzal a feltétellel kellett volna beleegyeznie abba, hogy most csinálják, hogy előbb odamennek Terrasenbe. Inkább terraseni földön történne, mint Távolvég mellett.

Csakhogy minden egyes múló nap kockázatot jelentett. Borzalmas kockázatot.

– Még soha életedben nem törődtél bele semmibe – morgott Rowan. Felpattant, és megtámaszkodott az asztalon. – És most hirtelen hajlandó vagy rá?

Aelin nyelt egyet, sajgott a torka.

Végignézett a könyveken, amiket már háromszor elolvasott, mindhiába.

– Mégis mit kellene tennem, Rowan?

– A pokolba kívánni az egészet! – csapott Rowan az asztalra, megzörgetve a tányérokat. – Mondd, hogy menjenek a fenébe a terveikkel, a jóslataikkal meg a sorsaikkal, és majd te megírod a sajátodat! Csinálj bármit, bármit, csak ezt ne!

– Erilea népei kinyilatkoztatták az akaratukat.

– A pokolba azzal is! – vicsorgott Rowan. – Majd a háború után kezdetét veheti a szabad világ. Válasszák csak meg a saját nyomorult királyaikat és királynőiket, ha úgy akarják!

Aelin is felmordult.

– Egy pillanattal sem akarom tovább viselni ezt a terhet! Nem akarok választani, hogy aztán kiderüljön, hibáztam, amikor elodáztam!

– Tehát te is ellene szavaztál volna. Elmentél volna Terrasenbe.

– Mit számít? – ugrott fel Aelin. – A többi szavazat nem mellettem szólt. Ha elmondtam volna, hogy el akarok menni Orynthba, hogy még egyszer utoljára harcolhassak, azzal csak megrendítem őket.

– A te halálod közeleg. Csak kell legyen beleszólásod.

Aelin kimutatta a foga fehérjét.

– Ez a sorsom. Elena megpróbált kimenteni. És nézd, mi lett a vége! A dühödt istenek csapata megesküdött, hogy végez halhatatlan lelkével. Amikor elkészül a Zár, amikor lezárom a kaput, még egy életnek véget vetek a sajátom mellett.

– Elena ezer évig létezett, élőként és holtában lélekként. Már megbocsáss, ha magasról szarok rá, hogy eljött számára a vég, amikor te csak húsz évet kaptál.

– Miatta értem meg egyáltalán azt a húszat.

Még húszat sem. Sok-sok hónap volt még hátra a születésnapjáig. Tavaszig, amit ő már nem ér meg.

Rowan fel-alá járkált, a szőnyeg elnyelte a léptei zaját.

– Ez az egész az ő hibája! Miért kellene egyedül viselned a következményeit?

– Mert mindig is az én vállamat kellett, hogy nyomja a súly.

– Baromság! Ugyanúgy lehetett volna Dorian is. Hajlandó is rá.

Aelin pislogott.

– Elena és Nehemia azt mondta, Dorian nem áll készen rá.

– Dorian bement Morathba, aztán élve kisétált, szemtől szemben állt Maeve-vel, és végül összeroppantotta az egészet. Szerintem pont ugyanúgy készen áll, mint te.

– Nem hagyom, hogy feláldozza magát helyettem.

– Miért?

– Mert a barátom. Mert képtelen lennék együtt élni magammal, ha hagynám.

– Azt mondta, megteszi, Aelin.

– Nem tudja, mit akar. Szinte még maga mögött sem hagyta a borzalmakat, amik érték.

– És te? – vitatkozott vele Rowan. A legkevésbé sem hatotta meg Aelin érvelése. – Felnőtt férfi. Képes meghozni a saját döntéseit. Mi is meghozhatjuk, nem kell úgy tenned, mintha minden rajtad múlna!

Aelin kivillantotta a fogát.

– Már megszületett a döntés!

Rowan összefonta a karját.

– Akkor ott leszek melletted. Együtt csináljuk.

Aelinben megállt az ütő.

– Nem fogod egyedül elkészíteni a Zárat – folytatta Rowan.

– Nem. – Aelin keze remegni kezdett. – Arról szó sem lehet!

– Ki mondja?

– Én mondom! – Aelin levegőt sem kapott a gondolattól, hogy Rowan számára eljöhet a vég. – Ha lehetséges lenne, Elena elmondta volna. Az én vérvonalamból kell valakinek megfizetnie az árat.

Rowan szólásra nyitotta a száját, de aztán felfigyelt az Aelin arcára kiülő, a szavaiban csendülő igazságra. A fejét rázta.

– Megígértem, hogy találunk más módot, amivel megfizethetjük ezt az adósságot... Együtt.

Aelin végignézett a szétdobált könyveken. Semmi – a könyvek, a reménysugár, amit szolgáltattak, végül semmit sem eredményeztek.

– Nincs más lehetőség – túrt bele a hajába. – Nincs más lehetőségem – javította ki magát.

Nem maradt kijátszatlan lapja, nagy meglepetése. Erre nem.

– Akkor ne csináljuk meg holnap! – erősködött Rowan. – Várjunk! Megmondjuk a többieknek, hogy előbb elmegyünk Orynthba. Talán a királyi könyvtárban van valamilyen…

– Mi értelme van szavazásra bocsátani valamit, ha aztán nem foglalkozunk az eredménnyel? Eldöntötték, Rowan. Holnap vége.

A szavak üresen, émelyítően csengtek benne.

– Hadd keressek más módot! – Rowan hangja elcsuklott, de továbbra is fel-alá járkált. – Fogok találni más módot, Aelin…

– Nincs más mód. Hát nem érted? Ez az egész – sziszegte Aelin karját kitárva – azért van, hogy életben maradj. Hogy mind életben maradjatok.

– És a te életeddel fizetünk érte. Hogy enyhíts valamilyen szűnni nem akaró bűntudatot.

Aelin rácsapott az egyik kupacnyi ősrégi könyv tetejére.

– Szerinted én meg akarok halni? Szerinted nekem olyan könnyű, felnézni az égre, és azt gondolni, hogy talán most látom utoljára? Rád nézni, és azokon az éveken merengeni, amik nem adatnak meg?

– Nem tudom, mit akarsz, Aelin – vicsorgott Rowan. – Nem mondhatnám, hogy teljesen őszinte voltál.

Aelin szíve mennydörgésszerűen dübörgött.

– Azt akarom, hogy vége legyen, vagy így, vagy úgy. – Keze ökölbe szorult. – Azt akarom, hogy vége túl legyünk rajta!

Rowan a fejét csóválta.

– Tudom. És tudom, min mentél keresztül, hogy a doranelle-i hónapok során a poklok poklát jártad meg, Aelin. De nem adhatod fel. Most nem.

Aelin szeme szúrt.

– Ezért tartottam ki. Pontosan ezért. Hogy visszatehessem a kulcsokat a kapuba. Amikor Cairn darabokra szaggatott, amikor Maeve minden ismerőset elvett tőlem, egyedül azért nem törtem meg, mert tudtam, hogy ez múlik a túlélésemen. Hogy ha elbukok, akkor mind meghaltok. – Légzése egyenetlenné vált, kapkodóvá. – És azóta voltam olyan átkozottul ostoba, hogy azt hittem, talán mégsem kell megfizetnem ezt az árat, hogy talán látom még Orynthot. Hogy talán Dorian megcsinálja helyettem. – Aelin a földre köpött. – Miféle ember vagyok én? Hogy rettegéssel töltött el, amikor ma megérkezett?

Rowan szólásra nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Aelin elcsukló hangon közbevágott.

– Egy pillanatra elhittem, hogy megmenekülhetek. És amint így történt, az istenek azonnal ideküldték Doriant. Mondd, hogy nem szándékos volt! Mondd, hogy az istenek, vagy bármiféle erők uralják is ezt a világot, nem azt ordítják éppen, hogy nekem kell elkészítenem a Zárat!

Rowan hosszasan bámult rá, mellkasa hevesen emelkedett és süllyedt. Majd így szólt:

– Mi van, ha ezek az erők nem azért vetették Doriant az utadba, hogy egyedül fizesd meg az adósságot?

– Nem értem.

– Mi van, ha összehoztak titeket? Hogy ne kelljen választani, hanem megoszthassátok a terhet. Egymással.

Mintha még a tűztálak is megdermedtek volna.

Rowan szeme izzott, ahogy tovább győzködte.

– Aznap szétrobbantottátok az üvegpalotát, amikor megfogtátok egymás kezét, amikor egyesítettétek az erőtöket… Még sosem láttam ilyesmit. Képesek voltatok összeolvasztani az erőtöket, eggyé válni. Ha a Zár egy teljes személyt követel, miért nem adtok egy felet? Mindketten egy felet, hiszen mindkettőtök ereiben Mala vére folyik!

Aelin lassan lerogyott a székébe.

– Nem tudhatjuk, hogy beválik-e.

– Még mindig jobb, mint ha lehajtott fejjel odasétálnál a saját kivégzésedre.

Aelin felmordult:

– Mégis hogy kérhetnék tőle ilyesmit?

– Úgy, hogy ez nem egyedül a te terhed. Dorian is tisztában van ezzel. Elfogadta. Mert a másik megoldás az, hogy elveszítünk téged. – A Rowan szemében tomboló düh megtört, ahogy a hangja is. – Ha tehetném, magamra vállalnám helyetted.

Ekkor Aelin szíve is megrepedt.

– Tudom.

Rowan térdre hullott előtte, fejét az ölébe hajtotta, és átkarolta a derekát.

– Nem bírom elviselni, Aelin. Egyszerűen nem.

Aelin beletúrt Rowan hajába.

– Ezer évet akartam veled – vallotta be halkan. – Gyerekeket szerettem volna tőled. Együtt akartam átkelni veled a másvilágra.

Könnyei Rowan hajába csorogtak. A hím felemelte a fejét.

– Akkor harcolj meg érte! Csak még egyszer. Harcolj meg ezért a jövőért!

Aelin Rowan arcát tanulmányozta, az oda kirajzolódó életet. Mindazt, amit kínált neki.

Mindazt, amiben talán neki is része lehet.

– Kérnem kell tőled valamit.

Doriant Aelin hangja ébresztette felszínes álmából. Felült a priccsen. Tekintve, hogy néma csend uralkodott a táborban, nyilván az éjszaka közepén járhattak.

– Mit?

Rowan ott őrködött Aelin mögött, figyelte a fák alatt táborozó hadsereget. Dorian elkapta a hím smaragd pillantását – és meg is találta benne a választ, amit keresett.

A herceg betartotta korábbi néma fogadalmát.

Aelin nyelt egyet.

– Együtt – szólalt meg elcsukló hangon. – Mi lenne, ha együtt készítenénk el a Zárat?

Dorian azelőtt megértette Aelin tervét, a kétségbeesett reménykedését, hogy elmagyarázta volna neki a részleteket. A legvégén Aelin hozzátette:

– Sajnálom, hogy ilyesmire kell kérjelek.

– Én sajnálom, hogy nekem nem jutott eszembe – felelte Dorian, és talpra ugrott, felhúzta a bakancsát.

Rowan most feléjük fordult. Várta a választ, pedig pontosan tudta, mit fog mondani Dorian.

– Igen – felelte Dorian mindkettejüknek.

Aelin lehunyta a szemét, és Dorian nem tudta volna megmondani, hogy megkönnyebbülésében vagy a bűntudattól. A királynő vállára tette a kezét. Nem akarta tudni, miféle vita vezetett Rowan és Aelin között oda, hogy végül beadta a derekát, hogy elfogadta ezt a lehetőséget. Ahhoz, hogy Aelin igent mondjon erre...

Aelin kinyitotta a szemét, amiben most már csak komor elhatározás csillogott.

– Most csináljuk – jelentette ki rekedten. – Még mielőtt felkelnek. Még mielőtt búcsúzni kellene.

Dorian biccentett.

– Szeretnéd, ha Chaol ott lenne? – kérdezte Aelin.

Dorian arra gondolt, hogy nemet mond. Hogy megkíméli a barátját egy újabb búcsútól, hiszen olyan boldogság ült most az arcán, olyan béke rajzolódott ki rá.

Mégis így felelt:

– Igen.

93. FEJEZET

Négyen lépdeltek némán a fák között. Végig az ősrégi úton a sóbányához.

Ez volt az egyetlen hely, amit az őrszemek nem figyeltek.

Aelin gyomra minden egyes lépéstől egyre jobban háborgott, gerince mentén lassan verejték ült ki. Rowan egyre szorította a kezét, hüvelykujjával simogatta.

Itt, ezen a borzalmas, üres helyen, ami annyi szenvedésnek volt már tanúja – itt néz szembe a sorsával. Mintha valójában sosem szabadult volna ki.

A sötétség leple alatt a hegyek, amikbe a sóbányát vájták, szinte csak árnyékoknak tetszettek. A haláltábort körbevevő hatalmas fal fekete foltnak tűnt.

Nyitva hagyták a kaput, az egyik szárnyat csupán félig tartották a zsanérok. Talán a felszabadult rabszolgák próbálták meg leszaggatni kifelé menet.

Aelin erősebben szorította Rowan ujjait, ahogy elhaladtak a boltív alatt, és beléptek a bánya szabadtéri részére. Ott, középen állt a facölöp, amin megkorbácsolták. A legelső napján, aztán olyan sok további napon.

És ott, a tőle balra fekvő hegyben... Ott voltak az aknák. Azok a koromsötét aknák, ahová belökték.

A felügyelők épületei sötétbe burkolóztak. Üresen tátongtak.

Az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy ne nézzen le a csuklójára, ahol egykor a béklyók nyomát hordta. Hogy miközben a hátán hideg verejték csorog végig, ne gondoljon arra, már ott sincsenek meg a sebhelyek. Csak Rowan tetoválása a hibátlan bőrfelületen.

Mintha ez az egész csupán álom lett volna – egy rémálom, amit Maeve talált ki.

Nem kerülte el Aelin figyelmét a helyzet iróniája. Mostanra már kétszer szabadult fogságból – és mind a kétszer ugyanott kötött ki. Ideiglenes szabadságban. A perceit számlálva.

Goldrynt a sátorban hagyta. Ott, ahová mennek, nem sok hasznát venné.

– Nem hittem, hogy újra látjuk majd ezt a helyet – mormolta Dorian. – Így meg aztán főleg nem.

A király határozottan lépdelt előre, arca komornak tűnt, ahogy megragadta Damaris markolatát. Készen arra, hogy köszöntsön bármit, ami rájuk leselkedhet itt.

A fájdalmat, amiről Aelin pontosan tudta, hogy jönni fog.

Nem, végül is sosem szabadult ki teljesen, nem igaz?

Az udvar közepén torpantak meg. Elena elmagyarázta, hogyan készítse el a Zárat, hogyan tegye vissza a köveket a kapuba. Bár nem lesz semmiféle mágikus jelenet, nem fenyegeti majd őket semmi, Aelin máshol akart lenni. Messze mindenkitől.

Chaol arca sápadtnak tetszett a holdfényben.

– Mit tehetünk?

– Csak legyetek itt – felelte Aelin. – Az pont elég.

Ezért tudott egyáltalán megmaradni itt, ezen a gyűlöletes helyen.

Ránézett a kérdő tekintetű Dorianre, és bólintott. Felesleges pazarolni az idejüket.

Dorian megölelte Chaolt, és váltottak néhány szót, olyan halkan, hogy Aelin nem hallotta, miről beszélnek.

Aelin elkezdte belevésni a rémjelet a porba, elég nagyot ahhoz, hogy Doriannel beleállhassanak. Kettő lesz majd egymáson: a nyitás és a zárás.

A lezárás és a kinyitás.

Ezeket tanulta meg először. Ő maga is használta.

– Nincs édes búcsú, hercegnő? – kérdezte Rowan, miközben Aelin a rémjelet rajzolta a lábával.

– Túl drámainak tűnik – felelte Aelin. – Még hozzám képest is.

Ám ekkor Rowan megállította, pedig még csak a második szimbólum felénél tartott. Felemelte a fejét.

– Még amikor… Amikor ott leszel is – szólalt meg, és fenyőzöld szeme olyan fényesen csillogott a holdfényben –, veled vagyok. – Kezét Aelin szívére fektette. – Itt. Itt vagyok veled.

Aelin saját tenyerét Rowan mellkasához érintette, és mélyen beszívta a hím illatát a tüdejébe, a szívébe.

– Ahogy én is veled vagyok. Mindig.

Rowan megcsókolta.

– Szeretlek – suttogta Rowan Aelin szájára. – Gyere vissza hozzám!

Aztán Rowan elhátrált, és a befejezetlen jelektől egylépésnyire megtorpant.

Aelint a hideg rázta most, hogy már nem érezte Rowan illatát, melegét. De kihúzta magát. Egyenletesen lélegzett, miközben az emlékezetébe véste Rowan arcvonásait.

Dorian fénylő szemmel lépett a jelekre.

– Fejezd be az utolsót, amikor végeztünk – mondta Aelin Rowannek.

A hercege, a párja bólintott.

Dorian előhúzott egy összehajtogatott vásznat a kabátjából, majd kinyitotta. Két fekete kődarab hevert benne. És Orynth amulettje.

Aelin gyomra felfordult, ahogy a másvilági erő a térde megrogyasztásával fenyegette. De azért elvette Doriantől Orynth amulettjét.

– Gondoltam, te szeretnéd kinyitni – jegyezte meg Dorian halkan.

Itt, ahol annyit szenvedett, ahol annyi mindent átélt, itt, ezen a helyen, ahol annyi minden elkezdődött.

Aelin a tenyerében tartotta az ősi amulettet, hüvelykujjaival végigsimított az aranyozott széleken. Egy szívdobbanásnyi időre visszakerült a folyó menti birtok kellemes szobájába, ahol az anyja rábízta az amulettet.

Aelin végigsimított a hátuljára vésett rémjelen. A rúnák, amik a gyűlöletes sorsról meséltek: Névtelen az ár.

Annyi évszázadon át állt itt. Figyelmeztetés Brannontól, és egyben megerősítés is. Az áldozatukkal kapcsolatban. Aelin áldozatával kapcsolatban.

Brannon dühöngve dacolt az istenekkel, megjelölte az amulettet, és rengeteg nyomot hagyott hátra neki, hogy egy nap rábukkanjon. Hogy megértse. Mintha ezzel valahogy szembeszállhatna a sorsával. Ostobaság ebben reménykedni.

Aelin megfordította az amulettet, és végigsimított az örök életű szarvasbikán is, ami az elejét díszítette.

Ajándékba kapta az időt. Végig meg voltak számlálva a percei.

Az amulettet lezáró arany elolvadt a kezében, sziszegve hullott a jeges porba. Aelin egyetlen mozdulattal eltekerte, majd széthúzta az amulett két felét.

Megcsapta a harmadik kulcs földöntúli, hívogató bűze. Olyan nyelveken suttogott, amelyek nem léteztek Erileában, és soha nem is fognak.

Aelin Dorian kinyújtott tenyerébe pottyantotta a harmadik rémkődarabot. Összekoccant a másik kettővel, és mintha a hang az örökkévalóságig, az összes világig elért volna.

Dorian megremegett, Chaol és Rowan összerezzent.

Aelin zsebre tette az amulett két felét. Terrasen egy darabkája, amit magával visz. Bárhová tartanak is.

Még egyszer belenézett Rowan szemébe. És látta az ott kirajzolódó szavakat. Gyere vissza hozzám!

Ezeket a szavakat, ezt az arcot is magával viszi. Még ha a Zár mindent felemészt is, ez megmarad majd. Ez örökké megmarad.

Aelin torka elszorult, de nagyot nyelt. Elszakította a pillantását Rowan átható tekintetétől. Majd végighasította a tenyerén a bőrt. Aztán Dorianén is.

A csillagok mintha közelebb húzódtak volna, a hegyek átkukucskáltak Aelin és Dorian válla felett, ahogy harmadszorra is megmozdította a kést, végig az alkarján. Mély és széles sebet ejtett, a bőr könnyedén szétvált.

Ha meg akarja nyitni a kaput, akkor neki magának kell a kapuvá válnia.

Erawan már elkezdte, Kaltain Rompiert akarta kapuvá változtatni – nem megőrzésre tette a karjába a rémkulcsot, hanem hogy felkészítse a testét a többi kőre. Hogy élő rémkapuvá változtassa őt, amit aztán az irányítása alá vonhat.

Kaltaint már egyetlen kődarab is elpusztította. Hogy mindhármat beletegye a saját…

Aelin Ashryver Galathynius vagyok, és nem félek.

Nem félek.

Nem félek.

– Készen állsz? – lehelte Aelin.

Dorian biccentett.

Aelin vetett még egy utolsó pillantást a csillagokra, észak urára, aki néhány kilométerrel odébb Terrasent vigyázta, majd elvette a kődarabokat Dorian kinyújtott tenyeréből.

És ahogy Doriannel megfogták egymás véres kezét, ahogy mágiájuk fellobbant körülöttük, és összefonódott, vakítóan és örökkévalón, Aelin belenyomta a három rémkulcsot a karján tátongó sebbe.

Rowan a lába egyetlen mozdulatával lezárta a rémjelet a jeges földön.

Épp ahogy Aelin a karjára fektette a tenyerét, és a saját testébe zárta a három rémkulcsot, miközben másik kezével Dorianét markolta.

Be kell válnia. Nyilván ezért keresztezte egymást az útjuk, ezért talált Aelin és Dorian egymásra immáron másodszor ugyanazon a helyen. Egyéb eshetőséget nem volt hajlandó elfogadni. Másképp el sem engedte volna.

Rowan nem kapott levegőt. Biztos volt benne, hogy a mellette álló Chaol sem.

És bár Aelin és Dorian még mindig ott állt, fejüket felszegték, pedig érezte a bennük munkálkodó félelmet, arcuk kifejezéstelenné vált. Üressé.

Nem lobbant fény.

Nem robbant mágia.

Aelin és Dorian csak állt, összekulcsolt kézzel, és előremeredt. Üresen. Vakon. Dermedten.

Máshol jártak.

Itt maradtak ugyan, de mégis máshol jártak. Mintha a testük csupán porhüvely lenne.

– Mi történt? – lehelte Chaol.

Aelin keze lehullott onnan, ahol egykor még a karját markolta, most élettelenül lógott az oldalán. Kilátszott a nyílt seb. A fekete kődarabok benne.

Rowan mellkasában megnyúlt valami szövevényes, nélkülözhetetlen. Pattanásig feszült.

A párok köteléke.

Rowan kezét a mellkasára kapva hirtelen előrelépett.

Ne! A kötelékük vergődött, mintha gyötrelem, rémület kínozta volna. Rowan Aelin nevével az ajkán megtorpant.

Aztán térdre hullott, ahogy az Aelin karjában lévő három rémkulcs felszívódott a királynő vérében.

Mint harmat a napfényben.

94. FEJEZET

Ahogy egykor volt, úgy lett most ismét.

A kezdet, a vég és az örökkévalóság, a fény, az élet örvénylett közöttük, egy kettéhasított vérvonal két fele között.

Köd gomolygott, ellepte a szilárd talajt a lábuk alatt. Talán csak illúzió – hogy az elméjük elviselje azt, ahová kerültek. Azt a helyet, ami nem hely volt, egy rengeteg ajtóval teli teremben. Több ajtó volt ott, mint ahányat meg tudtak volna számolni. Akadt, ami levegőből készült, mások üvegből, megint mások lángból, aranyból és fényből.

Mindegyik mögött egy új világ ragyogott fel, egy új világ hívogatta őket.

De ők nem mozdultak, ott maradtak a mindenség kereszteződésében.

Olyan testben álltak ott, a rengeteg ajtó között, ami valójában nem az ő testük volt, és az erejük elszivárgott, tócsába gyűlt előttük. Összeolvadt, eggyé vált, fény és teremtés gömbjeként lebegett a levegőben.

Minden egyes parázs, ami az egyre növekvő gömbbe, az alakot öltő Zárba került, örökké elveszik. Többé már nem tér vissza beléjük.

Kiszáradó kutakká váltak. Ami többé sosem telik meg.

Egyre több és több szakadt fel belőlük minden egyes lélegzettel. Teremtés és pusztítás.

A gömb forgott, felszíne kavargott, zsugorodni kezdett. Olyanná vált, amilyenné ők akarták, arannyá és ezüstté. A Zár, ami örökre lezárja majd ezt a végtelen sok ajtót.

Egyre többet adtak az erejükből, a Zár egyre többet követelt tőlük.

És végül már fájt.

Aelin volt, és mégsem.

Aelin volt, mégis végtelen, a világok összessége, a...

Ő Aelin.

Igenis Aelin.

És azzal, hogy magába fogadta a kulcsokat, beléptek a valódi rémkapun. Egyetlen lépéssel, gondolattal, kívánsággal bármelyik világhoz hozzáférhetnének. Bármilyen lehetőség nyitva állna előttük.

Mögöttük boltív húzódott. Egy olyan boltív, amiből fenyő- és hóillat kell, hogy áradjon.

A Zár lassan készült, fény változott fémmé, arannyá és ezüstté.

Dorian lihegett, állkapcsa megfeszült, ahogy a mágiájuk egyre csak áramlott és áramlott a Zárba. Hogy többé sose térjen vissza.

Iszonyatos volt. Olyan kín, amilyet korábban sosem érzett.

Ő Aelin. Aelin, és nem azok a holmik, amiket a karjába nyomott, nem ez az elképzelhetetlen hely. Ő Aelin, Aelin, és azért jött ide, hogy megtegyen valamit, azért jött ide, mert megígérte, hogy megtesz valamit...

Visszafojtotta kitörni készülő sikolyát, ahogy az ereje egyre csak fogyott, mintha lefejtették volna a húst a csontjairól. Éppúgy ahogyan Cairn tette, méghozzá élvezettel. De őt is túlélte.

Megszökött Maeve karmaiból. Túlélte mindkettejüket. Hogy most megtehesse ezt. Hogy idejöhessen.

De tévedett.

Képtelen elviselni. Képtelen megbirkózni vele, a veszteséggel, a kínnal, az egyre növekvő tébollyal, ahogy rádöbbent az eddig nem látott igazságra:

Többé nem hagyják el ezt a helyet. Egyébként sem marad belőlük semmi. Felolvadnak, ködpárává válnak, ami összekeveredik a körülöttük gomolygó köddel.

Dorian még életében nem élt át ekkora kínt. Ő maga foszlott szét szálanként.

Elena azt mondta Aelinnek, nem számít, milyen formát ölt a Zár. Lehet madár, kard vagy akár virág is, ennek a helynek, ennek a kapunak nem számít. De az elméjük, már ami megmaradt belőle, ahogy szertefoszlottak, ismerős alakot kölcsönzött neki, egy olyat, aminek a legtöbb értelmét látták. Elena szeme született meg ismét – maga a Zár.

Aelin sikítani kezdett. Egyre csak sikított és sikított.

Dorian mágiája kiszakadt arról a szent, tökéletes helyről, ami benne létezett.

Belehalnak, hogy elkészítsék a Zárat. Mindketten belehalnak. Kétségbeesetten reménykedtek benne, hogy mindketten élve távoznak majd.

És ha nem hagyják abba, ha nem vetnek véget neki, akkor egyikükből sem marad semmi.

Próbálta megmozdítani a fejét. Elmondani neki. Elég!

A mágiája elszakadt tőle, a Zár megzabolázhatatlan erővel mindet magába szippantotta. Kielégíthetetlen éhséggel falta fel őket.

Elég! Próbált megszólalni. Elhúzódni.

Aelin most már zokogott – fogcsikorgatva zokogott.

Hamarosan. Hamarosan a Zár mindent elragad. És a pusztítás végső pillanata lesz majd a legkegyetlenebb, a legfájdalmasabb mind közül.

Vajon az istenek a szemük láttára pusztítják el Elena lelkét? Vajon adódik majd lehetősége, hogy segítsen rajta, ahogy Gavinnek ígérte? Tudta a választ.

Elég! Elég!

– Elég!

Dorian hallotta a szót, és egy pillanatig nem ismerte fel a hangot.

Ám ekkor egy férfi jelent meg az egyik lehetetlen, mégis létező ajtóban. Egy hús-vérnek tűnő férfi, amilyenek ők is voltak, mégis reszketve pislákolt a teste körvonala.

Az apja.

95. FEJEZET

Az apja állt ott. A férfi, akit utoljára az üvegpalota hídján látott, és mégsem ő.

Kedvesség rajzolódott ki az arcára. Emberség.

És bánat. Olyan iszonyatos, fájdalommal vegyes szomorúság. Dorian mágiája megrebbent.

Még Aeliné is lelassult meglepetésében, az áradat patakká változott, folytonos, kínzó szipolyozássá.

– Elég! – lehelte a férfi feléjük tántorogva, és a Zár elkészítését tápláló vakító, tiszta erőhullámra pillantott.

– Nem állíthatjuk meg – felelte Aelin.

Dorian apja a fejét rázta.

– Tudom. Ha egyszer elkezdődött, nem lehet megállítani.

Az apja.

– Nem – mondta Dorian. – Nem lehetsz itt.

A férfi lepillantott – Dorian oldalára. Ahol talán kard függött.

– Talán nem te idéztél meg?

Damaris. A karddal az oldalán lépett be a rémjelkörbe. Az ő világukban, az ő valóságukban legalábbis ott függött még.

A kard, ami egy névtelen istent szolgált, a jelek szerint úgy gondolta, egy igazsággal még szembe kell néznie. Még eggyel, mielőtt minden véget ér.

– Nem – ismételte Dorian.

Más nem jutott eszébe, ahogy végignézett az apján, a férfin, aki olyan borzalmas dolgokat művelt mindannyiukkal.

Az apja megadóan felemelte a kezét.

– Fiam – lehelte.

Doriannek nem volt mondanivalója számára. Gyűlölte a férfit, aki most, a vég és a kezdet pillanatában eljött.

Az apja ekkor Aelinre nézett.

– Hadd csináljam én! Hadd fejezzem be én!

– Micsoda? – szakadt ki Dorianből a szó.

– Nem vagy kiválasztott – felelte Aelin, de hangjában már nem csendült ridegség.

– Névtelen az ár – mondta a király.

Aelin megdermedt.

– Névtelen az ár – ismételte az apja. Az idős boszorkánya figyelmeztetése, a kárhozatról szóló véset Orynth amulettjének a hátulján. – Fattyú jelét viseled, így Névtelen vagy, de hát nem igaz ez rám is? – Ide-oda járatta közöttük tágra nyílt szemét. – Hogy hívnak engem?

– Ez nevetséges! – szűrte Dorian a fogai között. – A neved…

De ahol névnek kellett volna lennie, ott most üres lyuk tátongott.

– Téged... – lehelte Aelin. – A neved... Hogy lehet, hogy nincs neved, hogy nem tudjuk?

Dorian dühe elpárolgott. A mágiája, a lelke elszakításának fájdalma másodlagossá vált, ahogy az apja így szólt:

– Erawan elvette. Kitörölte a történelemből, a népek emlékezetéből. Ősi, borzalmas varázslattal, olyan hatalmassal., hogy csak egyetlenegyszer használhatta. Mindezt azért, hogy én legyek a leghűségesebb szolgálója. Még én sem tudom a nevemet, már nem. Elvesztettem.

– Névtelen az ár – mormolta Aelin.

Dorian ekkor ránézett. A férfira, aki az apja volt. Alaposan megnézte.

– Fiam! – suttogta az apja. És szeretet rajzolódott ki az arcára... Szeretet, büszkeség és bánat.

Az apja, akit éppúgy megszálltak, mint őt, aki a saját módján próbálta ugyan megmenteni őket, de kudarcot vallott. Az apja, aki mindent elvett tőle, de sosem hajolt meg Erawannak – teljesen soha.

– Gyűlölni akarlak – szólalt meg Dorian elcsukló hangon.

– Tudom – felelte az apja.

– Mindent elpusztítottál. – Dorian könnyei megállíthatatlanul folytak. Aelin megszorította a kezét.

– Sajnálom – lehelte az apja. – Mindent nagyon sajnálok, Dorian.

És ahogy az apja kiejtette a nevét... Még sosem hallotta tőle így.

El kellene küldenie. Belöknie valami pokoli világba. Ezt kellene tennie.

A lelke mélyén Dorian mégis tudta, valójában ki miatt rombolta porig Morathot. Hogy ki miatt temette el a gallérokkal teli, gyűlöletes sírt.

– Sajnálom – ismételte az apja.

Doriannek nem volt szüksége Damarisra, hogy tudja, őszintén beszél.

– Hadd fizessem meg én az adósságot! – lépett közelebb az apja. – Hadd fizessem meg én, hadd tegyem meg! Hát nem folyik az én ereimben is Mala vére?

– Neked nincs mágiád, nem úgy, mint nekünk – vitatkozott Aelin szomorú tekintettel.

Az apja Aelin szemébe nézett.

– Van elég... Épp elég folyik a véremben. Ahhoz, hogy segítsek.

Dorian hátrapillantott a válla felett, a boltívre, ami Erileába vezetett.

Haza.

– Hagyjuk, hadd tegye – mondta, bár a szavak nem a kívánt jegességgel buktak ki a száján. Csak kimerültség, ólomsúly csendült bennük.

– Egyébként is így terveztem, még a vég előtt – mondta Aelin halkan Dorian apjának.

– Akkor hát nem leszel egyedül – felelte az apja. Aztán rámosolygott. A király, az apa, aki lehetett volna. Aki mindig is volt, hiába történt vele az, ami. – Hálás vagyok... Hogy ismét láthattalak. Még egyszer utoljára.

Dorian nem tudott mit mondani. Nem találta a szavakat. Aztán Aelin odafordult hozzá, és arcán könnyek csorogtak, ahogy így szólt:

– Egyikünknek uralkodnia kell.

És még mielőtt Dorian megérthette volna, még mielőtt rádöbbent volna, miféle ígéretet tett, Aelin kitépte a kezét az övéből.

És belökte a mögöttük lévő átjáróba. Vissza a saját világukba.

Dorian üvöltve zuhant hátra.

És még mielőtt a rémkapu ködös világa eltűnt, Dorian látta, hogy Aelin megfogja az apja kezét.

96. FEJEZET

Rowan órákon át nem mozdult, miközben Aelin és Dorian mellett álltak, és figyelték, ahogy a semmibe merednek. Chaol sem moccant meg.

Telt-múlt az éjszaka, a csillagok áthaladtak a gyűlöletes, rideg hely felett.

Aztán Dorian megfeszült, levegőért kapkodott – és térdre hullott.

Aelin továbbra sem mozdult. Állva maradt, egyszerűen csak eleresztette Dorian kezét.

Rowan lelke megdermedt.

– Ne! – nyögte Dorian reszelősen, és Aelin felé mozdult, próbálta ismét megragadni a kezét, csatlakozni hozzá.

Csakhogy a seb Aelin kezén már bezárult.

– Ne, ne! – üvöltötte Dorian, és Rowan ekkor megértette.

Rádöbbent, mint tett Aelin.

Hogy mi volt az utolsó játszmája, az utolsó hazugsága.

– Mi történt? – kérdezte Chaol, miközben talpra húzta Doriant.

A király zokogott, lecsatolta az oldaláról az ősi kardot, és messzire hajította. Damaris tompán puffant a földön.

Rowan csak bámulta Aelint.

A párját, aki hazudott neki. Aki mindannyiuknak hazudott.

– Nem volt elég... hogy ketten mentünk. Mindkettőnket elpusztított volna – sírt Dorian. – De Damaris valahogy megidézte az apámat, aki... átvette a helyemet. Felajánlotta, hogy a helyembe lép, úgyhogy Aelin... – Dorian visszaugrott volna, hogy megragadja Aelin kezét, de már kilépett a rémjelkörből.

És a jelek most visszatartották.

Fal zárta körbe Aelint.

A kötelék egyre nyúlt, vékonyodott.

– Ők ketten... fogják bevégezni – mondta Dorian remegve.

Rowan szinte alig hallotta a szavait.

Tudnia kellett volna. Tudnia kellett volna, hogy ha a terv kudarcba fullad, Aelin sosem áldozná fel egy barátját. Még ezért sem. Még a saját jövőjéért sem.

Aelin tudta, hogy Rowan megpróbálná visszatartani őt a Zár elkészítésétől, ha megemlíti ezt az eshetőséget, ha bevallaná, mit tenne, amikor elszabadul a pokol. Csak azért egyezett bele Dorian segítségébe, hogy ő maga odajusson. Valószínűleg akkor is elengedte volna Dorian kezét, ha nem jelenik meg a fiú apja.

Hiszen újra és újra azt kívánta, bár lenne már vége. Figyelnie kellett volna a szavaira.

Chaol megragadta Doriant, és az ifjú lord halkan, szomorúan Rowanhez fordult:

– Sajnálom.

Aelin hazudott.

Az ő tűzszívűje hazudott.

És most kénytelen lesz végignézni a halálát.

Aelin az ellensége kezét fogva ismét szabadon eresztette a mágiáját. Hagyta, hadd zubogjon ki belőle dühödten.

A névtelen király erejét össze sem lehetett hasonlítani Dorianével. De épp elég volt, ahogy a férfi mondta. Épp elég ahhoz, hogy kisegítse.

Aelin sosem akarta, hogy Dorian elpusztítsa magát ezért. Csak hogy adjon hozzá épp eleget. Aztán amúgy is visszalökte volna őt Erileába. Hogy egyedül fejezhesse be.

Hogy megfizessen tízévnyi önzésért, azért a tíz évért, amit Terrasentől távol, meneküléssel töltött.

A kín zsibbasztó zúgássá vált. Még az idős király is lihegett a fájdalomtól.

Már közel jártak. Az aranyhurkok és – körök megszilárdultak a Záron.

De még mindig nem volt elég. Ahhoz, hogy lezárják ezt a helyet, hogy lezárják az összes világot.

Sosem bocsát majd meg neki.

A párja.

El kellett érnie, hogy Rowan elengedje őt, hogy elfogadja. Nem lett volna képes végigcsinálni, eljönni ide, ha Rowan könyörög, hogy ne tegye, ha úgy sírt volna, ahogy ő is zokogni akart, amikor még egyszer utoljára megcsókolta.

Gyere vissza hozzám! – suttogta.

Tudta, hogy Rowan várni fog. Addig vár majd a visszatértére, amíg át nem kerül a másvilágra. Várni fogja, hogy visszatérjen hozzá.

Aelin mágiája kiszakadt belőle, egy olyan létfontosságú és mélyen nyugvó darabka, hogy felkiáltott és megingott. Csak a király szorításának köszönhette, hogy nem esett el.

A Zár már majdnem elkészült, Elena szemének két egymást érő köre majdnem teljessé vált.

Aelin mágiája vergődött, könyörgött, hogy hagyja abba. De nem tehette. Nem tette.

– Már nincs sok hátra – ígérte a király.

Aelin odapillantott, és látta, hogy mosolyog.

– Üzenetet hoztam neked – mondta halkan. Körvonalai elmosódtak, ahogy az utolsó csepp ereje is elszivárgott belőle. De még ekkor is mosolygott. Úgy tűnt, békére lelt. – A szüleid. Annyira nagyon büszkék rád. Megkértek, hogy mondjam el, nagyon szeretnek. – Már-már láthatatlanná fakult, szavai nem voltak hangosabbak a szél suttogásánál. – És hogy már megfizettél, tűzszívű lány.

Azzal szertefoszlott. A Zár az utolsó cseppjét is felitta. Véglegesen kitörölte a létezők sorából.

Aelin szinte nem is érezte az arcán csorgó könnyeket, ahogy térdre rogyott. Ahogy egyre többet és többet adott át a mágiájából, saját magából. Aelin Ashryver Galathynius va...

Fojtogató sikoly tört fel belőle, ahogy a Zár teljesen elkészült.

Ahogy a Zár ismét összeállt, éppolyan tapinthatóan, mint Aelin teste.

Ahogy Aelin mágiája teljesen odaveszett.

97. FEJEZET

Mozdulni is alig tudott. Gondolkozni.

Eltűnt. Ahol egykor fény és élet áramlott benne, ott most nem maradt semmi.

Egyetlen parázs sem. Csupán egy cseppnyi víz.

Aelin abba kapaszkodott, védelmezte, ahogy tizenkét alak jelent meg mögötte az átjáróban. Beléptek a helyek helyére, a végtelenség kereszteződésébe.

– Bevégeztetett hát – szólalt meg a sokarcú, és a lebegő Zár felé közelített. Intett szellemszerű, folytonosan változó kezével, mire a Zár Aelin felé lendült. Az ölében landolt, aranylott és csillogott.

– Idézd meg a világunkat, te lány! – mondta az, akinek hangjában acél és sikolyok csendültek. – Hadd menjünk végre haza!

Törjön össze végleg. Küldje haza őket, zárja le a kaput. A lénye utolsó darabkáját kell feláldoznia hozzá, az utolsó cseppet, hogy működésbe hozza a Zárat, és lepecsételje vele a kaput. Aztán ő is eltűnik.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hely, ami már régen hamuvá égett, de valaha ott élt egy fiatal hercegnő, aki szerette a királyságát...

– Most! – parancsolt rá az, akinek hangja a hullámok zaját idézte. – Eleget vártunk már!

Aelin nagy nehezen felemelte a fejét. Hogy ránézzen a ragyogó alakokra. A másik világból származó lényekre.

És közöttük, közéjük zárva, mintha fogva tartanák…

Elena szeme tágra nyílt. Fájdalom csillogott benne.

Aki szerette a királyságát...

Egyikük Aelin felé csettintett kísérteties ujjaival.

– Elég legyen ebből!

Aelin felnézett rá, az istennőre, aki az imént hozzá beszélt. Felismerte a hangját. Deannáét.

Némán tanulmányozta őket. Megtalálta azt, aki a ragyogó hajnalt idézte, a tűz szívét.

Mala nem nézett rá. Ahogy Elenára, a saját lányára sem.

Aelin elfordult a Tűzhozótól. És ahogy megszólalt, nem intézte szavait konkrétan egyikükhöz sem:

– Alkut szeretnék kötni veletek.

Az istenek megdermedtek.

– Alkut? – sziszegte Deanna. – Alkut merészelsz kérni?

– Én meghallgatnám – jegyezte meg az, akinek hangjában kedvesség és szeretet csendült.

A karjában lévő holmi megvonaglott, mire Aelin előhívta azt, amire a lények vártak.

Az átjárót a saját világukba. A zöld tájat bearanyozó napfény már-már vakítónak tetszett. Mind odapördültek, néhányan felsóhajtottak a látványra.

Aelin így folytatta:

– Kössünk alkut. Még mielőtt betartjátok a rátok eső részt.

A szavak távolian csengtek, nehezen és fájdalommal telin. Mégis kinyögte őket valahogy.

Az istenek megtorpantak. Aelin egyedül Elenát nézte. Haloványan elmosolyodott.

– Megesküdtetek, hogy magatokkal viszitek Erawant. Hogy elpusztítjátok – mondta Aelin, mire az, akinek a hangja maga volt a halál, felé fordult. Mintha eszébe jutott volna, hogy valóban megígértek egy ilyen felháborító dolgot.

– Szeretnék alkut kötni – ismételte Aelin. És valahogy sikerült felemelnie a karját, amiben az örökkévalóság lakozott. – Erawan lelkét Elenáéért.

Erre Mala is felé fordult. És rámeredt.

Aelin ismét megtörte a csendet.

– Hagyjátok Erawant Erileában. De cserébe hagyjátok itt Elenát is. Hadd maradjon a lelke a másvilágon, azokkal, akiket szeret.

– Aelin – suttogta Elena, és ezüstkönnyek csorogtak végig az arcán.

Aelin az ősi királynőre mosolygott.

– Már így is megfizettük az adósságot.

Aelin azt akarta, hogy vitassák meg – a barátai. Nemcsak azért indítványozott szavazást, hogy megszabaduljon a választás terhétől, hanem hogy az ő szájukból is hallja, képesek egyedül legyőzni Erawant. Hogy Yrene Towers talán el tudja pusztítani.

Hogy most alkut köthessen, cserét ajánlhasson, és ne kelljen teljességgel megpecsételnie a sorsukat.

– Ne tedd! – könyörgött Elena. Majd a rideg, rezzenéstelen istenekhez fordult. – Ne fogadjátok el!

– Hagyjátok itt, és menjetek! – mondta nekik Aelin.

– Aelin, kérlek! – tört ki zokogásban Elena.

Aelin elmosolyodott.

– Időt nyertél nekem. Hogy élhessek. Hadd nyerjek most én is neked valamit.

Elena két kezével eltakarta az arcát, és sírt.

Az istenek összenéztek. Majd Deanna mozdult, olyan kecsesen, mint szarvasbika a rengetegben.

Aelin kifújta a levegőt, a térdére hajolt, ahogy az istennő Elenához lépett.

Csakis ő. Nem hagyja, hogy bárki mást feláldozzanak a végső feladat során, csakis őt.

Deanna a tenyerébe vette Elena arcát.

– Reménykedtem benne, hogy így lesz.

Majd összenyomta két kezét, Elena fejével együtt.

Fény lobbant Mala irányából, figyelmeztetésképp, fájdalommal telin, ahogy Elena szeme tágra nyílt. Ahogy Deanna megszorította.

És ekkor Elena meghasadt. Ezernyi csillogó darabra tört, amelyek egyre halványodtak, ahogy aláhulltak.

Aelin sikolya elhalt a torkában, képtelen volt felállni, ahogy Deanna megtörölte szellemszerű kezét, és így szólt:

– Nem alkudozunk halandókkal. Többé már nem. Tartsd csak meg Erawant, ha úgy kívánod!

Majd az istennő átlépett a saját világába vezető ajtón.

Aelin arra a helyre meredt, ahol néhány szívdobbanással korábban még Elena állt.

Nem maradt semmi.

Még izzó parázs sem, amit visszaküldhetett volna a másvilágra, a párjának, akit maga mögött hagyott.

Az égvilágon semmi sem maradt.

98. FEJEZET

Kezdett elszakadni.

A párok köteléke.

Rowan a térdére hajolt, lihegett, kezét a mellkasára szorította, ahogy a kötelék egyre inkább szétroncsolódott.

Belekapaszkodott, körbeölelte a mágiájával, a lelkével, mintha azzal megakadályozná, hogy Aelin, bárhol jár is éppen, olyan helyre távozzon, ahová nem mehet utána.

Nem volt hajlandó elfogadni. Sosem fogadja el ezt a sorsot. Soha. Dorian és Chaol szavai távolian csengtek. Nem érdekelte, miről beszélnek.

A kötelékük szakadozott.

És az égvilágon semmit sem tehetett azon kívül, hogy belekapaszkodik.

Az istenek egyesével átléptek az átjárón a saját világukba.

Nem viszik magukkal Erawant.

Nem... Nem csinálnak semmit.

Aelin mellkasa üressé vált, lelke kihunyt, és még ez is.

Még ez is…

Aelin a ködös talajt kaparta, ami valójában nem is talaj volt, ahogy az utolsó is eltűnt. Amíg végül már csak egy maradt.

A fény és láng oszlopa. Ott ragyogott a gomolygó ködben.

Mala megtorpant a világa kapujában.

Mintha visszaemlékezett volna.

Mintha Elenára, Brannonra emlékezett volna, arra, aki előtte térdepelt. A vérére. Arra, akire az ereje szállt. Az örökösére.

– Zárd le a kaput, Tűzhozó! – mondta Mala halkan.

De a fény úrnője még mindig nem mozdult.

Aelin fejében egy nő hangja csendült távolian.

Gondoskodj arról, hogy megkapják a büntetésüket! Mindannyian. Meg fogják kapni, esküdött Kaltainnek.

Hazudtak.

Elárulták Elenát és Erileát, éppúgy, ahogy magukat is árulás áldozatának hitték.

A zöld, napfényben fürdő világuk megremegett.

Aelin nyögve feltápászkodott.

Nem bárány ő, amit feláldozhatnak! Nem áldozat a közjó oltárán! És még nem végzett.

Aelin Mala lángoló tekintetébe nézett.

– Gyerünk! – mondta Mala halkan.

Aelin elnézett mellette, arra a csodás világra, ahová olyan régóta szerettek volna visszatérni. És rádöbbent, hogy Mala tudja – látja, miféle gondolatok kavarognak a fejében.

– Nem állítasz meg?

Mala csupán kinyújtotta a kezét.

Izzó erő magja feküdt benne. Egy lehullott csillag.

– Vedd csak el! Az utolsó ajándékom a vérvonalamnak. – Aelin esküdni mert volna, hogy Mala elmosolyodik. – Azért, amit érte ajánlottál. Azért, hogy küzdöttél érte. Mindannyiukért.

Aelin tántorogva tette meg azt a néhány lépést az istennőig, az erőig, amit a tenyerén nyújtott át neki.

– Én emlékszem – mondta Mala halkan, és a szavakban egyszerre csendült öröm, fájdalom és szeretet. – Én emlékszem.

Aelin elvette az erő apró magját a tenyeréből.

A napfelkeltét zárta egyetlen magocskába.

– Amikor vége, zárd le a kaput, és gondolj az otthonodra! A jelek utat mutatnak majd.

Aelin pislogott, csak így jelezhette a zavarodottságát, miközben az erő egyre csak nőtt, nőtt, növekedett benne, befoltozta a törött részeket, megtöltötte az ürességet.

Mala ismét kinyújtotta a tenyerét, és most képet látott rajta. A tetoválást a saját hátán.

Az új tetoválást, a kitárt szárnyakat, a Rowannel közös történetét az ősi nyelven a tollak között.

Mala csettintett, és szimbólumok emelkedtek ki belőle. Ott lapultak a szavak, a tollak között.

Rémjelek.

Rowan rémjeleket rejtett el a tetoválásában.

Rémjelekkel tetoválta őt tele.

– A hazavezető út – mondta Mala, és a kép elhalványult. – A hozzá vezető.

Rowan sejtette valahogy. Hogy egyszer idejut. Azért kérte Aelint, tanítsa meg rájuk, hogy aztán megtehesse ezt az óvintézkedést.

És amikor Aelin hátrapillantott, a saját világába vezető átjáróra, valóban érezte őket. Mintha a rémjelek, amiket titokban rátetovált, kötelet alkottak volna. Ami összekötötte az otthonával.

Életvonal az örökkévalóságba.

Még egy utolsó átverés.

Újabb suttogást hallott, egy emléktöredéket, amit egy résvári tetőn élt át. Mi lesz, ha megyünk előre, és csak a szörnyű vég vár ránk?

Akkor az még nem a vége lesz.

Az erő egyre csak áradt, áramlott Aelinbe. Ajka felfelé görbült.

Ez még nem a vége. És még nem végzett.

Ők viszont igen.

– Egy jobb világért! – mondta Mala, majd átlépett a sajátjába.

Egy jobb világ.

Egy olyan világ, ahol nincsenek istenek. Ahol senki sem szövi a sorsukat.

Egy szabad világ.

Aelin odalépett az istenek világába vezető átjáróhoz. Oda, ahol Mala most a csillámló fűszálak között sétált, és már-már napfénynek tűnt.

A fény úrnője megtorpant, karját búcsúintésre emelte.

Aelin elmosolyodott, és meghajolt.

A távolban, a dombokon az istenek megtorpantak.

Aelin mosolya vigyorrá torzult. Veszedelmessé és dühödtté.

És egy pillanatra sem hervadt le az arcáról, ahogy megtalálta a világot, amit keresett. Ahogy belenyúlt abba a végtelen, borzalmas erőbe.

Egykor rabszolga, bábu volt csupán. Többé soha.

Értük nem. Értük soha.

Az istenek üvölteni kezdtek, rohanni felé, ahogy Aelin lyukat ütött az égboltjukon.

Egyenesen abba a világba vezetett, amit csupán egyetlenegyszer látott eddig. Amikor véletlenül átjárót nyitott oda egyik éjszaka egy kőpalotában. Távoli csaholás, vonyítás hallatszott a sivár, szürke pusztaságból.

Átjáró a pokoli világba.

Kinyitotta az ajtót.

Aelin még mindig mosolygott, amikor bezárta az istenek világába vezető portált.

És magukra hagyta őket, miközben a fülében csengtek dühödt, rémült kiáltásaik.

Még mindig megmaradt a végső feladat, az, hogy örökre lezárja a kaput.

Aelin kinyitotta a tenyerét, és szemügyre vette a Zárat, amit elkészített. Hagyta, hadd lebegjen a ködös, ajtókkal teli terem közepére.

Nem félt. Kinyitotta a tenyerét, és erő áramlott ki rajta.

Mala utolsó ajándéka. És lázadása.

Ezernyi robbanó nap ereje tört elő Aelin tenyeréből.

Zárj! Csukódj! Lakatolj!

Csakis és kizárólag ezt akarta. Bezáródásra kényszerítette, ahogy felajánlotta a saját erejét.

De nem az utolsó darabkáját.

Már így is megfizettük az adósságot.

Az otthon térképe, a térkép, ami az univerzumok nyelvén íródott, hazavezeti majd.

Több, több, egyre csak több. De nem mind.

Mindet nem adja fel. A saját lényét nem.

Nem hódol be.

Ezt az utolsó cseppjét nem veszik el.

Nem adja át.

Fény áradt keresztül a Záron, ami prizmaként törte meg, és a végtelen számúnak tetsző ajtók felé lövellte.

Lezárta, lepecsételte, becsukta őket. A mindenhová vezető átjárók most megszűntek létezni.

Őt viszont nem pusztítják el. Ezt nem veszik el.

Gyere vissza hozzám!

Mala ereje egyre csak áradt, árad ki belőle, át a Zárba.

Nem nyernek. Nem vehetik el – nem kapják meg őt.

Nem hajlandó megadni magát.

Aelin most már sikított. Sikított és üvöltött, ahogy szembeszállt velük.

Fény lövellt a mögötte lévő átjáróba is. Azt is elkezdte lezárni.

Élni fog. Igenis élni fog, és mindenki elmehet a pokolba!

Egy jobb világban. Istenek, sorsok nélkül.

Egy olyan világban, amit ők hoznak létre.

Aelin egyre csak üvöltött és üvöltött, a hang végigvisszhangzott az összes világon.

Nem győzik le. Ezt nem vehetik el, ezt a legalapvetőbb darabkáját. A lelkéét.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hely, ami már régen hamuvá égett, de valaha ott élt egy fiatal hercegnő, aki szerette a királyságát...

A királysága. Az otthona. Újra látni fogja.

Még nincs vége.

Mögötte az átjáró lassan lezárult.

Nem sok esélye maradt, gyakorlatilag semennyi. Nem szántak neki menekülést – ahogy azt sem hitte senki, hogy elér erre a pontra, és még mindig lélegezni fog.

Aelin a szívéhez emelte a kezét, és megérintette a mellkasát.

Valójában ennek az ereje számít, mondta az anyja olyan nagyon régen. Nem fontos, hol vagy, milyen messzire kerülsz, ez mindig hazahúz.

Nem számít, hol van.

Hogy milyen messzire kerül.

Még akkor sem, ha az ismert világokon túl jár.

Aelin begörbítette az ujjait, tenyerét a mellkasára szorította, oda, ahol a szíve zakatolt. Ez mindig hazahúz.

Az Erileába vezető átjáró már majdnem bezárult.

Világjáró. Utazó.

Mások is megtették már. Neki is sikerülni fog. Megtalálja a hazavezető utat.

Már nem Megjövendölt Királynő. Hanem a Világok Között Járó Királynő.

Nem adja meg magát némán.

Nem félt.

Aelin kitépte magából az erőt. Azt, ami megmaradt Mala ajándékából. Azt, amivel egy egész világot elpusztíthatott volna. És a Zár felé hajította. Az utolsó darabka. A legvégső.

Aztán Aelin átugrott a kapun.

99. FEJEZET

Zuhant.

Zuhant, hajították.

A rémkapu bezárult mögötte, mégsem jutott haza.

Ahogy bezárult, minden világ egybeért.

Ő pedig keresztülzuhant rajtuk.

Egyik világon a másik után. Vízi világokon, jeges világokon, sötétséggel teli világokon.

Keresztülhasított rajtuk, gyorsabban, mint egy hullócsillag, gyorsabban, mint maga a fény.

Haza.

Haza kell jutnia…

Fénnyel teli világok, olyan világok, amiknek a tornyai az égig értek, néma világok.

Olyan nagyon sok.

Rengeteg világ létezett, mindegyik csodálatos volt, mindegyik értékes és tökéletes, és hiába zuhant, egyszerűen összetört a szíve a látványtól.

Haza. A hazavezető út…

Aelin a kötelet kereste, a köteléket a lelkében. Azt, amit Rowan a bőrébe tetovált.

Gyere vissza hozzám!

Aelin egyik világba zuhant a másik után.

Túl gyorsan.

Túl gyorsan eléri majd a sajátját, és nem fog tudni megállni.

De képtelen volt lassítani. Nem tudott megállni.

Pörgött, bukfencezett, ahogy egyik világot hagyta maga mögött a másik után.

Valójában ennek az ereje számít. Nem fontos, hol vagy, milyen messzire kerülsz, ez mindig hazahúz.

Aelin felüvöltött, a lénye felragyogott az égbolton.

A kötelék erősebbé vált. Szorosabbá. Magához rántotta őt.

Túl gyors. Valahogy le kell lassítania...

Magába nyúlt, abba, ami még megmaradt, és erőt keresett, amivel lelassíthatja a száguldását.

Keresztülzuhant egy világon, ahol óriási várost építettek egy folyó kanyarulatába, amelynek épületei lehetetlenül magasak voltak, és egyre csillámlottak a fényben.

Keresztülzuhant egy olyanon, ami megtelt esővel, zölddel, széllel.

Üvöltve igyekezett lelassítani.

Átzuhant egy óceánokkal teli világon, ahol semmiféle szárazföldet nem látott.

Közeledett. Olyan közel volt már az otthona, hogy szinte érezte a fenyő és a hó illatát. Ha elhibázza, ha elhalad mellette…

Keresztülszáguldott egy világon, ahol a hósipkás hegycsúcsok felett csillagok ragyogtak. Az egyik hegyen szárnyas hím állt az utolsó hónapjaiban járó, terhes nő mellett, épp a csillagokat bámulták. Tündérek.

Tündérek voltak, de nem az ő világából.

Kinyújtotta a kezét, mintha úgy jelezhetne nekik, mintha valahogy segíthetnének neki, pedig nem volt más, csupán egy láthatatlan energiaszemcse…

A leírhatatlanul gyönyörű szárnyas hím odakapta a fejét, ahogy Aelin keresztülzuhant a csillagos égbolton.

Felemelte a kezét, mintha köszönteni akarta volna.

Sötét erő csapódott belé, olyan, mint egy enyhe nyári éjszaka.

Nem támadott – lassította.

Falat, pajzsot képezett, amit Aelin átszakított.

De csak lelassította. A szárnyas hím ereje lelassította őt, épp eléggé.

Aelin egyetlen suttogás nélkül tűnt el a hím világából.

És megérkezett.

Ott volt a fenyő és a hó, a saját kontinensének kígyózó gerince, Tölgyváld rengetege a jobbján, a Pusztaság a balján. A rengeteg különböző nép és lény világa.

Látta mindet, egyszerre voltak ismerősek és idegenek, egyszerre harcoltak és éltek békében, kiterjedt városokban és a vadon mélyén rejtőzve. Olyan sokan voltak, és mind megmutatkoztak előtte. Erilea.

Aelin belevetette magát. Megragadta a köteléket, és felüvöltött, ahogy húzta magát. Le Erileába.

Haza.

Haza.

Haza.

Ez még nem a vége. Még nem végzett.

Puszta akarattal próbálta magát, a világot rávenni, hogy álljon meg. Épp amikor a rémkapu és vele együtt az összes ajtó mennydörgésszerű robajjal becsapódott.

Aelin pedig visszazuhant a saját testébe.

A rémjelek szertefoszlottak a sziklás talajon, ahogy a nap felkelt Távolvég felett.

Rowan Aelin előtt térdelt, készült a párja utolsó lélegzetvételeire, a végre, ami reményei szerint valahogy őt is magával ragadja.

Ez lesz az ő vége is. Amikor Aelin meghal, ő is meghal.

De aztán megérezte. Ahogy a nap felkelt, megérezte a szétzilált kötelékükön keresztülszáguldó energialöketet.

A hő és fény robbanását, ami összeforrasztotta a szálakat.

Levegőt sem mert venni. Nemhogy reménykedni.

Még akkor sem, amikor Aelin térdre rogyott ott, ahol korábban a rémjelek voltak.

Rowan azonnal ott termett, Aelin erőtlen teste után kapott.

Szívdobbanás visszhangzott a fülében, a lelkében.

Aelin mellkasa emelkedett és süllyedt. Lassan kinyitotta a szemét.

Dorian és Chaol könnyeinek illata elmosta a távolvégi sóét, ahogy Aelin felnézett Rowanre, és elmosolyodott.

Rowan magához ölelte, és hullani kezdtek a könnyei a felkelő nap fényében.

Erőtlen kéz ért a hátához, végigsimított a tetováláson. Mintha kétségbeesett, vad reménnyel követte volna végig az odarejtett jeleket.

– Visszajöttem – szólalt meg Aelin reszelős hangon.

Melege volt, de valahogy mégis fázott. Idegennek tűnt a saját teste.

Aelin felült, és felnyögött a csontjait kínzó fájdalom miatt.

– Mi történt? – kérdezte Dorian, akit Chaol tartott meg a derekánál fogva.

Aelin tölcsért formázott két kezéből maga előtt. Apró láng lobbant fel benne.

Semmi több.

Rowanre nézett, majd Chaolra és Dorianre. Mindannyian nyúzottnak tűntek a felkelő nap fényében.

– Eltűnt – mondta halkan. – Az erő. – Megfordította a kezét, a láng végigkúszott rajta. – Csak parázs maradt.

Nem szóltak semmit.

Aelin azonban elmosolyodott. Mosolyogva fogadta, hogy most már nincs benne kút, nem tombol a lángtenger. Ami megmaradt… Hatalmas ajándék volt, igen, de semmi elképesztő.

Csupán az maradt, amit Mala adott neki, hálából Elenáért.

De…

Aelin magába nyúlt, a lelkének egy részébe.

A mellkasára fektette a kezét. Érezte, ahogy a szíve lüktet a tenyere alatt.

A tündérszíve. Az ár.

Átadta magát. Az életét.

Az emberi életét. A halandóságát. Az megsemmisült, porrá hamvadt a világok között.

Többé nem változik át. Csupán ez a test maradt, ez az alakja.

Ezt el is mondta a többieknek. Ahogyan minden egyebet is, ami történt.

És amikor a végére ért, amikor Rowan továbbra is ölelte, Aelin még egyszer kinyújtotta a kezét, hogy lássa.

Talán ez is Mala végső ajándékához tartozott. Hogy megőrizhette azt a részét, ami most a tenyerében formálódott – a vízcseppet.

Az anyja erejét.

Amit Aelin a végsőkig mentett, amitől még akkor sem akart megválni, amikor már szinte mindent felemésztett a Zár, a rémkapu.

Aelin kinyújtotta a másik kezét is, amiben aztán láng lobbant.

Egy teljesen átlagos erő. Többé már nem volt Tűzhozó.

De attól még ugyanúgy Aelin maradt.

100. FEJEZET

Aediont Kyllian enyhe rúgása ébresztette még hajnalhasadás előtt.

Nyögve nyújtózott ki a nagycsarnokban felállított priccsen, körülötte még mindig félhomály uralkodott. Jó néhány katona aludt mindenfelé, szuszogásuk megtöltötte a termet.

Aedion hunyorogva pillantott a kis lámpásra, amit Kyllian fölé tartott.

– Mennünk kell! – figyelmeztette Kyllian elcsigázott, karikás szemmel.

Egyikük sem festett valami jól. Nem is érezték magukat a legjobban.

De legalább életben voltak. Egy hét telt el azóta, hogy a Tizenhármak feláldozták magukat és visszaszorították Morath áradatát, és még mindig életben voltak. A boszorkányok egy teljes napnyi pihenést váltottak meg nekik. Egyetlenegy napot, aztán Morath ismét Orynth falait ostromolta.

Aedion a vállára kanyarította a nehéz prémes köpenyt, amit eddig takaróként használt, és összerezzent, ahogy lüktető fájdalom öntötte el a bal karját. A saját ostobaságából szerezte a sérülést, amikor egyetlen pillanatra nem figyelt a pajzsára, és az egyik valg gyalogos katona megvágta.

De legalább nem bicegett. Legalább a valg hercegtől szerzett sebe begyógyult.

A vállára kapta a pajzsot, majd felmarkolta a kardját, és az övére függesztette, miközben átvágtak az alvó, kimerült katonák alkotta labirintuson. Elég volt biccentenie csupán Kylliannek, aki erre rögtön a városfal felé igyekezett.

Aedion viszont balra fordult, miután maga mögött hagyta a nagycsarnokot, az északi tornyot vette célba.

Magányos, hideg séta vezetett abba a szobába, amit keresett. Mintha az egész palota sírbolttá változott volna.

Halkan bekopogott a torony tetejéhez közeli szoba faajtaján, ami azonnal kinyílt, majd becsukódott. Lysandra még azelőtt kiosont a folyosóra, hogy Evangeline megmoccanhatott volna az ágyában.

Aedion gyertyájának remegő fényében a Lysandra arcán húzódó árnyak élesebbnek, mélyebbnek tűntek. Egy hete harcolt napkeltétől napnyugtáig.

– Kész vagy? – kérdezte Aedion halkan, miközben visszafordult a lépcsőhöz.

Egyfajta szokássá vált, hogy felkísérte Lysandrát minden egyes este, majd reggelenként eljött érte. A hosszú, borzalommal teli napok egyetlen fénypontja. Néha Evangeline is melléjük szegődött, elmesélte, mi történt vele, míg Darrow üzeneteit és ügyeit intézte. Máskor kettesben lépdeltek egymás mellett.

Lysandra némaságba burkolózott, kecses léptei minden egyes megtett lépcsőfokkal egyre inkább elnehezültek.

– Reggeli? – kérdezte Aedion a lépcsősor aljához közeledve.

Biccentés. A tojás és szárított hús helyett már csak zabkása és

forró leves maradt. Két éjszakával ezelőtt Lysandra wyvernformában kirepült, miután véget értek a harcok aznapra, majd egy órával később mindkét karmában egy-egy szarvasbikával tért vissza.

Az értékes hús túlságosan is gyorsan elfogyott.

Elérték a torony lépcsőjének alját, és Aedion az ebédlő felé fordult, amikor Lysandra kezét a karjára téve megállította. Aedion odafordult hozzá a félhomályban.

Lysandra, akinek gyönyörű arcára hihetetlen fáradtság rajzolódott ki, egyszerűen csak átkarolta a derekát, és a mellkasához nyomta a fejét. Olyan erősen nekidőlt, hogy Aedion letette a gyertyáját egy közeli párkányra, és szorosan magához ölelte.

Lysandra elernyedt, és még jobban rátámaszkodott. Mintha már kibírhatatlanul húzta volna a kimerültség súlya.

Aedion megtámasztotta állát Lysandra feje búbján, és belélegezte folytonosan változó illatát.

Lysandra szíve ott dübörgött Aedioné mellett, ahogy végigfuttatta kezét az alakváltó gerincén. Hosszú, nyugtató mozdulatokkal simogatta.

Nem osztották meg az ágyukat.

Nem is tehették volna sehol. De ez, hogy így ölelkeztek... Lysandra kezdeményezte, azon az estén, amikor a Tizenhármak feláldozták magukat. Pontosan itt állította meg őt, és hosszú perceken keresztül ölelte Aediont. Amíg a fájdalom és a kétségbeesés elcsitult a lelkében annyira, hogy képes legyen felmászni a toronyba.

Lysandra elhúzódott, de nem bontakozott ki teljesen az öleléséből.

– Készen állsz?

– Kezdünk kifogyni a nyilakból – fordult Kékvérű Petrah Manonhoz a hajnalhasadás előtti kékesszürke fényben. Épp a palota egyik tornyában, hirtelenjében kialakított fészken vágtak át. – Talán érdemes lenne hátrahagyni az egyik kisebb boszorkánykört, hogy készítsenek még.

– Rendben – hagyta rá Manon, miközben a még mindig ismeretlennek tűnő wyverneket pásztázta, akik mellett Abraxos pihent. A hátasa már ébren volt. Magányosan, hűvösen bámulta a harcmezőt a város falain túl. A felperzselt földrészt, amit még a hó sem tudott teljesen elfedni.

Manon maga is órákon át meredt arrafelé. Szinte képtelen volt átrepülni felette a mindennapos, végtelenségbe nyúló harcok során.

A mellkasa, a teste üressé vált.

Csak azért nem gömbölyödött össze a fészek egy zugában, hogy aztán többé ki se tegye onnan a lábát, mert mozgásban maradt, mert megvoltak ezek a mindennapos mozdulatok, amiken keresztül kellett vergődnie.

Mozgásban kellett maradnia. Muszáj volt.

Ha nem teszi, hasznavehetetlenné válik.

Nem érdekelte, hogy mennyire látszik rajta. Briarcliffi Ansel megkereste őt előző este a nagycsarnokban. A vörös hajú harcos leült mellé a padra, borszínű szeme végigsiklott az ételen, amihez Manon alig nyúlt hozzá.

– Sajnálom – szólalt meg Ansel.

Manon a szinte érintetlen tányérra meredt.

Az ifjú királynő körbenézett a komor csarnokon.

– Elvesztettem a katonáim nagy részét – mondta. Szeplős arca teljesen elsápadt. – Még mielőtt megérkeztél volna. Morath lemészárolta őket.

Manonnak erőt kellett vennie magán, hogy Ansel felé fordítsa a fejét. Hogy belenézzen a királynő fájdalomtól terhes tekintetébe. Pislogott egyet, ennél többet nem tudott kisajtolni magából.

Ansel Manon kenyeréért nyúlt, lecsípett belőle egy darabot, és megette.

– Megosztozhatunk rajta. A Pusztaságon. Ha megtöröd az átkot.

A hosszú asztal mentén jó néhány boszorkány megmerevedett, de nem néztek feléjük.

Ansel így folytatta:

– Tiszteletben tartom a Boszorkánykirályság régi határait, a többit viszont megtartom. – A királynő felemelkedett, és magával vitte Manon kenyerét. – Csak azért mondom, hogy végiggondolhasd, ha egyszer úgy alakul.

Aztán magára hagyta, visszavonult a megmaradt katonáihoz.

Manon nem bámult utána, de a szavak, az ajánlat ott lebegett a levegőben.

Hogy megosztozzanak a területen, hogy visszafoglalja, ami egykor az övék volt, de nem az egész Pusztaságot... Vidd haza a népünket, Manon!

Folyamatosan ezek a szavak csengtek a fülében.

– Neked sem kell kijönni a harcmezőre – mondta most Kékvérű Petrah, miközben megérintette a wyvernje oldalát. – Segíthetsz a többieknek. Pihenhetsz.

Manon rámeredt.

Hiába halt meg két matróna, és velük együtt Iskra is, hiába maradt távol Petrah anyja, a vasfogúak sorai valahogy mégis rendezettek maradtak. Lefoglalták Manont, Petrah-t és a crochaneket.

Minden egyes nap kevesebben és kevesebben hagyták maguk mögött a csatamezőt.

– Mások sem pihennek – felelte Manon hűvösen.

– De mindenki más el tud aludni – vitatkozott Petrah. Amikor Manon a szemébe nézett, Petrah rezzenéstelen tekintettel így folytatta: – Gondolod, hogy nem látom, egész éjszaka ébren fekszel?

– Nincs szükségem pihenésre.

– A kimerültség éppolyan halálos lehet, mint bármilyen fegyver. Ma pihenj, aztán holnap újra kirepülsz velünk!

Manon kivillantotta a fogát.

– Amennyire én tudom, nem te vagy a vezetőnk.

Petrah még csak a fejét sem hajtotta le.

– Akkor harcolj, ha azt szeretnéd. De gondold végig, hány élet múlik rajtad, és ha elesel, mert a fáradtságtól figyelmetlenné válsz, akkor mindannyian viselni fogják a következményeit.

Bölcs tanács volt. Alaposan megfontolt szavak.

Manon mégis kipillantott a harcmezőre, ahol a fekete tenger épp kivehetővé vált. Nagyjából egy óra, és a csontdobok ismét megszólalnak, aztán kiújul a háború üvöltő zaja.

Manon képtelen lett volna megállni. Nem volt hajlandó rá.

– Nem pihenek.

Megfordult, hogy felkeresse Bronwent a crochaneknél. Ő legalább nem bombázta ilyen nevetséges ötletekkel. Még ha Manon pontosan tudta is, hogy Glennis Petrah pártját fogná.

Petrah felsóhajtott, és a hang végigkaristolta Manon gerincét.

– Akkor találkozunk a harcmezőn.

A nap közepére a háború harsogása és dörrenései távoli zümmögéssé csitultak Evangeline fülében. Hiába korbácsolta őket a jeges szél, verejték csörgött a hátán a sokrétegnyi, vastag ruha alatt, ahogy kezében levéllel ismét felrohant a várfalra vezető lépcsősoron. Darrow és a többi idős lord éppúgy állt, ahogy az elmúlt két hétben: a palota falai mentén, az alattuk elterülő városon túl zajló csatát figyelték.

Az üzenet Bronwentől érkezett, a hírvivő crochan lába szinte alig érintette a földet, amikor leröppent az égből, hogy átadja neki.

Evangeline már megtanulta, hogy a vasfogúak és a crochanek ritkán jelentenek bármit is az embereknek. Hogy a crochan katona megtalálta őt, hogy tudta, ki ő... Inkább a büszkeség repítette Evangeline-t felfelé, majd keresztül a várfalon Lord Darrow-hoz, mintsem a félelem.

A Murtaugh mellett álló Lord Darrow már nyújtotta is ki a kezét, amikor Evangeline csúszkálva lefékezett.

– Óvatosan! – figyelmeztette Murtaugh. – A jég veszélyes lehet.

Evangeline biccentett, pedig esze ágában sem volt hallgatni a tanácsra.

Még most sem, pedig előző nap lezúgott a lépcsőn, ám szerencsére senki sem látta.

Az hiányzott volna csak, hogy Lysandra meglássa! Elég lett volna egyetlen pillantást vetnie az Evangeline lábát és karját csúfító kék-zöld foltra, máris bezárta volna a toronyszobába.

Lord Darrow elolvasta az üzenetet, majd homlokráncolva a városra pillantott.

– Bronwen azt üzeni, Morath ostromtornyot visz a nyugati kapuhoz. Egy-két órán belül elérnek minket.

Evangeline elnézett a városfalon túl dúló káosz mellett, ahol Aedion, Ren és a Romlás olyan hősiesen küzdött, és a légi csatatér alatti földrészt figyelte, ami felett boszorkány ütközött meg boszorkánnyal, és Lysandra wyvern alakban repült.

És valóban, hatalmas alak közeledett feléjük.

Evangeline gyomra összerándult.

– Az… Az is boszorkánytorony?

– Egy ostromtorony teljesen más – mordult Darrow a rá jellemző módon. – Hála az isteneknek!

– Attól még halálos lehet – tette hozzá Murtaugh. – Csak teljesen másképpen. – Az idős férfi összevont szemöldökkel Darrow-ra nézett. – Lemegyek.

Evangeline pislogott egyet. Az idős lordok közül senki – senki – nem ment még a frontvonalra.

– Hogy figyelmeztesd őket? – kérdezte Darrow óvatosan.

Murtaugh megpaskolta a kardja markolatát.

– Aedion és Ren így is alig bírja. Meg persze Kyllian, ha továbbra is azzal akarod áltatni magadat, hogy ő vezeti a sereget.

– Murtaugh a legkevésbé sem hajtott fejet a megmerevedő Darrow előtt. – Majd én foglalkozom a nyugati fallal. Meg azzal az ostromtoronnyal. – Evangeline-re kacsintott. – Nem lehetünk mind bátor hírvivők, nem igaz?

Evangeline mosolyt kényszerített az arcára, pedig lassan úrrá lett rajta a rémület.

– Szeretnéd, ha... Ha figyelmeztetném Aediont, hogy ott leszel?

– Majd elmondom neki én magam – válaszolta Murtaugh, és összeborzolta Evangeline haját, ahogy elhaladt mellette. – Csak óvatosan a jégen! – figyelmeztette ismét.

Darrow meg sem próbálta megállítani Murtaugh-t, ahogy maga mögött hagyta a várfalat. Lassan. Olyan lassúnak, idősnek és sérülékenynek tűnt. Mégis felszegte az állát. Kihúzta magát.

Darrow arca megfeszült, amikor Murtaugh eltűnt a szemük elől.

– Vén bolond! – jegyezte meg, ahogy aggodalommal teli pillantását ismét az előttük dúló csatára függesztette.

101. FEJEZET

Többé már nem ember.

Aelin lehelete minden egyes lépéssel csikorgott a fülében – a most már véglegesen hegyes, halhatatlan fülében –, ahogy visszafelé sétáltak a táborozó sereghez. Rowan mellette maradt, átkarolta a derekát.

Egyetlenegyszer sem engedte el azóta, hogy visszajött.

Azóta, hogy világokon kelt át.

Még mindig látta őket. Még most, hogy némán lépkedett a fák alatt, és a sötétség átadta a helyét a hajnalt megelőző szürkés fénynek, még most is maga előtt látott minden egyes világot, amin keresztülzuhant.

Talán örökké maga előtt látja majd őket. Talán ő az egyetlen ezen és a többi világon, aki tudja, mi található az őket elválasztó láthatatlan falakon túl. Hogy mennyi élet lakozik, virágzik. máshol. Hogy hányan szeretnek, gyűlölnek és kaparják ki maguknak kínkeservesen a jogot, hogy éljenek.

Olyan sok világ! Több, mint amennyibe egyáltalán bele tudna gondolni. Vajon örökké kísértik majd az álmait? Hogy bepillantást nyerhetett beléjük, de nem fedezheti fel őket? Vajon gyökeret ver majd a szívében ez a vágy?

Tölgyváld ágai csontszerű rácsozatot formáztak a fejük felett. Mintha egy ketrec rácsai borultak volna föléjük.

Éppolyan ketrecé, mint amilyen a teste, ez a világ lehet számára.

Aelin lerázta magáról a gondolatot. Hiszen él! Életben van, pedig halottnak kellene lennie. Még akkor is, ha a halandó énje elpusztult. Szétolvadt.

Egyre közelebb értek a tábor külső széléhez, és Aelin lepillantott a kezére. Hűvös volt – mintha hideg mardosta volna.

Mindenféle szempontból megváltozott.

A rukhinhoz érve Dorian így szólt:

– Mit fogsz nekik mondani?

Az első néhány szó, ami azóta elhangzott közöttük, hogy elindultak visszafelé.

– Az igazat – válaszolta Aelin.

Végül is ennél többet nem nyújthatott számukra azok után, amit véghez vitt.

Dorianhez fordult:

– Sajnálom, ami apáddal történt.

A hűvös szél kisöpörte Dorian tincseit a homlokából.

– Én is – felelte kezét Damaris markolatán pihentetve.

Mellette Chaol némaságba burkolózott, de időről időre azért odapillantott a királyra. Vigyázni fog Dorianre. Ahogyan végső soron mindig is tette, gondolta Aelin.

Elhagyták az első néhány rukot, a madarak fürkész szemmel figyelték őket. Lorcan, Fenrys, Gavriel és Elide a sátrak szélénél várta őket.

Chaol és Dorian mormolt valami olyasmit, hogy összeszedik a kagán gyerekeit, és elváltak tőlük.

Aelin Rowan mellett maradt, ahogy odamentek az udvara tagjaihoz. Fenrys tetőtől talpig végigvizslatta, kitágult orrlyukakkal szaglászta. Botladozva előrelépett, arcára rémület ült ki. Gavriel csupán elsápadt.

– Megtetted, igaz? – zihálta Elide.

Mégis Lorcan volt az, aki felelt, megmerevedve, mintha érezte volna, miféle változás ment végbe Aelinben.

– Nem... Te nem vagy már ember.

Rowan figyelmeztetésképp felmordult. Aelin csak végignézett rajtuk, azokon, akik annyit adtak már, akik úgy döntöttek, követik őt ide, de továbbra is kard lebegett a fejük felett. Győzelmet aratott, mégis teljesen kudarcot vallott.

Erawan itt maradt. Ahogy a serege is.

És már nincs többé Tűzhozó, nincsenek rémkulcsok, nincsenek istenek, akik a segítségükre lehetnének.

– Elmentek? – kérdezte Elide halkan.

Aelin biccentett. Majd később elmagyarázza. Mindannyiuknak.

Istengyilkos. Ez lett belőle. Egy istengyilkos. De nem bánta. A legkevésbé sem.

Elide Lorcanhez fordult:

– Érzel… érzel valami változást? – Most, hogy már nem vigyázta őket egyetlen isten sem.

Lorcan felnézett a fákra, mintha az összefonódó ágakból kiolvashatná a választ. Mintha ott keresné Hellast.

– Nem – ismerte be.

– Mit jelent az, hogy már nincsenek itt? – gondolkozott Gavriel hangosan, ahogy a nap első sugarai elkezdték bearanyozni szőke haját. – Van most egy pokolbéli világ, aminek trónja üresen áll?

– Túl korán van még az ilyen filozofikus baromságokhoz – vágta rá Fenrys, és félmosolyt vetett Aelinre, de a tekintete komor maradt.

Szemrehányás ült benne. Nem a döntése miatt, hanem mert kihagyta őket. Fenrys mégis próbálta könnyedén venni.

Pusztulásra ítéltetett – az az imádni való farkasvigyor talán az utolsó napjait éli.

Talán mind az utolsó napjaikat számlálják. És ennek ő az oka.

Rowan kiolvasta a gondolatot a szeméből, az arcából. Megszorította a derekát.

– Keressük meg a többieket!

A kagán egyik mesés harci sátrában Dorian a saját maga által gyújtott tűz felé nyújtotta a kezét.

– Jobban is alakulhatott volna ez a megbeszélés.

Chaol a tűz másik oldalán ült, Yrene-t az ölébe húzta, és most a felesége hajfonatának végével játszadozott.

– Az biztos.

Yrene a homlokát ráncolta.

– Nem értem, hogy volt képes itt maradni, nem faképnél hagyni mindenkit, hogy rohadjanak meg ott, ahol vannak. Nekem biztos nem ment volna.

– Sose becsüld alá a bűntudat erejét, ha Aelin Galathyniusról van szó – felelte Dorian, majd mélyet sóhajtott. A megidézett tűz megrebbent.

– Lezárta a rémkaput – vonta össze Yrene a szemöldökét. – Az a legkevesebb, hogy hálásak legyenek érte.

– Ó, nyilván hálásak is – vette át a szót Chaol, aki szintén felhúzta a szemöldökét. – De ettől még Aelin megígért valamit, és aztán homlokegyenest az ellenkezőjét tette.

Valóban. Dorian sem tudta pontosan, mit gondoljon Aelin döntéséről. És arról, hogy végül elmondta nekik, elcserélte Elenára Erawant. Aztán az istenek átverték őt.

Mire Aelin elpusztította őket.

– Jellemző – jegyezte meg Dorian. Humorosnak szánta a szót, de nem járt sikerrel. Részben még mindig úgy érezte, hogy ott van, a helyek helyén.

Főleg, hogy egy részét feladta.

A tegnap még feneketlen kútnak tűnő mágia most már nagyon komoly korlátokkal rendelkezett. Igen, továbbra is elképesztő tehetségről beszélhetett, de valószínűleg soha többé nem lesz már képes üvegpalotákat és ellenséges várakat lerombolni.

Még nem tudta pontosan, megkönnyebbülést hoz-e ez a tudat.

Annál legalább több maradt neki, mint amennyi Aelinnek. Úgy hangzott, ajándékba kapta azt, ami maradt. A saját mágiáját teljes egészében felhasználta. Ami megmaradt, az Mala ajándéka volt, aminek segítségével lezárhatta a kaput – és megbüntethette az isteneket, akik mindkettejüket elárulták.

Dorian még mindig rosszul volt a gondolattól. Még mindig a fogát csikorgatta az emléktől, hogy Aelin kihajította őt arról a helyről, ami nem is volt igazán hely. Nem azért, mert így döntött, hanem mert az apja…

Majd később gondol az apjára.

Vagy inkább soha.

A névtelen apjára, aki végül csak eljött érte.

Chaol nem faggatta róla, nem erősködött. Dorian tudta, hogy ha készen áll majd rá, hogy megbeszélje vele, a barátja ott lesz számára.

– Aelin nem ölte meg Erawant – mondta Chaol. – De legalább nem tudja áthozni a bátyjait. Ahogy a kulcsokkal sem pusztíthat el minket. Legalább ennyi megadatott. És ezt Aelinnek... mindkettőtöknek köszönhetjük.

Nem lesz több gallér. Nem lesz több terem egy sötét erőd alatt, ahol tárolhatja majd őket.

Yrene végigsimított Chaol barna haján, és Dorian igyekezett leküzdeni a látványra a mellkasát marcangoló fájdalmat. Olyan szabadon áramlott közöttük a szerelem.

Nem neheztelt Chaolra azért, mert rálelt a boldogságra. De attól még ugyanúgy belevájt a fájdalom minden egyes alkalommal, amikor együtt látta őket. Minden egyes alkalommal, amikor megpillantotta a Torre gyógyítóit, és azt kívánta, bár Sorscha is eljutott volna hozzájuk.

– Tehát csak félig mentettétek meg a világot – nyugtázta Yrene. – Még mindig jobb, mintha semmi sem történt volna.

Dorian erre elmosolyodott. Már így is nagyon szerette a barátja feleségét. Ő maga is elvette volna, ha úgy alakul.

Még ha a gondolatai észak felé szálltak is, egy aranyszemű boszorkányhoz, aki mellett örökösen ott ólálkodott a halál, mégsem félt tőle. Vajon gondol rá? Felmerül benne a kérdés, mi történhetett vele Morathban?

– Aelinnel még mindig van mágiánk – mondta Dorian. – Nem úgy, mint korábban, de még mindig maradt valamennyi. Nem vagyunk teljesen tehetetlenek.

– Elég ahhoz, hogy felvegyétek a harcot Erawannal? – kérdezte Chaol. Bronzszínű szemében elővigyázatosság csillant. Hiszen pontosan tudta a választ. – Vagy legyőzzétek Maeve-et?

– Majd valahogy megoldjuk – jelentette ki Dorian. És imádkozott, hogy tényleg így legyen.

Csakhogy már nem maradt isten, akihez imádkozhatott volna.

Elide fél szemmel végig Aelint figyelte, miközben a királynő sátrában fürdőztek. A másikkal pedig a behozott csodás meleg vizet.

Amit az övé melletti kádban ülő nő tartott melegen.

Mintha így lázadt volna a borzalmas megbeszélés után, amit a kagán gyerekeivel tartottak Aelin váratlan visszatérése után.

Győzedelmes visszatérése után. Persze csak néhány szempontból lehetett annak tekinteni.

Egy fenyegetést kiiktatott. A másikkal viszont nem tudott mit kezdeni.

Ügyesen leplezte, de Aelinnek is megvoltak a maga ismérvei. Teljesen mozdulatlanná vált, fejét ragadozóként biccentette oldalra. Ahogyan ma reggel is. Tökéletes mozdulatlanságba merevedett, miközben kikérdezték, kritizálták, üvöltöztek vele.

A királynő azóta nem burkolózott ilyen némaságba, hogy megszökött Maeve-től.

És nem a borzalmak miatt hajtott fejet, hanem a bűntudat miatt. A rettegés, a szégyen miatt.

Elide javasolta, hogy vegyenek fürdőt, azért merültek el most közel vállig a magas, hosszú kádakban. Így legalább Rowan herceg felrepülhetett, hogy messzire szálljon, és levezesse a dühe egy részét. Aelin pedig összeszedhette magát.

Elide egyébként is fürdőzni szeretett volna ma reggel. Bár az igaz, hogy más társat képzelt el hozzá.

Nem mintha Lorcan tudott volna róla. Csókot nyomott Elide halántékára, majd elindult a reggelben – csatlakozott Fenryshez és Gavriel-hez, akik felkészítették a sereget az indulásra. Hogy továbbhaladjanak észak felé.

Aelin lemosta hosszú haját, a dús tincsek a testére tapadtak. A tűztálak fényében a királynő hátára tetovált minta már-már élő, fekete folyóként hullámzott.

– Szóval még mindig maradt mágiád? – bukott ki Elide-ból a kérdés.

Aelin türkiz pillantása a lány felé vándorolt.

– Meleg a vized?

Elide felhorkant, és végighúzta ujjait a vízben.

– Igen.

– Akkor inkább arra vagy kíváncsi, pontosan mennyi maradt.

– Tudhatom egyáltalán?

– Nem hazudtam a megbeszélésen – mondta Aelin, továbbra is üresen csengő hangon. Akkor csak állt ott, és hagyta, hogy Hasar hercegnő üvöltve tegye fel a kérdéseit, hogy Sartaq herceg elégedetlenül ráncolja a homlokát. – Valahogy így... – Felemelte a karját, és egymás fölé emelte a két kezét, nagyjából harminc centi lehetett közöttük. – Korábban itt volt az alja – mozgatta meg az alul lévő kezének ujjait. Aztán feljebb emelte a kezét, és már csak öt centi választotta el a másiktól. – Most pedig itt van.

– Kipróbáltad?

– Érzem. – Mindannak ellenére, amit tett, türkiz szemében súlyos teher csillogott. Komorság. – Még sosem éreztem korábban az alját. Főleg anélkül, hogy keresnem kellett volna egyáltalán. – Aelin a vízbe hajtotta a fejét, és lemosta a hajáról a habot és az olajokat. – Nem valami lenyűgöző, igaz?

– Engem sosem érdekelt, van-e mágiád vagy nincs.

– Miért? Mindenki mást érdekelt. – Élettelen kérdés. Igen, amikor gyerekek voltak, sokan rettegtek attól, miféle mágia jutott Aelinnek. Hogy mi lesz majd belőle.

– Nem a mágiád határoz meg – felelte Elide.

– Nem? – Aelin a kádnak támasztotta a fejét. – Szerettem a mágiámat. Imádtam.

– És az emberlétet? – Elide tudta, hogy nem lenne szabad ilyesmit kérdeznie, mégis kicsúszott a száján.

Aelin a szeme sarkából pillantott rá.

– Lehetek ember a lelkem mélyén, ha emberi testem már nincsen?

Elide elgondolkozott a kérdésen.

– Azt hiszem, ezt csak te döntheted el.

Aelin hümmögött, majd megint lebukott a víz alá. Amikor feljött, Elide így szólt:

– Félsz? Attól, hogy szembenézz Erawannal a csatában?

Aelin magához ölelte a térdét, tetoválása megfeszült a hátán.

Hosszan hallgatott.

– Attól félek, hogy nem érünk oda időben Orynthhoz – felelte végül. – Ha Erawan úgy dönt, hogy odavonszolja magát, majd foglalkozom vele.

– És Maeve? Mi van, ha ő is Erawannal tart?

De Elide erre már tudta a választ. Meghalnak. Mind meghalnak.

Kell hogy legyen valami módja annak, hogy mindkettejüket legyőzzék. Anneith most már nem segíthet rajta. És talán egyébként is eljött az ideje, hogy inkább saját magára támaszkodjon. Még akkor is, ha ennél sokkal jobban is időzíthették volna ezt.

– Mennyi kérdésed van, Perranth úrnője!

Elide elpirult, és a szappanért nyúlt, hogy lemossa a karját.

– Sajnálom.

– Érted most már, miért nem tehettél nekem véresküt?

– A hím tündérek is folyton vitatkoznak veled.

– Igen, de tetszik, hogy nem köt hozzám ilyesmi. – Halkan felsóhajtott. – Erre már nincsenek terveim.

– Mire?

– Nem gondoltam, hogy túlélem a Zárat. A kaput. Hogy ténylegesen uralkodnom kell majd. Élnem. Úgy tűnik, idegen területre tévedtem.

Elide elgondolkozott ezen. Majd lehúzta az ujjáról az aranygyűrűt. Silba gyűrűjét, nem Maláét.

– Tessék! – nyújtotta át a gyűrűt a másik kádhoz, miközben szappanhab csöpögött az ujjairól.

Aelin pislogva nézte a gyűrűt.

– Miért adod ezt nekem?

– Mert valószínűbb, hogy te fogsz majd szembenézni Erawannal vagy Maeve-vel.

Aelin nem vette el.

– Jobban szeretném, ha nálad maradna.

– Én pedig azt szeretném, ha nálad lenne – vitatkozott Elide, és rezzenéstelenül állta a királynő pillantását. Halkan megkérdezte: – Hát nem adtál még eleget, Aelin? Mi lenne, ha egyszer mi is tehetnénk valamit érted?

Aelin lepillantott a gyűrűre.

– Kudarcot vallottam. Ezt te is érted, ugye?

– Visszatetted a kulcsokat a kapuba. Az nem kudarc. És még ha kudarcot vallottál volna is benne, akkor is odaadnám neked ezt a gyűrűt.

– Tartozom annyival édesanyádnak, hogy gondoskodom róla, túléld ezt az egészet.

Elide mellkasa összerándult.

– Azzal tartozol anyámnak, hogy élsz, Aelin. – Közelebb hajolt, és gyakorlatilag Aelin arcába nyomta a gyűrűt. – Vedd el! Ha az én kedvemért nem, hát legalább érte!

Aelin ismét a gyűrűre meredt. Majd elvette.

Elide próbált nem hangosan felsóhajtani, amikor a királynő az ujjára húzta.

– Köszönöm – mormolta Aelin.

Elide már épp válaszolni akart volna, amikor kinyílt a sátornyílás lapja, és jeges szél érkezett Bortéval egyetemben.

– Engem nem hívtatok fürdőzni? – kérdezte a ruklovas, és drámai pillantással, homlokráncolva méregette a királynőt.

Aelin szája felfelé görbült.

– Azt hittem, a rukhin túl kemény ahhoz, hogy fürdőzgessen.

– Láttad te, milyen gondosan ápolják a férfiak a hajukat? Szerinted ehhez nem kell megszállottan tisztán tartani? – Borte átvágott a kagán sátrán, majd lehuppant a királynő kádja mellett álló székre. Úgy tűnt, a legkevésbé sem zavarja, hogy Aelin és Elide meztelen.

Elide-nak az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, hogy ne takarja el magát. Aelin elől nem kellett, ő a másik kádban ült, és elég magas volt a széle ahhoz, hogy ne lássák egymást. De mivel Borte így feléjük került…

– Elmondom, mit gondolok én – jelentette ki Borte, és a végénél fogva hátravetette az egyik fonatát.

Aelin haloványan elmosolyodott.

– Hasar házsártos és rideg. Sartaq hozzászokott már az ilyen körülményekhez, nem érdekli. Kashin próbálja a legjobbat kihozni mindenből, mert olyan iszonyúan kedves, de azért mindannyian idegesek egy kissé, hogy tízezer katona felé masírozunk, és valószínűleg még több érkezik majd, ráadásul Erawant sem tudtuk kivonni az egyenletből. Ahogyan Maeve-et sem. Úgyhogy most dühösek. Kedvelnek téged, de azért felkapták a vizet.

– Ezt én is sejtettem – felelte Aelin szárazon –, amikor Hasar ostoba tyúknak hívott.

Elide-nak akkor is szüksége volt az önuralma utolsó morzsáira is, hogy ne vesse rá magát a hercegnőre. És a hím tündérekből, az istenekre, még Lorcanből is feltörő morgás alapján Elide tudta, hogy nekik is éppolyan nehéz dolguk van.

Aelin csak oldalra billentette a fejét, miközben a hercegnőt nézte, és elmosolyodott. Ahogyan most is mosolygott.

Borte legyintett Aelin szavai hallatán.

– Hasar szerint mindenki ostoba tyúk. Semmivel sem vagy rosszabb helyzetben másoknál. – Aelin erre ismét elmosolyodott.

– De nem azért jöttem, hogy erről beszéljünk. Rólad és rólam akartam néhány szót ejteni.

– A kedvenc témám – kuncogott fel Aelin halkan.

Borte elvigyorodott.

– Életben vagy. Kijutottál. Mind azt hittük, hogy odaveszel. – Még az ujját is elhúzta a nyaka előtt a hatás kedvéért, mire Elide összerezzent. – Sartaq valószínűleg engem jelöl majd ki az egyik szárny vezetésére a csatában. Persze ilyesmire akadt már példa a múltban. Jól teljesítettem. – Borte vigyora kiszélesedett. – De én a te szárnyadat akarom vezetni.

– Nekem nincs szárnyam.

– Akkor kivel indulsz majd csatába?

– Eddig még nem jutottam el – vonta fel Aelin a szemöldökét.

– Tekintve, hogy eddig azt hittem, meg fogok halni.

– Hát, ha majd eljutsz odáig, akkor számíts rá, hogy ott leszek feletted az égen. Az hiányozna csak, hogy halálra unjam magam a csatában.

Csak a rukhin egy lobogó tekintetű lovasa merne attól félni, hogy halálra unja majd magát, amikor százezer katona ellen állnak ki.

Még mielőtt Aelin megszólalhatott volna, vagy Elide megkérdezhette volna Bortétól, hogy a rukok készen állnak-e rá, hogy felvegyék a harcot a wyvernekkel, a ruklovas magukra hagyta őket.

Amikor Elide Aelinre pillantott, látta, hogy a királynő arcán komor kifejezés ül.

Aelin a sátorlapok felé biccentett.

– Esik a hó.

– Napok óta folyton esik a hó.

Aelin jól hallhatóan nyelt egyet.

– Ez északi hó.

A vihar olyan hevesen támadt rá a táborra, hogy Nesryn és Sartaq kénytelen volt egész napra és éjszakára kiadni a parancsot, miszerint a rukok nem mozdulhatnak.

Mintha az, hogy pár napja áthaladtak a terraseni határon, hivatalosan is kitette volna őket a kegyetlen télnek.

– Megyünk tovább északra – merengett Kashin a tűz mellett heverve Hasar óriási sátrában.

– Mintha lenne más választásunk! – vágta rá Hasar forralt borát kortyolgatva. – Eddig már eljöttünk. Akkor már elmehetünk egészen Orynthig.

Nesryn egy alacsony pamlagon ült Sartaqkal, és továbbra is azon elmélkedett, mégis mit keres ő ezeken a megbeszéléseken. Mit keres ő a kagán gyerekei mellett, a kagán örökösének oldalán.

Katun. Mintha minden egyes lélegzetvételét, mozdulatát ez a szó húzta volna le.

– Nem ez az első eset, hogy a népünk ilyen nehézségekkel néz szembe – jegyezte meg Sartaq. – Most is szembenézünk majd velük.

Sartaq sokáig fennmaradt éjszakánként az elmúlt hetekben, hogy a kaganátus korábbi harcosainak és vezetőinek beszámolóit, naplóit olvassa. Egy egész ládányit magukkal hoztak a kaganátusból, pontosan e célból. A többségüket már olvasta korábban, mesélte Sartaq. De sosem árt felfrissíteni az ember emlékezetét.

Nesryn nem panaszkodott, ha ezzel esélyük nyílhat legyőzni tízezer katonát.

– Ha nem enyhül a vihar, akkor egyáltalán nem fogunk szembenézni velük – pillantott Hasar felvont szemöldökkel a sátor lezárt lapjára. – Csak érjek vissza egyszer Anticára, többet nem megyek sehova!

– Hol a kalandvágy, nővérem? – mosolyodott el Kashin haloványan.

– Biztos nem ott, ahol a pokol is befagy – morogta Hasar. Nesryn halkan felnevetett, Sartaq pedig átkarolta a vállát.

Ösztönös, gondtalan mozdulattal.

– Megyünk tovább – jelentette ki Sartaq. – Egészen Orynth falaiig. Megesküdtünk rá, és nem fogjuk megszegni az adott szavunkat.

Nesryn már csak ezért a kijelentéséért is beleszeretett volna. Néma hálával nekidőlt, kiélvezte a melegét.

– Akkor imádkozzunk – mondta Kashin –, nehogy ez a vihar annyira lelassítson minket, hogy aztán ne maradjon semmi Orynthból, amit megvédhetnénk.

102. FEJEZET

Kiürítették az egyik kisebb termet a nagycsarnok közelében a ravatalozáshoz.

Annyi gyertya világította meg a helyiséget, amennyit csak erre a célra áldozni tudtak, az ősi kövek táncoló fényben fürödtek az asztal mentén, amire lefektették.

Lysandra az ajtóban állt, onnan nézte a terem másik végében fekvő, lepellel letakart testet.

Ren ott térdelt előtte, fejét lehajtotta. Órák óta nem mozdult. Azóta, hogy hírt kaptak, Murtaugh elesett.

Lekaszabolták a valg gyalogos katonák, miközben próbálta megakadályozni, hogy az egyik ostromtorony segítségével beáramoljanak a városfalra.

Katonák sokasága kísérte Murtaugh-t vissza a városfalról.

Lysandra odafent szállt a boszorkányokkal azután, hogy Morath ismét kiadta a parancsot, pihenjenek meg, és még ott is hallotta Ren sikolyát. Látta, ahogy végigrohan a gyilokjárón, és meg sem áll a városon végigcipelt holttestig.

Aedion is pillanatokon belül ott termett. Ő tartotta meg Rent, ahogy az ifjú lord zokogott, és félig ő cipelte el ide, hiába ejtettek rajta is újabb sebeket.

A herceg is itt maradt. Kezét Ren vállán nyugtatva virrasztott vele végig.

Lysandra is eljött Evangeline-nel. Ölelte a döbbent, síró kislányt, és megvárta, amíg Evangeline odasétál Murtaugh holttestéhez, hogy csókot leheljen a homlokára. Amennyire a lepel alatt kivehető volt azok után, amit a valgok műveltek vele.

Épp akkor kísérte ki a gyámleányát a teremből, amikor Darrow és a többiek megérkeztek.

Lysandra nem nézett Darrow-ra, egyikükre sem, akik nem merték megtenni azt, amit Murtaugh igen. A halála, mint kiderült, feldühítette a falon harcolókat. Felborították az ostromtornyot. Szerencsés győzelem, amiért súlyos árat fizettek.

Lysandra segített Evangeline-nek megfürödni, gondoskodott róla, hogy meleg ételt kapjon, majd ágyba dugta, csak utána tért vissza.

Aedion még mindig Ren mellett állt, kezét még mindig a térdelő lord vállán pihentette.

Úgyhogy ő is ott maradt, az ajtónál. Ő is virrasztott, míg az ereje kútja ismét megtelt, míg a sebei apránként összeforrtak.

Aedion mormolt valamit Rennek, és visszahúzta a kezét. Lysandra elmerengett, vajon ez volt-e az első néhány szó, amivel az elmúlt órák csendjét megtörték.

Aedion ekkor odafordult hozzá, és pislogott. Üresnek tűnt. Összetörtnek. Kimerült, gyászolt, és olyan súlyt cipelt, amit Lysandra látni sem bírt rajta.

Még a szokásos magabiztos léptei is csupán vánszorgásnak tűntek most.

Lysandra követte, és csupán egyetlenegyszer pillantott vissza oda, ahol Ren még mindig fejét lehajtva térdelt.

Milyen borzalmas némaság vette körbe.

Lysandra felzárkózott Aedion mellé, aki az ebédlő felé indult. Ilyen későn már nem sok étel maradhatott, de Lysandra kerít majd valamit. Mindkettejüknek. Ha kell, vadászni is elmegy.

Kinyitotta a száját, hogy ezt Aedionnak is elmondja.

Csakhogy Aedion arcán könnyek csorogtak, áttörtek a vér, a kosz rétegén.

Lysandra megtorpant, és őt is megállásra késztette.

Aedion nem nézett a szemébe, miközben Lysandra letörölte előbb az egyik, majd a másik orcájáról is a könnyeket.

– Ott kellett volna lennem a nyugati falon – csuklott el Aedion hangja.

Lysandra tudta, hogy semmilyen szó nem vigasztalhatná meg. Úgyhogy ismét letörölte Aedion könnyeit, azokat a könnyeket, amiket csakis itt, ezen az árnyas folyosón hullatna, azután, hogy mindenki lefeküdt már aludni.

És amikor Aedion továbbra sem nézett a szemébe, Lysandra a tenyerébe vette az arcát, és felemelte a fejét.

Egy szívdobbanásnyi ideig, egy örökkévalóságig bámulták egymást.

Lysandra egyszerűen nem bírta azt az ürességet, a gyászt az arcán. Képtelen volt elviselni.

Lábujjhegyre állt, és ajkát Aedionéhoz érintette.

Egy rebbenésnyi csók, az élet ígérete a halál közepette.

Elhúzódott, azonban Aedion arca ugyanolyan nyúzottnak tűnt, mint korábban.

Úgyhogy újra megcsókolta. És az ajkától alig elválva suttogni kezdett:

– Jó ember volt. Bátor és nemes. Ahogyan te is. – Harmadszorra is megcsókolta. – És amikor véget ér a háború, bármi történjék is, én itt leszek melletted. Akár ebben az életben, akár a következőben, Aedion.

Aedion lehunyta a szemét, mintha belélegezné a szavait. Mellkasa emelkedett, széles válla megremegett.

Aztán kinyitotta a szemét, amiben most tiszta türkiz lángok égtek, az a rengeteg bánat, düh és a halállal való viaskodás fűtötte.

Aedion egyik kezével megragadta Lysandra derekát, a másikkal a hajába túrt, majd hátrahajtotta Lysandra fejét, és az övéhez nyomta az ajkát.

A csók végigperzselt Lysandra folyton változó csontjain, mire átkarolta Aedion nyakát, és szorosan magához vonta.

Kettesben voltak a sötét, néma folyosón, halál uralta a közeli harcmezőt, Lysandra mégis átadta magát ennek a perzselő csóknak, Aedionnak, és képtelen volt visszafojtani a feltörő nyögést, ahogy Aedion nyelve végigsimított az övén.

A hang teljesen elvette Aedion eszét, megperdítette mindkettejüket, és a falhoz nyomta Lysandrát, aki ívbe feszítette magát, kétségbeesetten érezni akarta Aedion hozzá simuló testét. Aedion a szájába nyögött, az eddig a derekát tartó keze most a csípőjére siklott, hogy felkapja, és nekinyomhassa az ölét, épp ott, ahol Lysandrának is szüksége volt rá.

Aedion elszakította a száját az övétől, és felfedezőútra indult a nyakán, az állkapcsán, a fülén. Lysandra a nevét lehelte, végigsimított izmos hátán, hullámzott az érintése alatt.

Még. Még. Még.

Még ebből az életből, ebből a tűzből, hogy felégethessék az összes árnyékot.

Még Aedionból.

Lysandra keze Aedion mellkasára siklott, belemarkolt a kabátjába, a meleg bőrt kereste alatta. Aedion továbbra is a fülét harapdálta, fogával végigkarcolta az állkapcsa vonalát, majd egy újabb, mély csókkal ismét birtokba vette a száját, amitől Lysandra megint felnyögött.

Csoszogó léptek hallatszottak a folyosón, és szándékos köhintés, mire Aedion megdermedt.

Hangosak... Nyilván túlságosan hangosan lehettek…

Bár Aedion nem mozdult, Lysandra azért leeresztette a lábát, amivel eddig a derekát kulcsolta. Az őr a szemét lesütve elhaladt mellettük.

Méghozzá igen sietősen.

Aedion végig a férfit fürkészte, tekintetében semmiféle emberi nem csillant. Inkább tűnt csúcsragadozónak, aki végre megtalálta a zsákmányát.

Nem, nem zsákmány. Aedion mellett soha.

Hanem a társa. A párja.

Amikor az őrszem befordult a sarkon, és nyilván rohant, hogy mindenkinek elmesélje, mit szakított félbe épp az imént, amikor Aedion ismét odahajolt hozzá, hogy megcsókolja, Lysandra gyengéden az ajkához érintette a kezét.

– Holnap – mondta halkan.

Aedion felmordult – de nem úgy tűnt, mintha dühös lenne.

– Holnap – ismételte Lysandra, arcon csókolta, és ellépett tőle. – Éld túl a holnapi napot, harcold végig, és akkor... Folytatjuk.

Aedion kissé zihált, szemében gyanakvás csillant.

– Szánalomból tetted? – kérdezte összetörten, boldogtalanul.

Lysandra végigsimított Aedion borostás arcán, és újra az övéhez nyomta az ajkát. Ismét megízlelte.

– Azért tettem, mert elegem van ebből a rengeteg halálból. És mert szükségem volt rád.

Aedion halk, fájdalmas hangot hallatott, úgyhogy Lysandra még egyszer megcsókolta. Még végig is simított a nyelvével az ajka mentén. Aedion kinyitotta a száját, aztán ismét egymásba gabalyodtak, fogak, nyelvek, kezek fedezték fel egymás, érintették, ízlelték a másikat.

Végül Lysandra nagy nehezen ismét ellépett Aediontól, és már éppúgy zihált, mint a herceg.

– Holnap, Aedion – lehelte.

– Még három napra elegendő nyilunk van az íjászok számára, ha takarékoskodnak, akkor talán négyre – mondta Lord Darrow, miközben karba tett kézzel a lajstromot szemlélte.

Manonnak nem volt különösebb baja az öregemberrel – egy része csodálta, milyen vasmarokkal irányít. De kezdték untatni a minden este összehívott haditanácsok.

Főleg, hogy egyre rosszabb és rosszabb híreket osztottak meg egymással.

Előző nap eggyel többen álltak a teremben. Akkor még Lord Murtaugh is itt volt.

Mára csupán az unokája maradt, vöröslő szemmel. Kísértetre emlékeztetett.

– Az élelmiszerraktár? – kérdezte Aedion az asztal túlfeléről. A tábornok-herceg is látott már szebb napokat. Ahogyan mind. A teremben lévő minden egyes arcon ugyanaz az üres, nyúzott kifejezés ült.

– Legalább egy hónapra elegendő élelmünk van – válaszolta Darrow. – De az mit sem számít, ha nem lesz, aki megvédje a falakat.

Rolfe kapitány lépett oda az asztalhoz.

– A tűzlándzsák már a végüket járják. Ha szerencsénk van, holnap még kitartanak.

– Akkor azzal is takarékoskodunk – jelentette ki Manon. – Csak akkor használjátok, ha egy magasabb rangú valg mászik fel a városfalra!

Rolfe biccentett. Egy újabb férfi, akit Manon akaratlanul is csodált – bár a hetyke viselkedése elég idegesítő tudott lenni.

Milyen nehezen állta meg, hogy ne nézzen a terem csukott ajtajára! Ahol Asterinnek és Sorrelnek kellett volna várnia. Őt védelmeznie.

Helyettük Petrah és Bronwen állt ott. Nem az új másod- és harmadparancsnokaként, hanem a saját csoportjuk képviselőjeként.

– Tegyük fel, hogy bírjuk még nyilakkal négy napig – ragadta magához a szót Briarcliffi Ansel, akinek homlokát mély barázdák szabdalták. – A tűzlándzsák pedig három napig, ha takarékoskodunk velük. Mi lesz, miután ezekből is kifogyunk?

– A hajítógépek még működnek – felelte az egyik ezüsthajú tündérnemes. A nőnemű.

– De azok arra vannak, hogy messzebb, a harcmezőn okozzanak kárt – vitatkozott Galan herceg, akinek szeme Aedionéhoz hasonlóan Aelinét idézte. – Nem közelharcra.

– Akkor marad a kardunk – nyugtázta Aedion rekedtesen. – A bátorságunk.

Manon pontosan tudta, hogy utóbbi is igencsak megfogyatkozott.

– A vasfogúakat kordában tudjuk tartani – mondta Manon –, de a falakon már nem tudunk segédkezni.

Valóban, mintha apadni nem látszó árral hadakoztak volna.

– Ez hát a vég akkor? – kérdezte Ansel. – Négy vagy öt nap múlva tálcán nyújtjuk át a nyakunkat Morathnak?

– Az utolsó emberig harcolunk! – morogta Aedion. – A legeslegutolsóig!

Még Lord Darrow sem vitatkozott vele. Így hát berekesztették a gyűlést, és mindenki ment a saját dolgára.

Nem maradt már mit megvitatni. Néhány nap múlva varjak pompás lakomájává válnak.

103. FEJEZET

A vihar az egész hadseregnek megálljt parancsolt.

Az, első reggelen olyan hevesen tombolt, hogy Rowan csupán néhány lépésnyire látott el. A rukok nem szállhattak fel, és csak a legszívósabb felderítőket küldték ki, őket is lent a földön.

Így hát a sereg nem mozdult. Nyolcvan kilométerre sem jutottak Terrasen határától. Egy hétre jártak Orynthtól.

Ha Aelin még mindig a teljes erejével bírna…

Nem a teljes erejével. Már nem, emlékeztette magát Rowan, miközben a tábori sátrukban ült, a párja, felesége és királynője pedig mellette foglalt helyet az alacsony pamlagon.

Aelin teljes ereje most... Rowan nem is tudta pontosan. Talán annyi lehetett, mint Ködvárban volt. Amikor még mindig visszafogta magát. Nem olyan kevéssel bírt, mint amikor megérkezett, de nem is annyival, mint amikor lángokkal vette körbe egész Doranelle-t.

Határozottan nem maradt elég ahhoz, hogy szembenézzen Erawannal, és győzedelmesen kerüljön ki az összecsapásból. Ugyanez vonatkozott Maeve-re is.

Nem érdekelte. Magasról tett rá, hogy Aelinbe egy nap ereje szorult, vagy egyetlen parázs sem maradt.

Neki ez egyébként sem számított soha.

Odakint süvített a szél, a sátor is beleremegett.

– Mindig ilyen borzalmas? – kérdezte Fenrys, ahogy homlokráncolva a reszkető sátorlapokat figyelte.

– Igen – felelte kórusban Elide és Aelin, majd ritkán látható mosoly terült szét az arcukon.

Csoda, hogy ilyen mosolyt láthattak Aelin ajkán.

Elide-é azonban rögtön le is hervadt, ahogy folytatta:

– Ez a vihar napokig is eltarthat. Közel egyméteres hó is maradhat utána.

Lorcan a tűztál mellett felhördült.

– Ha egyszer vége a havazásnak, akkor bajlódhatunk azzal. A katonák elveszítik a lábujjaikat és az ujjaikat a hideg és a nyirkosság miatt.

Aelin mosolya teljesen lefagyott az arcáról.

– Amennyit csak tudok, elolvasztok.

Tényleg megteszi majd. Ha kell, a kiégés szélére sodorja saját magát. Ha összedolgoznak, ha egyesítik erőiket, Rowan mágiájának a segítségével talán utat olvaszthatnak. Melegen tarthatják a sereget.

– Az Orynthhoz érő sereg akkor is kimerült lesz – jegyezte meg Gavriel az állát dörgölve.

Hányszor látta Rowan, ahogy észak felé bámul, a fia felé, aki Orynth-ban harcol? Nyilván azon járt az esze, életben van-e még Aedion.

– Képzett katonák – vágta rá Fenrys szárazon. – Megoldják.

– Ha kerülőt teszünk, akkor csak még jobban kifárasztjuk őket – mondta Lorcan.

– A legutóbbi információink alapján Perranth Morath kezébe került – vitatkozott Rowan. Elide arca fájdalmasan összerezzent ennek hallatán. – Nem kockáztathatjuk meg, hogy túl közel kerüljünk hozzá. Akkor valószínűleg konfliktusba keveredünk velük, még később érünk Orynthba, és még a katonák száma is megfogyatkozik.

– Ezerszer átnéztem már a térképeket. – Gavriel felvont szemöldökkel arrafelé nézett, ahol az asztalra fektetve hevertek.

– Nem vezet más út Orynthba, ha el akarjuk kerülni Perranthot.

– Talán mellénk szegődik a szerencse – vetette fel Fenrys –, és ez a vihar az egész északi területet sújtja. Talán lefagyasztja Morath seregének egy részét.

Rowan nem hitte, hogy ennyire szerencsések lennének. Volt egy olyan sejtése, hogy bármiféle szerencsét tudhattak is a magukénak, azt már teljesen felhasználták a mellette ülő nőre.

Aelin komor és fáradt pillantást vetett rá. Rowannek fogalma sem volt, milyen érzés lehet. Mindenét feladta. A halandó énjét, a mágiáját. Rowan tudta jól, hogy az előbbi miatt olyan nyúzott, fájdalmas a tekintete. Hogy idegennek érzi magát a saját testében.

Az előző estét Rowan azzal töltötte, hogy ismét közelebb hozza Aelint a saját testének bizonyos részeihez. És a sajátjához. Hosszasan időzött ezzel. Egészen addig abba sem hagyta, amíg Aelin szeméből eltűnt az a zavaros pillantás, amíg már vonaglott alatta, lángolt, ahogy ő mozgott benne. Rowan nem fojtotta el a könnyeit, még akkor sem, amikor gőzzé váltak, még mielőtt Aelin testéhez értek volna. Aelin arcán is könnyek csorogtak, ezüstös fényt kaptak a lángok közt, ahogy Aelin magához szorította őt.

Mégis, amikor ma reggel az állkapcsa vonalát, a nyakát csókolgatva felébresztette, Aelin szemébe visszatért az a megviselt pillantás. És ott is maradt.

Előbb a sebhelyei. Aztán a halandó, emberi teste.

Elég. Már eleget adott! És Rowan tudta, hogy még többet akar adni.

A rukhin egyik őrszeme bekiáltott a királynőért a sátornyílásból, mire Aelin halkan engedélyt adott a belépésre. Azonban az őrszem csak bedugta a fejét, szeme tágra nyílt. Hó fedte a csuklyáját, a szemöldökét, a szempilláit.

– Felség! Királyi fenségek – javította ki magát Rowanre pillantva. Rowan nem javította ki, hogy ő legfeljebb Öméltósága, annál több nem is lesz soha. – Jöjjenek! – Az őrszem lihegett, lélegzete gomolygott a sátorlapok között beszivárgó jeges levegőben. – Mindannyian!

Percek alatt magukra kapták a melegebb ruhájukat és egyebeket, amikkel a hó és a szél ellen védekezhettek.

Aztán lassan átvágtak a havon, az őrszem vezette őket a félig eltemetett sátrak között. Még a fák sem nyújtottak igazi menedéket.

Amikor a tábor szélére értek, elvakította őket a kavargó hó. Elfedte azt, amire az őrszem mutatott, amikor így szólt:

– Nézzék!

Aelin megbotlott Rowan mellett. Rowan azonnal odakapott, hogy megtartsa.

Csakhogy Aelin valójában nem megbotlott. Hanem előrelendült, mintha oda akarna rohanni.

Végre Rowan is megpillantotta azt, amit a párja. Hogy ki lépett ki a fák közül.

Szinte teljesen beleveszett a hóba fehér bundája. Egészen láthatatlanná vált volna, ha nem lobog aranyszínű láng büszke, hatalmas agancsai között.

Észak ura.

És a lábánál, körülötte mindenütt… Az aprónép.

Aelin szempilláira hó tapadt, és apró hang szakadt fel belőle, ahogy a legközelebbi lény begörbítette ujjait, intett nekik. Mintha csak azt akarná mondani: Kövessetek!

A többiek némán tátották a szájukat a mesés, büszke szarvas láttán, ami eljött, hogy üdvözölje őket.

Hogy hazavezesse Terrasen királynőjét.

Ekkor a szél suttogni kezdett, ám nem olyan dalt dalolt, mint amit Rowan általában hallani szokott.

Nem, ez most olyan hang volt, amit mindannyian hallottak, ahogy elhaladt mellettük.

Pusztulás fenyegeti Orynthot, Brannon örököse. Sietned kell!

Rowant olyan hideg rázta ki, aminek semmi köze nem volt a levegő hőmérsékletéhez.

– A vihar... – nyögte Aelin, a hó elnyelte a szavakat.

Sietned kell! Utat mutatunk neked, gyorsat, észrevétlent.

Aelin megdermedt. Így felelt a hangnak, ami olyan ősi volt, mint a fák, idős, mint a közöttük heverő kövek:

– Hiszen már annyiszor segítettetek rajtam!

Te pedig rengeteget feláldoztál, Brannon örököse. Mi, akik emlékszünk rá, tudjuk, hogy ő maga is így döntött volna, ha teheti. Tölgyváld sosem feledi Brannont, sem az örökösét.

Aelin kihúzta magát, a fákat fürkészte, a havat hordó szelet. Driád. Ezt a szót kereste Rowan. Driád. Fában lakozó szellem.

– Mi az ára? – kérdezte Aelin, ezúttal hangosabban.

– Komolyan kíváncsi vagy rá? – motyogta Fenrys. Rowan rávicsorgott.

Aelin azonban megmerevedve várta a driád válaszát. Tölgyváld hangjáét, az aprónépét és a lényekét, akik régóta gondozták már.

Egy jobb világ, felelte végül a driád. Számunkra is.

A hadsereg lázas mozgolódásba fogott, ahogy menetre készült – versenyt futni az idővel észak felé.

Aelin azonban berángatta Rowant a sátrukba. A könyvhalomhoz, amit Chaol és Yrene magával hozott a déli kontinensről.

Végigfuttatta ujját a címeken, keresett, kutatott.

– Mit csinálsz? – kérdezte a párja.

Aelin ügyet sem vetett a kérdésre, és hümmögött, amikor végre rábukkant a könyvre. Átlapozta, de csak óvatosan, nehogy elszakítsa az ősrégi lapokat.

– Lehet, hogy ostoba tyúk vagyok – motyogta, miközben odafordította Rowan felé a könyvet, hogy megmutassa a kérdéses lapot –, de legalább van választási lehetőségem.

Rowan szemében fény táncolt. Engem is bevonsz a legújabb cselszövésedbe, hercegnő?

Aelin elvigyorodott. Már csak az hiányzik, hogy úgy érezd, kihagylak.

Rowan oldalra billentette a fejét.

– Akkor igyekeznünk kell!

Aelin a sátron túl készülődő hadsereg zaját hallgatva bólintott. Aztán munkához látott.

104. FEJEZET

Aedion zihálva dőlt az ostromlott városfalnak, a verejték és a vér gyorsan megfagyott rajta. Figyelte, ahogy az ellenséges sereg visszahúzódik a táborába éjszakára.

Beteg vicc volt, kegyetlen kínzás, hogy Morath minden egyes naplementekor visszavonult. Mintha valamiféle emberi döntés lett volna részükről, mintha az odalent harcoló rengeteg katona nagy részét megszálló démonoknak fényre lett volna szüksége.

Aedion pontosan tudta, miért adta ki ezt az utasítást Erawan. Hogy miért kellett lefárasztani őket nap nap után, hogy miért kellett inkább megtörni őket ahelyett, hogy dühödten, dicsőn halhassanak meg.

Erawan nem puszta győzelmet, hódítást akart, hanem teljes megadást. Hogy könyörögjenek, legyen már vége, hogy végezzen velük, uralkodjon felettük.

Aedion fogcsikorgatva bicegett végig a gyilokjárón. A fény gyorsan fogyatkozott, a hőmérséklet rohamos tempóban csökkent.

Öt napig húzták.

A tartalékaik, amikről azt hitték, három vagy négy napig tartanak majd csak ki, egészen máig elegendőnek bizonyultak. Egészen mostanáig.

A fal mentén az egyik mikéni lángnyelvet küldött a valg felé, amelyik még mindig próbálta megmászni az ostromlétrát. Ahol a láng perzselt, ott démonok hullottak alá.

Rolfe a tűzlándzsát forgató nő mellett állt, arcát éppúgy vér és verejték fedte, mint Aedionét.

Fekete páncélkesztyűs kéz kapaszkodott meg a városfal azon részén, ahol Aedion épp elhaladt, fogódzkodót keresett.

Aedion szinte oda sem nézve ütött ősrégi pajzsával. Üvöltés, majd elhaló kiáltás hirdette, hogy a magányos katona visszabucskázott a földre.

Rolfe komoran rámosolygott, amikor Aedion megállt előtte. A páncélja ezernyi kő súlyával húzta lefelé. Odafent crochanek és vasfogúak repültek vissza lassacskán a városba, vörös köpenyük a seprűre borult, a wyvernek szárnya rendszertelenül vert. Aedion addig fürkészte az eget, amíg meg nem pillantotta a lovas nélküli wyvernt, akit mindennap, minden éjszaka keresett.

Lysandra is észrevette őt, ezért bedőlt, és lassú, fájdalmas ereszkedésbe kezdett a városfal irányába.

Annyi halott. Minden egyes nap nőtt a számuk. Az elveszett életek minden egyes lépésnél ólmos súllyal húzták Aedion lábát. Semmit sem tehetett, hogy helyrehozza – valójában az égvilágon semmit.

– Az íjászok kifogytak – mondta Aedion Rolfe-nak köszönés helyett, miközben Lysandra feléjük tartott. Szárnyait, mellkasát mások és a saját vére szennyezte. – Nem maradt több nyíl.

Rolfe állával a mikéni harcos felé bökött, aki még mindig egyenetlen, köpködő tüzet szított tűzlándzsájával.

Lysandra leszállt, egy villanással átváltozott, és azonnal Aedion mellett termett, aki magához húzta a pajzsot tartó karjával. Egy gyengéd, gyors csókkal üdvözölték egymást. Az egyetlen dologgal, amit Aedion esténként várt.

Néha, miután bekötözték őket, és ettek valamit, ennél többet is kapott. Gyakran meg sem mosakodtak, csak kerestek maguknak egy árnyas zugot. És akkor nem maradt más, csak ő, Lysandra a maga tökéletességében, az apró hangok, amiket akkor hallatott, amikor Aedion megnyalta a nyakát, amikor kezével lassan, olyan nagyon lassan felfedezte minden egyes porcikáját. Hagyta, hadd irányítson Lysandra, hadd mutassa meg, mondja el neki, meddig szeretne elmenni. Az utolsó lépést azonban nem tették meg, egyelőre még nem.

Így maradt valami, amiért élhettek – ebben egyeztek meg szótlanul.

Lysandra valgok vérétől bűzlött, Aedion mégis csókot lehelt a halántékára, mielőtt visszafordult Rolfe-hoz. A kalózok fejedelme komoran rájuk mosolygott.

Pontosan tudta ő is, hogy az utolsó néhány napjukat élik. Az utolsó néhány órájukat.

A mikéni harcos ismét bevetette a tűzlándzsát, és az ott lévő valg a sötétségbe hullott – nem maradt belőle más, mint megolvadt csont és lebegő ruhafoszlányok.

– Ez volt az utolsó – jegyezte meg Rolfe halkan.

Beletelt egy szívdobbanásba, hogy Aedion rádöbbenjen, nem az aznapi utolsó ellenséges katonára vonatkozott a kijelentés.

A mikéni harcos hangos, fémes koppanással tette le a tűzlándzsát.

– A tűzlándzsák kifogytak – nyugtázta Rolfe.

Sötétség lepte el Orynthot, olyan sűrű, hogy még a palota lángjai is beleremegtek.

Evangeline a várfalon állt a néma Darrow-val az oldalán, és figyelte, ahogy a katonák visszafelé vánszorognak a falakról, az égboltról.

Csontdobok harsantak.

Szívdobbanások, mintha a síkságon lévő hadsereg egyetlen hatalmas, ébredező szörnyeteget alkotna, ami arra készül, hogy felfalja őket.

Általában csak napkeltétől napnyugtáig verték a dobokat, túlharsogták vele a csatazajt. Hogy most megint belekezdtek, amikor a nap épp eltűnt... Evangeline gyomra összerándult.

– Holnap – mormolta Lord Sloane Darrow mellett. – Vagy holnapután. Akkorra vége.

És nem ők aratnak győzelmet. Evangeline pontosan tudta.

Darrow nem szólt semmit, Lord Sloane pedig a vállára tette a kezét, majd elindult befelé.

– Mi történik a legvégén? – szedte össze Evangeline a bátorságát, hogy megkérdezze Darrow-t.

Az öregember a várost figyelte, az iszonytató sötétséggel teli harcmezőt.

– Vagy megadjuk magunkat – felelte rekedtesen –, és Erawan rabszolgasorba taszít mindannyiunkat, vagy addig harcolunk, amíg bele nem halunk mind.

Milyen kemény, durva szavak. De Evangeline szerette ezt Darrow-ban – hogy nem szépített az igazságon előtte.

– Ki dönti majd el, hogy mit csinálunk?

Darrow szürke szeme immár Evangeline arcát fürkészte.

– Ránk hárul majd ez a feladat, Terrasen lordjaira.

Evangeline bólintott. Ellenséges tábortüzek gyúltak, a lángok mintha a csontdobok lüktetését visszhangozták volna.

– Te hogyan döntenél? – kérdezte Darrow halkan, óvatosan.

Evangeline elgondolkodott. Még soha senki nem kérdezett tőle ilyesmit.

– Nagyon szeretnék Caraverre-ben élni – ismerte be Evangeline. Tudta, hogy Darrow nem ismeri el a területet, de végtére is, ez nem számított most. – Murtaugh megmutatta a folyókat és a hegyeket is a közelben, az erdőket, a dombokat. – Fájdalom mardosta a mellkasát. – Láttam a kertet a ház mellett, és szerettem volna megnézni, milyen tavasszal. – Elszorult a torka. – Szerettem volna, ha ott élhetek. Ha ezt itt... Ha egész Terrasent az otthonomnak hívhatom.

Darrow nem felelt, Evangeline pedig a várfalra tette a kezét, és most nyugatra nézett, mintha elláthatna egészen Allsbrookig és az árnyékában húzódó aprócska területig. Caraverre-ig.

– Számomra mindig is ezt jelentette Terrasen – folytatta Evangeline, inkább csak úgy magában beszélve. – Mióta Aelin felszabadította Lysandrát, és felajánlotta, hogy csatlakozzon az udvarához, Terrasen az otthont jelentette. Egy olyan helyet, ahol... Ahol nem élhetnek olyanok, akik bántottak minket. Ahol nem számít, ki kicsoda, honnan jött és miféle rangot visel, békében élhet. Ahol kertünk lehet tavasszal, és nyáron úszhatok a folyóban. Ez korábban sosem adatott meg. Mármint nem volt otthonom. És szerettem volna, ha Caraverre, ha Terrasen lehet az. – Evangeline az ajkába harapott. – Úgyhogy én azt mondanám, harcoljunk. A végsőkig. Az otthonomért, még ha nem olyan régóta mondhatom is annak. Én harcolnék.

Darrow olyan hosszasan hallgatott, hogy Evangeline végül felnézett rá.

Még sosem látott a szemében ilyen szomorúságot, mintha a sok-sok megélt év súlya ütközött volna most ki benne.

Darrow csak ennyit mondott:

– Gyere velem!

Evangeline követte őt, elhagyták a várfalat, és beléptek a palota melegébe. Végigkövették a számtalan kanyargós folyosót, és meg sem álltak a nagycsarnokig, ahol a túlságosan szerény vacsorát szolgálták fel. Az egyik utolsó vacsorájukat.

Senki sem pillantott fel a tányérjából, ahogy Evangeline és Darrow elhaladt a kimerült, sebesült katonákkal teli hosszú asztalok mellett.

Darrow sem nézett rájuk, egyenesen az ételre várók sorához ment. Aedionhoz és Lysandrához, akik egymásba karolva várták a sorukat. Ahogyan már korábban is lennie kellett volna – ők ketten, együtt.

Aedion észrevette Darrow közeledtét, és megfordult. A tábornok teljesen elcsigázottnak tűnt.

Tehát ő is tudta. Hogy a holnapi vagy a holnaputáni napjuk lesz az utolsó. Lysandra halvány mosolyt küldött Evangeline felé, és ő tudta, hogy Lysandra is pontosan tisztában van ezzel. Hogy azért megpróbálja majd kijuttatni őt valahogy még a vereség előtt.

Még ha Evangeline ebbe sosem egyezne bele, akkor is.

Darrow leoldotta az övéről a kardot, és Aedionnak nyújtotta.

Némaság gyűrűzött végig a termen a kard láttán. Aedion kardja láttán. Orynth kardja láttán.

Darrow kettejük között tartotta, a régi csont markolatgomb csillogott.

– Terrasen az otthonod.

Aedion nyúzott arca kifejezéstelen maradt.

– Azóta az, hogy idejöttem.

– Tudom – felelte Darrow a kardra pillantva. – És sokkal vitézebbül védelmezted, mint amit bármelyik, itt született fiunktól várhatunk. Jóval túl azon, amit bárki az észszerűség határain belül kérhet. Zokszó, félelem nélkül tetted, és nemes szívvel szolgáltad a királyságodat. – Ismét Aedion felé nyújtotta a kardot. – Bocsáss meg egy büszke öregembernek, aki hasonlóképpen akart tenni!

Aedion eleresztette Lysandra vállát, és elvette a kardot.

– Életem legnagyobb megtiszteltetése volt, hogy ezt a királyságot szolgálhattam.

– Tudom – ismételte Darrow, és előbb Evangeline-re pillantott, majd Lysandrára emelte a tekintetét. – Egy nagyon bölcs személy nemrégiben azt mondta nekem, hogy Terrasen nem puszta hely, hanem egy eszmény. Otthon a vándorlóknak, azoknak, akiknek arra van szükségük, hogy valahol tárt karokkal fogadják őket. – Fejet hajtott Lysandra előtt. – Hivatalosan is elismerem Caraverre-t és határait, és téged mint úrnőjét.

Lysandra ujjai megtalálták és megszorították Evangeline-éit.

– A küszöbünkön összegyűlt ellenséggel szemben tanúsított rendíthetetlen bátorságodért, mindazért, amit ennek a városnak és királyságnak a védelmében tettél, elismerem Caraverre-t, ami immáron örökké a tiéd. – Darrow ide-oda járatta a tekintetét Lysandra és Aedion között. – Születendő gyermekeid megöröklik, ahogyan utánuk az ő örököseik is.

– Evangeline az én örökösöm – jelentette ki Lysandra elfúlón, és meleg kezét Evangeline vállára tette.

Darrow haloványan elmosolyodott.

– Ezzel is pontosan tisztában vagyok. De szeretnék még egy dolgot mondani ezen a mai estén, ami talán a legutolsó számunkra. – Evangeline felé biccentett. – Sosem született gyermekem, és nem is fogadtam örökbe senkit. Megtiszteltetés lenne, ha egy ilyen bölcs, bátor fiatal hölgyet nevezhetnék ki az örökösömnek.

Tökéletes némaság telepedett rájuk. Evangeline pislantott – majd ismét csak pislogni tudott.

Darrow így folytatta a döbbent csendben:

– Úgy szeretnék szembenézni az ellenségeimmel, hogy tudom, a birtokaimnak, ennek a királyságnak a szíve tovább ver majd Evangeline-ben. Hogy nem számít, miféle árnyak gyűlnek körénk, Terrasen mindig tovább él olyasvalakiben, aki anélkül megérti a lényegét, hogy meg kellene tanítani rá. Aki magán viseli a legnemesebb jegyeit. – Lysandrára mutatott. – Már ha egyetértesz ezzel.

Azzal, hogy a gyámleányává fogadja őt… és valódi nemes kisasszonnyá tegye. Evangeline megszorította Darrow kezét, aki viszonozta a gesztust.

– Nos… – Lysandra pislogott, majd fénylő szemmel Evangeline-re nézett. – Nem az én döntésem, nem igaz?

Úgyhogy Evangeline Darrow-ra mosolygott.

– Nagyon örülnék neki.

Egész éjszaka verték a csontdobokat.

Hogy miféle új borzalmakat szabadítanak majd rájuk hajnalban, Manonnak fogalma sem volt.

Abraxos mellett ült a fészeknek kinevezett toronyban, együtt bámulták a végtelen fekete tengert.

Hamarosan vége. Aelin Galathynius kétségbeesett reménye kihunyóban volt.

Vajon el tud menekülni bárki a városból azután, hogy betörnek? De mégis hova mehetnének? Vajon megállíthatják-e még Erawant azután, hogy megtelepszik rajtuk az árnyéka?

Dorian... Dorian képes lenne rá. Ha sikerült megszereznie a kulcsokat. Ha túlélte.

Talán meghalt. De az is lehet, hogy épp feléjük igyekszik, nyakán fekete gallérral.

Manon Abraxos meleg bőrére hajtotta a fejét.

Nem fogja hazavinni a népét. Nem tudja majd elvezetni őket a Pusztaságba.

Holnap... Kegyetlen, öreg csontjaiban pontosan érezte, hogy a város másnap végül el fog esni. Nem maradt semmilyen fegyverük, csak a kardjuk és az ellenállásuk. Az pedig csak addig tart majd ki, amíg rájuk nem ront ez a végtelennek tűnő hadsereg.

Abraxos megmozdította a szárnyát, hogy megvédje őt a széltől.

– Szerettem volna látni – szólalt meg Manon halkan. – A Pusztaságot. Csak egyetlenegyszer.

Abraxos fújt egyet, és gyengéden meglökte őt a fejével. Manon végigsimított az orrán.

És hiába uralta sötétség a harcmezőt, Manon látta maga előtt – az élénkzöld dombos vidéket, ami egészen a viharos szürke tengerig ért. A ragyogó várost a partján, felette seprűn és wyvernháton repülő boszorkányokat. Hallotta a boszorkányivadékok nevetését az utcákon, a népük rég elfeledett dalait a szél szárnyán. Látta a tágas, nyitott teret tele zöld, buja növényzettel.

– Szerettem volna látni – suttogta Manon ismét.

105. FEJEZET

Vér zuhogott a harcmezőre.

Vér és nyilak, annyi, hogy Lysandra szinte észre sem vette, ahogy belefúródnak az oldalába, a szárnyába.

Morath takarékoskodott. Egészen mostanáig.

Hajnalban nyílzáport zúdítottak rájuk, akkorát, hogy olybá tűnt, páncélkesztyűs kéz visz be halálos csapást nekik. Lysandra nem akarta tudni, hány crochan hullott alá, hiába igyekeztek a lázadó vasfogúak a wyvernek testével védelmezni őket.

A többség azért feljutott a levegőbe – és már várta is őket a vasfogú légió támadása.

Odalent Morath olyasfajta sietséggel mozgolódott, amit Lysandra korábban nem látott tőlük. Fekete tenger csapódott a városfalnak, és időről időre áttört felette.

Az ostromlétrák gyorsabban érkeztek, mint ahogy le tudták volna őket dönteni, és még alig kelt fel a nap, de már ostromtornyok közelítettek.

Lysandra nekirontott egy vasfogúnak – a homlokát átfonó festett bőrszalag alapján egy feketecsőrűnek –, és kirántotta őt a nyeregből, majd kitépte a wyvernje torkát.

Egy. Egyetlenegy az eget elborító légióból.

Lebukott, újabb célpontot választott.

Majd újabbat. És újabbat. És még így sem volt elég.

A vasfogú légió az elmúlt hetekben csupán harcolt velük, most viszont szabályosan rájuk rontottak. Méterenként szorították vissza őket Orynth falaihoz.

És sem Lysandra, sem a crochanek, sem pedig a lázadó vasfogúak nem tehettek ellene az égvilágon semmit.

Így hát boszorkányok vesztették életüket.

És odalent, a városfalon különböző királyságok katonái estek el.

Kétségbeesett szövetségük utolsó óráiban, a végső összecsapásban.

Manon reszelősen kapkodta a levegőt, kardforgató karja sajgott.

Újra meg újra összegyűltek, majd nekirontottak a vasfogú légiónak.

Újra meg újra visszalökték őket. Vissza, Orynth felé. A falak felé.

A crochanek vonalai megtörtek. Még a lázadó vasfogúak is hibákat vétettek repülés közben.

Hogy lehet, hogy harcoltak, egyre csak harcoltak, és mégis ide jutottak? A Tizenhármak az életüket adták. Manon mellkasa üresnek tűnt, a csatazaj távoli zúgás volt csupán a fejét megtöltő némasághoz képest. Mégis ide jutottak.

Ha így folytatják, napszálltára eltapossák őket. Ha nem változtatnak taktikát, semmi sem marad belőlük hajnalra. Elég megmaradt szétzilált lelkéből ahhoz, hogy ezt elfogadhatatlannak tartsa. Hogy dühvel fogadjon egy ilyen véget.

Kénytelenek lesznek visszavonulni a városfalra. Összegyűlni, és kihasználni az Orynth, a mögötte húzódó hegyek nyújtotta előnyöket. Minél tovább maradnak a nyílt égbolton, annál veszélyesebbé válik számukra.

Manon lekapta a kürtöt az oldaláról, és kétszer megfújta. Crochanek és vasfogúak fordultak felé, szemük tágra nyílt döbbenetükben. Manon ismét megfújta a kürtöt.

Visszavonulni! – zengte a kürt. – Visszavonulni a városba!

A város nyugati kapuja megrázkódott.

Ahol egykor szövevényes, ősi metszetek díszítették az óriási vaslapokat, ott most horpadások és vérfoltok csúfították a kaput.

Mennydörgésszerű robaj visszhangzott végig a városon, a hegyeken és Aedionon is, aki lihegve harcolt a kapu feletti falrészen, és megkockáztatott egy pillantást másfelé, mint ahol a legutóbbi ellenfele állt. Összeszedte a bátorságát, és megnézte, mi maradt a faltörő kos legutóbbi támadása után.

Katonák töltötték meg a kapuhoz vezető utat, és még többen gyülekeztek a mögötte húzódó utcákon. Amennyit csak nélkülözni tudtak a falakon.

Hamarosan. A nyugati kapu hamarosan megadja magát. Több ezer év után most végül ledől.

A vér csúszóssá tette Orynth kardját a kezében, az ősrégi pajzson megalvadt már.

Az emberek menekülni kezdtek a palota irányába. Azok a bátor lelkek, akik egészen idáig a városban maradtak, és reménykedtek a túlélésben, most gyermekeikkel a karjukban menekültek a palotába, ami a végső bástya lesz Morath hordái ellen. Bármeddig tartson is majd ki.

Talán csak órákig fogják bírni.

Manon kiadta az utasítást a visszahúzódásra, a crochanek és a vasfogúak leszálltak a falra a még biztosan tartó déli kapunál. Néhányan csatlakoztak a küzdelemhez, mások pedig visszatartották a nyomukban érkező légi sereget.

A nyugati kapu ismét megrázkódott, befelé dőlt, a fa, a fém és a láncok, amikkel megerősítették, kezdték megadni magukat.

Aedion érezte, hogy ellenség tör védtelenül hagyott baljára, és felemelte végtelenül nehéz pajzsát. Ám egy lovas nélküli wyvern elkapta a katonát, és széttépte, a maradványokat pedig lehajította a városfalról.

Lysandra egy villanással ott termett mellette, és lekapta a ruhát, a kardot és a pajzsot egy elesett csendes orgyilkosról.

– Mondd, hova küldjem Manont és a többieket, akik a városban vannak! – zihált Lysandra, túlságosan is. Karján seb húzódott, mindenütt vér folyt, de mintha észre sem vette volna.

Aedion igyekezett rálelni arra a rideg, számító énjére, ami keresztülvezette őt más csatákon, egyéb alkalmakkor, amikor majdnem vereséget szenvedtek. Csakhogy ez itt nem egy majdnem vereség volt.

Ez valódi vereség, színtiszta, brutális megsemmisülés. Mészárlás.

– Aedion! – Eszeveszett könyörgésként bukott ki a neve Lysandra száján.

Egy valg katona rontott nekik, mire Aedion köldöktől orrig felhasította, elég volt egyet suhintania Orynth kardjával. Lysandra már-már rezzenéstelen tekintettel tűrte, hogy fekete vér spriccel az arcára.

A nyugati kapu meghajlott, csikorgott a vas, ahogy kezdett szétfeszülni.

Mennie kellett – le oda, hogy ő irányítsa a csapatot a kapunál.

Ahol majd eljön az ő személyes, végső összecsapása is. Ahol utoléri a vég, miközben azt a helyet védi, aminél semmit sem szeret jobban ezen a világon. Ez a legkevesebb, amit megtehet, hiszen annyi harcos vesztette életét – neki, az ő döntéseinek köszönhetően. A legkevesebb, hogy ő is életét adja Terrasenért.

Olyan halált hal, amit érdemes lesz megénekelni. Olyan véget ér, amiről a tűz körül mesélnek majd.

Ha Erawan új világa csupa sötétség lesz, akkor csak létezhet majd láng is.

A morathi vasfogú légió nekirontott lázadó nővéreinek. A kimerült crochanek leszálltak a kövekre, vizet döntöttek magukba, számba vették a sérüléseiket. Mély levegőt vettek az utolsó küzdelem előtt.

Valg katonák ugrottak át a városfalon, egymás után érkeztek meg a gyilokjáróra.

Aedion Lysandrához hajolt, és még egyszer utoljára megcsókolta a nőt, akinek a feleségének, a párjának kellett volna lennie.

– Szeretlek.

Bánat rajzolódott ki Lysandra gyönyörű arcára.

– Én is téged. – A nyugati kapura mutatott, majd a katonákra, akik az utolsó csapást várták. – A végsőkig?

Aedion felemelte a pajzsát, megforgatta Orynth kardját a kezében, és kirázta ujjaiból a merevséget.

– Megtalállak – ígérte. – Bármilyen élet következzen is ezután.

Lysandra bólintott.

– Minden életben.

Együtt fordultak a kapuhoz vezető lépcső felé. A rájuk váró halál öleléséhez.

Kürtszó hasított keresztül a levegőn, a csatán, a világon.

Aedion megdermedt.

Arrafelé pördült, ahonnan a kürtöt hallotta, délről. Morath katonáktól hemzsegő seregén túlról. A fekete tengeren túlról, a széles Theralis-síkságot szegélyező dombok felől.

A kürt újra és újra felharsant, ellenállásról üvöltött.

– Ez nem morathi kürt – lehelte Lysandra.

Aztán felbukkantak. A dombok szélénél. Az aranypáncélos harcosok sora, gyalogos és lovas katonák egyaránt. Egyre több és több jelent meg, széles vonalat alkottak a legközelebbi domb szélénél.

Az eget a láthatár szélén hatalmas, páncélos madarak töltötték meg, hátukon lovasok. Rukok.

És előttük, kardját az ég felé emelve, miközben még egyszer felharsant a kürt, és a penge markolatgombját díszítő rubin egy kisebbfajta nap fényével izzott…

A sereg legelején, Észak urának hátán Aelin közeledett.

106. FEJEZET

Észak ura és az aprónép Tölgyváld ősi, elfeledett ösvényein, a Perranth-hegységen keresztül vezette őket. Gyorsan, magabiztosan, a végítélettel versenyt futva rohantak észak felé.

Gyakorlatilag pihenő nélkül haladtak. Minden feleslegesnek ítélt felszerelést maguk mögött hagytak.

A ruklovas felderítők nem mertek előrerepülni, attól féltek, Morath kiszúrja őket. Attól féltek, elveszítik a meglepetés erejét.

Hat napig meneteltek, Aelin elöl, az óriási hadsereg mögötte.

Barátságtalan vidék simult ki előttük. Kisebb folyók fagytak be, hogy áthaladhassanak rajtuk. Fák óvták őket a szakadó hótól.

Tegnap még éjszaka is utaztak. És amikor hajnal hasadt, Észak ura letérdelt Aelin mellé, és felajánlotta, hogy a hátára veszi.

Nyereg nem volt rá, soha nem is engedné, nem is lenne rá szükség. Akit a hátára vesz, Aelin tudta jól, sosem esik le róla.

Voltak, akik letérdeltek, amikor elhaladt előttük. Még Dorian és Chaol is fejet hajtott.

Rowan egy izzó szemű darghan lovon ülve csak bólintott. Mintha számított volna rá, hogy végül ott köt ki, a sereg élén vágtázik majd Orynth határáig.

Aelin a fejére vette a háborús koronát, és magára öltötte az Anielle-ben talált páncélt is, majd felkötötte mindazt a felesleges fegyvert, amit Fenrys és Lorcan nélkülözni tudott.

Yrene, Elide és a gyógyítók hátul maradnak majd egészen addig, amíg a rukok Orynthba nem tudják vinni őket. Dorian és Chaol fogja vezetni az Agyar-hegység vademberei alkotta jobbszárnyat, a kagán gyerekei a balszárnyat, Sartaq és Nesryn pedig a rukokat irányítja az égbolton. Aelin, Rowan, Fenrys, Lorcan és Gavriel harcol majd középen.

A hadsereg vonala kiszélesedett, ahogy elérték az Orynthhoz közeli dombokat, azokat a dombokat, amik a Theralis-síkságra juttatják őket, és ahonnan az első pillantást vethetik majd a városra.

Aelin szíve zakatolt, miközben Észak ura biztos léptekkel felkaptatott vele az egyik dombra, a legmagasabbra, legmeredekebbre mind közül, és tíz éve először megpillanthatta Orynth városát.

Iszonytató, lüktető némaság zúgott végig rajta.

Ahol egykor csodás fehér város csillogott a folyó, a síkság és a hegyek között…

Ott most füst szállt, káosz és rettegés uralkodott. A Florine türkiz vize megfeketedett.

A falaknak rontó, a felettük szálló óriási hadsereg mennydörgése, maga a mérete…

Aelin fel sem fogta. Hogy Morath hadserege ekkora lesz. Hogy milyen kicsinek, becsesnek tűnik majd előtte Orynth.

– Majdnem áttörték a nyugati kaput – mormolta Fenrys, aki tündérlátásával könnyedén felmérte a részleteket.

A kaganátus hadserege legyezőként terjedt szét körülöttük, végig a dombokon. A hamarosan lefelé zúduló hullám tajtékává váltak. Még a darghan katonák is tétovázni tűntek, lovaik fészkelődtek, ahogy felmérték az őket a várostól elválasztó hadsereget.

Rowan arca komor volt. Komor, félelem mégsem ült rajta, miközben végigmérte az ellenséget.

Annyira sokan voltak. Olyan nagyon sok katona. És felettük a vasfogú légió.

– A crochanek a városfalon harcolnak – jegyezte meg Gavriel.

Valóban, még Aelin is ki tudta venni vörös köpenyüket.

Feketecsőrű Manon tartotta a szavát.

Ahogyan ő is tartani fogja.

Aelin a kezére pillantott, arra a részre, amit most páncélkesztyű fedett. Ahol sebhelynek kellett volna húzódnia.

Megígérem, hogy függetlenül attól, milyen messzire megyek, és milyen árat kell fizetnem érte, ha hívtok, mert a segítségemre van szükségetek, akkor eljövök.

Nem lesz idő beszédet tartani. Nem lesz idő lelket önteni a mögötte felsorakozó katonákba.

De készen álltak. Ahogyan ő is.

– Fújd meg! – adta ki Aelin a parancsot Lorcannek, aki az ajkához emelte a kürtöt, és engedelmeskedett.

A hadsereg soraiban a kaganátus hírnökei válaszképp szintúgy megfújták kürtjeiket. Végül már egyetlen hatalmas kürtszó szállt Orynth irányába.

Ismét megfújták a kürtöt.

Aelin előhúzta Goldrynt a hátára akasztott kardhüvelyből, és megemelte pajzsát, miközben a kardot az ég felé szegezte.

Mágiájának töredéke keresztülhasított a markolatgomb rubinján, és az felizzott.

A darghan katonák előreszegezték szuldjukat, fa reccsent, lószőr lobogott a szélben.

Odébb Hasar hercegnő és Kashin herceg szintén az ellenséges seregre fogta a dárdáját. Dorian és Chaol is elővonta és felemelte a kardját.

Rowan ugyancsak előhúzta a kardját, másik kezében pedig a bárdját tartotta. Arcát mintha kőből faragták volna. Rendíthetetlennek tűnt.

A kürtök harmadszorra és egyben utoljára felharsantak, hangjuk csatakiáltásként szállt keresztül a véres síkságon.

Észak ura felágaskodott, még magasabbra emelte Goldrynt, fel az ég felé, Aelin pedig egy tűzhullámmal felvillantotta a rubint – megadta a jelet, amire a mögötte felsorakozó hadsereg várt.

Terrasenért. Minden Terrasenért történt.

Észak ura visszatette patáit a földre, és az agancsai közti örök láng fényesen lobogott, ahogy vágtázni kezdett. A hadsereg Aelin mellett és mögött szintén lefelé indult a domboldalon, minden egyes lépéssel falták a távolságot Morath hátsó soraiig.

Orynth felé száguldottak.

Hazafelé.

Félelmet nem ismerve, haragtól fűtve rohamozták meg a csatateret.

A fehér szarvason ülő királynő nem rettent vissza, hiába közelítettek rohamtempóban a rájuk váró légió felé. Csupán megpörgette kardját a kezében – egyszer, majd még egyszer, és magához húzta pajzsot tartó kezét.

A mellette száguldó halhatatlan harcosok sem tétováztak, szemüket az előttük álló ellenségre függesztették.

Egyre gyorsabban és gyorsabban szálltak, a kaganátus lovasai ott vágtáztak Aelin mellett, kialakították a sereg arcvonalát, majd tartották az alakzatot, ahogy odaértek Morath hátsó soraihoz.

Az ellenség feléjük fordult. Dárdáikat rájuk szegezték, az íjászok rohantak, hogy felvegyék a megfelelő pozíciót.

Fájdalmas lesz a találkozás. Sokan még azelőtt elhullanak majd, hogy egyáltalán odaérnének.

De az arcvonalnak oda kell jutnia. Nem törhetnek meg.

Parancs harsant az ellenséges sorokból.

– Íjászok!

Íjhúrok nyögtek, a nyilak célpontokat kerestek.

– Tűz!

Hatalmas vasnyilak takarták ki a napot, a száguldó lovasságot vették célba.

Ám ekkor az aranyló, barna és éjfekete rukok bukórepülésbe kezdtek, egyre csak zuhantak lefelé az égből, olyan szorosan egymás mellett, hogy szárnyuk összeért. És útját állták a föld felé hulló nyilaknak, felfogták a támadás nagyját, hogy megvédjék az alattuk száguldó hadsereget.

Rukok hullottak alá.

Még a támadást vezető királynő is sírt dühében és bánatában, ahogy a madarak és lovasaik a földre zuhantak. Felette fiatal lovas hallatott csatakiáltást, miközben magasra emelt pajzsával egyik nyilat fogta fel a másik után.

Az arcvonaluk nem szakadozhatott fel.

Vasfogú boszorkányok és wyvernek fordultak feléjük, a rukok felé, akik védtelenül hagyott hátuk felé szálltak.

A városban, Orynth falain fehér hajú királynő üvöltött:

– Előre! Előre! Előre!

Kimerült boszorkányok röppentek a levegőbe seprűn és wyvernen egyaránt, kardjukat előreszegezve. A légi hadsereg eleje felé iramodtak, akik most a rukok felé fordultak. Össze akarták préselni a vasfogú légiót.

A földön Morath dárdát, lándzsát, kardot és mindenféle fegyvert fogott a feléjük dübörgő lovasságra.

De ez sem bizonyult elegendőnek ahhoz, hogy megállítsák őket.

Ekkor ugyanis szélből, lángból, a legsötétebb halálból álló pajzs állta útjukat – belehasított a morathi sereg arcvonalába.

Elsöpörte a harcra készen álló katonákat. Felfedte azokat, akik még fel sem emelték a fegyverüket.

Rést ütött Morathon, hogy az aranyló hadsereg egy árhullám erejével beléjük csapódhasson.

107. FEJEZET

Rowan biztosan, de zihálva szedte a levegőt, miközben keresztülhasított a valg katonák sorain, és sikolyok szálltak körülötte. A közelben Aelin és Észak ura harcolt, ők is átvágtak Morath hadseregének egy kisebb csapatán. Hemzsegtek a katonák, de sem a királynőt, sem a szarvast nem rettentették vissza.

Aelin tüze, akármilyen kevés maradt is belőle, folyamatosan visszaverte a támadásokat a vakfoltjain.

A darghan lovasság visszaszorította Morathot, felettük rukok és wyvernek ütköztek meg egymással.

Tollas és pikkelyes ragadozók zuhantak le a földre.

Borte még mindig ott harcolt a királynő felett, védelmezte őt a vasfogúaktól, akik észrevették a fehér szarvast, ami zászlóként hirdette hollétüket a feketeség tengerében, és nekirontottak volna. Borte mellett a jegyese vigyázta, másik felén pedig Falkan Ennar, ruk formájában ügyelt rá.

Rowan darghan lova rettenthetetlen maradt, miközben ő maga bal kezével megsuhintotta daloló bárdját. Valg fejek bucskáztak le, ám Rowan már oda is vágott a következő ellenfélnek a kardjával.

Nem sok esélyük volt, még a tervükkel sem. De ha sikerül felszabadítani a várost, összegyűlni és tartalékokat felhalmozni, még mielőtt Erawan és Maeve megérkezik, akkor talán még nyerhetnek is.

Merthogy Erawan és Maeve biztosan eljön. Valamikor idejönnek majd, és Aelin szembe akar nézni velük. Rowan még csak véletlenül sem szándékozott engedni, hogy egyedül tegye.

Aelinre pillantott, aki előrébb jutott már, az arcvonal széthúzódott, morathi katonák jártak közöttük. A közelében kell maradnia. Semmiképp sem hagyhatja magára.

Crochan száguldott el Rowan mellett, majd felfelé röppent, fel, fel, egyenesen egy vasfogú boszorkány wyvernjének védtelenül maradt hasához.

A boszorkány felemelt karddal elsuhant alatta, gyorsan és kegyetlenül támadott.

Miután elhaladt, vér zuhogott alá.

A bestia felnyögött, szárnyát kitárta, Rowan pedig szelet küldött hozzá. A wyvern hatalmas döndüléssel a morathi katonákba csapódott, amitől még az ő nyavalyás lova is megbokrosodott.

Miután a wyvern szárnya többé nem mozdult, miután Rowan visszanyerte uralmát a lova felett, és levágta a felé rohanó katonákat, ismét Aelint kereste.

Csakhogy a párja már nem volt a közelében.

Nem, arany-ezüst látomásként száguldott előre, olyan messzire jutott, hogy már szinte alig látta. Gavriel sem volt a környéken.

Fenrys azonban Rowan jobb oldalának közelében harcolt, Lorcan a balján – sötét, halálos szél hasított előre a kardjával egyetemben.

Egykor alig voltak többek rabszolgáknál, egy olyan királynőt szolgáltak, aki rászabadította őket a világra. Együtt egész hadsereget vertek szét, városokat romboltak porig.

Akkoriban nem érdekelte, maga mögött hagyja-e azokat a távoli csatamezőket. Nem érdekelte, elesnek vagy túlélik-e azok a királyságok. Parancsot kapott, amit végrehajtott.

De itt, ma... Aelin nem parancsolt nekik semmit, csakis és kizárólag a legelső utasítása volt érvényben, amit akkor adott nekik, amikor engedelmességet fogadtak: hogy védjék meg Terrasent.

És most ezt tették. Együtt sikerre juthatnak, ismét egy csapatként.

Megharcolnak ezért a királyságért – és az új udvarukért. Az új otthonukért.

Látta mindezt Fenrys szemében, ahogy kardját mélyre nyomva kettéhasított egy katonát. Látta a jövőképet Lorcan dühödt arcán, ahogy a harcos mágiával és pengével szétszaggatta az ellenséges vonalakat.

Egy csapatot alkottak, ám annál jóval többek voltak. Testvérek – a mellette küzdő harcosok a testvérei. Végig vele maradtak. És most sem hátrálnak meg.

Ez éppannyira megacélozta Rowant, mint az, amikor a továbbra is jóval előttük harcoló párjára gondolt. Oda kell jutnia hozzá, a közelében maradni. Ahogy mindannyiuknak. Orynth sorsa múlik rajta.

Többé már nem voltak rabszolgák. Nem dühöngtek megtörten.

Otthon. Ez lesz az otthonuk. A jövőjük. Együtt, közösen.

Morathi katonák hullottak el előtte. Néhányan egész egyszerűen menekülőre fogták, amikor felfogták, ki közelít feléjük.

Talán Maeve pont ezért gyűjtötte össze őket. Ám sosem volt képes teljesen kihasználni a bennük rejlő potenciált, a valódi erejüket. Ő béklyóval és fájdalommal irányított. Fel nem foghatta, még csak eszébe sem jutott, hogy a dicsőség és a vagyon csupán egy bizonyos pontig juttatja el őket.

Azonban egy valódi otthon és egy olyan királynő, aki hímként látja őket, nem pedig fegyverként... Ezekért megéri harcolni. És semmiféle ellenség nem állhat az útjukba.

Rowan Lorcannel és Fenrysszel az oldalán, fogcsikorgatva hajtotta a lovát Aelin felé, belevetette magát a káoszba és a halálba, ami megállás nélkül, egyre csak tombolt és tombolt körülöttük.

Aelin hazatért.

Kiszabadult Maeve fogságából, és eljött.

Aedion alig hitte el. Még akkor sem, amikor a saját szemével látta a vele együtt harcoló hadsereget. Még akkor sem, amikor észrevette, hogy Chaol és Dorian vezeti a jobbszárnyat, előretörnek az Agyar-hegység vadembereivel, és a király jéggel tarolja le az ellenséget.

Chaol Westfall nem hagyta cserben őket. Valahogy rávette a kagánt, hogy küldje el – a jelek szerint – a serege nagy részét.

Csakhogy a sereg nagyon lassan haladt Orynth felé, még mindig a Theralis-síkság túlsó felén jártak.

Morath továbbra is támadta Orynth két kapuját. A déli kitartott. Azonban a nyugati kezdte megadni magát.

Lysandra wyvernné változott, és beállt Feketecsőrű Manon és a crochanek utolsó, kétségbeesett támadásába a vasfogú légió ellen, remélve, hogy össze tudják zúzni őket úgy, hogy a rukok a másik oldalról nyomják az ellenséget. Az alakváltó most ott harcolt, beleveszett a csatába.

Úgyhogy Aedion lerohant a nyugati kapuhoz, ajkán csatakiáltás harsant, ahogy az emberei a vaskapuhoz engedték. Az ellenség épp láthatóvá vált az elváló lemezek között. Amint a kapu kinyílik, végük.

Aedion kimerült lába remegett, karja megfeszült, de tartotta magát. Ameddig csak levegőt tud venni.

Aelin eljött. És ez épp elég volt.

Dorianből előtört a mágia, lekaszabolta a rájuk törő katonákat. Chaollal az oldalán, körülöttük az Agyar-hegység vadembereivel utat nyitottak Morath seregében. Kardjuk döfött és felfelé szántott, a levegő égett a torkukban.

Még sosem járt csatában. Nem is kívánta megismételni az élményt. A káosz, a zaj, a vér, a lovak panaszos nyihogása...

De nem félt. És Chaol sem tétovázott mellette, ahogy lováról összeroppantotta a katonákat. Fogcsikorgatva vágott utat magának.

Adarlanért – azért, amit a királysággal tettek, azért, amivé válhat.

Ez a szó visszhangzott minden egyes zihálva kapkodott levegővel. Adarlanért.

Morath hadserege állt előttük, még mindig elválasztotta őket Orynth ostromlott várfalától.

Dorian nem gondolt arra, hányan maradtak ott. Csak a kezében tartott karddal és pajzzsal törődött. Damaris már vérben fürdött, méghozzá a mágiának köszönhetően, amivel a suhintásokat megtámogatta. Nem fog átváltozni – egyelőre még nem. Majd csak akkor, ha a fegyverek és a mágiája kezd csődöt mondani. Még sosem harcolt más alakban, de megpróbálja. Wyvernként vagy rukként próbát tesz majd.

Valahol felette Feketecsőrű Manon szállt. Nem mert felnézni olyan hosszasan, hogy az ezüstfehér haj vagy a pókselyemmel megerősített szárny csillanását kutassa.

A Tizenhármak közül senkit sem látott. A felette elzúgó crochanek közül sem ismert fel senkit.

Úgyhogy Dorian harcolt tovább, testvérével, bajtársával az oldalán.

Majd csak a nap végén kezd el számlálni. Ha túlélik. Ha elérik a városfalat.

Majd csak akkor számlálják meg a halottakat.

Nem létezett más, csak Aelin ostromlott városa, az ellenség előtte és az ősi kard a kezében.

Ostromtornyok közelítettek a falakhoz, három csoportosult a déli kapunál, mindegyik hemzsegett a katonáktól.

Még mindig túl távol járt ahhoz, hogy elérhesse őket. Akár csak a mágiájával.

Azzal a mágiájával, ami már így is kezdett apadni az ereiből, sebesen, mulandón.

Nyoma sem volt már a végtelenül mély kútnak. Kénytelen volt tartalékolni, a lehető legügyesebben kihasználni az erejét.

És az elmúlt tíz év kiképzésein tanultakra támaszkodni. Soksok évig működött orgyilkosként, mielőtt megtanulta uralni az erejét.

Nem volt nehéz ismét előhívni ezeket a képességeket. Vért ontani Goldrynnel, egyszerre több katonával küzdeni, majd végül maga mögött hagyni őket, hadd vérezzenek el.

Észak ura viharként tombolt alatta, fehér bundáját vörös és fekete szennyezte.

Az agancsai között égő örök láng még csak meg sem rezzent.

Odafentről az égből vér hullott alá, boszorkányok, wyvernek és rukok egyaránt estek el és küzdöttek tovább.

Borte még mindig Aelint védelmezte, az útjába állt minden egyes vasfogúnak, aki bukórepülésbe kezdett felé.

A percek órákká váltak, vagy talán inkább az ellentéte történt. A nap a legmagasabb pontjára vándorolt az égbolton, majd ereszkedni kezdett, az árnyékok megnyúltak.

Rowan és a többiek szétszéledtek a harcmezőn, ám egy-egy jeges fuvallat elárulta Aelinnek, hogy a párja még mindig harcol, még mindig végigküzdi magát az ellenséges sorokon. Még mindig próbálja utolérni őt.

Orynth lassacskán közelebb került. A falak távoli pontból föléjük tornyosuló építménnyé váltak.

Az ostromtornyok elérték a falakat, a katonák számolatlanul özönlöttek a várfalra.

A kapuk azonban tartottak.

Aelin felemelte a fejét, hogy utasítást adjon Borténak és Yerannak, pusztítsák el azokat az ostromtornyokat.

Épp időben ahhoz, hogy észrevegye, amint hat vasfogú boszorkány és wyvernje csapódik a rukoknak.

Szétlökték Bortét, Falkant és Yerant, rukok és wyvernek vijjogtak, ahogy földre zuhantak és gurultak.

A vasfogúak megtisztították az utat egy hatalmas wyvern előtt, ami egyenesen Aelin felé száguldott.

Aelin tűzfalat küldött a levegőbe, ahogy a wyvern kitárta karmait, hogy elragadja őt és Észak urát.

A wyvern bedőlt, felemelkedett, majd ismét lecsapott.

Észak ura felágaskodott, tartotta magát a feléjük tartó wyvern ellen.

Aelin azonban leugrott a hátáról, és kardlapjával ráhúzott az oldalára. Torka úgy sajgott már az üvöltéstől, hogy képtelen lett volna elmondani, amit akart. Menj!

Észak ura lehajtotta a fejét, ahogy a wyvern egyenesen felé száguldott.

Aelinnek nem maradt elég mágiája ahhoz, hogy hamuvá porlassza a bestiát.

Úgyhogy a szarvast vette körbe az erejével. És feltartott pajzzsal és karddal ellépett a tűzgömbtől.

Várta a becsapódást, minden apró részletet szemügyre vett a wyvern páncélján, kifigyelte, hol a leggyengébb, hogy hova szúrjon, ha sikerül kivédenie a csattogó állkapcsot.

Forrón áradt ki a dögszag a wyvern szélesre tárt pofájából.

Majd porba hullott a feje.

Nem is hullott, inkább csapódott.

Merthogy eltalálta egy óriási, tüskés farok. És a wyvernnek, amihez tartozott, smaragdként tündöklött a szeme.

Aelin leguggolt, ahogy a lovas nélküli wyvern a tátott szájú vasfogú boszorkány felé fordult, ami még mindig lefejezett hátasán ült.

A zöld szemű wyvern egyetlen faroksuhintással felnyársalta a boszorkányt a tüskéire, majd áthajította a testét a csatamezőn.

Majd fény villant, ragyogott. És most már szellemleopárd rohant Aelin felé, aki szintén futásnak eredt.

Átkarolta a felágaskodó leopárdot, hatalmas testének súlyától majdnem a földön kötött ki.

– Szép volt, barátom! – nyögte ki nagy nehezen Aelin Lysandrát ölelve.

Kürtszó harsant a városból – kétségbeesett segélykiáltás.

Aelin és Lysandra Orynth felé pördült. A három ostromtorony felé, melyek a déli kapu mentén húzódó falrészeknél álltak.

Smaragdzöld szempár fonódott össze a türkiz-arannyal. Lysandra farka megmozdult.

Aelin elvigyorodott.

– Mehetünk?

Aelin mellé kell jutnia.

Egy egész csatatér választotta el őket egymástól, ahogy Rowan az ellenséget mészárolva Aelin felé tartott. Fenrys és Lorcan sem maradt el tőle.

A fájdalom tompa zúgássá szelídült a fülében. Már rég nem tudta, hány sebet ejtettek rajta. Egyedül azért emlékezett rájuk egyáltalán, mert az egyik nyílvessző vasvége beletört a vállába, amikor kirántotta.

Ostoba, hirtelen hiba volt.

A vasdarab elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy megakadályozza az átváltozását, így nem repülhetett Aelinhez.

Nem mert megállni annyi időre, hogy kihalássza, hemzsegtek körülöttük az ellenséges katonák. Úgyhogy folytatta a küzdelmet, a többiekkel az oldalán. Lovaik merészen, félelmet nem ismerve haladtak előre, egyre nagyobb területen vetették meg a lábukat, azonban Aelint sehol sem látta.

Csakis Észak urát, ahogy keresztülszáguldott a csatamezőn Tölgyváld irányába.

Mintha felszabadították volna.

Fenrys arcát fekete vér pöttyözte, ahogy odakiáltott hozzá:

– Hol van?

Rowan a csatateret figyelte, dübörgött a szíve. Azonban a mellkasában feszülő kötelék erősen, a tűz fényével izzott.

Lorcan előremutatott. A déli kapu melletti városfalszakaszra.

A szellemleopárdra, ami széttépte a morathi katonákat, és a lobbanó lángokra, amik a küzdelmét kísérték a mellette rohanó, aranyba öltözött harcossal egyetemben.

A falat pusztító három ostromtorony felé tartottak.

A tornyok oldalát nem fedte semmi, így Rowan mindent látott, ami odabent történt.

Látta, ahogy Aelin és Lysandra felrohan a rámpán, ahogy szintenként cafatokra szabdalja az ott lévő katonákat. Ahol az egyik életben hagyott valakit, ott a másik lesújtott. Ahol az egyik lecsapott, a másik védelmezte.

Egészen a torony tetejéig küzdötték magukat, a majdnem legfelül álló hajítószerkezethez.

Katonák kiáltottak, akadtak, akik leugrottak a toronyból, ahogy Lysandra beléjük mart.

Mindeközben Aelin a hajítógép kerekekkel ellátott aljára erősített fokoknak feszült, és nyomni kezdte.

Megfordította. El Orynthtól, el a palotától.

Pontosan úgy, ahogy Aelin elbeszélése alapján Sam Cortland is tette a Koponya-öbölben. A katapultot úgy alkották meg, hogy forgatható legyen. Rowan eltűnődött, vajon az ifjú orgyilkos mosolyog-e épp – mosolyog-e annak láttán, hogy Aelin más állásba forgatja a hajítógépet.

Úgy, hogy végül a bal oldalán álló ostromtoronyra nézzen.

A második toronyra vörös hajú nő küzdötte át magát. A harmadik, és egyben utolsó ostromtorony felé forgatta az ottani hajítógépet.

Briarcliffi Ansel.

Ansel kardja megvillant, mire a katapult működésbe lépett, és áthajította a sziklát, ami benne volt. Épp abban a pillanatban, amikor Aelin is lesújtott Goldrynnel az előtte lévő katapultra.

Két ugyanolyan szikla szelte át a levegőt.

Hogy aztán a szomszédos toronyba csapódjon.

Vas nyögött, fa törött.

És a két torony dőlni kezdett. Hogy Briarcliffi Ansel hova menekült a pusztítás elől, azt még Rowan sem látta.

Hiszen Aelint figyelte, aki továbbra is az első ostromtorony tetején maradt, ráugrott a katapult kinyújtott karjára, ami az alant húzódó csatatér fölé nyúlt. Ráüvöltött Lysandrára, aki ismét átalakult, és az ugró szellemleopárd immáron wyvernként emelkedett a levegőbe.

Egyik karmos lábával a hajítógép karját, a másikkal Aelint kapta el.

Lysandra egyetlen erőteljes szárnylendítéssel letépte az odaerősített katapultot a toronyról. Majd megpördült, és az utolsó ostromtorony felé hajította.

Ami így a földre zuhant. Egyenesen a déli kaput bevenni próbáló morathi katonákra.

A három tündérharcos tágra nyílt szemmel pislogott.

– Hát ott van Aelin – jegyezte meg Fenrys.

Salkhi végig a levegőben maradt. Ahogy Sartaq és Kadara is.

Nesrynnek csak ennyi maradt meg, csupán ezzel foglalkozott, ahogy egyik wyvernnel küzdöttek meg a másik után.

Sokkal rosszabbul teljesítettek a csatában, mint várta. Hiába voltak gyorsak és rettenthetetlenek a rukok, a wyvernek hatalmasnak bizonyultak. Farkukon a tüskékről méreg csöpögött. A lovasaik pedig lélektelenek voltak, akik könnyedén elpusztították a hátasaikat, ha azzal a rukot is letaszították az égből.

De már közel jártak. A kaganátus serege egyre közelebb és közelebb nyomult az ostrom alatt tartott, harcban égő, megviselt Orynthhoz. Ha továbbra is megtartják ezt a lépéselőnyt, akkor akár még a falhoz is szoríthatják őket, ahogyan Anielle-ben is.

Mindenesetre gyorsan kell cselekedniük. Az ellenség elárasztotta mindkét kaput, mindenáron be akarták törni őket. A déli kapu tartott, a nemrégiben még azt támadó ostromtornyok már romokban hevertek.

Azonban a nyugati kapu… Az bizony nem marad sokáig zárva.

Salkhi a harcok fölé röppent, hogy szusszanjon egyet, Nesryn pedig összeszedte a bátorságát, és megsaccolta, nagyjából hányan vannak a levegőben a rukhinból. Még a crochanekkel és a lázadó vasfogúakkal kibővítve is alulmaradtak Morath létszámával szemben, azonban a rukhin legalább kipihent volt. Készen állt, lelkesen fogadta a csatát.

Végül nem a túlélő ruklovasok száma miatt akadt el Nesryn lélegzete.

Hanem annak láttán, ami hátulról közelített.

Nesryn bukórepülésbe kezdett. Sartaq és Kadara felé iramodott, akik repülés közben épp kitépték egy wyvern torkát.

A herceg lihegett, mindenütt kék és fekete vér fedte, ahogy Nesryn felzárkózott mellé.

– Add ki a parancsot! – üvöltötte túl Nesryn a csatazajt, a szél süvítését. – Irány a városfal! A déli kapu!

Sartaq összehúzta szemét a sisak alatt, mire Nesryn hátramutatott.

Második sötét sereg közelített, egyenesen Perranth irányából, ahol minden bizonnyal eddig rejtőztek.

A morathi sereg másik fele. Vasfogú boszorkányokkal és wyvernekkel egyetemben.

Az egész csata csapdának bizonyult. Ide akarták csalni őket, hogy ennek a seregnek a legyőzésére fordítsák az energiájukat.

A többiek pedig mögéjük osonnak, és csapdába ejtik őket Orynth falai előtt.

A nyugati kapu végül megadta magát.

Aedion készen állt a pillanatra, amikor a faltörő kos sikerrel járt, amikor vas csikorgott, ahogy a kapu kinyílt. Hirtelen morathi katonák leptek el mindent.

Aedion falanxot alakított ki korábban, a katonák összeérő pajzsokkal álltak egymás mellett.

De még ez sem volt elég. A Romlás semmit sem tehetett, hogy megakadályozza a csatatérről bezúduló tömeget, képtelenek voltak visszanyomni őket az úton, amelyen érkeztek, hiába adtak bele mindent. Még a falakon állókat irányító Ren sem tehetett semmit, képtelen volt megfékezni az őket elborító árt.

Be kell zárniuk a kaput. Valahogy mindenképpen vissza kell zárniuk.

Aedion levegőt is alig kapott, szerencse, hogy a lábai megtartották.

Figyelmeztető kürtszó harsant. Morath második hadsereget küldött. Minden egyes katonájuk sötétségbe burkolózott.

Valg hercegek – méghozzá rengeteg. Morath már várta ezt a pillanatot.

– A déli kapu tiszta! – üvöltötte túl Ren a csatazajt. – Akit csak tudnak, behoznak a városfalon túlra!

Hogy összegyűljenek, és együtt vehessék fel a harcot a második ellenséges hadsereggel. Csakhogy a nyugati kapu tárva-nyitva állt, morathi katonák hemzsegtek mindenütt – így semmiképpen sem járhatnak sikerrel.

Valahogy mindenképpen vissza kell zárni azt a kaput. Aedion és a Romlás szúrt, vágott, falat képezett, amin a morathi ár megtört. De még ez sem lesz elegendő.

Wyvern rontott ugyanis a kapu felé, átrepült a talaj felett, ahogy feléjük tartott. Aedion várta a becsapódást, hogy az a hatalmas test teljesen tönkretegye a kaput.

Azonban a bestia megtorpant, és összenyomta a katonákat hatalmas testével, épp a kapu boltíve előtt.

Elállta az utat. Barikádot képezett a nyugati kapu előtt.

Méghozzá nem véletlenül, döbbent rá Aedion, amikor aranyhajú harcos ugrott le a wyvern nyergéből, amiből még mindig ott lógott a halott vasfogú, elmetszett torkából kék vér csorgott le a bestia oldalán.

A harcos feléjük rohant, egyik kezében kardot fogott, másikkal tőrt kapott elő. Aedion felé sietett, tetőtől talpig végigmérte őt.

Az apja.

108. FEJEZET

Morath katonái belevájtak az elhullott, útjukat álló wyvernbe, átmásztak rajta. Megtöltötték a boltívet, az utat. Aranypajzs tartotta őket vissza. De nem sokáig.

Az alatt az idő alatt, amennyit Gavriel nyert nekik, a Romlás meghúzhatta kiürülő vizestömlőit, felkaphatta elejtett fegyvereit.

Aedion lihegett, megtámaszkodott a kapuhoz vezető út falán. Gavriel pajzsa mögött dühöngve hemzsegett az ellenség.

– Megsebesültél? – kérdezte az apja. Ezek voltak az első szavai. Aedion nagy nehezen felemelte a fejét.

– Megtaláltad Aelint – mondta válasz helyett.

Gavriel vonásai ellágyultak.

– Igen. És lezárta a rémkaput.

Aedion lehunyta a szemét. Legalább ennyi megadatott.

– Erawannal is végzett?

– Nem.

Aedionnak nem kellett tudnia a részleteket, miért nem halt meg a nyomorult. Hogy mi ment félre.

Ellökte magát a faltól, de megszédült. Apja a könyökénél fogva megtartotta őt.

– Pihenned kell!

Aedion kirántotta a kezét Gavriel szorításából.

– Mondd ezt azoknak a katonáknak, akik már elestek!

– Hamarosan te is el fogsz – válaszolt az apja olyan éllel, amilyet korábban még sosem hallott tőle –, ha nem pihensz egy percet.

Aedion a hímre meredt. Gavriel farkasszemet nézett vele.

Semmi badarságnak, semmi vitának nem maradt hely. Az Oroszlán nézett vele szembe.

Aedion csak a fejét rázta.

Gavriel aranypajzsa megtörni látszott a valgok rohama alatt.

– Be kell csuknunk a kaput – jelentette ki Aedion a kapu két nyitott, falhoz szorított, ám sértetlen szárnyára mutatva. A morathi gyalogos katonák elállták az útjukat, továbbra is igyekeztek átjutni Gavriel pajzsán. – Vagy biztosan elárasztják a várost, mielőtt összeszedhetnénk magunkat.

Felesleges a városba menekülni, ha a nyugati kapu tárva-nyitva áll.

Az apja követte a tekintetét. A katonákra pillantott, akik továbbra is igyekeztek átjutni a védelmi vonalán. Áradatukat szivárgássá csillapította a wyvern, amit olyan gondosan épp előttük vágott le.

– Akkor becsukjuk – jelentette ki Gavriel komor mosollyal. – Együtt.

Az utolsó szó inkább kérdésnek tűnt, halk volt, és bánatos.

Együtt. Mint apa és fia. Két harcos.

Gavriel – az apja. Hát eljött.

És ahogy a homokszínű szempárba nézett, Aedion tudta, hogy az apja nem Aelinért tette mindezt, nem is Terrasenért.

– Együtt – ismételte Aedion reszelősen.

Nem csak ezt az akadályt győzik le, nem csak ebből a csatából kerülnek ki győztesen. Hanem minden egyében is felülkerekednek, minden egyebet túlélnek. Együtt.

Aedion esküdni mert volna, hogy egyfajta boldogság és büszkeség ragyog fel Gavriel szemében. Boldogság, büszkeség és bánat, súlyos és ősrégi.

Aedion visszasietett a Romláshoz, és intett az egyik katonának maga mellett, hogy adjon helyet Gavrielnek. Egyetlen erőteljes támadás, és bezárhatják a kaput. A kint lévő hadsereg majd a déli kapunál jön be, és valahogy csak összeszedik magukat, mielőtt ez az új ellenséges hadsereg eléri a várost. De a nyugati kaput meg kell tisztítaniuk és be kell zárniuk. Méghozzá véglegesen.

Apa és fia együtt teszi majd. Együtt győzedelmeskednek.

Ám amikor az apja nem állt mellé, Aedion megpördült.

Gavriel egyenesen a kapuhoz ment. A pajzsa aranyló széléhez, ami most egyre távolabb és távolabb tolódott. Azzal együtt tolta vissza az ellenséges katonákat, pedig minden egyes szívdobbanással egyre nehezebben tartotta. Végigment az úton. Ki a boltív alatt.

Ne!

Gavriel rámosolygott.

– Zárd be a kaput, Aedion! – mondta az apja.

Azzal eltűnt a kapu mögött. Az aranyló pajzs elvékonyodott.

Ne!

A szó kitörni készülő sikolyként erősödött Aedion torkában.

Azonban a Romlás katonái már rohantak is a kapuhoz. Nekiveselkedtek, hogy bezárják.

Aedion szólásra nyitotta a száját, rájuk akart üvölteni, hogy álljanak le. Hogy megállni, megállni, megállni!

Gavriel felemelte kardját és tőrét, aranyként ragyogott a lemenő nap fényében. A kapu bezárult mögötte. Ő pedig kint rekedt.

Aedion mozdulni sem tudott.

Még sosem állt meg, folyton mozgásban volt. Most mégsem tudott segíteni a katonáknak, akik fát, láncokat és fémet hordtak a nyugati kapu elé.

Gavriel itt maradhatott volna. Maradhatott volna, hátratolhatta volna a pajzsot annyira, hogy bezárják a kaput. Itt maradhatott volna…

Aedion ekkor futásnak eredt.

Túl lassan. Léptei túl lassúnak bizonyultak, teste túl nagynak és súlyosnak, ahogy átverekedte magát az emberein. Ahogy a falra vezető lépcső felé igyekezett.

Aranyfény villant a csatamezőn.

Majd kihunyt.

Aedion gyorsabban rohant, torkát zokogás fojtogatta, átugrott, átbotorkált az elesett katonákon, mind a halandókon, mind a valgokon.

Végül feljutott a falra. A széléhez rohant.

Ne! Szíve ezzel az egy szóval vert.

Aedion lemészárolta az útjába kerülő valgot, mindenkit, aki átmászott az ostromlétrán.

A létra. Leküzdhetné magát rajta, kijuthatna a csatamezőre, elérhetné az apját…

Aedion olyan erősen sújtott le az előtte álló valg katonára, hogy annak feje lebucskázott a saját vállán.

Végre a fal széléhez ért. Lebámult a kapu előtti részre.

A faltörő kos szilánkosra törött.

Valgok hevertek körülötte egymás hegyén-hátán. Épp a kapu előtt. A wyvern környékén.

Olyan sokan, hogy a nyugati kapu hozzáférhetetlenné vált. Olyan sokan, hogy a kapu biztonságba került – a nyílt sebet elszorították.

Meddig állt vajon ott, mozdulni képtelen? Csak állt ott, és az égvilágon semmit sem tett, miközben az apjának ezt köszönhették?

Először az aranyszínű hajat vette észre.

Ott, az egymásra halmozott valg tetemek magas dombja előtt. A kapu előtt, amit bezárt nekik. A város előtt, amit megmentett.

Aedion iszonyatos, hirtelen jött mozdulatlanságba merevedett.

Már nem hallotta a csatazajt. Nem látta a körülötte, felette dúló háborút.

Nem látott semmit, csak az elesett harcost, aki üveges szemmel meredt a sötétedő égboltra.

Tetovált torkát kitépték. Kardját továbbra is a kezében szorította.

Gavriel.

Az apja.

A morathi sereg visszahúzódott a lezárt nyugati kaputól. Visszavonult, és hátrahúzódott az előretörő sereghez. A morathi sereg másik feléhez.

Rowan lábát olyan súlyos vágás csúfította, hogy bicegve járt, a vállát nem érezte a belefúródott nyílvessző beletört vashegyétől, de azért széthasította egy menekülő katona arcát. Fekete vér spriccelt, de Rowan már mozgásba lendült, a nyugati kapu felé igyekezett.

Ahol minden olyan elképesztő mozdulatlanságba dermedt.

Már épp indult volna, amikor észrevette, hogy Aelin Ansellel együtt a távoli déli kapu felé küzdi magát, azok után, hogy lerombolták az azt ostromló tornyokat. A hadsereg nagy része a megmentett kapu felé sietett most, a kagán hadserege versenyt futott az idővel, hogy a városfalon belülre kerüljön, még mielőtt bezárnák.

Legfeljebb egy órájuk maradt, és Morath rajtuk üt – és akkor kénytelenek lesznek becsukni a déli kaput is, kizárva mindenkit, akit aztán majd a falnak szorítanak.

A nyugati kapu végleg zárva marad. Az elhullott wyvern és a hullahegyek körülötte gondoskodnak róla, ahogyan bármiféle belső megerősítés is.

Rowan látta, hogy percekkel korábban aranyfény villant. Odafelé igyekezett, átkozta a vasdarabot a karjában, amitől képtelen volt átváltozni. Fenrys és Lorcan elvált tőle, hogy levadásszák azokat a morathi gyalogos katonákat, akik rá akarnának támadni a déli kapu felé menekülőkre. Odafent a rukok gyógyítókat szállítottak, és persze Elide-ot és Yrene-t is, pánikszerűen száguldottak a város irányába.

Meg kell találnia Aelint. Mozgásba lendíteni a tervüket, még mielőtt túl késő lenne.

Nagyon pontosan sejtette, kivel masírozik feléjük az a sereg. És nem volt hajlandó hagyni, hogy Aelin egyedül nézzen szembe vele.

De ez a feladat... Rowan tudta, mi vár rá. Tudta, mégis odaindult.

Gavrielre a nyugati kapu előtt akadt rá, körülötte holttestek alkotta halmok magasodtak.

Gyakorlatilag falat képezett a kapu és a rájuk leselkedő ellenséges sereg között.

A fény minden egyes pillanattal halványodott. A hátramaradó morathi katonák és vasfogúak az erősítés felé siettek.

A kagán hadserege igyekezett minél többel végezni, miközben a déli kapu felé rohantak.

De be kellett jutniuk a városba. Bármilyen módon.

Felállították az ostromlétrákat, amik csupán percekkel vagy órákkal korábban dőltek le, és a kagán serege felmászott a falon. Néhányan sérült társaikat cipelték a hátukon.

Rowan mágiája alig volt több némi szellőnél, és a fogát csikorgatva tűrte a lába és a válla lüktetését, miközben félrerángatta a morathi gyalogos katonát, aki félig elterült Gavrielen.

Évszázadokig élt, éveket töltöttek együtt háborúban, bejárták a világot – és most mindennek vége szakadt. Nem maradt semmi, csak a merev test, a maga mögött hagyott porhüvely.

Rowan térde azzal fenyegetett, hogy megadja magát alatta.

Egyre többen és többen másztak felfelé a városfalon, rendezetten, de lélekszakadva siettek az átmeneti menedékbe.

Folytatniuk kell. Folytatni tovább. Gavriel is ezt akarná. Ezért adta az életét.

Rowan mégis lehajtotta a fejét.

– Remélem, békére leltél, testvérem. És hogy a túlvilágon megtalálod őt újra.

Rowan előregörnyedt, és a combját hasogató fájdalom miatt nagyot nyögve az ép vállára kapta Gavrielt. Majd mászni kezdett.

Fel az ostromlétrán a nyugati kapu mellett. Fel a falra. Minden egyes lépés nehezebbnek bizonyult, mint az előző. Minden egyes lépés a barátja emlékét jelentette, a királyságokat, amiket közösen láttak, az ellenségeket, amik ellen harcoltak, a csendes pillanatokat, amiket soha, semmilyen dalban nem énekelnek majd meg.

Ezt viszont meg fogják énekelni – azt, hogy az Oroszlán Orynth nyugati kapuja előtt esett el, a várost és a fiát védve. Ha túlélik a mai napot, ha valahogy túlélik, a bárdok biztosan erről dalolnak majd.

Bár káosz uralkodott mindenhol, ahogy a kaganátus katonái és a darghan lovasság a város felé igyekezett, amikor Rowan Gavrielt cipelve lelépdelt a városfalra vezető lépcsőn, mindenki elnémult.

Csak nagy nehezen tudott hálásan, megkönnyebbülten biccenteni a nyúzott, véres Endának és Sellene-nek, akik épp zihálva álltak az unokatestvéreik körében a katapultok maradványainál. A vére, a rokonai – csakhogy a vállán heverő harcos, Gavriel ugyanúgy a családtagja volt. Még akkor is, ha erre csak később jött rá.

A vállát nyomó lehetetlen, ocsmány teher minden egyes lépéssel nőtt, ahogy Aedion felé haladt, aki a lépcső aljánál állt, Orynth kardját lógatva a kezében.

– Bent maradhatott volna – szólalt meg Aedion, amikor Rowan óvatosan letette Gavrielt a legalsó lépcsőfokokra. – Bent maradhatott volna.

Rowan elesett barátjára pillantott. A legközelebbi barátjára. Aki annyi háborút, annyi veszélyt megjárt már vele. Aki éppúgy megérdemelte ezt az új otthont, mint ők mindannyian.

Rowan lecsukta Gavriel semmibe meredő szemét.

– A túlvilágon találkozunk.

Aedion aranyszínű haja vértől és izzadságtól volt csatakos, a kezében szorongatott ősi kardot vér szennyezte. Katonák haladtak el mellette, lefelé tartottak a várfalra vezető lépcsősoron, azonban Aedion csak az apját figyelte. A véres kősziklát a háború folyamában.

Aedion végül elindult az utcán. A könnyek és az üvöltés majd később jön. Rowan követte.

– Fel kell készülnünk a csata második felére – jegyezte meg Aedion rekedten. – Vagy nem éljük túl az éjszakát.

Enda és Sellene már lehullott kőtömböket cipelt mágiája segítségével a nyugati kapu elé. A kövek remegtek, de végül csak engedelmeskedtek. Rowanben ennyi erő sem maradt.

Megfordult, hogy visszamásszon a falra, és nem mert hátranézni – pedig tudta, hogy a katonák beljebb viszik Gavriel holttestét a városba. Valahová, ahol biztonságban lehet.

Elhunyt. A barátja, a testvére elhunyt.

– Őméltósága! – Lihegő, vérfoltos ruklovas állt a várfalon. A láthatárra mutatott. – A nagyját sötétség fedi, de felbecsültük, mekkora hadsereg közelít. – Rowan megacélozta magát. – Legalább húszezer fő. – A ruklovas nagyot nyelt. – Tele vannak valgokkal, és láttunk hat kharankuit is.

Nem kharankuit.

Hanem hat valg hercegnőt, akik megszállták őket.

Rowan át akart változni. A teste nem engedelmeskedett.

A fogát csikorgatva lehámozta a válláról a páncélt, és a seb felé nyúlt. Csakhogy az már bezárult. És benne ragadt a vasdarab is. Nem tudott átváltozni, nem tudott Aelinhez repülni. Bárhol járt is a párja épp.

El kell jutnia hozzá. Meg kell keresnie Fenryst és Lorcant, aztán Aelin után kell menniük. Még mielőtt túl késő lesz.

Ám ahogy leszállt az éj, kivonta a tőrét, és a vállán összeforrt sebhez emelte, Rowan tudta jól, hogy talán már így is elkéstek.

Bár az istenek már nem voltak ott, Rowan mégis imádkozott. Végig imádkozott, miközben fájdalom öntötte el, ahogy sebet ejtett a vállán. Azért, hogy időben elérje Aelint.

Eddig életben maradtak, hiába minden akadály, még az ősi jövendölésekkel is szembeszálltak. Rowan mélyebbre nyomta a kést, a vállába fúródott vasdarabot kereste.

Sietnie kell, igyekezni.

109. FEJEZET

Chaol háta megfeszült, fájdalom hasított végig a gerince mentén. Hogy a sok-sok órányi harctól vagy attól, hogy a felesége a palota falain belül gyógyított, azt nem tudhatta.

Nem is érdekelte, ahogy Doriannel együtt a déli kapu felé vágtáztak, be Orynthba. Alig voltak többek két egyszerű lovasnál a száguldó hadsereg kellős közepén. Igyekeztek összeszedni magukat, hogy felvehessék a harcot a feléjük vonuló újabb hadsereggel.

Hamarosan leszáll az est. Morath nem vár majd hajnalig. Borzalmas felhőre emlékeztető feketeség lebegett felettük.

Hogy mi repült, mi osont a sötétségben, hogy mi várt rájuk…

Dorian gyakorlatilag a nyeregre hanyatlott. Hátán pajzs, Damaris a hüvelyében az oldalán.

– Pont úgy nézel ki, ahogy én érzem magam – nyögte ki nagy nehezen Chaol.

Dorian zafír pillantása felé vándorolt, a fájdalmas űrt villanásnyi derű színezte.

– Tudom, egy királynak ki kell húznia magát – dörgölte meg véres, koszos arcát. – De egyszerűen képtelen vagyok ilyesmivel foglalkozni.

Chaol komoran elmosolyodott.

– Ennél nagyobb gondunk is van jelenleg.

Sokkal nagyobb.

A palota felé igyekeztek, épp felfelé indultak a domboldalon, ami egészen a kapuig vitte volna őket, amikor kürtszó harsant a harcmezőn.

Figyelmeztetés.

A domboldalról tisztán látták. Hogy mitől kaptak újult erőre a menekülő katonák.

Morath felgyorsított.

Mintha rájöttek volna, hogy a zsákmányuk az utolsókat rúgja, és nem akartak volna időt biztosítani számukra ahhoz, hogy összeszedjék magukat.

Chaol Dorianre pillantott, és visszafordították lovaikat a városfal felé. A kagán katonái hasonlóképpen tettek, lefelé iramodtak a dombon, amin eddig felfelé kaptattak.

Vissza a városfalra. Ahol hamarosan ismét elszabadul a pokol.

Aelin egy elpusztult wyvernnek dőlt, és kiitta a tömlőjében lévő víz maradékát.

Mellette Briarcliffi Ansel összeszorított fogakkal lihegett, ahogy a gyógyító összehúzta a seb szélét. Valaki csúnya, mély vágást ejtett Ansel karján.

Elég súlyosat ahhoz, hogy fegyvert sem tudott fogni. Úgyhogy megálltak, épp akkor, amikor a csata menete megváltozott, és az ellenség Orynth falai felé igyekezett.

Aelin szédült, mágiájából alig maradt valami, végtagjait ólmos súly húzta. A csatazaj még mindig ott zúgott a fülében.

Alvadt vér és sár fedte őket, így senki sem ismerte fel egyik királynőt sem, ahogy térdre buktak a déli kapu közelében. Katonák rohantak el mellettük, igyekeztek bejutni a városba, mielőtt a sarkukban loholó ellenség utoléri őket.

Csak egy perc. Egyetlen perc, hogy ismét lélegzethez jusson. Aztán tovább rohannak a déli kapuhoz. Be Orynthba.

Haza.

Ansel elkáromkodta magát, és megingott, mire a gyógyító gyorsan kinyújtotta a kezét, hogy megtámogassa.

Nem jó ez így. A legkevésbé sem.

Aelin tudta, mi és ki vonul feléjük.

Lysandra jó ideje visszatért már a levegőbe, ismét csatlakozott a lázadó vasfogúakhoz és a crochanekhez. Hogy merre járt Rowan és a többiek, Aelin nem tudhatta. Már órákkal, napokkal, egész életekkel korábban elvesztette őket.

De Rowan biztonságban volt – a párok köteléke ennyit elárult neki. Nem szerzett halálos sebet. És a véreskü alapján azt is tudta, hogy Fenrys és Lorcan is lélegzik még. Hogy ezt elmondhatja-e a többi barátjáról is, arról fogalma sem volt. Nem is akarta tudni, egyelőre még nem.

A gyógyító végzett Ansellel, és amikor felé fordult, Aelin felemelte a kezét.

– Menj, segíts olyasvalakinek, akinek szüksége van rá! – mondta rekedtesen.

A gyógyító nem tétovázott, azonnal szaladt is tovább, a sikolyok felé vetette magát.

– Be kell jutnunk a városba – mormolta Ansel, és fejét az állat vassal megerősített bőréhez nyomta. – Még mielőtt bezárják a kaput.

– Igen – hagyta helyben Aelin, és igyekezett erőt gyűjteni kimerült lábába, hogy feltápászkodjon. Hogy megnézze, milyen messze jár a legutóbbi, őket összezúzni készülő hadsereg.

A terv! Hiszen tervet kovácsolt erre az eshetőségre. Mindannyiuknak volt egy terve.

Csakhogy az idő ellene dolgozott. Talán a szerencséje az elpusztított istenekkel együtt elszivárgóit.

Aelin nagyot nyelt, pedig kiszáradt a szája, és nyögve talpra kászálódott. A világ megingott, de ő állva maradt. Valahogy sikerült elkapnia az egyik elhaladó darghan lovas kantárját, hogy megálljt parancsoljon neki.

Hogy vigye magával a félig öntudatlan, vörös hajú királynőt, aki még mindig a földön hevert.

Ansel szinte nem is ellenkezett, amikor Aelin felnyomta őt a katona mögé a nyeregbe.

Aelin csak állt az elhullott wyvern mellett, és a barátját figyelte, amíg az át nem ért a déli kapun. Be Orynthba.

Aelin lassan a sötétség egyre növekvő árja felé fordult.

Halálra ítélte őket.

Mögötte a déli kapu csikorogva bezárult.

A döndülés végigvisszhangzott a csontjain.

Az odakint ragadt katonák pánikba esve üvöltöttek, ám ekkor parancsok harsantak. Hogy álljanak alakzatba. Készüljenek a csatára.

Menni fog. Át tudja alakítani a tervet.

Még mindig az eget fürkészte, a fehér farkú sólymot kereste.

Sehol sem látta.

Helyes. Helyes, ismételgette magában.

Aelin egy szívdobbanásnyira lehunyta a szemét. Kezét a mellkasára tette. Mintha az megacélozná, felkészítené arra, ami a közelgő sötétség mélyén várakozik.

Katonák kiabáltak, ahogy ismét csatasorba álltak, hangjukba a sebesültek, a haldoklók sikolyai vegyültek, és mindenütt szárnycsapások mennydörögtek.

Aelin mégsem mozdult, még ott időzött egy pillanatig a városa kapuja előtt. Az otthona előtt. Kezét a mellkasához szorította, hogy érezze az odabent dübörgő szívét, hogy érezze az elmúlt tíz év minden útjának porát, amit azelőtt járt végig, hogy visszatért ide.

Ezért a pillanatért tette. Ebből az okból tette.

Úgyhogy még egyszer, utoljára elsuttogta magának. A történetet.

A saját történetét.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hely, ami már régen hamuvá égett, de valaha ott élt egy fiatal hercegnő, aki szerette a királyságát...

Yrene csupán percekre állt meg két gyógyítás között. Mágiája erőteljesen, ragyogóan áramlott, nem halványította el az sem, hogy már órák óta dolgozott.

De most megállt, meg akarta nézni, mi történt. Hallotta, hogy a katonáik, akiknek már a markában volt a győzelem, most a városfalhoz menekülnek. Elide-dal mindketten kirohantak a várfalra. A lány egész nap vele volt, segített neki.

Elide arcára fájdalmas kifejezés ült ki, ahogy felfelé igyekeztek a várfalra, de nem panaszkodott. Perranth úrnője végignézett a zsúfolt téren, valakit, valamit keresett. Tekintete megállapodott egy idős férfin és egy elképesztő vörös-arany hajú gyereken mellette. A férfihoz időről időre hírvivők szaladtak, majd rohantak tovább.

Vezető volt – valaki, aki a többieket irányította, döbbent rá Yrene jóval Elide után, aki már feléjük bicegett.

Az idős férfi feléjük fordult, ahogy közeledtek, és összerezzent, amikor meglátta Elide-ot.

Yrene nem foglalkozott a bemutatkozással, tekintete a csatamezőre tévedt.

A hadseregre – az újabb hadseregre –, ami feléjük vonult, és félig sötétségbe burkolózott. Hat kharankui vezette.

A kagán katonái a falaknál gyülekeztek, egy részük a városon belül, a többiek pedig odakint. A déli kapu bezárult.

Nem elég. Még csak véletlenül sem voltak elegen ahhoz, hogy felvegyék a harcot a feléjük masírozó új, pihent sereg ellen. A soraiban hemzsegő lények ellen, amiket Yrene épphogy csak ki tudott venni. Valg hercegnők – valg hercegnők jártak közöttük.

Chaol. Hová lett Chaol...

Elide az öregemberrel beszélt.

– Nem győzhetünk le ennyi katonát – jelentette ki Elide. Yrene még sosem hallotta őt így beszélni. Parancsolóan és ridegen. Elide a csatamezőre mutatott. A sötétségre, szent istenek, arra a sötétségre, ami átvonult rajta.

Yrene-t kirázta a hideg.

– Tudod, mi az ott? – kérdezte Elide, egészen halkan. – Mert én igen.

Az öregember csupán nyelt egyet.

Yrene ekkor rádöbbent. Hogy mi jár abban a sötétségben. Hogy ki van ott.

Erawan.

A nap utolsó sugarai is eltűntek, a vérfoltos hó kékes fényben tündöklött.

Fény villant mögöttük, mire a kislány megpördült, torkából zokogás tört elő, ahogy egy döbbenetesen szép nő jelent meg előttük véresen, leharcoltan. Ruhaként egy köpenyt kanyarított meztelen testére, még csak meg sem remegett a hidegben.

Alakváltó. Kitárta a karját, és magához ölelte a kislányt.

Lysandra, Chaol így nevezte őt. Aelin udvarának egyik hölgye. Falkan Ennar ismeretlen unokahúga. Lysandra az idős férfihoz fordult:

– Aedion és Rowan kiadta az utasítást, Darrow. Mindenkinek menekülnie kell, aki csak tud.

Az öregember – Darrow – a csatamező felé bámult. Szóhoz sem jutott az egyre közelebb és közelebb érő hadsereg láttán.

Két alak bontakozott ki az élén.

Akadálytalanul sétáltak a városfal felé, sötétség gomolygott körülöttük.

Erawan. Az aranyhajú fiatal férfi. Akkor is felismerné, ha vak lenne.

Mellette pedig sötét hajú, világos bőrű nő lépkedett, köpenye fantomszéllel lebegett körülötte.

– Maeve – lehelte Lysandra.

Ekkor sikolyok törtek ki körülöttük. A félelem, a kétségbeesés sikolyai.

Maeve és Erawan eljött. Hogy személyesen felügyeljék Orynth elestét.

A városfal felé közelítettek, mögöttük sötétség gyülekezett, óriási hadsereg bontakozott ki. Lábak csattogtak a sötétségben. Olyan lényeké, amik felfalják az életet, a boldogságot.

Ó, az istenekre!

– Lord Darrow! – szólalt meg Elide élesen, parancsolón. – Vezet ki valamiféle út a városból? Valamilyen rejtett kijárat a hegyekbe, amin a gyerekek és az idősek elmenekülhetnek?

Darrow elszakította tekintetét a közeledő valg királyról és királynőről.

Szemében tehetetlenség és kétségbeesés ült. Elcsuklott tőlük a hangja, ahogy így felelt:

– Olyan nincs, amin időben elmenekülhetnének.

– Mondd, merre van! – szólt rá Lysandra. – Hogy legalább megpróbálhassák. – Megragadta a lány karját. – Hogy Evangeline elmenekülhessen.

Vereség. Ami diadalmas győzelemnek tűnt, most teljes vereséggé válik. Mészárlássá.

Amit maga Maeve és Erawan vezet majd, akik most már csupán száz méterre járhattak a várostól.

Már csak az ősi kövek és a vas állt köztük és Orynth között.

Darrow tétovázott. Teljesen megriadt. Az öregember megrendült.

Ám ekkor Evangeline a kapura mutatott, Maeve és Erawan felé.

– Nézzétek!

És ott volt ő.

A leszálló éj sötétedő kékjében, a kiújuló hóesésben Aelin Galathynius jelent meg a lezárt déli kapu előtt.

Erawan és Maeve előtt.

Kiengedett haja aranyló zászlóként lobogott a szélben, a fény utolsó sugara a napnyugtakor leszálló sötétségben.

Némaság borult a környékre. Még a sikolyok is abbamaradtak, ahogy mindenki a kapu felé fordult.

Aelin nem rettent vissza. Nem futamodott meg a valg királynő és király elől, akik megtorpantak, mintha élvezetüket lelték volna a magányos alak látványában, aki egyedül merészelt szembenézni velük.

Lysandrából fojtott zokogás tört elő.

– Nem… Nem maradt mágiája. – Az alakváltó hangja elcsuklott. – Nem maradt semmije.

Aelin mégis felemelte a kardját.

A penge lángba borult.

Egyetlen lángnyelv a gyülekező sötétség ellen.

Egyetlen fénysugár az éjszakában.

Aelin felemelte a pajzsát, mire az is lángba borult.

Fényesen izzott, rendíthetetlenül lobogott. Egy ősrégi alak született most újjá.

Kiáltás harsant a várfalon, a városban, végig a városfal gyilokjáróin.

A királynő végül csak hazatért.

A királynő eljött, hogy a kaput védelmezze.

110. FEJEZET

Aelin Ashryver Whitethorn Galathyniusnak hívják.

És nem fog félni.

Maeve és Erawan megtorpant. Ahogy a harcra kész hadsereg is mögöttük, a pöröly utolsó csapása, amivel szétzúzzák Orynthot.

Aelin ereiben csupán parázslott már a mágia.

De ők ezt nem tudhatták.

Remegő keze azzal fenyegetett, hogy elejti a fegyvereit, de jó erősen megkapaszkodott bennük. Szorosan tartotta őket.

Egyetlen lépést sem.

Egyetlen lépést sem tehetnek Orynth felé innentől kezdve. Maeve elmosolyodott.

– Milyen hosszú utat jártál be, Aelin.

Aelin csupán feljebb emelte Goldrynt. Belenézett Erawan aranyló szemébe.

A férfi szeme megvillant, ahogy felismerte a kardot. Ahogy visszaemlékezett rá.

Aelin kivillantotta a fogát. Még fényesebbé varázsolta a kardot ölelő lángot.

Maeve a valg királyhoz fordult.

– Kezdhetjük akkor?

Ám Erawan Aelinre nézett. És tétovázott.

Már nem maradt sok hátra. Hamarosan rádöbbennek, hogy az Erawant habozásra késztető erő már a múlté.

De nem azért maradt odakint, a kapu előtt, hogy legyőzze őket.

Hanem hogy időt nyerjen.

Azokért, akik hőn szeretett városában vannak. Hogy elmenekülhessenek, és holnap még küzdhessenek.

Hazatért.

Ennyi elég is volt.

Ezek a szavak visszhangoztak minden egyes lélegzetvételében. Kiélesítették a látását, megacélozták a gerincét. Lángkorona lobbant a feje tetején, elpusztíthatatlanul izzott.

Kettejükkel szemben véletlenül sem győzedelmeskedhetne.

De nem könnyíti meg a dolgukat. Az egyiket magával viszi, ha teheti. Vagy legalább annyira lelassítja őket, hogy a többiek véghez vihessék a tervüket, hogy valahogy vagy megállítsák, vagy legyőzzék őket. Még akkor is, ha mindkét végkifejlet valószínűtlennek tűnt. Reménytelennek.

Ezért maradt itt. Hogy megadja számukra ezt a halovány reménysugarat. Erőt öntsön beléjük a további küzdelemhez.

Ha csupán ennyit tudott is tenni Erawan és Maeve ellen, végül emelt fővel léphet át a túlvilágra. Nem kell szégyenkeznie azok előtt, akiket tűzszívével annyira szeret.

Így hát Aelin meghajolt Erawan előtt, és színlelt bátorságának utolsó cseppjeit is összekaparva így szólt:

– Találkoztunk már néhányszor, de még sosem a valódi alakunkban. – Rákacsintott. Remegett a térde, de akkor is rákacsintott. – Akármilyen csinos is ez a külső, azért hiányolom Perringtont. Még ha csak egy kicsit is.

Maeve orrlyukai kitágultak.

Erawan azonban derűsen összehúzta a szemét.

– Gondolod, a sors akarta úgy, hogy összetalálkoztunk Résvárban, mégsem ismertük fel egymást?

Milyen könnyed szavak egy ilyen iszonyatos, romlott mocsoktól. Aelin nagy nehezen vállat vont.

– Sors, vagy inkább a szerencse? – A harcmezőre mutatott, megostromlott városára. – Ez sokkal nagyszabásúbb színtér a végső összecsapáshoz, nem gondolod? Sokkal méltóbb hozzánk.

– Elég legyen ebből! – sziszegte Maeve.

Aelin felvonta a szemöldökét.

– Életem legutóbbi évében, vagy akár elmúlt tíz évében, ha úgy tetszik, erre a pillanatra készültem. – Csettintett egyet a nyelvével. – Bocsáss meg, de szeretném kiélvezni! Egy röpke pillanatnál azért tovább beszélgetnék legnagyobb ellenfelemmel.

Erawan kuncogott, és a hang végigkaristolta a csontjait.

– Még a végén felébred bennünk a gyanú, hogy az időt húzod, Aelin Galathynius.

Aelin a háta mögött húzódó városfal felé intett.

– Minek? A kulcsok elpusztultak, ahogy velük együtt az istenek is. – Mosolyt villantott feléjük. – Ezt persze tudod, nem igaz?

Erawan arcáról erre leolvadt a derű.

– Tudom.

Halál, micsoda iszonytató halál csendült a hangjában.

Aelin ismét vállat vont.

– Igazából szívességet tettem.

– Ne hagyd, hogy ennyit beszéljen! – mormolta Maeve. – Most azonnal véget vethetünk ennek.

Aelin felnevetett.

– Még a végén felébred bennem a gyanú, hogy félsz, Maeve! Mindenféle késlekedéstől. – Ismét Erawan felé fordult. – Az istenek azt tervezték, hogy magukkal vonszolnak. Hogy széttépnek. – Aelin félmosolyt küldött felé. – Megkértem őket, hogy ne tegyék. Hogy te meg én összecsaphassunk végül.

– Hogy élted túl? – követelt választ Maeve.

– Megtanultam, hogyan kell megosztozni – dorombolta Aelin.

– Annyi idő után végül sikerült.

– Hazudsz! – förmedt rá Maeve.

– Lenne egy kérdésem hozzátok – járatta Aelin a pillantását a két sötét uralkodó között, akiket csak a kavargó hó választott el tőle. – Ti megosztjátok majd a hatalmat? Most, hogy mindketten itt ragadtatok? – Lángoló pajzsával Maeve-re mutatott. – Amennyire én tudom, leghőbb vágyad volt hazaküldeni őt. És kisebbfajta gyógyítóhadsereget gyűjtöttél Doranelle-ben, hogy amint lehet, elpusztítsd.

Erawan lassan pislantott egyet.

Aelin elmosolyodott.

– Mi lesz most azzal a rengeteg gyógyítóval, Maeve? Ezt megbeszéltétek már?

Sötétség kavargott Maeve ujjai körül.

– Eleget tűrtem már ezt a cseverészést!

– Én viszont még nem – lobbant tűz Erawan arany szemében.

– Helyes – vágta rá Aelin. – Ugye tudod, hogy a foglya voltam? Hónapokon át. Meglepődnél, ha tudnád, mennyi mindent hallottam. A férjéről, a bátyádról. A kastélyában lévő könyvtárról és arról, hogy mennyi érdekességet megtanult Maeve a világjárásról. Ezt a tudást is megosztod majd vele, Maeve, vagy ez nem szerepel az alkutokban?

Kétség. Lassan kétség felhősítette Erawan tekintetét.

Aelin tovább ütötte a vasat:

– Maeve meg akar tőled szabadulni. Azt akarja, hogy megszűnj létezni. Mit mondott, amikor eltűnt a legutolsó rémkulcs is? Hadd találjam ki! Azt, hogy Adarlan királya belopózott Morathba, megölte a lányt, akit élő kapuként akartál használni, elpusztította az erődödet, ő pedig épp időben érkezett ahhoz, hogy megpróbálja megakadályozni, de nem járt sikerrel. Tudtad, hogy hosszú-hosszú napokon át összedolgoztak? Próbálták elvenni tőled a kulcsot?

– Szemenszedett hazugság – csattant fel Maeve.

– Az lenne? Elismételjek néhány dolgot, amit az itt jelen lévő Lord Erawannal közös, magántermészetű találkozóidon mondtál? Olyasmiket, amiket én Adarlan királyától tudok?

Erawan mosolya kiszélesedett.

– Mindig is jó érzéked volt a drámai hatáskeltéshez. Talán a sógornőmnek igaza van, és mégis hazudsz.

– Talán igen, talán nem. De szerintem sokkal érdekesebb, hogyan próbált meg hátba támadni az új szövetségesed, mint bármiféle hazugság, amivel én előállhatok.

– Mi is megosszunk veled egy igazságot akkor? – kérdezte Maeve dalolva. – Szeretnéd tudni, ki ölte meg a szüleidet? Hogy ki végzett Lady Marionnal?

Aelin megmerevedett.

Maeve Erawanra intett.

– Nem ő volt. Még csak nem is Adarlan királya. Nem, egy alacsony rangú valg herceget küldött. Annyira sem érdekelte, hogy ő maga végezze el a piszkos munkát. Úgy gondolta, nem kell fontosabb személyt kijelölnie erre a feladatra.

Aelin a királynőre meredt. Majd a valg királyra.

Végül felvonta a szemöldökét.

– Megpróbálsz kihozni a sodromból? Több ezer éves vagy, és csak ennyivel tudsz előrukkolni? – Aelin felnevetett, és Erawanra szegezte Goldrynt. Esküdni mert volna, hogy a démon hátrébb húzódott a lángoló kardtól. – Tudod, szánlak téged. Hogy összeláncoltad magad ezzel a halhatatlan borzalommal. – Megszívta a fogát. – És amikor Maeve hátba támad, akkor is sajnálni foglak téged egy kicsit, azt hiszem.

– Látod, miket mond? – sziszegte Maeve. – Ebben mindig is nagyon tehetséges volt, hogy elterelje a figyelmünket, hogy összevissza locsogjon, miközben…

– Igen, persze! De ahogy már mondtam, nálatok a lépéselőny. Nem maradt semmi, amivel megállíthatnálak titeket.

– Leszámítva saját magadat – jegyezte meg Erawan.

Aelin a mellkasához kapta a pajzsot.

– Igazán hízelgő, hogy így vélekedsz. – Felvonta mindkét szemöldökét. – Bár azt hiszem, az a kétszáz gyógyító, aki odabent van a városban, kicsit megsértődne azért, hogy őket így semmibe veszed. Főleg, hogy olyan szorgosan űzték ki a valg katonákat a megszállt halandókból.

Erawan megdermedt. Szinte alig észrevehetően.

– Vagy ez is csak hazugság lenne? – elmélkedett Aelin. – Kockázatos vállalkozás lenne azért belépni a városba. Az én városomba, tulajdonképpen. Kideríteni, hogy ki vár rád. Úgy hallottam, nagyon igyekeztél nyáron megölni az egyik barátomat. Silba örökösét. A helyedben én sokkal nagyobb hangsúlyt fektettem volna rá, hogy végezzek vele. Mert most itt van. Egészen idáig jött, hogy szembeszálljon veled, és visszafizesse a tartozást. – Aelin tüze felizzott, ahogy Erawan ismét tétovázni látszott. – Maeve persze tudta. Tudja, hogy a gyógyítók itt vannak, és csak rád várnak. Hagyná, hadd vessék rád magukat. Kérdezd meg, hol a baglya, a gyógyítója, akit magához láncolt, hogy megvédje tőled saját magát.

– Ne hallgass rá, micsoda ostobaság! – fröcsögte Maeve.

– Még alkut is kötött. Megkíméli az életüket, ha megszabadítják tőled. – Aelin Orynth felé intett Goldrynnal. – Amint belépsz a városba, csapdába esel. Te és az összes kis valg barátod. És végül csak Maeve marad, a Mindenség Úrnője.

Maeve árnya szökőárként borult föléjük.

– Megelégeltem ezt az egészet, Aelin Galathynius!

Aelin tudta, hogy Maeve Erawan nélkül is rájuk törne. Ha kell, nélküle is folytatná.

A sötét király Maeve-re pillantott, és a jelek szerint ő is rádöbbent erre.

Maeve sötét haja lebegett körülötte.

– Hol van Adarlan királya? Váltanék vele néhány szót! – Fortyogó, veszedelmes düh áradt lüktetve a királynőből.

Aelin vállat vont.

– Valahol harcol. Valószínűleg eszébe sem jutsz. – Oldalra billentette a fejét. – Azért ügyes erőfeszítés, Maeve, hogy megpróbálod más mederbe terelni a beszélgetést. – Visszafordult Erawanhoz. – A gyógyítók odabent várnak rád. Menj, derítsd ki, igazat mondok-e! Persze, akkor már túl késő lesz.

Kétség. Tényleg kétség villant Erawan tekintetében. Épp csak egy hajszálnyi. De csak kinyílt az az ajtó.

És most már Yrene-en múlik, Yrene-en és a többieken, hogy megragadják-e a lehetőséget.

Aelin nem akarta ezt kérni, nem akart ilyesfajta tervet kovácsolni. Senkit sem akart belerángatni ebbe.

Viszont bízott bennük. Yrene-ben, a barátaiban. Bízott bennük, hogy sikerrel járnak. Amikor ő már nem lesz. Megbízott bennük.

Maeve előrelépett.

– Remélem, kiélvezted az elmúlt néhány percet. – Kivillantotta túlságosan fehér fogait, és hűvös eleganciájának utolsó cseppje is szertefoszlott. Még Erawan is pislogott egyet meglepetésében. És újfent tétovázni látszott. Mintha azon gondolkozna, vajon Aelin igazat szólt-e. – Remélem, szórakoztatott az ostoba fecsegésed!

– Végtelenül – hajolt meg Aelin gúnyosan. – Remélem, még inkább szórakoztatni fog, amikor eltöröllek a föld színéről. – Arcát az ég felé fordítva felsóhajtott. – Az istenekre, micsoda látvány lesz!

Maeve kinyújtotta a kezét, sötétség kavargott begörbített ujjai között.

– Nem maradtak már istenek, akik végignézhetnék. És nem maradt egyetlen isten sem, aki a segítségedre siethetne, Aelin Galathynius.

Aelin elmosolyodott, Goldryn fényesebben izzott.

– Én magam is isten vagyok.

Azzal rájuk vetette magát.

Rowan épp akkor szedte ki magából a vasdarabot, amikor Maeve és Erawan megérkezett.

Amikor Aelin odaállt eléjük Orynth falai előtt.

Mágiája csupán pislákolt az ereiben, de kezét vérző karjára szorította, és rohanni kezdett a déli kapu felé. Erőnek erejével kényszerítette a testét gyógyulásra.

Szúrt a hús, ahogy a seb összeforrt – csakhogy túl lassan. Olyan átkozottul lassan.

Megtört szárnnyal nem tudott volna repülni, pedig biztosan átváltozott volna most, ha teheti. Egyik tömböt hagyta el a másik után, rohant keresztül a városon, ami az otthona lehetett volna, egyenesen a déli kapu felé.

Oda kell érnie Aelinhez.

Figyelmeztető kiáltás szállt a gyilokjárón, amitől ösztönösen felemelte a pajzsát. De csak egy ostromlétra csapódott a falnak a feje feletti falrészen.

Morathi katonák kezdtek özönleni rajta, egyenesen a kagán katonáinak és a Romlás harcosainak várakozó pengéibe. Túl sokan voltak.

Felettük vasfogúak ütköztek meg crochanekkel – a vasfogúak mind számos morathi katonát cipeltek. Ledobták őket a várfalra, az utcákra.

Emberi sikolyok szálltak. Bent a városban is sikítani kezdtek. Menekülni.

Már nem sok választotta el Rowant a déli kaputól – Aelintől.

Csakhogy közben rémülettel, fájdalommal teli sikolyok harsantak. Családok. Gyerekek.

Otthon. Ez lenne az otthona. Már így is az, ha Aelin mellette van. Úgyhogy megvédi.

Rowan elővonta a kardját, a bárdját.

Tűz lobban a falon túl, aranyba vonta a várost. Puszta parázsnál nem maradhatott több Aelinben. Már halottnak kellene lennie úgy, hogy Erawannal és Maeve-vel vette fel a küzdelmet. Mégis dühödten lángolt a tüze. A párok köteléke erős maradt.

Fehérség villant mellette, és Fenrys termett ott, bundáját vér fedte, ahogy rámordult a városfalon átözönlő katonákra. Az egyik a közelébe merészkedett, és elég volt meglendítenie hatalmas mancsát ahhoz, hogy szétcincálja a gyalogost.

Egyetlen csapás – majd fekete széllökés érkezett. Lorcan.

Egy szívdobbanásnyi időre megtorpantak. Mindkét hím kérdőn nézett rá. Pontosan tudták, merre van Aelin. Hogy mi volt a terv.

Újabb láng lobbant a falon túl.

Csakhogy közben ártatlanok sikoltottak a városban… Aelin sosem bocsátaná meg neki, ha magukra hagyná őket.

Úgyhogy Rowan felemelte a fegyvereit. És a sikolyok felé fordult.

– Esküt tettünk a királynőnknek, az udvarnak – morogta, miközben felmérte a városfalakon átszökkenő katonákat. – És nem fogjuk megszegni.

Hiába csatázott a városkapu előtt a vidék három legerősebb teremtménye, a háború sodrát még ez sem állíthatta meg.

Morath elárasztotta őket, és a kaganátus hadserege odafordult, hogy még egyszer felvegye velük a küzdelmet. Hogy szembenézzenek az újabb borzalmakkal, a csattogó állkapcsú, velőtrázóan vonyító szörnyekkel, a felettük szálló ilkekkel. A valg hercegnőknek egyelőre nyoma sem volt. Azonban Elide pontosan tudta, hogy odakint ólálkodnak. Morath kiürítette a legsötétebb bugyrait is, hogy végső megsemmisülést hozzanak.

És a síkságon, a kapu előtt tűz és a leszálló éjnél is feketébb sötétség csapott össze.

Elide nem tudta, hova nézzen – a két hadsereg csatájára vagy arra, ahol Maeve és Erawan küzdött Aelinnel.

Yrene ott maradt mellette, ahogyan Lord Darrow, Lysandra és Evangeline is együtt figyelte velük az eseményeket.

Fény lobbant, majd válaszképp sötétség hulláma érkezett.

Aelin tüzes förgeteggé vált Maeve és Erawan között, gyorsan, kegyetlenül harcoltak.

Nem maradt mágiája. Még mielőtt a rémkapu elragadta tőle az erejét, talán szembenézhetett volna mindkettejükkel, és még úgy is győztesen kerül ki. De most, hogy ilyen csekély ereje maradt, és egész nap használta a csatatéren…

Maeve és Erawan azonban erről nem tudott.

Nem tudták, hogy Aelin csupán védekezik, nem támad. Hogy ezt az elnyújtott táncot nem látványosságnak szánja, hanem időt nyer vele számukra.

Odalent, a falon túl elterülő sötétségben katonák hullottak egymás után. A városfalon pedig, ahogy ostromlétrák törték meg a védelmi vonalát, Morath rontott be Orynthba.

De Aelin még mindig tartotta a kaput Erawan és Maeve elől. Egyetlen lépésnyi térnyerést sem engedélyezett nekik. Aelin Galathynius utolsó önfeláldozása Terrasenért.

Abban a pillanatban, amikor rádöbbennek, hogy Aelinben nem maradt semmi, vége. Bármiféle élvezetet lelnek is ebben a felszínes kis képesség- és erőfitogtatásban, azon nyomban elpárolog majd.

Hol vannak a többiek? Merre jár Rowan, Lorcan, Dorian? Fenrys és Gavriel? Hol vannak, hogyhogy nem tudják, mi zajlik a városkapu előtt?

Lysandra kapkodta a levegőt. Az alakváltó az égvilágon semmit sem tehetett ellenük. Ha Aelin segítségére siet, akkor elárulja Erawannak és Maeve-nek, hogy a királynő megtéveszti őket.

Nem suttogott halk hang Elide vállánál. Többé már nem. Többé sosem hallja majd a suttogást, sosem mutat már irányt neki az a bölcs hang.

Nézd! – mormolta neki mindig Anneith. Láss!

Úgyhogy Elide a csatateret pásztázta, a várost, a valg uralkodókkal csatározó királynőt.

Aelin semmit sem tett ok nélkül. Azért ment ki oda, hogy időt nyerjen nekik. Hogy lefárassza a valg uralkodókat, ha csak egy kicsit is. De Aelin nem győzhetett.

Egyetlenegy ember maradt csupán, aki felülkerekedhetett rajtuk.

Elide szeme Yrene-re vándorolt. A gyógyító hamura vált arccal figyelte Aelint.

A királynő sosem kérné ezt. Sosem kérné őket, Yrene-t erre.

De lehetőséget biztosít számukra. Már ha szeretnék, már ha Yrene szeretné ezt megragadni.

Yrene észrevette, hogy figyeli, és elszakította tekintetét a harcmezőről.

– Mi az?

Elide Lysandrára pillantott. Majd a városfalra, az ott villanó jégre és lángra.

És végre pontosan látta, mit kell tenniük.

111. FEJEZET

Nesryn nem számolt az ilkekkel. Hogy milyen pusztítást hoz már néhány tucatnyi is.

Fürgék és veszedelmesek voltak, végigsuhantak Morath katonáktól hemzsegő sorai felett. Feketén, mint a leszállt éjszaka, türelmetlenül várták, hogy szembeszállhassanak a rukokkal.

Sartaq utasítást adott, hogy használjanak fel minden egyes lángoló nyílvesszőt, amit csak találnak. Az egyikből áradó hő megperzselte Nesryn ujjait, ahogy célpontot választott a sötétben, és lőtt.

A láng keresztülhasított az éjszakán, egyenesen az ilk felé, ami épp bele akart marni egy darghan lovasba. A nyílvessző célba ért, az ilk rikoltása még Nesryn füléig is elért. A darghan lovas mélyre döfte a szuldját, mire az ilk visítása abbamaradt. Szerencsés, merész mozdulat volt.

Nesryn már kereste is az újabb nyilat, a tűzgyújtáshoz szükséges eszközöket, amikor a darghan lovas elesett.

Nem halt meg – az ilk nem halt meg, csak eljátszotta a halálát. A gyönyörű ló fájdalmas nyerítése megrengette az éjszakát, ahogy karmok hasították fel a szügyét. Még egy vágás, és már a lovas mellkasán is seb tátongott.

Nesryn a kovakövet kereste, hogy meggyújtsa a nyílhegyet fedő olajos rongyot.

Az ilkek fent és lent is támadtak a csatatéren. Mind a lovasság, mind a rukhin katonái elhullottak.

És a harcmező végében, mintha csak a nagy belépőjüket várnák, azt, hogy lecsaphassanak arra, ami megmarad, újfajta sötétség bújt meg.

A valg hercegnők. Az új kharankui testükben. Erawan utolsó meglepetése.

Nesryn célpontot választott, és kilőtte a nyílvesszőt, majd Sartaqot kereste. A herceg egy rukhincsapatot vezetett, ami behatolt az ellenség arcvonala mögé. A megviselt Borte, Falkan és Yeran kísérte.

Egy kétségbeesett, végső támadás.

Amit valószínűleg egyikük sem él majd túl.

Yrene nehezen szedte a levegőt, torka elszorult, egész testében érezte szíve vad ritmusát, ám mégsem vette át felette az uralmat a félelem, mint ahogyan arra számított. Még nem.

Lysandra ruk formájában leszállt a városfalra, elég ügyesen ahhoz, hogy Yrene és Elide gyorsan leugorjon róla. Épp oda, ahol Chaol és Dorian harcolt, és kétségbeesetten igyekezett visszatartani a falakra mászó valgokat.

Persze ez volt a legkisebb bajuk. Hiszen ilkek közeledtek, szabdaltak szét mindenkit, aki az útjukba került.

Silba óvja meg mindannyiukat!

Chaol vette észre először. Szeme elkerekedett, színtiszta pánik öntötte el.

– Menj vissza a palotába!

Yrene azonban nem engedelmeskedett. És ahogy Dorian megfordult, így szólt a királyhoz:

– Szükségünk van rád, felség!

Chaol ellökte magát a faltól, erősen bicegett.

– Menj vissza a palotába!

Yrene ezúttal sem vett róla tudomást. Ahogy Dorian sem, miközben kivégzett egy valgot maga előtt, áttaszította a démont a falon, majd Yrene-hez sietett.

– Mi az?

Elide a déli kapura mutatott. A tűzre, ami fel-felvillant a támadó sötétségben.

Dorian vérfoltos arca teljesen elsápadt.

– Nem maradt semmije.

– Tudjuk – felelte Elide megfeszülő ajakkal. – Épp ezért van szükségünk rád.

Chaol előbb megértette, mit terveznek, mint a király. Mert ekkor odapördült Yrene-hez, pajzsa és kardja ott lógott az oldalán.

– Nem teheted!

Elide gyorsan, lényegre törően elmagyarázta merész, őrületbe hajló ötletüket. Perranth úrnőjének ötletét.

Yrene igyekezett visszafojtani a remegését. Próbált nem reszketni, amikor felfogta, hogy tényleg meg fogják csinálni.

Elide felmászott az alakváltó bőrrel borított hátára, és intett a királynak, hogy kövesse. Dorian javára szóljon, hogy nem tétovázott.

Chaol azonban a véres kőre hajította kardját és pajzsát, és a tenyerébe vette Yrene arcát.

– Nem teheted! – ismételte elfúló hangon. – Egyszerűen nem!

Yrene Chaoléra tette a kezét, és összeérintette a homlokukat.

– Te vagy a boldogságom! – mondta neki.

A férje, a legdrágább barátja lehunyta a szemét. Valgvér bűze és fém szaga áradt belőle, ám alatta mégis ott volt a saját illata. Az otthoné.

Chaol végül kinyitotta a szemét, ragyogott a bronzszín.

Élettel telin. Annyira tele élettel. Bizalommal, megértéssel és büszkeséggel.

– Menj, mentsd meg a világot, Yrene! – suttogta, majd csókot lehelt a homlokára.

Yrene hagyta, hogy a bőrébe ivódjon a csók, a védelem, a szeretet jele, amit a pokolba és azon túl is magával visz majd.

Chaol odafordult az alakváltón ülő Dorianhez és Elide-hoz, és a vonásait lágyító szeretet hévnek és elszántságnak adta át a helyét.

– Vigyázz rá! – mondta Chaol. Talán az egyetlen utasítás, döbbent rá Yrene, amit valaha is adni fog a királyának. A királyuknak.

Épp ezért szerette. Ebből tudta olyan nagyon pontosan, hogy a méhében növekvő gyermekben soha, egyetlen pillanatra sem fogalmazódik meg majd kétség, vajon szeretik-e.

Dorian fejet hajtott.

– Az életem árán is. – Azzal a király kezet nyújtott, hogy felsegítse Yrene-t Lysandra hátára. – Adjunk bele mindent!

Manon mellkasa minden egyes lélegzetvételnél égett, de Abraxos megállíthatatlanul hasított keresztül a csatatéren.

Olyan sokan voltak! Túl sokan. És az újfajta borzalmak, amiket Morath rájuk szabadított, köztük az ilkek…

Sikolyok és vér töltötte meg az eget. Crochanek, vasfogúak és rukok – hiszen valóban, azok rukok! – küzdöttek az életben maradásért.

Bármiféle reménysugarat jelentett is Aelin Galathynius a győzelemre, az most veszni látszott.

Manon és Abraxos szétzúzta a vasfogú védvonalat, majd bukó repülésbe kezdett, hogy széttépje az ilkeket és a gyalogos katonákat. Szélhasító ólmos súlyként húzta a kezét. Már nem tudta megkülönböztetni a verejtéket a vértől.

Terrasen királynője eljött, egy egész sereget hozott magával, és még az sem lesz elég.

Lorcan tudta, hogy Maeve eljött. A csontjaiban érezte a jelenlétét, azt a sötét, iszonytató dalt a világban. Egy valg dalát.

A városfal túlsó oldalán harcolt Whitethornnal és Fenrysszel, miközben Aedion olyan kegyetlenül vetette magát egyik katonáról a másikra, amiről Lorcan pontosan tudta, csakis mély, borzalmas gyász fűtheti.

Gavriel meghalt. Azért adta az életét, hogy a fia és a többiek bezárhassák a nyugati kaput.

Lorcan elfojtotta a fájdalmat, ami a gondolatra elöntötte a mellkasát. Az Oroszlán nincs többé. Melyikük lesz a következő?

Fény villant a falon túl. Elnyelte a sötétség. Túl gyorsan, túl könnyedén.

Aelin megőrült. Nyilván teljesen elment az esze, ha azt hiszi, felveheti a harcot nemcsak Maeve-vel, hanem Erawannal is.

Rowan megdermedt. Egy valg katona bizonyára le is rohanta volna, ha Lorcan nem hajít el egy tőrt, egyenesen a démon pofájába.

Rowan biccentett Lorcannek és Fenrysnek, majd átváltozott, és a sólyom már repült is át a fal felett.

Lorcan Fenrysre pillantott. A hím teleszívta a tüdejét levegővel. Tudta, hogy változóban vannak a dolgok a falon túl. Hogy eljött az idő.

– Együtt teszünk pontot a végére! – vicsorgott, és ő is átváltozott, majd fehér farkasként leugrott a gyilokjáróról, egyenesen az alant húzódó utcára. És már rohant is a kapu felé.

Lorcan a palotára pillantott, ahonnan, tudta jól, Elide figyeli őket.

Néma búcsút intett, ami a szívéből megmaradt, azt mind elküldte a széllel annak a nőnek, aki megmentette őt mindenféle szempontból, ami számított.

Aztán ő maga is futásnak eredt a kapu felé – a sötét királynő felé, aki veszélybe sodorta mindazt, amire Lorcan most már vágyott, amiben reménykedett. Igen, remény gyúlt a szívében. Rájött, hogy valami jobbat is kínálhat az élet. Valaki jobbat.

És ha kell, kardját forgatva adja az életét, hogy megvédje.

Táncot jártak, olyat, amit Aelin egész életében gyakorolt.

Nem csak a kardsuhintásokat, a pajzsa emelkedését. Hanem a vigyort is, ami egyetlen pillanatra sem hervadt le az arcáról, hogy minden egyes sötét támadást felfogott. Újra és újra és újra rá kellett döbbennie, hogy kik a táncpartnerei.

Amikor előreléptek, Aelin lángot küldött feléjük. Nem hagyta, hogy a saját kétségei megmutatkozzanak, nem rágódott azon, vajon tudják-e, hogy a tüze főleg szín és fény.

Mert kikerülték. Elugrottak előle.

Várták, hogy mélyre nyúljon, hogy bevigye a végső csapást, amire számítottak.

És bár a tüze visszaverte a sötétséget, bár Goldryn lángoló dalnak bizonyult a kezében, tudta, hogy hamarosan megtörik az erejük.

A kulcsok megsemmisültek. Ahogyan a Tűzhozó is.

Többé nem lesz szükségük rá. Nem kell majd leláncolni, legfeljebb ha meg akarják kínozni.

Mindkét végkifejlet lehetségesnek tűnt. A halál és a szolgasors is.

De már nincs több kulcs, Erawan nem tud több rémkövet létrehozni, ahogyan valgokat sem beengedni ebbe a világba, hogy megszálljanak másokat.

Aelin előreugrott Goldrynnel, egyenesen Erawanra célzott, miközben felemelt pajzsával Maeve támadását védte ki. Lángot küldött az oldalukhoz, hogy közelebb terelje őket.

Erawan visszaverte, Maeve azonban megtorpant. Megtorpant, ahogy Aelin lihegve elugrott.

Vér fémes íze telepedett meg a szájában. A közelgő kiégést jelezte.

Maeve figyelte, ahogy Aelin tüze megolvasztja a havat, és felfedi a Theralis-síkság száraz füvét. Ami a nyári hónapokban fodrozódó zöld tenger szokott lenni, most saras, vértől iszamós pusztaság volt.

– Ahhoz képest, hogy istennek képzeled magad – jegyezte meg Maeve, elsőként törve meg a csendet azóta, hogy percekkel, órákkal vagy akár egy egész örökkévalósággal ezelőtt táncra perdültek –, nem igazán akarsz lesújtani ránk.

– A jelképeknek hatalmas ereje van – zihálta Aelin, és mosolyogva megpörgette Goldrynt a kezében. A láng sziszegve hasított keresztül a levegőn. – Nem olyan hatásos, ha túl gyorsan lesújtok rátok. – Aelin összeszedte utolsó csepp hetyke arroganciáját is, és Erawanra kacsintott. – Azt akarja, hogy fárasszalak le. Hogy kimerítselek, és akkor a gyógyítók a palotában könnyedén elbánhatnak veled.

– Elég! – Maeve rátámadt, Aelin pedig felemelt pajzsának lángjával védte ki az ütést.

Épphogy csak. A csontjaiban, a vérében érezte a becsapódás erejét.

De még csak össze sem rezzent, úgy küldött lángnyelvet Maeve felé, ami elől a sötét királynő eltáncolt.

– Csak várd ki a végét, hamarosan úgyis csapdát állít neked!

– Hazudik és ostoba is – fröcsögte Maeve. – Éket akar verni közénk, mert tudja, hogy együtt legyőzhetjük.

Maeve körül ismét sötét erő gyülekezett.

A sötét király Aelint fürkészte égő, aranyló pillantásával, majd elmosolyodott.

– Valóban. Hiszen…

Elhallgatott. Aranyszemét Aelin fölé szegezte. A háta mögött lévő kapu és fal fölé. Valamire, ami magasan szállt a levegőben.

Aelin nem mert odanézni. Nem mert ilyen hosszan másfelé figyelni. Reménykedni.

Erawan szeme ekkor felragyogott. Felragyogott – méghozzá dühvel és talán egy csipetnyi félelemmel.

Maeve felé fordult.

– Gyógyítók vannak abban a palotában.

– Persze! – csattant fel Maeve.

Erawan mégis megdermedt.

– Ezek itt képzett gyógyítók. Tele erővel.

– Egyenesen a Torre Cesméből érkeztek – biccentett Aelin nagy komolyan. – Ahogy ezt már korábban is mondtam.

Erawan egyre csak Maeve-et bámulta. És ismét kétség suhant át az arcán.

Ezután Aelinre pillantott. A tüzére, a kardjára. Aelin biccentett.

– Ha igazat szólt, neked véged! – sziszegte Erawan Maeve-nek.

És még mielőtt Aelin akár csak egyetlen parazsat is megidézhetett volna, sötét, inas alak bontakozott ki az Erawan mögötti sötétségből, és felkapta őt. Egy ilk.

Aelin nem próbálta arra pazarolni az erejét, hogy lelője őket, hiszen az ilk képes volt ellenállni a mágiának. Hiszen Maeve végig Erawant figyelte, ahogy a szörny felrepítette őt a levegőbe. Át a város felett.

Két valg uralkodóval nézett szembe, már rég meg kellett volna halnia. Aelin pontosan tudta, hogy a királynő ellen is meg vannak számlálva a percei. De ha Yrene, ha a barátai képesek elbánni Erawannal…

– Tehát ketten maradtunk – húzódott Maeve ajka a rá jellemző pókmosolyra. Azoknak az iszonytató lényeknek a mosolyára, amik most rávetették magukat Orynthra.

Aelin új fent felemelte Goldrynt.

– Pontosan így is terveztem – jelentette ki. Igazat mondott.

– Csakhogy én ismerem a titkodat, Tűz Örököse – dalolta Maeve, és ismét lecsapott rá.

112. FEJEZET

Az orynthi palota legmagasabb tornyának tetején, az alant elterülő világra néző széles erkélyen a gyógyító ismét kieresztette az erejét.

Fehér ragyogás hasított keresztül az éjszakán, vakító fénnyel árasztotta el a torony köveit.

Jelzőtűzként égett, kihívást intézett a sötét király ellen, aki odalent harcolt Aelin Galathyniusszal.

Itt vagyok, dalolta az ereje az éjszakában. Itt vagyok.

Erawan pedig válaszolt rá.

Dühe, félelme, gyűlölete átitatta a szelet, ahogy egy ilk hosszúkás végtagjaiban megérkezett. Rámosolygott a fiatal gyógyítóra, akinek kezén tiszta fény ragyogott, mintha már a nyelvén érezné a vérét. Mintha már élvezhetné, hogy elpusztíthatja, amivel a gyógyító szolgálhat, a tehetséget, amivel megáldották.

Elég volt megjelennie, a palotában sikítva menekültek az emberek.

Nem a megtestesült halál volt ő, annál sokkal rosszabb. Egy majdnem ugyanolyan ősi és már-már hasonlóképp hatalmas entitás.

Az ilk végigsöpört a torony felett, és ledobta őt az erkély kövezetére. Erawan egy macska kecsességével ért földet, szinte alig lihegett, ahogy kiegyenesedett.

És elmosolyodott.

– Nem hittem, hogy megteszed – jegyezte meg Maeve. Sötét ereje köré gyűlt, miközben Aelin levegőért kapkodott. Fájdalom hasított a derekába, ami most felfelé kúszott a gerince mentén, és le a lábába. – Hogy ennyire ostoba vagy, és visszateszed a kulcsokat a kapuba. Mi történt azzal a csodás látomással, amit egyszer megmutattál nekem, Aelin? Ahogy ebben a városban álltál, és a téged istenítő nép a nevedet kiáltotta? Túlságosan unalmasnak tűnt, hogy így magasztaljanak?

Aelin minden egyes lélegzetvétellel igyekezett összeszedni magát, Goldryn még mindig fényesen lángolt.

Hadd beszéljen csak! Fecsegjen csak kárörvendően. Minden egyes másodperc, amikor pihenhet, amikor visszanyerheti az ereje akár csak töredékét, áldás.

Erawan bekapta a csalit, hagyta, hadd fészkelje be magát az elméjébe a kétség magja, amit elhintett. Aelin tudta jól, hogy csupán idő kérdése, és megérzi Yrene erejét. Már csak azért imádkozott, hogy Yrene Towers készen álljon a fogadására.

– Mindig is abban reménykedtem, hogy te meg én valóban egyenlő feleknek bizonyulunk majd bizonyos szempontból – folytatta Maeve. – Hogy te Erawannál jobban átérzed, milyen a valódi hatalom. Hogy mit jelent birtokolni. Mekkora csalódás, hogy a lelked mélyén valójában teljesen átlagos szeretnél lenni.

A pajzs elviselhetetlenül nehézzé vált. Aelin nem mert hátranézni, hogy kiderítse, hova ment Erawan. Hogy mit tesz épp. Érezte Yrene erejének villanását, reménykedett benne, hogy talán jelzés, csalétek, de azóta nem történt semmi. Viszont legalább Erawant elcsalták vele. Már ez is elég volt.

Maeve körül gomolygott a sötétség.

– A Megjövendölt Királynő többé nem létezik – csettintett a valg királynő a nyelvével. – Már nem vagy több koronás orgyilkosnál. Teljesen átlagos mágikus adottságokkal.

Két ugyanolyan, kegyetlen csapás hasított Aelin felé mindkét oldalról.

Egyik kezével felkapta a pajzsát, a másikkal megforgatta Goldrynt, és felizzó tűzzel kivédte a támadást.

A pajzs megremegett, Goldryn azonban biztosan égett.

Ám Aelin már érezte. Azt az ismerős, vég nélküli fájdalmat. Az árnyakat, amik felfalni készültek őt.

Egyre közeledtek. Felemésztették az erejét.

Maeve az égő kardra pillantott.

– Milyen okos, hogy átitattad a kardot az erőddel. Nyilván még azelőtt, hogy mindent átadtál a rémkapunak.

– Óvintézkedés arra az esetre, ha nem térek vissza – zihálta Aelin. – Olyan fegyver, amivel le lehet győzni a valgokat.

– Majd meglátjuk.

Maeve megint rátámadt.

És megint.

Hátranyomta Aelint a láthatatlan határvonalhoz, amit köztük és a déli kapu között húzott.

Maeve előrelépett, sötét haja és köpenye lebegett.

– Két dolgot tagadtál meg tőlem, Aelin Galathynius. A kulcsokat, amiket kerestem. – Újabb csapás szállt keresztül a levegőn Aelin felé. Ezúttal épphogy csak ki tudta védeni a tüzével. – És a nagyszabású párbajt, amire ígéretet kaptam.

Sötétség robbant elő Maeve-ből, mintha kinyitotta volna az erejét eddig lezáró láda tetejét.

Aelin lesújtott Goldrynnel, a penge tüze biztosan égett. Ám még ez sem bizonyult elegendőnek. Ahogy Aelin újabb lépésnyit hátrált, az egyik sötét csáp rávágott a lábára.

Képtelen volt visszafojtani a torkából feltörő sikolyt. Elesett, a pajzsa lezuhant a jeges sárba.

Csak a kiképzésének köszönhette, hogy továbbra is szorosan markolta Goldrynt.

Csakhogy ekkor iszonyatos, csuszamlós erő kezdte nyomni az elméjét.

– Ébredj!

A világ megpördült. A havat tűzfény váltotta fel. A talajt vaslemez.

Tovább kígyózott a nyomás a fejében, Aelin pedig a térdére hajolt. Nem volt hajlandó engedni neki. Valódi – ez a csata, a hó és a vér, ez a valóság.

– Ébredj, Aelin! – suttogta Maeve.

Aelin pislogott. És vasládában találta magát, Maeve hajolt épp a nyitott teteje fölé. Mosolygott.

– Megérkeztünk – mondta a tündérkirálynő.

Nem tündér. Valg. Maeve valg...

– Álmodtál – simított végig Maeve egyik ujjával a maszkon, ami továbbra is az arcát fojtogatta. – Milyen különös, messzire repítő álmok, Aelin.

Nem. Nem, hiszen mindaz megtörtént. Aelin nagy nehezen felemelte a fejét, hogy végignézzen magán. A rövid vászonruhán és a túlságosan lesoványodott testén. A sebhelyein.

Még mindig ott voltak. Nem tüntették el őket. Nem növesztettek új bőrt.

– Csinálhatjuk könnyedén – folytatta Maeve, miközben gyengéd, szeretetteljes mozdulatokkal félresimította Aelin haját.

– Mondd el, hol vannak a rémkulcsok, fogadj véresküt, és akkor a láncok, az álarc, ez a láda... Mind azonnal eltűnik.

Még hozzá sem kezdtek. Ahhoz, hogy szétszedjék őt.

Az egész csak álom volt. Egyetlen hosszú rémálom. A kulcsok továbbra is szabadon vannak, a Zár nem készült el.

Álmodott, amíg errefelé hajóztak. Bárhol jártak is éppen.

– Hogy döntesz, unokahúgom? Megkíméled a saját életedet? Megadod magad nekem?

Nem adod fel!

Aelin pislogott.

– Könnyebb, nem igaz? – elmélkedett Maeve hangosan, és alkarjával megtámaszkodott a koporsó szélén. – Itt maradni. És akkor nem kell meghoznod ezeket a borzalmas döntéseket. Így mások viselik a terhet. Ők fizetik meg az árat. – Mosolyféleség rajzolódott ki az arcára. – A lelked mélyén ez kínoz. Hogy szabad akarsz lenni.

Szabadság – hiszen ismerte. Nem igaz?

– Ettől félsz a leginkább. Nem tőlem, Erawantól vagy a kulcsoktól. Hanem hogy a saját szabadságvágyad emészt majd fel, hogy nem akarod sem a koronádat, sem az erődet. Annyira megkeserít majd, hogy fel sem ismered majd saját magadat. – Maeve mosolya szertefoszlott. – Szeretnélek megkímélni ettől. Mellettem szabad lehetsz, Aelin, úgy, ahogyan álmodban sem gondoltad volna. Esküszöm.

Eskü.

Esküt tett. Terrasennek. Nehemiának. Rowannek.

Aelin lehunyta a szemét, kizárta a fölé hajoló királynőt, a maszkot, a láncokat, a vasládát.

Nem igazi.

Ez nem a valóság.

Vagy mégis?

– Tudom, hogy fáradt vagy – folytatta Maeve kedvesen, hízelegve. – Egyre csak adtál és adtál és adtál, és még úgy sem volt elég. Sosem lesz elég számukra, nem igaz?

De, igen. Bármit tett is eddig, bármit tesz is majd a jövőben, sosem lesz elég. Még ha megmenti is Terrasent, Erileát, akkor is adnia kell, még, még. Már most kezdte összezúzni a gondolat súlya.

– Cairn – szólalt meg Maeve.

Magabiztos léptek hangzottak fel a közelben. Nekicsattantak a kőnek.

Remegés futott végig Aelinen, fékezhetetlen, kéretlen. Ismerte ezt a járást, ezt a…

Cairn gyűlöletes, gúnyosan vigyorgó arca jelent meg Maeve mellett. Most már ketten tanulmányozták.

– Mivel kezdjünk, felség?

Nem először ejtette ki ezeket a szavakat. Hiszen már annyiszor végigjárták ezt a táncot.

Epe tolult a torkába. Képtelen volt úrrá lenni a remegésén. Tudta, mit tesz majd Cairn, hogyan kezdi majd. A fájdalom emléke örökké megmarad.

Cairn végigsimított a koporsó szélén.

– Valamit sikerült megtörnöm benned, nem igaz?

Elentyának nevezlek, vagyis „megtörhetetlen szellemnek”.

Aelin végigsimított fémbe zárt ujjaival a tenyerén. Ahol a sebhelynek kellene húzódnia. Ahol húzódott is. Ahol örökké ott lesz, akkor is, ha többé már nem láthatja.

Nehemia... Nehemia mindent feláldozott Eyllwe-ért. Pedig… Pedig őt is húzta a döntéseinek súlya. Ő is szeretett volna megszabadulni a tehertől.

Mégsem gyengült el. Egyetlen pillanatra sem.

Cairn szemügyre vette Aelin leláncolt testét, azt kereste, hol lásson munkához. Élesebben vette a levegőt, ahogy úrrá lett rajta a vágy.

Aelin ökölbe szorította a kezét. Vas csikorgott.

Megtörhetetlen szellem.

Nem adod fel!

Ha kell, újra elviseli. Megteszi. Minden egyes borzalmas órát, minden kínzó fájdalmat.

Fájni fog, ő sikít majd, de akkor is szembenéz vele. Túléli. Arobynn nem törte meg. Ahogy Távolvég sem.

Most sem fogja ez a nyomorult lény!

Remegése alábbhagyott, teste megdermedt. Várt.

Maeve pislogott. Egyetlenegyszer.

Aelin mély levegőt vett – élesen, nyugodtan.

Nem akarta, hogy vége legyen. Egyáltalán nem.

Cairnt elragadta a szél. Vele együtt eltűntek a láncok is.

Aelin felült a koporsóban. Maeve hátrébb lépett.

Aelin körbenézett az illúzióban, amit Maeve olyan mesterien szőtt. A kőtermet, a tűztálakat, a kampót fürkészte a plafonon. A kőoltárt. A nyitott ajtót, a mögötte zúgó folyót.

Mindent megnézett. Szembenézett a fájdalmat és kétségbeesést jelentő hellyel. Heget hagyott rajta, foltot, de nem hagyja, hogy ez határozza meg.

Hiszen az ő története nem sötétségről szól.

Nem ez lesz a története. A részévé válik ez a hely, ez a félelem, de nem ez alkotja majd a történet egészét. Nem ez lesz az o története.

– Hogy lehetséges ez? – kérdezte Maeve.

Aelin tudta, hogy ott húzódik körülöttük a világ és a csatatér, mégis maradt még egy kicsit a kőteremben. Kimászott a vaskoporsóból.

Maeve csak bámult rá.

– Ennél okosabb is lehettél volna – jegyezte meg Aelin, és a maradék parázs fényesen felizzott benne. – Te, aki annyira féltél a fogságtól, és mindezt azért tetted, hogy elkerüld. Több eszed is lehetett volna, mintsem hogy csapdába ejtesz. Tudhattad volna, hogy valahogy kiszabadulok.

– Hogy lehetséges ez? – kérdezte Maeve ismét. – Hogy nem törtél meg?

– Mert nem félek – jelentette ki Aelin. – Téged az Erawantól, a testvéreitől való félelem vezérelt, az is pusztított el. Már ha volt egyáltalán valaha bármi értékes, amit el lehetett pusztítani.

Maeve felszisszent, Aelin pedig kuncogott.

– Aztán féltél Brannontól. Tőlem. Nézd, mi lett a vége! – Aelin a helyiségre mutatott, az azon túli világra. – Ez maradt csupán számodra Doranelle-ből. Ez az illúzió.

Maeve ereje végigmorajlott a termen.

Aelin ajka feljebb húzódott, kivillantak a fogai.

– Ártottál a páromnak. Annak a nőnek, akiről elhitetted vele, hogy a párja. Meggyilkoltad Lyriát, és megtörted Rowant.

Maeve haloványan elmosolyodott.

– Igen, és minden egyes pillanatát élveztem.

Aelin viszonozta a királynő mosolyát.

– Elfelejtetted, mit mondtam neked azon az eyllwe-i tengerparton?

Amikor Maeve csak pislogott, Aelin támadásba lendült.

Tűzpajzzsal félrelökte Maeve-et, majd kék lángból álló dárdát hajított felé.

Maeve sötét fallal védte ki a támadást, ám Aelin továbbra is támadott, újra és újra és újra lesújtott. Ott csengett közöttük a szó, amit Eyllwe-ben morgott Maeve-nek: Megöllek!

És tényleg meg fogja tenni. Azért, amit Maeve vele, Rowannel és Lyriával, Fenrysszel és Connall-lel és még annyi mindenkivel tett, kitörli őt mindenki emlékezetéből.

Egy fél gondolattal ismét a kezében termett Goldryn, a penge lángolva dalolt.

Még ha az utolsó leheletébe kerül, akkor is ezért küzd majd haláltusája során.

Maeve minden egyes ütését hárította, ahogy izzón, dühödten keresztülsüvítettek a termen.

Az oltár meghasadt. Majd szétmállott.

A plafonra erősített kampó olvadt fémmé vált, sziszegve csöpögött a kövekre.

Aelin elsöpörte azt a helyet, ahol régen Fenrys ült, ahová a láthatatlan láncok szegezték őt.

Aelin újra és újra Maeve-re támadt, előhívta a benne izzó utolsó parazsakat is, hiába gyöngyözött verejték a homlokán.

A vaskoporsó felhevült, vörösen izzott. Csak itt, ebben az illúzióban történhetett ez meg.

Maeve ismét fogságba akarta ejteni.

Azonban a királynő lesz az, aki nem éli túl ezt az összecsapást.

Aelin megpördült, hátralökte Maeve-et. Egyenesen a füstölgő koporsó felé.

Lépésről lépésre kényszerítette őt hátra. Odaterelte.

Sötétség süvített végig a termen, kivédte a tüzes nyílvesszőket, amik Maeve-et támadták, és a királynő megkockáztatott egy pillantást a válla felett a háta mögött váró izzó sors felé.

Maeve arca a hullasápadtnál is fehérebbé vált.

Aelin reszelősen felnevetett, felemelte Goldrynt, és még egyszer, utoljára összegyűjtötte erejét.

Ám ekkor mozgást észlelt a szeme sarkából – jobbra.

Elide.

Elide állt ott, arcán rémület uralkodott. Figyelmeztetően nyújtotta kezét Aelin felé.

– Vigyázz…

Maeve fekete csápot küldött Perranth úrnője felé.

Ne...

Aelin odaugrott, tűz hasított Elide felé, hogy kivédje azt a végső támadást. Egy szívdobbanással később már rá is ébredt, mekkora hibát vétett. Akkor, amikor keze átsiklott Elide testén, és a barátja eltűnt.

Illúzió. Maeve átverte egy illúzióval, ő pedig védtelenül maradt, kiszolgáltatottá vált...

Aelin visszafordult Maeve felé, ismét fellángolt a tüze, ám elkésett.

Árnyékujjak kulcsolódtak a nyakára. Mozdíthatatlanul. Örökkön-örökké.

Aelin megfeszült, levegőért kapkodott, ahogy a kezek egyre csak szorították és szorították…

A terem szétolvadt. A talpa alatt a kövek sárrá és hóvá változtak, a folyó zúgását felváltotta a csatazaj. Egyik pillanatról a másikra váltottak illúzió és valóság között. A meleg levegő helyén csípős szél kerekedett, az élet átadta helyét a biztos halálnak.

Aelin lángra lobbantotta a kezét, a nyakára szoruló árnyat támadta vele.

Maeve lihegve állt előtte, köpenye lebegett a levegőben.

– Elmondom, mi fog történni, Aelin Galathynius.

Árnycsóvák hasítottak Aelin felé, törtek, zúztak, és semmilyen láng, semmilyen vasakarat nem tarthatta vissza őket. Egyre szorosabban fogták körbe, kiszorították belőle a szuszt, és még sikítani sem tudott.

Aelin tüze elhamvadt.

– Véresküt fogadsz nekem. Aztán mi ketten helyrehozzuk azt, amit elrontottál. Te és Adarlan királya helyrehozzátok, amit műveltetek. Lehet, hogy már nem vagy Tűzhozó, de azért még látom hasznodat.

Hóval csókolt szél süvített el Aelin mellett. Ne!

Újabb fény villant Aelin mögött, mire Maeve megdermedt.

Az árnyak ismét fojtogatni kezdték, és Aelin ívbe feszült, ahogy néma sikoly tört fel belőle.

– Talán azt kérdezed most magadtól, miért merült fel egyáltalán bennem a gondolat, hogy beleegyezel. Hogy mivel fenyegethetnélek. – Maeve halk nevetést hallatott. – Pontosan azzal, amit meg akarsz védeni, azt fogom elpusztítani, ha ellenállsz. Azt, ami a legfontosabb számodra. És amikor ezzel végeztem, térdre borulsz előttem.

Ne, ne...

Sötétség lüktetett Maeve-ből, Aelin látása elmosódott.

Jég csókolta szél verte vissza.

Épp annyira, hogy lélegzethez jusson. Hogy felemelje a fejét, és lássa a tetovált kezet, ami érte nyúlt. Érte – hogy felsegítse őt. Rowan.

Mögötte két másik alak jelent meg. Lorcan és Fenrys, utóbbi farkas formájában.

A csapat, ami aznap nem állt meg Ködvárban, hogy segítsen neki – most azonban igen.

Rowan továbbra is felé nyújtotta a kezét, egy pillanatra sem ingott meg az elhatározása, és végig Maeve-et figyelte, miközben kimutatta a foga fehérjét, és rámordult.

Mégis Fenrys volt az, aki először támadott. Aki végig erre a pillanatra, erre a lehetőségre várt.

Agyarait elővillantva, szőrét felborzolva támadt Maeve-re. Egyenesen a királynő sápadt nyakát célozta meg.

Aelin fészkelődött, Rowan pedig figyelmeztetően felkiáltott, ám elkéstek.

A fehér farkas beleveszett a bosszúvágyba, a dühbe, ahogy Maeve felé ugrott.

Sötét ostor csattant.

Fenrys fájdalomkiáltása végigvisszhangzott Aelin csontjain, még mielőtt a farkas a földre zuhant volna. Vér szivárgott a sebből – mély vágás csúfította a pofáját.

Olyan gyorsan történt minden. Alig több mint egy szempillantás alatt.

Rowan és Lorcan ereje fellángolt, le akartak sújtani. Fenrys nagy nehezen talpra kászálódott. A sötétség ismét rátámadt. Megint végighasított az arcán. Mintha Maeve pontosan tudta volna, hol támadjon rá.

Fenrys ismét elesett, vér pöttyözte a havat. Fény villant, majd Fenrys visszaváltozott tündérformába. Amit Maeve az arcával művelt…

Ne. Ne...

Aelin nagy nehezen beszívott annyi levegőt, hogy krákogva megszólaljon:

– Fuss!

Rowan ekkor rápillantott. A figyelmeztetés miatt.

Épp, amikor Maeve ismét lesújtott.

Mintha eddig tartalékolta volna az erejét, mintha rájuk várt volna. Erre itt.

Sötétség fonta körbe a párját. Lorcant és Fenryst.

Mágiájuk fellángolt, úgy világította meg a sötétséget, mint villám az előtte úszó felhőt. Ám még ez sem bizonyult elegendőnek ahhoz, hogy kiszabaduljanak Maeve karmából. Jég és szél korbácsolta újra meg újra. Brutális, precíz ütésekkel.

Maeve ereje nőttön-nőtt.

A jég és a szél alábbhagyott. A többiek mágiája is megszűnt létezni a sötétségben. Mintha elnyelte volna őket.

És ekkor üvölteni kezdtek.

Rowan üvölteni kezdett.

113. FEJEZET

Erawan lihegve közeledett.

– Gyógyító! – lehelte. Iszonytató ereje fekete auraként áradt belőle.

A gyógyító elhátrált, közelebb lépett az erkély korlátjához. A sötét király követte őt, vadászként cserkészte be rég vágyott áldozatát.

– Tudod, mióta kereslek már? – Aranyhaja lebegett a szélben.

– Tudod egyáltalán, mire vagy képes?

A gyógyító habozott, nekiütközött a mögötte futó korlátnak, ami mögött végtelenül mély szakadék húzódott.

– Mit gondolsz, hogy tettünk egyáltalán szert a kulcsokra? – Utálatos, borzalmas mosoly terült szét a király arcán. – Az én világomban is létezik a fajtád. Mi nem gyógyítónak használjuk őket, hanem hóhérnak. Halált hozó hajadonok. Képesek gyógyítani, ugyanakkor képesek annak ellentétére is. Fel tudják bomlasztani az élet szövetét. A világokét. – Erawan elvigyorodott. – Úgyhogy fogtuk a fajtádat. Velük oldottuk fel a rémkaput. Az ő segítségükkel téptünk ki három darabot belőle. Maeve sosem jött rá, és soha nem is fog. – Erawan zihálása egyre erősödött, minden egyes felé tett lépéssel. – Mindegyikre szükségünk volt, hogy kivájjuk a kulcsokat a kapuból, a fajtám összes gyógyítójára. De veled, a te képességeiddel… Egymagad is elég leszel hozzá, hogy újra megtegyem. És most, hogy a kulcsok ismét a kapuban vannak… – Újabb mosoly. – Maeve azt hiszi, azért jöttem ide, hogy meggyilkoljalak, hogy elpusztítsalak. A kis tűzkirálynőd ugyanígy gondolja. Fel nem foghatja, hogy én csak meg akartalak találni. Még Maeve előtt. Még mielőtt bármi bajod eshetne. És most, hogy rád leltem... Milyen jól szórakozunk majd, Yrene Towers!

Újabb lépést tett felé. De csak egyetlenegyet.

Erawan megdermedt. Mozdulni próbált, mindhiába.

Ekkor lepillantott az erkély kövezetére. A véres jelre, amire rálépett, mert túlságosan lekötötte a zsákmánya ahhoz, hogy lepillantson.

A rémjelre. Amivel helyben lehetett tartani valamit. Csapdába ejteni.

Az ifjú gyógyító rámosolygott, és a fehér fény a keze körül semmivé foszlott, ahogy szeme aranyból zafírrá változott.

– Nem Yrene vagyok.

Erawan felkapta a fejét, amint Lysandra ruk formájában, Yrene-nel a karmai között megkerülte a tornyot, aminek eddig a másik oldalán rejtőzött.

Erawan ereje egyre nőtt, ám Yrene már ragyogott, fényesen, mint a távoli hajnal.

Lysandra kinyitotta a karmait, és óvatosan leejtette Yrene-t az erkély kövezetére. A gyógyítóból csak úgy áradt a fény, ahogy egyenesen Erawan felé szaladt.

Dorian visszaváltozott a saját testébe, gyógyító fény áradt belőle is, ahogy körbevette az Erawant foglyul ejtő rémjelet. A toronyajtó kipattant, és Elide rontott ki rajta, épp akkor, amikor

Lysandra átváltozott, és a szellemleopárd néma mancsán ért földet az erkélyen.

Úgy tűnt, Erawan azt sem tudja, merre nézzen. Dorian olyan erősen megütötte a gyógyítófénnyel, hogy elvesztette az egyensúlyát. Lysandra ráugrott a sötét királyra, és a kövezethez szegezte. Elide Damarisszal a kezében átszúrta Erawan hasát, és a kövek közé vájta a pengét alatta.

Erawan felüvöltött. Ám ez a hang semmi sem volt ahhoz képest, ami akkor szakadt fel belőle, amikor Yrene elérte. Két keze csillagként fénylett, ahogy a mellkasához nyomta.

A világ lelassult, forogni kezdett.

Yrene mégsem félt.

Egyáltalán nem félt, miközben vakítóan fehér fény lövellt ki belőle, és egyenesen Erawanba hasított.

A király megfeszült, élesen felrikoltott, azonban Damaris odaszegezte a földhöz, az ősi penge jottányit sem engedett.

Erawan sötét ereje összegyűlt, árhullámot alkotott, hogy elsöpörje a világot.

Yrene nem hagyta, hogy megérintse akár őt, akár a többieket.

Remény.

Remény fénylik benne, ezt mondta Chaol. Remény növekszik a méhében.

Egy szebb jövőé. Egy szabad világé.

A remény vezérelte azt a két nőt a kontinens két végében tíz évvel ezelőtt. Remény késztette arra Yrene anyját, hogy felkapja a kést, és végezzen a katonával, aki élve felperzselte volna Yrene-t. Remény vezérelte Marion Lochant, amikor az életét áldozta, hogy egy ifjú trónörökös megmenekülhessen.

Két nő, akik sosem ismerték egymást, két nő, akiket a világ átlagosnak tartott. Két nő, Josefin és Marion, akik a reményt választották a sötétséggel szemben.

Két nő, akik lehetővé tették, hogy végül eljöjjön ez a pillanat. Akik lehetőséget biztosítottak számukra, hogy megharcoljanak a jövőért.

Yrene miattuk nem félt. A gyermek miatt, akit a szíve alatt hordott.

A miatt a világ miatt, amit Chaollal közösen építenek majd a gyerek számára – ezért nem félt cseppet sem.

Lehet, hogy az istenek már nincsenek itt, maga Silba sem, Yrene mégis esküdni mert volna, hogy érzi a meleg, gyengéd kezek útmutatását. Hogy együtt nyomják a vergődő Erawan mellkasát, aki ezernyi sötét nap fényével igyekezett szétszaggatni őt.

Yrene ereje mindegyiken keresztülhasított.

Belevájt, belemart, szétszaggatta Erawant, a benne vonagló férget.

A parazitát. A fertőzést, ami életen, erőn, boldogságon élősködött.

Yrene messziről, a távolból érezte, hogy átjárja a fény, hogy hevesebben ragyog, mint délidőben a nap. Tudta, hogy a sötét király alatta nem más, mint egy verem teli tekergőző kígyókkal, amik próbálják megharapni őt, igyekeznek megmérgezni a fényét.

Felettem nincs hatalmad, mondta Yrene Erawannak. A testnek, ami az élősködők élősködőjét rejtette.

Széttéplek! – sziszegte Erawan. És a gyermekkel kezdem a...

Elég volt egyetlen gondolat, és Yrene ereje még fényesebben ragyogott.

Erawan üvöltött.

Teremtés és pusztítás hatalma. Ez rejlett Yrene-ben.

Életadó. Világteremtő.

Yrene apránként felégette őt. A végtagjainál kezdte, úgy haladt befelé.

És amikor a mágiája lelassult, Yrene kinyújtotta a kezét.

Nem érezte a szúrást, ahogy tenyerén szétnyílt a bőr. Szinte meg sem érezte, ahogy bőrkeményedéses kéz kulcsolódik az övére.

Amikor azonban Dorian Havilliard ereje beleáramlott, Yrene felsikkantott.

Felsikkantott, és csillagfénnyé változott, melegséggé, erővé és örömmé.

Yrene ereje maga volt az élet. A tiszta, hamisítatlan élet.

Dorian majdnem térdre rogyott, ahogy összefonódott az ő mágiájával. Szántszándékkal, örömmel adta át az erejét Yrene-nek. Erawan ott hevert előttük a földön. Felnyársalva.

A démonkirály üvöltött.

Örülnie kellene. Örülnie kellene a fájdalom láttán, a sikoly hallatán. Tudva, hogy most már biztosan itt a vég.

Adarlanért, Sorscháért, Gavinért és Elenáért. Dorian értük engedte, hogy az ereje keresztülfolyjon Yrene-en.

Erawan vergődött, összegyűjtötte az erejét, hogy áttörjön az áthatolhatatlan fényfalon.

Dorianből mégis a következő szavak buktak ki:

– A neve.

Yrene teljes mértékben a feladatra koncentrált, még csak nem is pillantott felé.

Erawan azonban, hiába üvöltött, mégis Dorianre nézett.

A démonkirály szemében izzó gyűlölet a teljes világot felemészthette volna.

Dorian pontosított:

– Apám neve. – Nem csuklott el a hangja. – Elvetted.

Eddig fel sem fogta, hogy tudni akarja. Hogy mennyire iszonyatosan szüksége van rá.

Szánalmas, gerinctelen ember, sziszegte Erawan. Ahogyan te is...

– Mondd el a nevét! Add vissza!

Erawan felnevetett ordítás közben. Nem.

– Add vissza!

Yrene most ránézett, szemében kétség csillant. A mágiája megdermedt – csupán egyetlen pillanatra.

Ekkor Erawan ugrott, kitört belőle az ereje.

Dorian visszaverte, és a démonkirály felé ugrott. Damaris felé.

Erawan sikolya azzal fenyegetett, hogy megrepeszti a palota köveit, ahogy Dorian mélyebbre nyomta benne a pengét. És megforgatta. Ahogy beleeresztette az erejüket.

– Mondd el a nevét! – zihálta összeszorított fogain keresztül. A másik kezébe kapaszkodó Yrene figyelmeztetően mormolt valamit. Dorian alig hallotta.

Erawan ismét felnevetett, fulladozott kettejük egyesített ereje alatt.

– Számít egyáltalán? – kérdezte Yrene halkan.

Igen. Dorian nem tudta, miért, de igenis számított.

Az apját eltörölték a túlvilágról, a létezés minden egyes síkjáról, de a nevét még azért visszaszerezheti.

Ha másért nem, hát azért, hogy megfizesse az adósságot. Ha másért nem, hát azért, hogy végre némi békét hozzon a férfinak.

Erawan ismét rájuk támadt. Dorian és Yrene visszaverte.

Most. Most kell csinálniuk.

– Mondd el a nevét! – hörögte Dorian.

Erawan mosolyogva nézett fel rá. Nem.

– Dorian! – figyelmeztette Yrene. Izzadságcsepp gördült le a halántékán. Már nem sokáig tudta lefogni Erawant. És hogy kockára tegye Yrene épségét...

Dorian ereje végigfutott a pengén. Damaris markolata felizzott.

– Mondd el...

A sajátod.

Erawan szeme tágra nyílt, ahogy kibuktak a száján a szavak.

Ahogy Damaris előhúzta belőle. Dorian azonban nem a kard erején csodálkozott…

Az apja neve…

Dorian.

Elvettem a nevét, sziszegte Erawan, vergődött, ahogy a szavak kibuktak belőle Damaris miatt. Eltöröltem. Egyszer mégis emlékezett rá. Egyetlenegyszer. Akkor, amikor a kezébe vett téged.

Könnycsepp siklott végig Dorian arcán az elviselhetetlen igazság hallatán.

Talán az apja a tudta nélkül rejtette el benne a nevét, az Erawannal szembeni ellenállás végső magvát. És épp erről az ellenállásról nevezte el a fiát, titokban megjelölve a férfit, aki ott küzdött a démon uralma alatt. Aki sosem adta fel a küzdelmet.

Dorian. Az apja neve.

Dorian eleresztette Damaris markolatát.

Yrene zihálni kezdett. Most – most kell véghez vinniük.

A valg király ott hevert ugyan előtte, Dorian mellkasában mégis engedett a nyomás. Begyógyult egy seb.

Dorian így szólt Erawanhoz, miközben könnyei a mágiájuk melegétől párologtak:

– Megsemmisítettem az erődödet. – Kegyetlen mosolyra húzódott az ajka. – És most téged is meg foglak.

Ekkor bólintott Yrene-nek.

Erawan szeme szénként izzott fel. És Yrene ismét ráeresztette a mágiájukat.

Erawan semmit sem tehetett. Az égvilágon semmit, ahogy a nyers mágia Yrene erejével egyesülve világteremtővé vált.

Az egész város, a síkság vakítóan felragyogott. Úgy fénylett, hogy Elide és Lysandra kénytelen volt eltakarni a szemét. Még Dorian is lehunyta a sajátját.

Yrene ekkor megpillantotta.

Hogy mi lakozik Erawan bensejében.

A torz, gyűlöletes lényt odabent. Öreg volt, dühödt és sápadt, mint a halál. Sápadt, hiszen egy örökkévalóságot töltött napfény nélkül, teljes sötétségben.

Még sosem érte az ő fénye, ami most felperzselte a holdfehér, ősrégi húst.

Erawan vonaglott, összerándult a benne lévő hely talaján.

Szánalmas, jelentette ki Yrene.

Aranyszem villant, tele dühvel és gyűlölettel.

Yrene azonban csak mosolygott, és a szívébe idézte az anyja szép arcát. Megmutatta neki.

Azt kívánta, bár tudná, hogy nézett ki Elide anyja, hogy Marion Lochant is megmutathassa Erawannak.

A két nőt, akikkel végzett, akár személyesen tette, akár nem, és még csak eszébe sem jutottak többet.

A két anyát, akiknek a lányuk iránt érzett szeretete és a jobb világba vetett reménye hatalmasabbnak bizonyult, mint bármilyen erő, amihez Erawan hozzáférhetett. Hatalmasabbnak, mint bármilyen rémkulcs.

Erawan előtt ott ragyogott Yrene anyjának képe, a hibáé, amiről sosem tudta, hogy elkövette, miközben Yrene ökölbe szorította a kezét.

Erawan felüvöltött.

Yrene szorosabbra fonta az ujjait, és a távolból érezte, hogy a valóságban is ökölbe szorul a keze. Érezte, ahogy a körmei a tenyerébe vájnak.

Nem foglalkozott Erawan könyörgésével. A fenyegetőzéseivel.

Csak szorította a kezét. Egyre erősebben és erősebben.

Amíg Erawan nem maradt több puszta sötét lángnál az öklében.

Még erősebben ökölbe szorította a kezét, és a sötét láng kihunyt.

Yrene úgy érezte, zuhanni kezd, visszabucskázott a saját testébe. És valóban zuhanni is kezdett, nekiesett Lysandra bundás testének, keze kicsúszott Dorianéből.

Dorian azonnal a keze után kapott, hogy visszaállítsa a kapcsolatot, de már nem volt szükség rá.

Sem az ő erejére, sem Yrene-ére.

Erawan aranyszínű szeme üvegesen meredt a felettük húzódó éjszakai égboltra, teste elernyedt az erkély kövezetén.

Bőre beszürkült, majd sorvadni, oszlani kezdett.

Elrothadt benne az élet.

– Égesd el! – szólalt meg rekedtesen Yrene. Keze a hasára siklott, és válaszként örömteli lüktetést érzett, fény lobbant.

Dorian nem habozott. Tűz lángolt, felemésztette az oszló holttestet előttük.

De semmi szükség nem volt rá.

Még mielőtt a ruhák hamuvá porladtak volna, Erawan szétmállott. Nem maradt más, csupán megereszkedett hús és éles csontok.

Dorian azért csak elégette.

Néma csendben figyelték, ahogy a valg király hamuvá porlad.

Téli szél söpört végig a torony erkélyén, és messzire, nagyon messzire vitte mindazt, ami maradt belőle.

114. FEJEZET

Meghalt.

Aelin meghalt.

Élettelen testét Orynth kapujára tűzték, haját tövig nyírták.

Rowan a kapu előtt térdelt, Morath serege ott özönlött mellette. Ez nem lehet a valóság. Nem történhetett meg. Mégis nap melengette az arcát. A halál bűze töltötte meg az orrát.

A fogát csikorgatta, erőnek erejével próbált kiszabadulni, kitörni erről a helyről. Ebből a valóra vált rémálomból.

Mégsem változott semmi.

Gyengéd, finom kéz simított végig a vállán.

– Ezt az egészet magadnak köszönheted, ugye tudod? – csendült egy dallamos női hang.

Rowan ismerte ezt a hangot.

Sosem feledi.

Lyria.

Ott állt mögötte, Aelint fürkészte. Maeve sötét páncélját viselte, barna haját hátrafonta, hogy ne lógjon finom vonású, csinos arcába.

– Tulajdonképpen ő is neked köszönheti, ami vele történt – merengett tovább a párja, vagyis az, akit egy hazugság miatt annak hitt.

Halott. Lyria meghalt, Aelinnek kellett volna túlélnie…

– Őt választanád helyettem? – förmedt rá Lyria, gesztenyebarna szemében érzelmek kavarogtak. – Ilyen hímmé váltál hát?

Rowan képtelen volt megszólalni, nem találta a megfelelő szavakat, hogy magyarázattal szolgáljon, bocsánatért esedezzen.

Aelin meghalt.

Rowan nem kapott levegőt. De nem is akart.

Connall rávigyorgott.

– Mindennek te vagy az oka, ami velem történt.

Fenrys ott térdepelt a doranelle-i verandán, a palotában, amiről azt remélte, soha többé nem kell látnia, és igyekezett leküzdeni a torkába toluló epét.

– Sajnálom.

– Sajnálod. De változtatnál rajta? Hajlandó voltál feláldozni, hogy megkapd, amit akarsz?

Fenrys a fejét rázta, de az hirtelen már egy farkasé volt – egy olyan testhez tartozott, amit egykor olyan nagyon szeretett, amire annyira büszke volt. Farkassá vált, és már nem tudott beszélni.

– Mindent elvettél tőlem, amit akartam – folytatta az ikertestvére. – Mindent. Meggyászoltál egyáltalán? Számított egyáltalán?

El kell mondania neki – el kell mondania az ikertestvérének mindent, amit akar, mindent, amit szeretne a tudomására juttatni. Csakhogy a farkas nyelvével nem formálhatta meg az emberek, a tündérek nyelvének szavait. Nem volt hangja.

– Miattad haltam meg – lehelte Connall. – Miattad szenvedtem. És ezt sosem felejtem el.

Kérlek! A szó égette a nyelvét. Kérlek...

Képtelen volt elviselni.

Azt, hogy Rowan ott térdel, hogy üvölt.

Fenrys a sötét égbolt felé fordulva zokogott.

Lorcan pedig... Lorcan néma csendben állt, szeme üvegessé vált, ahogy valami elmondhatatlan borzalmat látott maga előtt.

– Látod, mire vagyok képes? – hümmögte Maeve mintegy magában. – Képtelenek felvenni ez ellen a harcot.

Rowan hangosabban üvöltött, nyakán az inak kidudorodtak. Minden erejével küzdött Maeve ellen.

Aelin képtelen volt elviselni. Egyszerűen nem bírta.

Ez nem illúzió, nem álomkép.

Ez, a fájdalmuk igenis valóságos.

Maeve végül csak bevetette a valg képességeit. Ugyanazt a pokolbéli erőt, amivel a valg hercegnők is rendelkeznek. Ugyanazt, amit ő is elszenvedett. Amit a tüzével győzött le.

Csakhogy nem maradt már tűz, amivel segíthetett volna a többieken. Nem maradt semmi az égvilágon.

– Valóban nem maradt semmi, amit cserére ajánlhatnál – jegyezte meg Maeve. – Csakis te magad.

Bármit, csak ezt ne. Bármit, csak ezt ne…

– Nem vagy te semmi.

Elide állt előtte. A távolban tornyok magasodtak, annak a városnak a tornyai, amit Lorcan még sosem látott a saját szemével, ami az otthona lehetett volna. Szél tépte Elide sötét haját, éppolyan hideg, mint a szemében táncoló fény.

– Egy fattyú, egy senki – folytatta Elide. – Komolyan azt hitted, hogy elkötelezném magam melletted?

– Azt hiszem, talán te vagy a párom.

Elide felhorkant.

– A párod? Miért gondolod, hogy egyáltalán méltó vagy bármi ilyesmire mindazok után, amit tettél?

Nem lehet valóságos. Ez nem a valóság… És mégis, a rideg vonások, a távolságtartás…

Ezt érdemli. Ez jár neki.

Maeve a három hímet figyelte, akik egykor a rabszolgái voltak, és most teljesen elvesztek sötét hatalmában, ahogy az feltépte elméjüket, megragadta az emlékeiket. Felnevetett.

– Milyen szomorú, ami Gavriellel történt. De legalább hősi halált halt.

Gavriel...

Maeve Aelin felé fordult.

– Nem tudtad? – csettintett a nyelvével. – Az Oroszlán többé nem bömböl, életét adta, hogy megvédje a kölykét.

Gavriel meghalt. Aelin kiérezte a Maeve szavaiban csendülő igazságot. Hagyta, hogy lyukat üssön a szívén.

– Úgy tűnik, őt nem menthetted meg – folytatta Maeve. – De őket még igen.

Fenrys felsikoltott. Rowan elnémult, zöld szeme üressé vált. Bármit látott is, borzalmasabb volt annál, hogy üvöltsön, hogy sírjon.

Fájdalom. Elmondhatatlan, elképzelhetetlen fájdalmat éreztek. Amilyet korábban ő maga is – sőt, talán rosszabbat.

De…

Nem hagyott időt Maeve-nek. Még csak a fejét sem fordíthatta el, ahogy Aelin felkapta Goldrynt maga mellől a földről, és a királynő felé hajította.

Két centin múlott csak, hogy eltalálja, a valg királynő elfordult, a penge pedig mélyre fúródott a hóban, ami gőzölgött ott, ahol földet ért. Goldryn még mindig lángolt.

Aelinnek csupán ennyi kellett.

Támadásba lendült, tüze keresztülhasított a világon.

De nem Maeve-et támadta.

Hanem Rowant, Fenryst és Lorcant. A láng nekicsapódott a válluknak, keményen, mélyen beléjük mart.

Felperzselte őket. Megjelölte.

Aelin meghalt. Meghalt, ő pedig cserben hagyta.

– Alantas hím vagy – jelentette ki Lyria, miközben a kaput tanulmányozta, amin Aelin teste ringatózott. – Megérdemled. Azok után, amit velem tettél, megérdemled.

Aelin meghalt.

Rowan nem akart tovább élni ezen a világon. Egyetlen szívdobbanásnyit sem.

Aelin meghalt. Ő pedig…

Fájdalom hasított a vállába. Aztán égni kezdett.

Mintha valaki megjelölte volna. Izzó vassal.

Lánggal.

Lepillantott, de nem látott sebet, Lyria tovább beszélt:

– Szenvedést hozol azokra, akiket szeretsz.

A szavak távolian csengtek. Másodlagosnak tűntek az égő sebhez képest. Ami ismét felizzott. Fantomseb, emlék...

Nem emlék. Nem emlék, hanem mentőkötél a sötétségben. Az illúzióban.

Horgony.

Ahogyan ő is lehorgonyozta őt korábban, amikor kirántotta a valg herceg markából.

Aelin.

Rowan keze ökölbe szorult maga mellett. Aelin, aki éppúgy szenvedett, mint ő. Akinek békés életet mutattak, és mégis őt választotta, úgy, ahogy volt, mindazért, amin keresztülmentek. Illúziók... Csupán illúziók voltak.

Rowan a fogát csikorgatta. Érezte az elméje köré fonódó erőt. Ami fogva tartotta.

Mély morgás tört fel belőle.

Ez nem az első eset – nem most teszi ezt először. Nem most tör be először az elméjébe. Próbálja kicsavarni a gondolatait, elvenni tőle a legfontosabbat. Aelint.

Többé nem veheti el tőle.

Lorcan felüvöltött, ahogy a jel átégette a józan gondolatait, Elide gúnyos szavait, Perranth képét, az otthonét, amire annyira vágyott, és talán sosem pillanthatja meg.

Üvöltött, mire a világ megremegett. Hóvá változott, sötétséggé és csatává.

És Maeve-vé. Ott állt előttük, sápadt arca hamuszínűvé vált.

Ereje ismét rávetette magát, egy lecsapó párduc…

Elide most egy hatalmas, fényűző ágyon feküdt, ráncos kezével felé nyúlt. Keze megöregedett, tele az élet nyomaival, a kék erek finoman behálózták, ahogyan Doranelle-t az a rengeteg folyó.

És az arca…

Sötét szeme hályogossá vált, arcát mély ráncok barázdálták. Megritkult haja hófehérré fakult.

– Ez elől az igazság elől nem menekülhetsz el – krákogta. – Kardként lebeg a fejünk felett.

Elide halálos ágya. Azt látta maga előtt. És a kéz, ami a lányét érintette – fiatal maradt. Lorcan megőrizte a fiatalságát.

Epe tolult a torkába.

– Kérlek! – kapta kezét a mellkasához, mintha úgy megakadályozhatná, hogy darabokra hulljon.

Enyhe, lüktető fájdalom válaszolt.

Elide reszelősen szedte a levegőt. Képtelen volt végignézni, egyszerűen…

A mellkasába mélyesztette a kezét. A fájdalmat kereste.

Az élet... Az élet csupa fájdalom. Fájdalom és öröm. Öröm, mert ismerik a fájdalmat.

Látta Elide arcán. Minden egyes vonásán, az öregség összes jelén. Minden egyes ősz hajszálban. A leélt életet – a közösen leélt életet. Azért fájt annyira, mert olyan csodás volt.

A sötétség oszlani látszott. Lorcan a vállán égő sebbe nyomta a kezét. Elide fájdalmas köhögése darabokra szaggatta őt, mégis a szívébe fogadta, minden egyes pillanatát. Mindazt, amit a jövő hozhat.

És már nem félt tőle.

Connall meghalt. Újra meg újra.

A veranda padlóján hevert, vére az alattuk zúgó ködös folyó felé csörgött.

Ez a végzet az ő végzete kellett volna, hogy legyen.

Ha a veranda széléhez sétálna, egyenesen a zúgó folyóba, vajon észrevenné valaki, hogy eltűnt? Ha a testvérével a karjában leugrana, vajon gyors halált biztosítana számára a folyó?

Nem érdemelt gyors halált. Azt érdemelte, hogy lassan, fájdalmasan elvérezzen.

A büntetése, a jól megérdemelt jutalma azért, amit a testvérével tett. Amiért hagyta, hogy az élete az övének az árnyékába szoruljon, amiről tudta, mindig is az árnyékában maradt, és valójában nem próbálta meg megosztani vele a fényt.

Valami felperzselte, hevesen, szűnni nem akarón. Mintha valaki egy kemencébe nyomta volna a vállát.

Megérdemelte. Örömmel fogadta.

Remélte, hogy végez vele.

Fájdalom. Pont az, amitől annyira rettegett, hogy a fejükre hozza, ami ellen egyre csak harcolt.

Égő húsuk szaga szúrta az orrát, Maeve pedig halkan felnevetett.

– Pajzs lett volna, Aelin? Vagy próbáltál véget vetni a szenvedésüknek?

Rowan ott térdelt Aelin mellett, keze megrebbent a borzalomra, amit maga előtt látott, végighúzta elejtett bárdján.

Fenyő, hó és a vér fémes szaga keveredett, felemelkedett Aelinhez, ahogy Rowan tenyerén szétnyílt a bőr ettől az apró mozdulattól.

– Húzhatjuk egész nyugodtan – folytatta Maeve. – Egészen addig, amíg Orynth romokban nem hever.

Rowan üveges szemmel maga elé meredt, tenyeréből vér csöpögött a hóra.

Ujjai alig észrevehetően begörbültek.

Intés volt, túl apró ahhoz, hogy Maeve észrevegye. Hogy bárki észrevegye – Aelinen kívül. Néma nyelven osztoztak, testük így kommunikált egymással attól a pillanattól fogva, hogy összetalálkoztak abban a poros varese-i sikátorban.

Az ellenállás legapróbb jele. Ahogyan egyszer Maeve-vel is szembeszállt doranelle-i trónja előtt.

Fenrys ismét felzokogott, Maeve pedig felé pillantott.

Aelin végighúzta a kezét Rowan bárdján, a fájdalom suttogásként terjedt szét a testében.

A párja megremegett, küzdött az elme ellen, ami ismét megszállta az övét.

– Micsoda pazarlás! – fordult vissza hozzájuk Maeve. – Hogy ezek a pompás hímek elhagyták a szolgálatomat, és végül egy olyan királynő mellett kötöttek ki, akinek szinte semennyi erő nem jutott.

Aelin megfogta Rowan kezét.

Ajtó nyílt közöttük. Ajtó vissza saját magába, hozzá.

Rowan ujjai az övére kulcsolódtak.

Aelin halkan felnevetett.

– Lehet, hogy nekem nincs mágiám – felelte –, a páromnak viszont van.

Rowan az ajtó túloldaláról várta, hogy lecsapjanak, és talpra rántotta Aelint, ahogy az erejük, a lelkük összeforrt.

Rowan ősi, dühödt mágiájának ereje mellbe vágta. Jég és szél perzselő lángokká változott.

Aelin szíve dalolt, üvöltött, ahogy Rowan ereje beleáramlott. A párja biztosan állt mellette. Rendíthetetlenül.

Rowan elmosolyodott – hevesen, vadul, veszedelmesen. Feje tetején tűzkorona gyúlt, éppolyan, mint Aelinén.

Egyként fordultak Maeve felé.

Maeve felszisszent, ismét gyűjteni kezdte sötét erejét.

– Rowan Whitethornnak nincs akkora ereje, mint neked volt egykor.

– Lehet, hogy neki nincs – szólalt meg Lorcan egy lépéssel mögülük, tiszta, szabad tekintettel –, de nekünk együtt már igen.

Aelinre pillantott, kezét a mellkasát csúfító vörös égési sebhez érintette.

– És ha saját magunkat nem is számolom – folytatta Aelin, miközben a kiontott vérével, a sajátjával és Rowanével jelet rajzolt a hóba –, nekik aztán tényleg rengeteg van.

Fény lobbant a lábuknál, mire Maeve ereje fellángolt – ám elkésett vele.

Az átjáró kinyílt. Épp úgy, ahogyan a rémjel ígérte a könyvben, amit Chaol és Yrene hozott magával a déli kontinensről.

Pontosan oda, ahová Aelin tervezte. Abba a világba, amit akkor pillantott meg, amikor visszafelé zuhant a rémkapun keresztül. Ahová Rowannel néhány napja elmentek, amikor kipróbálták ezt az átjárót.

Az erdei völgy holdfényben fürdött, vastagon fedte a hó. Különös, ősrégi fák álltak ott, még Tölgyváld fáinál is idősebbek. Olyan fák, amiket csak Terrasentől északra, az azon túl fekvő területen találhattak.

Csakhogy Maeve nem a fák láttán dermedt meg. Nem, őt az a temérdek ember rettentette meg, akiknek páncélja és fegyvere ott csillogott a súlyos bundák alatt. Közöttük lónagyságú farkasok morogtak. Akiken harcosok ültek.

Egyik átjáró nyílt a másik után a harcmezőn. Ott, ahol Rowan és a társai a saját vérükből rajzolták meg őket harc közben. Azért, hogy ezzel a varázslattal most megnyithassák őket. Ezzel a paranccsal. És minden egyes átjáró mögött ugyanaz a rengeteg ember jelent meg. Egy egész hadsereg.

– Hallottam, hogy ide akarsz jönni – fordult Aelin Maeve-hez, miközben Rowan ereje ott dalolt a vérében. – Hallottam, hogy kharankui hercegnőket akarsz magaddal hozni. – Aelin elmosolyodott. – Úgyhogy arra gondoltam, én is elhozom a barátaimat.

Egy hatalmas ezüstfarkason lovagló alak lépett át először az átjárón. És hiába fedte bunda a nő súlyos páncélját, még úgy is látszott hegyes füle.

– Nem sikerült teljesen kiirtani a terraseni tündéreket – jelentette ki Aelin. Lorcan erre elvigyorodott. – Új otthont találtak a Farkas törzsnél. – Merthogy a farkasokon emberek is ültek. Ahogyan arról a legendák is beszámoltak. – És tudtad, hogy bár sokan Brannonnal érkeztek, volt egy egész nemzetségnyi tündér, akik a déli kontinensről jöttek? Szerintem előled menekültek.

Sajnos azt kell, hogy mondjam, egyikük sem szível téged különösebben.

Egyre több és több tündér és farkason ülő harcos lépett át az átjárón, felemelt fegyverrel a kezében. Mögöttük egy egész sereg sorakozott, ameddig a szem ellátott.

Maeve elhátrált. Egyetlen lépésnyit.

– De tudod, kiket utálnak még nálad is jobban? – mutatott Aelin Goldrynnel a csatamezőre. – Azokat a pókokat. Nesryn Faliq elmesélte, hogy az őseik harcoltak velük a déli kontinensen. Hogy menekülniük kellett előled, amikor próbáltad leláncolni a gyógyítóikat, aztán meg kellett küzdeniük a kis barátaiddal. Mindezt nem feledték el, amikor Terrasenbe jöttek. Az igazság egy része elveszett, elhomályosodott, de azért még emlékeztek rá. És megtanították a gyerekeiknek is. Kiképezték őket.

A tündérek és a farkasaik az átjárón túl most a kharankuihibridekre függesztették tekintetüket, amik végül csak kiléptek a síkságra.

– Mondtam nekik, hogy veled én magam végzek – folytatta Aelin, mire Rowan kuncogott egy sort –, de a pókok... Ó, a pókokat megkaphatják ők. Szerintem régóta várnak már a lehetőségre. Ahogy a vasfogúakkal is le akarnak számolni. A jelek szerint a sárgalábúak nem bántak kesztyűs kézzel azokkal, akik állatformában ragadtak az elmúlt tíz évben.

Aelin lángja fellobbant. Nem is kellett ennél több.

Jelzett azoknak, akik egyetlen dolgot kértek tőle, amikor Aelin könyörgött, hogy harcoljanak velük, hogy csatlakozzanak hozzájuk ebben a végső csatában. Haza akartak menni. Vissza akartak térni Orynthba egy évtizednyi bujkálás után.

Aelin lángja végigtáncolt a harcmezőn. És az elveszett terraseni tündérek, valamint a híres Farkas törzs, akik befogadták és megvédték őket, keresztülrontottak az átjárókon. Egyenesen Morath mit sem sejtő sorai közé.

Maeve holtsápadttá vált. Arca még inkább hamura vált, ahogy mágia izzott, hasított át a levegőn, és a pókhercegnők elhullottak, meglepett sikolyukat aszterionpengék fojtották el.

Rowan megszorította a kezét, ahogy Aelin felnézett rá. Fenryst figyelte. A sötét erőt, amivel Maeve még mindig sakkban tartotta.

A hím továbbra is elterült a hóban, néma könnyei véget nem érően csorogtak. Szétmarcangolt arca vérben fürdött.

Rowan dübörgő erejének segítségével Aelin a szívéből, a lelkéből kifutó szálakat kereste.

Nézz rám! – visszhangzott néma parancsa a véreskün keresztül Fenrys felé.

Nézz rám!

– Gondolom, most szeretnétek velem színpadiasan végezni – mondta Maeve neki és Rowannek, miközben egyre csak gyűlt körülötte sötét ereje. – Ti ketten, akiknek a legtöbb szenvedést okoztam.

Nézz rám!

Fenrys szétmarcangolt arcából vér szivárgott, de ránézett, szeme vakon kereste az övét. És kezdett kitisztulni – még ha nagyon lassan is.

Aelin négyszer pislogott. Itt vagyok, melletted vagyok.

Nem érkezett válasz.

– Felfogjátok egyáltalán, mi az, hogy valaki valg királynő? – kérdezte Maeve, akinek arcán diadalmas kifejezés ült, hiába rontottak ki a csatatérre körülötte a rég elveszett tündérek és a farkason lovagló harcosok. – Hatalmas és végtelen vagyok, mint a tenger. Erawan és a fivérei az erőm miatt akartak engem. – Maeve mágiája borzalmas aurát képezett körülötte. – Istengyilkosnak képzeled magad, Aelin Galathynius? Ők nem voltak többek hiú lényeknél, akik ebben a világban ragadtak. Nem voltak többek olyan lényeknél, akikhez a ti emberi agyatok képtelen volt felérni. – Felemelte a karját. – Én vagyok isten!

Aelin Fenrysre pislogott, Rowan ereje gyűlt az ereiben, készen az első és talán egyetlen csapásra, amit bevihetnek majd. Lorcan ereje is gyülemlett az övék mellett. Aelin mégis újra meg újra Fenrysre pislogott, akinek szeme még mindig félig üvegesnek tetszett.

Itt vagyok, melletted vagyok.

Itt vagyok, melletted vagyok.

Ezt üzente neki a királynő. A titkos, néma nyelvükön. A kín elmondhatatlanul hosszú óráiban ezt ismételgették egymásnak.

Hogy nincsenek egyedül.

Hogy sem ő nem volt egyedül, sem a királynő.

A doranelle-i veranda és az Orynthot körbevevő véres hó összemosódott, felvillant.

Itt vagyok, melletted vagyok.

Maeve állt ott. Előtte Aelin és Rowan, lángolt bennük a mágia. Lorcan köré árnyékot rajzolt sötét ereje. És tündérek – rengeteg tündér és farkas, néhányan rajtuk – áradtak ki a csatamezőre a levegőbe szaggatott lyukakon át.

Tehát bevált. Az őrületbe hajló terv, amit akkor akartak csak bevetni, amikor ténylegesen elszabadul a pokol, amikor már nem marad semmi egyéb a tarsolyukban.

Maeve ereje mégis egyre sűrűsödött.

Aelin végig őt figyelte, mentőkötelet dobott felé. Kihúzta a vérben fürdő verandáról. Bele a fájdalomtól remegő testbe. Az égő, lüktető archoz.

Itt vagyok, melletted vagyok.

Fenrys azon kapta magát, hogy visszapislog. Egyetlenegyszer csupán.

Igen.

És amikor Aelin szeme ismét megmozdult, megértette.

Aelin Rowanre pillantott. A párja már mosolygott. Sejtette, mi vár rájuk.

– Együtt – mondta Aelin halkan.

Rowan hüvelykujjával végigsimított az övén. Szeretetteljesen, búcsúzóan.

Aztán kitört belőlük a mágia.

Fényesen izzó láng hasított Maeve felé.

Ám a sötét királynő számított rá. Sötét ikerhullámok írtak le íves pályát, hogy rájuk vessék magukat.

Csakhogy fekete szélpajzs állította meg, verte vissza őket.

Aelin és Rowan egy mérges kígyó sebességével sújtott le ismét. Tűznyilak és – dárdák záporoztak Maeve-re, annyi, hogy a királynő kénytelen volt hátrálni egy lépést. Majd még egyet.

Lorcan is támadta oldalról, így Maeve még hátrébb húzódott.

– Szerintem – lihegte Aelin, túlharsogva a benne zúgó csodálatos mágiát, a Rowannel közös, félbeszakíthatatlan dalukat – nem nekünk okoztad a legtöbb szenvedést.

Lorcan velük együtt támadott, felváltva ütlegelték Maeve-et. Előbb tűzzel, aztán éjfekete halállal.

Maeve összevonta sötét szemöldökét.

Aelin lángfalat vetett felé, és még hátrébb tolta Maeve-et.

– Neki… Na, neki aztán van elszámolnivalója veled!

Maeve szeme tágra nyílt, ahogy megpördült.

Csakhogy nem bizonyult elég gyorsnak.

A legkevésbé sem.

Fenrys eltűnt ugyanis onnan, ahol eddig térdelt, majd ismét felbukkant – méghozzá Maeve mögött.

Goldryn fényesen izzott, ahogy keresztüldöfte.

Egyenesen a királynőben dobogó sötét szívet.

115. FEJEZET

Maeve sötét vére a hóra záporozott, ahogy térdre hullott, és a mellkasán keresztülhasító lángoló kard felé kapott.

Fenrys megkerülte, otthagyta benne a kardot, amivel felnyársalta, és Aelin mellé sétált.

Aelin és Rowan körül parázs szállt a levegőben, ahogy odaléptek a királynőhöz.

Maeve a fogát kivillantva felszisszent, miközben mindhiába próbálta kihúzni magából a pengét.

– Húzd ki!

Aelin Lorcanre pillantott.

– Van valami mondanivalód?

Lorcan komoran elmosolyodott, és végignézett a pókokat sírba küldő tündéreken és a farkasokon lovagló harcosokon.

– Éljen soká a királynő! – A nyugati tündérkirálynő.

Maeve felmordult, és a hang nem emlékeztetett olyasmire, ami tündérből vagy emberből szakadhat fel. Csakis egy valgból. Tiszta, hamisítatlan valg morgás volt.

– Nézzenek oda, ki hagyott fel a színjátékkal! – jegyezte meg Aelin.

– Bárhová elmegyek, ahová száműznél – forrt Maeve-ben a düh. – Csak húzd ki belőlem!

– Bárhová? – kérdezte Aelin, majd elengedte Rowan kezét.

Mintha jéghideg tó vizébe hajították volna, ahogy a párja mágiája, ereje megszűnt létezni számára.

Csakhogy maradt neki is rengeteg.

Nem mágia, az többé sosem lesz annyi, mint amennyi volt, hanem egy annál hatalmasabb, mélyebb erő.

Tűzszívű lány, így becézte az anyja.

Nem az ereje miatt. Ezt a becenevet egyáltalán nem az ereje miatt kapta.

Maeve ismét sziszegett, a pengét markolászta.

Aelin ujjai lángba borultak, ahogy Maeve felé nyújtotta a kezét.

– Azért jöttél, hogy elmenekülj a férjed elől, akit nem szerettél. A világból, amit nem szerettél.

Maeve megdermedt, Aelin kezét figyelte. Az új bőrkeményedéseket rajta. Összerezzent – fájdalmasan összerezzent, ahogy a penge kettéhasította a szívét, de meg nem ölte.

– Igen – lehelte Maeve.

– Ezt a világot viszont szereted. Erileát szereted.

Maeve sötét szeme Aelint fürkészte, majd Rowant és Lorcant, csak utána válaszolt.

– Igen. Úgy, ahogyan bármit szeretni tudok.

Aelin továbbra is felé nyújtotta a kezét. Kimondatlan ajánlat lengte körbe.

– És ha úgy döntök, száműzlek, akkor elmész oda, ahová határozunk. És többé sosem ártasz nekünk, sem senki másnak.

– Igen! – csattant fel Maeve. Arca megvonaglott a szívét keresztüldöfő örök pengétől. A királynő leszegte a fejét, és lihegve megragadta Aelin kinyújtott kezét.

Aelin közelebb lépett. És Maeve ujjára csúsztatott valamit.

Majd belesúgott a fülébe:

– Akkor menj a pokolba!

Maeve hátrarándult, de túl későn.

Túl későn, mert ekkor már aranygyűrű – Silba gyűrűje, Athril gyűrűje – csillogott az ujján.

Aelin visszahátrált Rowan mellé, miközben Maeve sikítani kezdett.

Csak sikított és sikított a sötét égbolt, a csillagok felé.

Maeve nem azért akarta a gyűrűt, hogy az megvédje a valgoktól. Nem, hiszen ő maga is valg. Azért akarta, nehogy másvalaki kezébe kerüljön.

Elide azonban nem azért adta Aelinnek, hogy elpusztítson vele egy valg királynőt. Hanem hogy megvédje Aelint. És Maeve ezt sosem értheti meg – azt az ajándékot és erőt, amit a barátság jelent.

Aelin tudta, hogy csak ennek köszönheti, az előtte térdelő királynő nem vált tükörré számára. Hogy ez mentette meg őt és ezt a királyságot.

Maeve vergődött, Goldryn lángolt, éppúgy, ahogyan az ujján a gyűrű.

Védelmet jelentett a valgok ellen. Őket pedig megmérgezte.

Maeve felrikoltott, olyan hangosan, hogy a világ is beleremegett.

Ők pedig csak álltak ott a hóesésben, és rezzenéstelen vonásokkal figyelték őt.

Végignézték a halálát mindazokért, akiket elpusztított.

Maeve összerándult, saját magát kaparta. Halvány bőre pattogzani kezdett, mint egy régi festékréteg.

Kivillant a lény a bűbáj alól. A test alól, amit magára varázsolt.

Aelin Rowanre nézett, majd Lorcanre és Fenrysre, szemében néma kérdés csillogott.

Rowan és Lorcan bólintott. Fenrys csak pislantott egyet, szétmarcangolt arca továbbra is vérzett.

Úgyhogy Aelin odalépett a sikító királynőhöz, a benne lévő lényhez. Mögé sétált, és kirántotta belőle Goldrynt.

Maeve a hóba és sárba dőlt, azonban a gyűrű továbbra is pusztította őt belülről.

Maeve felnézett sötét, gyűlölettel teli szemével, ahogy Aelin felemelte Goldrynt.

Aelin csupán rámosolygott.

– Majd úgy teszünk, mintha az utolsó szavaim dalba illőek lettek volna.

Azzal megsuhintotta a lángoló kardot.

Maeve szája még mindig sikolyra nyílt, ahogy feje a hóba hullott.

Fekete vér spriccelt, és Aelin ismét megmozdult, ezúttal keresztülszúrta Goldrynt Maeve koponyáján. Bele a földbe.

– Égesd el! – szólalt meg Lorcan rekedtesen.

Rowan meleg, erős keze ismét Aelinére kulcsolódott.

És amikor felnézett rá, a hím arcán könnyek csorogtak.

Nem az előttük heverő valg királynő miatt. Még csak nem is azért, amit Aelin tett.

Nem, a hercege, a férje, a párja délre nézett. A csatatérre.

És még amikor erejük eggyé vált, ahogy Aelin hamuvá és múló emlékké perzselte Maeve-et, Rowan akkor sem szakította el tekintetét a csatamezőtől.

Ahol egyik sornyi valg katona hullott térdre a másik után a tündérek, a farkasok és a darghan lovasság között.

Ahol a rukok döbbenten verdestek szárnyukkal, miközben ilkek hullottak alá az égből, mintha hirtelen megállt volna bennük az ütő.

A messzeségben jó néhány velőtrázó sikoly harsant – majd hirtelen el is hallgatott.

Egy egész hadsereg omlott össze a csata közepén, épp, amikor lesújtottak volna.

Kifelé hullámzott a hatás, az összeomlás, a dermedtség. Végül az egész morathi sereg mozdulatlanul hevert a földön. Az odafent harcoló vasfogú sereg ráeszmélt, mi történik, és dél felé fordultak, menekülőre fogták a rukhin és a boszorkányok elől, akik most üldözőbe vették őket.

Az elesett hadsereget körbelengő sötétséget magával ragadta a szél.

És Aelin ekkor rájött, mi történt. Hogy hova ment Erawan.

Hogy ki végzett vele.

Így hát Aelin kirántotta a kardját a hamukupacból, ami egykor Maeve volt. Magasra emelte, az éjszakai égbolt, a csillagok felé, és győzedelmes kiáltása megtöltötte az egész világot. A név, amit elüvöltött, végigvisszhangzott a csatamezőn, a városban lévő katonák között, akik ismételni kezdték, míg végül már egész Orynth azt dalolta. Míg végül elérte a felettük ragyogó Észak urát is, akinek többé már nem kellett hazavezetnie őt.

Yrene!

Yrene!

Yrene!

116. FEJEZET

Chaol arra ébredt, hogy meleg, gyengéd kezek simítanak végig a homlokán, az arcélén.

Ismerte ezt az érintést. Akkor is azonnal felismerte volna, ha megvakul.

Az egyik pillanatban még a gyilokjárón harcolt. A következőben elragadta őt a sötétség. Bármiféle erő hullámzott is végig Yrene-en, az nem csupán a gerincét gyengítette el, hanem az eszméletét is elvette.

– Nem tudom, kiabálni kezdjek-e, vagy sírni – nyögte, ahogy kinyitotta a szemét, és látta, hogy Yrene ott térdel mellette. Egy pillanat alatt felmérte a környezetüket, valamiféle lépcsősoron voltak, az egyik forduló alsó fokán terült el. A közelben boltíves átjáró nyílt a jeges éjszakába, azon túl tiszta, csillagos eget látott. Wyvernt egyet sem.

És mindenütt ujjongás zengett. Győzedelmes, vad ujjongás.

Egyetlen csontdob sem harsant. Sem morgás, üvöltés.

Az arcát simogató Yrene rámosolygott. Szemében könnyek csillogtak.

– Kiabálj nyugodtan, amennyit csak szeretnél! – mondta, és az egyik könnycsepp végigcsorgott az arcán.

Chaol azonban csak a száját tátotta, amikor végre felfogta, pontosan mi történt. Hogy mire használt fel Yrene olyan hirtelen rengeteg erőt.

Hogy mit tett a mellette térdelő, elképesztő nő.

Hogy miért harsogják az ő nevét. Hogy miért harsogja a hadsereg, Orynth egész népe az ő nevét.

Örült neki, hogy a földön ül.

Pedig a legkevésbé sem döbbentette meg, hogy Yrene véghez vitte a lehetetlent.

Chaol átkarolta a felesége derekát, és a nyakába fúrta az arcát.

– Tehát vége – lehelte a bőrére, és egyszerűen képtelen volt megfékezni a remegést, ami úrrá lett rajta, a megkönnyebbülés, az öröm és a rettegés emlékének a keverékét.

Yrene csak végigsimított a haján, a hátán, és Chaol érezte, hogy mosolyog.

– Igen, vége.

Csakhogy a nő, akit a karjában tartott, a benne növekvő gyermek…

Erawannak vége, ahogyan a seregének és az általa jelentett fenyegetésnek is. Sőt, Maeve-nek is.

Azonban az élet, döbbent rá Chaol, az élet bizony csak most kezdődik.

Nesryn el sem hitte. Az ellenség egyszerűen csak… összecsuklott. Még a kharankuihibridek is.

Éppolyan hihetetlennek tűnt, mint az, hogy a tündérek és a farkasok egyszer csak megjelentek a világba szaggatott lyukakon keresztül. Az eltűnt hadsereg, akik habozás nélkül Morathra vetették magukat. Mintha pontosan tudnák, hova és hogyan sújtsanak le. Mintha észak ősi legendáiból léptek volna elő.

Nesryn a vérben fürdő városfalon ült, figyelte, ahogy a rukhin és a szövetséges boszorkányok a vasfogúakat üldözik a láthatár felé. Velük lett volna ő is, ha nem éktelenkedik karmolásnyom Salkhi szeme körül. Ha nincs az a rengeteg vér.

Levegőt is alig kapott, hogy gyógyítóért sikítson, amikor leszállt róla.

Úgy zihált, hogy leszállni alig tudott, mégis végig mormolt a madárnak. Az a rengeteg vér, és milyen mélyen futott az ilk őrszem karmolása! Nem csillogott ugyan méregtől, de…

– Megsérültél? – Sartaq. A herceg szeme tágra nyílt, arcán vérfoltok éktelenkedtek, ahogy tetőtől talpig végigmérte Nesrynt. Mögötte Kadara lihegett a városfalon, tollazata éppolyan véresnek bizonyult, mint a lovasa.

Sartaq megragadta Nesryn vállát.

– Megsérültél?

Még sosem látott Sartaq arcán ilyen pánikot.

Nesryn az immár mozdulatlanul heverő ellenségre mutatott, képtelen volt szóhoz jutni.

Másoknak nem voltak ilyen problémái. Egyetlen szó, egyetlen név zengett fel újra és újra körülöttük. Yrene!

Gyógyítók siettek fel a városfalra, hogy kezelésbe vegyék a rukokat, Nesryn pedig engedélyezett magának annyit, hogy átkarolja Sartaq derekát. Hogy páncélos mellkasához nyomja az arcát.

– Nesryn. – Neve egyszerre volt kérdés és parancs. Nesryn azonban csak ölelte. Egy hajszálon múlott. Egy hajszálon múlt csupán a teljes vereség.

Yrene! Yrene! Yrene! – üvöltötték a katonák és a város népe.

Sartaq végigsimított Nesryn csatakos haján.

– Ugye tudod, mit jelent a győzelem?

Nesryn felemelte a fejét, szemöldöke összeszaladt. Mögöttük Salkhi türelmesen tűrte, hogy a gyógyító mágiája beforrassza a szeme körüli sebet.

– Remélhetőleg egy kiadós alvást – felelte.

Sartaq felnevetett, és csókot nyomott a halántékára.

– Azt jelenti – lehelte a bőrére –, hogy hazamegyünk. Hogy hazajössz... velem.

És bár csak az imént ért véget a csata, halottak és sebesültek hevertek még körülöttük, Nesryn elmosolyodott. Haza. Igen, hazamegy vele a déli kontinensre. Mindahhoz, ami ott várja őket.

Aelin, Rowan, Lorcan és Fenrys addig várt odakint a városkapu előtt, amíg meg nem bizonyosodtak róla, hogy az elesett hadsereg többé nem kel már fel. Amíg a kagán harcosai be nem léptek az ellenséges katonák közé, hogy megbökdössék, megszurkálják őket. Az égvilágon semmiféle reakció nem érkezett.

De nem fejezték le őket. Nem választották el a fejüket a nyakuktól, hogy pontot tegyenek a csata végére.

Azokat semmiképp sem bántották, akiken fekete gyűrű vagy gallér volt.

Azokat nem, akiket a gyógyítók talán még megmenthettek.

Holnap. Majd holnap foglalkoznak ezzel.

A hold épp a legmagasabb pontján tündöklött, amikor némán megegyeztek, hogy eleget láttak, és Erawan hadserege többé nem kel már fel. Miután már a rukok, a crochanek és a lázadó vasfogúak is eltűntek az éjszakában a légi sereget üldözve.

Aelin ekkor fordult Orynth déli kapuja felé.

Ami ekkor, mintegy válaszképp kinyílt, hogy üdvözölje.

Kitárta két szárnyát.

Aelin Rowanre pillantott, koronájuk továbbra is fényesen izzott. Kézen fogta a párját.

Minden egyes csontjában érezte a szíve dübörgését, ahogy előrelépett. Orynth felé. Az otthona felé.

Lorcan és Fenrys is megindult mögöttük. Utóbbi sebeiből még mindig vér szivárgott lefelé az arcán, de nem hagyta, hogy akár Aelin, akár Rowan meggyógyítsa. Azt mondta, emlékeztetőt akar. Nem merték megkérdezni, mégis mire akar emlékezni – egyelőre még nem.

Aelin felszegte az állát, kihúzta magát, ahogy odaértek a kapu boltívéhez.

Mindkét oldalon katonák álltak.

Nem a kagán katonái, hanem terraseni nők és férfiak páncélban. Közöttük egyszerű lakosok is felbukkantak, arcukon döbbenet és öröm táncolt.

Aelin a kapu küszöbére nézett. Az ősrégi, ismerős kövekre, amiket most frissen kiontott és alvadt vér borított.

Apró lángot küldött végig rajtuk. Az ereje maradékát.

Amikor a tűz eltűnt, a kövek ismét tisztán ragyogtak. Újonnan. Ahogy a várost is újjáépítik majd, még nagyszerűbbé, még csodásabbá teszik. Ismét a tudás és a fény fellegvárává válik majd.

Rowan ujjai erősen az övéire kulcsolódtak, de Aelin nem nézett a párjára, miközben átlépték a küszöböt, és áthaladtak a kapun.

Nem, Aelin csak a népét nézte, akik szélesen, szabadon mosolyogtak, miközben ő belépett Orynthba, majd ujjongásban törtek ki, hogy végre hazatért.

117. FEJEZET

Aedion egészen addig harcolt, amíg az előtte álló ellenséges katona térdre nem hullott, mintha hirtelen megállt volna benne az ütő.

Azonban a fekete gyűrűt viselő férfi nem halt meg.

Csakis a benne lévő démon.

És amikor a számtalan különböző nemzetiségű katona örömujjongásban tört ki, amikor elterjedt a hír, miszerint a Torre Cesme egyik gyógyítója legyőzte Erawant, Aedion egyszerűen hátat fordított a városfalnak.

Szag alapján kereste meg. Még halálában is megmaradt az illata, utat mutatott Aedionnak, aki végigsétált a romos utcákon, az ünneplő, zokogó emberek tömkelege között.

Magányos gyertya égett az üres kaszárnyabeli szobában, ahol egy asztalra fektették a testét.

Ott térdelt le hát Aedion az apja előtt.

Hogy milyen soká térdelt ott fejet hajtva, nem tudta volna megmondani. De a gyertya szinte teljesen csonkig égett már, amikor az ajtó nyikorogva kinyílt, és ismerős illat szállt a helyiségbe.

Egy szót sem szólt, ahogy nesztelen léptekkel odasétált hozzá. Csak átváltozott, és letérdelt mellé.

Lysandra nekidőlt, Aedion pedig átkarolta, szorosan magához vonta.

Együtt térdeltek, és Aedion tudta jól, hogy Lysandra gyásza éppolyan valóságos, mint az övé. Tudta, hogy gyászolja Gavrielt, ahogyan Aedion vesztesége is fájdítja a szívét.

Mindazokért az évekért, amiket nem kaphattak meg az apjával. Az évekért, amikről rádöbbent, hogy igenis vágyik rájuk, a történetekért, amiket hallani szeretett volna, a hímért, akit meg akart ismerni. És most már sosem lesz rá lehetősége.

Vajon Gavriel tudta ezt? Vagy úgy esett el, hogy azt hitte, a fia az égvilágon semmit sem akar tőle?

Képtelen volt elviselni ezt a lehetséges igazságot. Kibírhatatlan súllyal húzta volna. Amikor a gyertya kihunyt, Lysandra felemelkedett, és őt is magával húzta.

Aedion némán megfogadta, hogy pompás temetést rendeznek. Minden egyes tisztességet, minden egyes királyi felségjelvényt megad majd neki, amit csak a csata után talál. A királyi temetőben helyezi majd végső nyugalomra az apját, Terrasen hősei között. Ahol ő maga is szeretne majd nyugodni egy nap. Mellette.

Ez volt a legkevesebb, amit megtehetett. Hogy biztosítsa, az apja tudja a túlvilágon.

Kiléptek az utcára, és Lysandra megtorpant, hogy letörölje Aedion könnyeit. Hogy csókot leheljen az arcára, majd a szájára. Szeretetteljes, gyengéd mozdulatokkal.

Aedion átkarolta, és szorosan magához vonta őt a csillagok alatt, a hold fényében.

Hogy meddig álltak ott az utcán, nem tudta volna megmondani. Ám amikor valaki megköszörülte a torkát a közelben, elváltak egymástól, és a hang forrása felé fordultak.

Fiatalember állt ott, harmincévesnél nem idősebb.

Lysandrára meredt.

Nem hírvivő volt, és nem is katona, de a rukhin súlyos ruházatát viselte. Egyfajta higgadt elhatározás áradt belőle, céllal érkezett, és nyúlánk testében néma erő lüktetett, ahogy nagyot nyelt.

– Te vagy... Te vagy Lady Lysandra?

Lysandra oldalra billentette a fejét.

– Igen, én.

A férfi közelebb lépett, Aedion pedig leküzdötte a vágyat, hogy maga mögé tolja Lysandrát. Hogy kardot rántson a férfi ellen, akinek szürke szeme most elkerekedett – és benne könnyek csillantak.

Aki Lysandrára mosolygott, szélesen és örömmel telve.

– Falkan Ennar vagyok – mutatkozott be kezét a mellkasára téve.

Lysandra arcán továbbra is óvatosság, zavar ült.

Falkan mosolya azonban nem hervadt le.

– Nagyon-nagyon régóta kereslek már.

És ekkor Falkan könnyek közepette elmondta neki.

Hogy a nagybátyja. Falkan az ő nagybátyja.

Az apja sokkal idősebb volt Falkannál, de amióta csak tudomást szerzett Lysandra létezéséről, kereste őt. Tíz évig kutatta halott bátyja magára hagyott gyermekét, amikor csak tudott, eljött Résvárba. Sosem gondolta volna, hogy neki is megadatott ez a képesség, és talán nem fog hasonlítani a bátyjára.

De Nesryn Faliq megtalálta őt. Vagy inkább egymásra bukkantak. És együtt kibogozták a szálakat, ezt a véletlent a hatalmas világban.

És kereskedői vagyonát ráhagyná, ha Lysandra is beleegyezik.

– Amit csak szeretnél – mondta Falkan. – Többé sosem kell nélkülöznöd.

Lysandra sírt, arcára színtiszta boldogság rajzolódott ki, ahogy tárt karokkal Falkanra vetette magát, és szorosan magához ölelte.

Aedion némán figyelte őket, és a szíve belesajdult. Mégis örült – és mindig is örülni fog, ha Lysandra bármiféle fénysugarat talál az életben.

Azonban Lysandra ekkor elhúzódott Falkantól. Még mindig ragyogó mosoly ült az ajkán, csodásabb, mint a felettük húzódó éjszakai égbolt. Aztán összefűzte ujjait Aedionéival, és jó erősen megszorította, amikor végül felelt mindarra, amit a nagybátyja elmondott neki:

– Már mindenem megvan, amire szükségem van.

Órák teltek el azóta, hogy Erawan szertefoszlott, és Dorian még mindig ott ült az erkélyen, egyszerűen nem fért a fejébe.

Arra a pontra meredt, arra a sötét foltra a kövezeten, ahonnan Damaris állt ki. Csupán ennyi maradt.

Az apja neve. A saját neve. Magán érezte a súlyát, de nem állíthatta, hogy felettébb kellemetlen.

Dorian megmozgatta véres ujjait. Mágiájából alig maradt valami, nyelvén vért ízlelt. Közeledett a kiégés. Még sosem történt meg vele korábban. Végül is ideje hozzászokni.

Dorian remegő lábbal kirántotta Damarist a kövek közül. A penge ónixfeketévé vált. Végighúzta ujját a vércsatornán, és rádöbbent, hogy ezt a foltot bizony sosem moshatja majd le róla.

Maga mögött kellett hagynia a tornyot. Megkeresni Chaolt. A többieket. Segíteni a sebesülteken. Az odakint a síkságon, öntudatlanul heverő katonákon. Akiket nem szálltak meg, azok már menekülőre fogták, nyomukban a különös, hirtelen előbukkanó tündérekkel, az óriási farkasokkal és azok lovasaival.

Mennie kellene. Maga mögött hagyni ezt a helyet.

Mégis a sötét foltot bámulta. Mindazt, ami megmaradt.

Tízévnyi szenvedés, kín és félelem, és csak ez a folt maradt utána.

Lassan megforgatta a kardot a kezében.

Nehezebbnek bizonyult, mint korábban. Az igazság kardja.

Végül mi lett az igazság? Mi az igazság most?

Erawan azért tette ezt, azért mészárolt le és taszított szolgasorba annyi embert, hogy újra láthassa a fivéreit. Le akarta igázni a világukat, megbüntetni, ugyanakkor szeretett volna ismét együtt lenni a testvéreivel. Több ezer év telt el, Erawan mégsem feledte a két bátyját. Hiányolta őket.

Vajon ő is megtette volna ugyanezt Chaolért? Hollinért? Ő is elpusztított volna egy egész világot, csak hogy rájuk leljen?

Damaris fekete pengéjén nem csillant fény. Egyáltalán nem csillogott.

Dorian ujjait az aranymarkolatra kulcsolva így szólt:

– Ember vagyok.

Megmelegedett a kezében.

A pengére pillantott. Gavin pengéjére. Egy olyan kor ereklyéjére, amikor Adarlan békés és gazdag ország volt.

És újra az lesz.

– Ember vagyok – ismételte a csillagoknak, amelyek most már ott tündököltek a város felett.

A kard ezúttal már nem felelt. Mintha tudta volna, hogy nincs rá szükség.

Szárnycsapások mennydörögtek, majd Abraxos szállt le az erkélyre. Rajta fehér hajú lovas.

Dorian földbe gyökerezett lábbal állt és pislogott, miközben Feketecsőrű Manon leszállt. A boszorkány végignézett rajta, majd az erkély kövezetét szennyező foltra pillantott.

Arany tekintete összefonódott Dorianével. Fáradt volt, gondterhes – mégis ragyogott.

– Helló, hercegfiú! – lehelte.

Dorian ajka mosolyra húzódott.

– Helló, boszi!

A Tizenhármakat kereste Manon mögött, Feketecsőrű Asterint, aki most nyilván a csillagok felé fordulva hallat diadalmas üvöltést.

Manon halkan így szólt:

– Nem fogod megtalálni őket. Sem ezen az égen, sem semelyik másikon.

Dorian szíve megszakadt, ahogy megértette. Újabb űr keletkezett a mellkasában a gondolatra, hogy elvesztették azt a tizenkét harcos, kiváló boszorkányt. Olyan űr, amit sosem feled majd, aminek örökké tisztelettel fog adózni. Némán átszelte az erkélyt.

Manon nem hátrált el tőle, ahogy átkarolta.

– Sajnálom – lehelte Dorian a hajába.

Manon bizonytalan, lassú mozdulatokkal emelte kezét Dorian hátához. Végül csak megérintette, és megölelte őt.

– Hiányoznak – suttogta Manon remegve.

Dorian erre csak szorosabban ölelte, és hagyta, hadd támaszkodjon rá Manon olyan hosszan, ameddig csak szeretne. Miközben az alattuk húzódó város ünnepelt, Abraxos a síkság felperzselt része felé meredt, a párja irányába, aki sosem tér már vissza hozzá.

Aelin Rowannel az oldalán kaptatott fel Orynth meredek utcáin.

A nép megtöltötte ezeket az utcákat, kezükben gyertya égett. Fényük folyót alkotott, tüzet, ami hazafelé vezette.

Egyenesen a palota kapujához.

Ahol Lord Darrow állt, és mellette Evangeline. A lány ragyogott a boldogságtól.

Darrow arca jéghideg volt. Éppolyan kőkemény, mint a város mögött magasodó Agancs-hegység, ahogy elállta az útjukat.

Rowan mély morgást hallatott, amit aztán Fenrys is visszhangzott egy lépéssel mögöttük.

Aelin azonban elengedte a párja kezét, lángkoronájuk kihunyt, ahogy egyedül megtette a palota bejáratától elválasztó néhány lépést. Darrow-hoz.

Némaság borult az arany fényben fürdő utcára.

Nem engedi majd be. Itt, a világ figyelő tekintete előtt kihajítja majd. Lekever neki egy utolsó, megszégyenítő pofont.

Ám ekkor Evangeline megrángatta Darrow ruhájának ujját – mintha csak emlékeztetni akarná valamire.

Ez mintha beszédre késztette volna az öregembert.

– Ifjú gyámleányom és én úgy hallottuk, hogy amikor szembenéztél Erawannal és Maeve-vel, már nem sok maradt a mágiádból.

– Így igaz. És nem is lesz már sokkal több soha.

Darrow a fejét csóválta.

– Miért?

Nem az érdekelte, miért lett oda a mágiája. Hanem hogy miért ment ki mégis szembenézni velük, amikor csupán parazsak maradtak már az ereiben.

– Terrasen az otthonom – felelte Aelin. Ez az egyetlen válasz lakozott a szívében.

Darrow elmosolyodott – még ha csupán haloványan is.

– És valóban. – Fejet hajtott. Majd teljesen meghajolt. – Üdvözöllek – mondta, majd miközben felemelkedett, hozzátette: –, felség!

Aelin ekkor Evangeline-re pillantott, aki továbbra is ragyogott a boldogságtól.

Szerezd vissza tőlük a királyságomat, Evangeline!

Ezt a parancsot adta a lánynak sok-sok hónappal ezelőtt.

És fogalma sem volt róla, hogyan csinálta. Hogy mivel változtatta meg az idős lordot, aki mellettük állt. Darrow most mégis a kapura mutatott, a palotára mögötte.

Evangeline Aelinre kacsintott, mintegy megerősítésképpen.

Aelin erre felnevetett, kézen fogta a kislányt, és bevezette Terrasen fényes jövőjének ígéretét a palotába.

Minden egyes ősrégi, viharvert folyosó visszarántotta őt a múltba. A lélegzete is elállt tőlük, csorogni kezdtek a könnyei. Annak az emlékére, amilyenek voltak. Hogy milyenné váltak most, szomorúvá, megviseltté. És a gondolatra, hogy milyenek lesznek majd ismét.

Darrow az ebédlő felé vezette őket, hogy ételt és frissítőt vegyenek magukhoz egy ilyen csata után – már amit persze az éjszaka kellős közepén találhattak.

Aelinnek azonban elég volt egyetlen pillantást vetnie arra, hogy ki várja őt a nagycsarnok megkopott pompájában, és megfeledkezett az éhségéről, a szomjúságáról.

Az egész teremre némaság borult, ahogy Aedion felé rohant, és olyan hevesen rávetette magát, hogy az unokatestvére vele együtt hátratántorodott.

Végre hazatértek, végre együtt lehetnek itthon.

Haloványan érzékelte, hogy Lysandra odalép Rowanhez és a többiekhez mögöttük, de nem fordult meg. Saját boldogságtól csengő nevetése elhalt ugyanis, ahogy megpillantotta Aedion megviselt, fáradt arcát. Az oda kirajzolódó bánatot.

Egyik tenyerébe vette Aedion arcát.

– Sajnálom.

Aedion lehunyta a szemét, Aelin kezéhez hajtotta a fejét, szája megremegett.

Aelin nem hozta szóba az Aedion hátán lévő pajzsot – az apja pajzsát. Fogalma sem volt róla, hogy Aedionnál van.

Helyette halkan így szólt:

– Hol van?

Aedion némán kivezette őt az ebédlőből. Végig a palota, az ő palotájuk kanyargós folyosóin, egyenesen egy apró, gyertyafénnyel megvilágított helyiségbe.

Gavriel egy asztalon feküdt, gyapjútakaró fedte testét, amiről Aelin tudta jól, szétmarcangolták. Csak jóképű arca látszott, ami még halálában is nemes és gyengéd maradt.

Aedion megállt az ajtóban, miközben Aelin odasétált a harcoshoz. Tudta, hogy Rowan és a többiek is ott várnak vele, hogy a párja Aedion vállára teszi a kezét. Hogy Fenrys és Lorcan fejet hajt.

Aelin megállt az asztal előtt, amire Gavriel holttestét fektették.

– Várni akartam a véresküvel, hogy előbb a fiad fogadhassa meg – szólalt meg. Halk hangja visszhangot vert a köveken. – De most felajánlom, Gavriel. Tiszteletteljesen, hálásan felajánlom a véresküt számodra.

Könnyei a harcost fedő takaróra hullottak, és az egyiket letörölte, mielőtt kivonta a tőrt az oldalán lógó hüvelyből. Kihúzta Gavriel karját a lepel alól.

Penge villant, és felhasította vele Gavriel karját. Csupán kissé megduzzadt, nem kezdett el folyni a vére. Aelin mégis megvárta, míg egyetlen vércsepp hullik alá a kőre. Aztán felhasította a saját karját is, ujjait a vérbe mártotta, és három cseppnyit Gavriel szájába csöpögtetett.

– Tudja meg az egész világ – folytatta Aelin elcsukló hangon –, hogy becsületes hím vagy. Hogy kiálltál a fiad mellett, e mellett a királyság mellett, és segítettél megvédeni. – Csókot lehelt a hideg homlokra. – Véreskü köt hozzám. És eszerint is fogunk végső nyugalomra helyezni itt. – Aelin ellépett tőle, ám egyszer még végigsimított az arcán. – Köszönöm.

Nem maradt egyéb, amit mondhatott volna.

Amikor megfordult, látta, hogy nem csak Aedion arcán csorognak könnyek.

Otthagyta őket. A hím tündérek csapatát, a testvériséget, akik most a saját módjukon akartak búcsút venni.

Fenrys, akinek véres arcát azóta sem látta gyógyító, letérdelt az asztal mellé. Egy szívdobbanással később Lorcan ugyanígy tett.

Aelin akkor érte el az ajtót, amikor Rowan is térdre borult. És énekelni kezdett az ősi nyelven – a gyász szavaival, amelyek olyan régiek és szentek voltak, mint maga Terrasen. Ugyanazokat az imákat énekelte most, mint amiket a tetoválásának készítése közben.

Rowan tiszta, mély hangja megtöltötte a helyiséget. Aelin belekarolt Aedionba, és hagyta, hadd dőljön neki az unokatestvére, miközben visszasétáltak a nagycsarnokba.

– Darrow „felségnek” nevezett engem – szólalt meg Aelin némi hallgatás után.

Aedion vöröslő szeme a lány felé siklott. És ekkor fény gyúlt benne, alig látható.

– Kezdjek aggódni?

Aelin ajka mosolyra húzódott.

– Bennem is pontosan ugyanez fogalmazódott meg.

Milyen sok boszorkány! Rengeteg boszorkány töltötte meg a palota folyosóit, vasfogú és crochan egyaránt.

Elide őket fürkészte, miközben a gyógyítóknak segített a nagycsarnokban. A sötét urat és a sötét királynőt legyőzték – sebesültek azonban maradtak még. És mivel volt még ereje, segíteni akart rajtuk, ahogyan csak tudott.

Ám amikor egy fehér hajú boszorkány bicegett be a csarnokba, és egy sérült crochan lógott ernyedten közte és egy másik boszorkány között, akit nem ismert fel… Elide már félig keresztül is szelte a termet, ahol gyermekkora annyi boldog napját töltötte, mire rádöbbent, hogy egyáltalán megmozdult.

Manon megtorpant a láttán.

Átadta a sebesült crochant a bajtársának. De nem lépett közelebb.

Elide még azelőtt észrevette az arcára kirajzolódó bánatát, mielőtt elérte volna. Hogy az aranyszínű szempár fénytelen, benne fájdalom csillan.

Megdermedt.

– Melyikük?

Manon nagyot nyelt.

– Mindegyikük.

A Tizenhármak mind. Az összes harcos, csodás boszorkány. Meghaltak.

Elide a szívéhez kapta a kezét, mintha azzal megakadályozhatná, hogy meghasadjon.

Ám ekkor Manon átszelte a kettejüket elválasztó távolságot, és bár megviselt, véres arcán gyász ült, Elide vállára tette a kezét. Vigasztalóan.

Mintha a boszorkány időközben megtanulta volna, hogyan tegyen ilyesmit.

Elide szeme szúrni kezdett, látása elmosódott, Manon pedig letörölte a kibuggyanó könnycseppet az arcáról.

– Élj, Elide! – mondta a boszorkány, mielőtt ismét kivonult volna a teremből. – Élj!

Manon eltűnt a zsúfolásig telt teremben, fonata ide-oda lengett. Elide pedig azon gondolkozott, vajon neki szólt-e egyáltalán ez a parancs.

Lorcanre órákkal később, Gavriel holtteste mellett virrasztva talált rá.

Amikor meghallotta, zokogásban tört ki a hím miatt, aki olyan kedvesen bánt vele. És abból, ahogy Lorcan Gavriel előtt térdelt, tudta, hogy a hím is ugyanezt tette az imént.

Lorcan megérezte őt az ajtóban, és feltápászkodott, fájdalommal teli, lassú mozdulatokkal, amilyet csak a valóban kimerültektől látni. Őszinte bánat rajzolódott ki az arcára. Gyász és megbánás.

Elide kitárta a karját, Lorcanből pedig sóhajtás szakadt fel, ahogy magához húzta őt.

– Úgy hallottam – mormolta a hajába –, hogy neked köszönhetjük Erawan vesztét.

Elide kibontakozott az ölelésből, és kivezette őt a bánattal és gyertyafénnyel teli helyiségből.

– Yrene-nek – felelte, és addig meg sem állt, amíg rá nem bukkantak egy csendes zugra az ünneplő városra néző ablakok közelében. – Nekem csak eszembe jutott.

– Ha nem jut eszedbe, mind Erawan szörnyeinek a gyomrában végezzük.

Elide a szemét forgatta, hiába történt mindaz, ami, hiába várt rájuk mindaz, ami.

– Akkor csapatmunka volt. – Az ajkába harapott. – Perranth... Hallottál valamit Perranthról?

– Pár órája ruklovas érkezett. Ugyanaz történt ott is, mint itt. Erawan halála után a várost tartó katonák vagy összeestek, vagy elmenekültek. A lakosok visszavették az uralmat, de akiket megszálltak, azoknak gyógyítóra lesz szüksége. Holnap odavisznek egy csapatnyit, hogy munkához lássanak.

Elide térde majdnem felmondta a szolgálatot megkönnyebbülésében.

– Hála Anneithnek érte! Vagy Silbának, végül is.

– Már egyikük sincs itt. Köszönd inkább magadnak!

Elide legyintett, mire Lorcan megcsókolta.

– Hát ezt miért kaptam? – lehelte Elide, amikor elhúzódott.

– Kérd, hogy maradjak itt! – mondta Lorcan felelet helyett.

Elide szíve hevesebben dobogott.

– Maradj itt! – suttogta.

Fény, olyan gyönyörű fény lobbant a hím sötét szemében.

– Kérd, hogy menjek veled Perranthba!

Elide hangja elcsuklott, de nagy nehezen csak kinyögte:

– Gyere velem Perranthba!

Lorcan bólintott, mintegy válaszképp, és Elide még életében nem látott szebbet a mosolyánál.

– Kérd, hogy vegyelek feleségül!

Elide ekkor sírni kezdett, pedig közben nevetett.

– Elveszel feleségül, Lorcan Salvaterre?

Lorcan erre a karjába kapta, és csókokkal borította Elide arcát. Mintha valami végső, leláncolt része végre felszabadult volna.

– Meggondolom még.

Elide nevetett, és rácsapott a vállára. Aztán ismét felnevetett, ezúttal hangosabban.

Lorcan letette.

– Mi az?

Elide szája remegett, ahogy igyekezett elfojtani a nevetését.

– Csak az, hogy... Perranth úrnője vagyok. Ha elveszel feleségül, fel kell venned a családnevemet.

Lorcan pislogott.

Elide tovább nevetett.

– Lord Lorcan Lochan?

Tényleg nevetségesen hangzott így kimondva.

Lorcan megint pislantott, majd hahotázni kezdett.

Elide még életében nem hallott ilyen boldogságtól zengő hangot.

Lorcan ismét a karjába kapta, és megperdítette őt.

– Büszkén viselem majd életem minden egyes nyomorult napján – lehelte a hajába. Amikor végül letette, mosolya eltűnt. Helyette végtelen gyengédség rajzolódott ki az arcára, ahogy hátrasimította Elide haját, és a füle mögé tűrt egy tincset. – Feleségül veszlek, Elide Lochan. És büszkén nevezem majd magam Lord Lorcan Lochannek, még akkor is, ha az egész királyság röhögésben tör is ki, amikor meghallja. – Gyengéden, szeretetteljesen megcsókolta. – És miután összeházasodunk – suttogta –, összekötöm az életemet a tiéddel. Hogy soha, egyetlen napot se kelljen egymás nélkül töltenünk. Hogy soha, de soha többé ne legyünk egyedül.

Elide a kezébe temette az arcát, és zokogott, hogy Lorcan így felajánlotta a szívét, hogy lemondana a halhatatlanságáról érte. Értük.

Azonban Lorcan megragadta a csuklóját, és gyengéden lefejtette a kezét az arcáról. Mosolya bizonytalannak tűnt.

– Már ha szeretnéd – mondta.

Elide átkarolta a nyakát, érezte, hogy dübörög Lorcan szíve összeérő mellkasuk alatt, és hagyta, hogy a hím melege a csontjaiig hatoljon.

– Mindennél jobban szeretném – suttogta.

118. FEJEZET

Yrene lerogyott a háromlábú, támlátlan székre a nagycsarnokban uralkodó káosz közepette. Ismerős volt a történet, még ha a környezet kissé más is – egy újabb hatalmas csarnokból lett ideiglenesen kórterem. Már közeledett a hajnal, ő a többi gyógyítóval mégis fáradhatatlanul dolgozott. Akik épp elvéreznek, semmiképp sem élhették túl nélkülük.

Emberek, tündérek, boszorkányok, Farkasok... – Yrene még sosem látott ennyi különböző népet egy helyen.

Elide is visszatért valamikor, és hiába vették körbe őket a sebesültek, ragyogott a boldogságtól.

Yrene úgy sejtette, mindannyiuk arcán ugyanez a mosoly ül. Bár az övé kezdett lehervadni már az elmúlt pár órában, ahogy egyre jobban kimerült. Miután végzett Erawannal, pihenőre kötelezték, és várnia kellett, amíg visszanyerte az erejét annyira, hogy ismét munkához láthasson.

Egyszerűen képtelen volt egy helyben ücsörögni. Főleg úgy, hogy minden alkalommal, amikor lehunyta a szemét, azt a lényt látta, ami Erawan bőrében bújt meg. Igen, többé már nem térhet vissza, mégis… Mégis azon járt az esze, vajon elfelejti-e valaha. A sötét, iszamós érzést, amivel beborította. Órákkal korábban képtelen volt megállapítani, hogy az öklendezés az emlékétől fogta el, vagy a méhében növekvő baba miatt.

– Legjobb lenne, ha megkeresnéd a férjedet, és végre ágyba bújnál – bicegett oda hozzá Hafiza homlokráncolva. – Mikor aludtál utoljára?

Yrene felemelte a fejét – sokkal súlyosabbnak tűnt, mint néhány perccel korábban.

– Gondolom, akkor, amikor te. – Két nappal ezelőtt.

Hafiza csettintett egyet a nyelvével.

– Végeztél a sötét úrral, gyógyítod a sebesülteket... Csoda, hogy még nem vesztetted el az eszméletedet, Yrene.

Már a határán járt, ám a Hafiza hangjában csendülő rosszallás megacélozta a gerincét.

– Tudok még dolgozni!

– Utasítalak, hogy keresd meg azt a jóképű férjedet, és feküdj le aludni! A méhedben növekvő gyermek miatt.

Uh! Ha a gyógyítómester így fogalmaz…

Yrene nyögve feltápászkodott.

– Kíméletlen vagy.

Hafiza csak vállon veregette.

– A jó gyógyítók tudják, mikor pihenjenek. A kimerültség rossz döntéseket hoz magával. És a rossz döntésekért…

– Életekkel fizetünk – fejezte be helyette Yrene. A magas, boltíves plafon felé emelte a tekintetét. – Sosem hagyod abba a tanítást, igaz?

Hafiza ajka vigyorra húzódott.

– Ilyen az élet, Yrene. Folyton tanulunk. Még az én koromban is.

Yrene már régóta gyanította, hogy a gyógyítómester a tanulás szeretetének segítségével őrizte meg lelki fiatalságát ennyi éven át. Visszamosolygott a mentorára.

Mire Hafiza tekintete ellágyult. Merengővé vált.

– Addig maradunk, ameddig csak szükség van ránk, amíg a kagán katonáit haza nem viszik. Lesz, akit hátrahagyunk, hogy foglalkozzon a hátramaradó sérültekkel, de néhány hét múlva indulunk.

Yrene torka elszorult.

– Tudom.

– Te viszont – folytatta Hafiza, és megfogta a kezét – nem jössz velünk.

Yrene szeme szúrt, de csak elsuttogta a válaszát:

– Nem, nem fogok.

Hafiza megszorította Yrene ujjait, keze meleg volt. Erős, mint az acél.

– Akkor új örököst kell keresnem magamnak.

– Sajnálom – suttogta Yrene.

– Mégis mit? – kuncogott Hafiza. – Szerelemre leltél, boldogságra, Yrene. Ennél többet nem is kívánhatnék számodra.

Yrene letörölte a kiszökő könnycseppet.

– Csak... Nem akarom, hogy azt érezd, elpocsékoltad az idődet...

Hafiza felkacagott.

– Elpocsékoltam az időmet? Yrene Towers… Yrene Westfall. – A vénséges vén asszony erős, idős kezébe vette Yrene arcát. – Hiszen mindannyiunkat megmentettél.

Yrene lehunyta a szemét, miközben Hafiza csókot lehelt a homlokára. Áldásképp és búcsúzóul.

– Itt maradsz – folytatta Hafiza rendíthetetlen mosollyal. – De még ha egy egész óceán választ is majd el, ez itt összeköt minket.

– Megérintette a mellkasát, épp a szíve felett. – És nem számít, hány év telik el, a Torréban mindig otthonra lelsz. Mindig.

Yrene a saját szíve fölé emelte a kezét, és bólintott.

Hafiza megszorította a vállát, majd elfordult, hogy visszasétáljon a betegeihez.

Yrene azonban utánaszólt:

– Mi lenne, ha…

Hafiza felvont szemöldökkel megfordult.

– Igen?

Yrene nyelt egyet.

– Mi lenne, ha miután letelepedtem Adarlanban, és megszültem ezt a babát... Ha amikor eljön a megfelelő időpont, akkor létrehoznám a saját Torrémat itt?

Hafiza oldalra billentette a fejét, mintha a szavak ütemét hallgatná, ahogy visszhangot vernek a szívében.

– Az északi Torre Cesme.

Yrene így folytatta:

– Adarlanban. Résvárban. Egy új Torre, hogy visszanyerjük mindazt, amit Erawan elpusztított. Hogy tanítsuk a gyerekeket, akiknek talán fogalmuk sincsen róla, hogy milyen képességeik vannak, és azokat, akik már velük születnek.

Hiszen az a rengeteg tündér, akik most beszivárogtak a harcmezőről, azoknak a gyógyítóknak a leszármazottai, akik a Torre asszonyait az erejükkel megajándékozták – olyan nagyon régen. Talán ismét segítenének.

Hafiza ismét elmosolyodott.

– Nagyon tetszik az ötlet, Yrene Westfall.

Azzal a gyógyítómester visszasétált a gyógyítás és fájdalom zűrzavarába.

Yrene viszont nem mozdult, keze enyhén dudorodó hasára siklott.

És elmosolyodott – szélesen, megállíthatatlanul –, ahogy jövőkép rajzolódott ki előtte, fényes, mint a közelgő hajnal.

Közeledett a napfelkelte, Manon szemére mégsem jött álom. Nem keresett olyan helyet, ahol megpihenhet, hiszen crochanek és vasfogúak sebesültek meg, és még nem számolta össze teljesen, hányan élték túl a csatát. A háborút.

Űr tátongott benne ott, ahol egykor tizenkét lélek izzott hevesen.

Talán ezért sem feküdt még le, pedig tudta, hogy Dorian minden valószínűség szerint kerített fekhelyet. Ezért időzött még mindig a fészekben. Abraxos ott szunyókált mellette, ő pedig egyre csak bámulta a néma csatamezőt.

Vajon ott marad a felperzselt föld, miután elcipelik a holttesteket, megolvad a hó, és eljön a tavasz? Vajon örökké így marad, jelezve, hol estek el?

– A végére jutottunk a számolásnak – jelentette Bronwen. A crochan Glennisszel együtt lépett ki a toronyba vezető lépcsőházból, Petrah-val a sarkukban.

Manon megacélozta magát, majd néma kérdésként intett.

Rossz hírt kapott. De ennél rosszabb is lehetett volna.

– Holnap összeszedjük a halottakat – szólalt meg halkan Manon. – És amikor felkel a hold, elégetjük őket.

Ahogy az a crochaneknél és a vasfogúaknál is szokás. Másnap telihold lesz, az Anya Méhe. Nagyszerű hold ahhoz, hogy elégessék az embert. Hogy akkor térjen vissza a háromarcú istennőhöz, és újjászülethessen abban a méhben.

– És utána? – kérdezte Petrah. – Mi lesz utána?

Manon Petrah, Glennis és Bronwen között járatta a tekintetét.

– Mit szeretnétek csinálni?

Glennis halkan így felelt:

– Hazamenni.

Manon nagyot nyelt.

– Te és a crochanek akkor távoztok, amikor csak…

– A Pusztaságba – pontosított Glennis. – Együtt.

Manon és Petrah összenézett.

– Nem lehet – mondta Petrah.

Bronwen ajka felfelé görbült.

– Dehogynem.

Manon pislogott. És újfent csak pislogni tudott, amikor Bronwen felé nyújtotta az öklét, majd kinyitotta.

Tenyerén halványlila virág hevert, olyan picike, mint Manon hüvelykujjának a körme. Gyönyörű és törékeny.

– A crochanek egy csapata most ért csak ide, egy kicsit elkéstek, de ők is hallották a csatára hívást, és eljöttek. Egészen a Pusztaságból.

Manon egyre csak a lila virágot bámulta.

– Magukkal hozták ezt is. A Boszorkányváros előtti síkságról.

A sivár, véráztatta síkságról. Arról a földről, amin egyetlen virág sem nyílt, nem volt ott semmiféle élet, csak fű, moha és…

Manon látása elmosódott, mire Glennis megfogta a kezét, és Bronwenéhez húzta, hogy a boszorkány Manon tenyerébe ejthesse a virágot.

– Csak közösen vethetünk véget az átoknak – suttogta Glennis. – Híd kell! Fény kell!

Híd a két nép között, épp olyan, amilyenné Manon is vált.

Fény – a Tizenhármak is fényt árasztottak utolsó pillanataikban, azzal robbantak fel, nem sötétséggel.

– Ha olvad a vas – mormolta Petrah.

A Tizenhármak megolvasztották azt a tornyot. Benne a vasfogúakat. És egyúttal saját magukat is.

– Ha virágok sarjadnak a véráztatta földből – folytatta Bronwen.

Manon térde megroggyant, ahogy kinézett a harcmezőre. Oda, ahová azt a rengeteg virágot tették a véres romokra, ahol a Tizenhármakat utolérte a végzetük.

Glennis szólalt meg most:

– Amikor a föld tanúbizonyságot tesz…

A csatamező, ahol annyi különböző királyság és nép uralkodója és tagja tette tiszteletét. Hogy tanúbizonyságot tegyen a Tizenhármak mellett, és tisztelettel adózzon az emlékük előtt.

Némaság borult rájuk, amit Manon tört meg reszkető hangon, suttogva, miközben azt a picike, hihetetlenül értékes virágot tartotta a tenyerében:

– Akkor térjetek haza!

Glennis fejet hajtott.

– Az átok megtört. És egy népként térünk haza.

Megtört az átok.

Manon csak bámult rájuk, légzése szaggatottá vált.

Aztán felébresztette Abraxost, és néhány szívdobbanással később már a nyeregbe is kapaszkodott. Nem magyarázkodott, nem búcsúzott, egyszerűen csak kiröppentek a múló éjszakába.

Wyvernjét a felperzselt föld felé irányította a csatamezőn. Egyenesen a szívéhez.

És könnyek között, mégis mosolyogva, örömében és bánatában nevetve Manon a földre helyezte azt az értékes virágot a Pusztaságról.

Hálából és szeretetből.

Hogy tudják, hogy Asterin tudja ott, abban a létsíkban, ahol kéz a kézben sétál a vadászával és a gyermekével, hogy sikerrel jártak.

Hogy hazamennek.

Aelin szeretett volna aludni, de képtelen volt rá. Nem foglalkozott azokkal, akik szobát, ágyat ajánlottak neki a palotában uralkodó káoszban.

Helyette Rowannel a nagycsarnokba mentek, hogy a sebesültekkel beszéljenek, hogy felajánlják a segítségüket azoknak, akiknek a legnagyobb szüksége volt rá.

A terraseni elveszett tündérek, a hatalmas farkasaik és a befogadó emberi törzs is éppúgy beszélni akart vele, mint Orynth lakói. Hamarosan kiderül, hogyan találták meg a Farkas törzset egy évtizeddel ezelőtt, hogyan olvadtak be közéjük a hegyek és az azon túl fekvő területek vadonjában. Az egész világ megtudja majd.

Gyógyítóik megtöltötték a nagycsarnokot, összedolgoztak a Torre asszonyaival. Mind a déli kontinens népének leszármazottai voltak, és a jelek szerint ugyanazok tanították is őket. Többtucatnyi tettre kész gyógyító, mindegyiknél létfontosságú ellátmány. Könnyedén felvették a Torréból érkezők ritmusát. Mintha évszázadok óta ezt csinálták volna.

És amikor az ember és tündér gyógyítók kitessékelték őket, Aelin bolyongani kezdett.

Végigjárt minden egyes folyosót és szintet, bepillantott a szellemekkel és emlékekkel teli szobákba. Rowan némán, biztosan lépkedett mellette.

Szintről szintre jártak, egyre feljebb jutottak.

Már majdnem az északi torony tetején jártak, amikor hajnalodni kezdett.

A reggel kegyetlenül hidegnek bizonyult, főleg a világ fölé magasodó toronyban, azonban látszott, hogy tiszta nap áll előttük. Fényes.

– Hát itt történt – biccentett Aelin az erkély kövezetét csúfító fekete foltra. – Itt lelte halálát Erawan egy gyógyító keze által. – Felvonta a szemöldökét. – Remélem, le tudjuk mosni.

Rowan felhorkant. Amikor Aelin hátrapillantott a válla felett, a szél a haját lobogtatta, és látta, hogy Rowan összefont karral az ajtónak dől.

– Komolyan mondom – erősködött Aelin. – Undorító lenne, ha itt maradna ez a mocsok. Ezen az erkélyen szeretnék napozni. Teljesen tönkretenné.

Rowan kuncogott, ellökte magát az ajtótól, majd az erkély korlátjához sétált.

– Ha nem jön le, terítünk majd rá szőnyeget.

Aelin felnevetett, és odaállt hozzá, nekidőlt Rowan meleg testének, miközben a napfény bearanyozta a csatateret, a folyót, az Agancs-hegységet.

– Most már láttál minden egyes folyosót, szobát és lépcsősort. Mit gondolsz az új otthonodról?

– Kicsit szűkös, de valahogy majd csak megleszünk – válaszolt Rowan.

Aelin oldalba könyökölte, és a közeli nyugati torony felé intett áliával. Míg az északi torony magasra nyúlt, addig a nyugati szélesen terült el. Óriási volt. A tetején iszonyatos mélység fölé nyúlva elfalazott sziklás kert csillogott. A király kertje.

Vagyis most már a királynőé, gondolta Aelin.

Nem maradt más, csak a tüskék és a hó. Aelin azonban emlékezett még rá, hogy milyen volt, amikor még Orlonhoz tartozott. A rózsákra, a lecsüngő lilaakácok szövevényére, a szökőkutakra, amiknek vize egyenesen a kert széle felé folyt, hogy aláhulljon a nyílt térben, az almafára, aminek virágai tavasszal hókupacokra emlékeztettek.

– Eddig eszembe sem jutott, milyen kapóra jön majd Fürgének – jegyezte meg a titkos magánkerttel kapcsolatban. Ahová csakis a királyi család tagjai léphetnek be. Olykor csakis a király vagy a királynő. – Nem kell majd leszaladnia a torony lépcsőjén minden alkalommal, amikor pisilnie kell.

– Biztos vagyok benne, hogy az őseid a kutyák vizelési szokásait tartották szem előtt, amikor megépítették.

– Én azt tartottam volna! – morogta Aelin.

– Azt el is hiszem! – vigyorgott Rowan. – De elmagyaráznád, hogy miért nem ott vagyunk épp, hogy miért nem alszunk?

– A kertben?

Rowan megpöckölte Aelin orrát.

– A kert mögötti lakosztályban. A hálószobánkban.

Aelin gyorsan az erkély másik végére húzta Rowant. Hiába volt megviselt a palota nagy része, a királyi hálószoba egészen jól átvészelte az elmúlt időszakot. Nyilván az adarlani udvar sleppjéből használta valaki.

– Ki akarom takaríttatni, eltüntetni onnan Adarlant, mielőtt ott alszom – vallotta be Aelin.

– Ó!

Aelin mélyet lélegzett, beszívta a reggeli levegőt.

Előbb hallotta, érezte meg őket illat alapján, mint ahogy megpillanthatta volna. És amikor megfordultak, látták, hogy Lorcan és Elide lép ki a torony erkélyére, nyomukban Aedionnal, Lysandrával és Fenrysszel. Ren Allsbrook is felbukkant mögöttük, tétova léptekkel, óvatos pillantással.

Honnan tudhatták, merre találják őket, miért jöttek, Aelinnek fogalma sem volt. Fenrys sebei végre összehúzódtak, de most két ugyanolyan, vöröslő sebhely szabdalta az arcát homloktól állig.

Mintha észre sem vette volna – vagy egész egyszerűen nem érdekelte.

Aelin arra is felfigyelt, hogy Lorcan keze végig Elide hátán pihen. És hogy mennyire ragyog a lány arca.

Aelin sejtette, mitől villanyozódott fel úgy Elide. Még Lorcan sötét szemében is fény gyúlt.

Ettől még elkapta Lorcan tekintetét. És figyelmeztető pillantást lövellt felé, ami elárult mindent, amit szóban nem fejezett ki: ha összetöri Perranth úrnőjének a szívét, élve felperzseli. Aztán meghívja Feketecsőrű Manont, hogy süssön vacsorát az égő holttestén.

Lorcan a szemét forgatta, amit Aelin beleegyezésnek vett, és a többiek felé fordult:

– Aludt közületek bárki?

Csak Fenrys emelte fel a kezét.

Aedion szemöldökét felhúzva a köveket csúfító fekete foltra nézett.

– Letakarjuk szőnyeggel – magyarázta Aelin.

Lysandra felnevetett.

– Remélem, valami giccsessel!

– Rózsaszínben és lilában gondolkozom. Virágokkal hímezve. Erawan imádta volna.

A hím tündérek tátott szájjal néztek rá, Ren pedig pislogott. Elide a nyakát behúzva kuncogott.

Rowan ismét felhorkantott.

– Legalább nem fogunk unatkozni az udvarban.

Aelin a mellkasához kapta a kezét, maga volt a megtestesült felháborodás.

– Te tényleg amiatt aggódtál, hogy unalmas lesz?

– Az istenek segítsenek! – morogta Lorcan, mire Elide belekönyökölt.

Aedion Renhez fordult. Az ifjú lord még mindig a bejáratnál állt, mintha azon gondolkozna, felhúzza-e a nyúlcipőt.

– Most még menekülhetsz. Aztán magával ránt a vég nélküli bohózat.

Ren szeme összefonódott Aelinével. Kutatón nézett rá.

Aelin hallott Murtaugh-ról. Tudta, hogy nem most jött el az ideje annak, hogy megemlítse. Ren szemét fájdalom felhősítette. Úgyhogy nyíltan nézett rá. Őszintén. Melegen.

– Mindig szívesen látunk másokat is a bohózatunkban – jegyezte meg Aelin, mintegy láthatatlan kezet nyújtva.

Ren ismét végigmérte.

– Mindent feladtál, mégis visszajöttél ide. Mégis harcoltál.

– Mindent Terrasenért tettem – felelte Aelin halkan.

– Igen, tudom – mondta Ren, akinek sebhelye olyan határozottan kirajzolódott a felkelő nap fényében. – Most már értem. – Halovány mosolyt küldött Aelin felé. – Azt hiszem, egy ilyen háború után rám fér némi bohózat.

– Egyszer még megbánod, hogy ezt mondtad – motyogta Aedion.

Aelin azonban meghajolt.

– De még mennyire, hogy meg fogja! – Rávigyorgott az összesereglett hímekre. – Esküszöm, hogy nem untatlak titeket könnyesre. Királynői szavamat adom.

– És mi lesz az, amivel nem fogsz minket halálra untatni? – érdeklődött Aedion.

– Újjáépítünk – felelte Elide. – Hosszas újjáépítésekbe fogunk.

– És kereskedelmi megállapodásokat kötünk – tette hozzá Lysandra.

– Kitanítjuk az új nemzedék mágiahasználóit – folytatta Aelin a sort.

A hímek erre ismét pislogni kezdtek.

Aelin oldalra billentette a fejét, és visszapislogott rájuk.

– Talán nincs mit átadnotok? – Csettintett egyet a nyelvével. – Hárman igazi matuzsálemek vagytok. Ennél azért többet vártam a mogorva vénségektől.

A hímek orrlyuka kitágult.

Aedion elvigyorodott, Ren pedig bölcsen összeszorította a száját, mielőtt ő is hasonlóképpen tett volna.

– Négyen – vitatkozott Fenrys. – Négyen vagyunk matuzsálemek.

Aelin felvonta a szemöldökét.

Fenrys elvigyorodott, amitől széthúzódtak a sebhelyei.

– Vaughan még mindig ott van valahol. És most már szabad.

Rowan keresztbe fonta a karját.

– Többé nem kapják el.

Fenrys vigyora ekkor mindentudóvá vált. A síkságon táborozó tündérekre, farkasokra és emberekre mutatott.

– Van egy olyan érzésem, hogy valaki odalent nagyon pontosan tudja, merre keressük. – Aelinre pillantott. – Már ha szívesen fogadnál még egy mogorva vénséget az udvarodban.

Aelin vállat vont.

– Ha meg tudod győzni, miért is ne?

Rowan erre elmosolyodott, és az eget kezdte pásztázni, mintha láthatná ott szárnyalni régi barátját.

Fenrys rákacsintott.

– Megígérem, hogy ő nem lesz olyan gyászos, mint Lorcan. – Elide rácsapott a karjára, mire Fenrys feltartott kézzel, nevetve odébb ugrott.

– Kedvelni fogod – ígérte Aelinnek. – Minden hölgy kedveli – tette hozzá, és rájuk kacsintott, Aelinre, Lysandrára és Elide-ra.

Aelin felnevetett, és hangja könnyedebbnek, szabadabbnak tetszett, mint bármi az utóbbi időben, majd az ébredező királyság felé fordult.

– Jobb világot ígértem mindenkinek – mondta némi hallgatás után ünnepélyesen. – Úgyhogy kezdjük azzal.

– Kezdjük a legkönnyebbel – jegyezte meg Fenrys. – Ezt már szeretem!

Aelin rávigyorgott.

– Tetszett ez a szavazzunk a rémkulcsokról dolog a múltkor. Úgyhogy összehozunk még pár olyat.

Némaság. Majd Lysandra törte meg a csendet:

– Mégis miről szavazzunk?

Aelin vállat vont, és a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Mindenféléről.

Aedion felvonta a szemöldökét.

– Például a vacsoráról?

Aelin a szemét forgatta.

– Igen, a vacsoráról. Tanács által helybenhagyott vacsora lesz.

Elide köhintett.

– Szerintem Aelin komoly dolgokra gondolt. A királyság irányításával kapcsolatban.

– De hát te vagy a királynő – vitatkozott Lorcan. – Mégis miről kellene szavazni?

– Az embereknek is kell, hogy legyen beleszólása abba, hogyan irányítjuk őket. A politikai döntésekbe, amik rájuk is hatással vannak. Nekik is kell legyen beleszólásuk, hogyan építjük újjá ezt a királyságot. – Aelin felszegte az állát. – Királynő leszek, és a gyerekeim... – Arca felhevült, ahogy Rowanre mosolygott. – A gyerekeink – tette hozzá némileg gyengédebben – is uralkodni fognak. Egy nap majd. De Terrasennek is kell, hogy legyen beleszólása. Minden egyes területnek, függetlenül attól, hogy milyen lord uralja éppen, hallatnia kell a hangját. Olyasvalaki által, akit a nép választ meg.

A hím tündérek összenéztek. Rowan így szólt:

– Volt egyszer egy királyság keleten. Nagyon régen. Ők is ilyesmikben hittek. – Büszkeség csillant a szemében, fényesebben, mint a hajnal. – A béke és a tudás fellegvára volt. Jelzőfény a világ egy távoli, erőszakkal teli részében. Amint újjáépítjük Orynth könyvtárát, megkérdezzük a tudósokat, mit tudnak még elmondani róluk.

– Vagy akár mi magunk is felvehetjük velük a kapcsolatot – javasolta Fenrys. – Hátha valamelyik tudósuk vagy vezetőjük eljönne ide. Hogy segítsen nekünk. – Vállat vont. – Én szívesen megcsinálom. Odautazom, ha szeretnéd.

Aelin tudta, hogy Fenrys komolyan gondolja, hogy szívesen utazna képviselőjükként. Talán így fel tudná dolgozni mindazt, amit látott, amit elszenvedett. Talán így megbékélne a testvére halálával. Saját magával. Aelin úgy sejtette, az arcát csúfító sebhelyek elhalványulnának, ha Fenrys úgy akarná.

Aelin bólintott.

És bár nagyon szívesen elküldte volna Fenryst bárhová, ahová a hím menni szeretett volna…

– A könyvtárat? – bukott ki belőle.

Rowan erre elmosolyodott.

– És a Királyi Színházat.

– De hát itt nem volt színház, nem úgy, mint Résvárban.

Rowan mosolya kiszélesedett.

– Hát most lesz!

Aelin leintette.

– Tényleg emlékeztetnem kell, hogy bár megnyertük a háborút, a kincstár azért nincs dugig arannyal?

Rowan átkarolta Aelin vállát.

– Tényleg emlékeztetnem kell, hogy mivel lefejezted Maeve-et, ismét doranelle-i herceg vagyok, és hozzáférek a vagyonomhoz és a birtokaimhoz? És mivel kiderült, hogy Maeve szélhámos volt, a vagyona fele a tiéd... A másik fele pedig a Whitethornoké?

Aelin lassan pislogott. A többiek elvigyorodtak. Még Lorcan is.

Rowan megcsókolta.

– Egy új könyvtár és Királyi Színház – mormolta a szájára. – Vedd úgy, hogy ezt ajándékozom neked mint páromnak, tűzszívű lány.

Aelin elhúzódott, hogy Rowan arcát fürkéssze. Hogy leolvassa róla az őszinteséget és a meggyőződést.

Majd átkarolta, és a világosodó égboltra nevetve könnyekben tört ki.

Rengeteg találkozót tart majd aznap, határozta el Aelin, ahogy a gyakorlatilag üres, poros helyiségben állt, és a szövetségeseire mosolygott. A barátaira.

A kék-zöld foltos, sebekkel teli Briarcliffi Ansel visszamosolygott.

– Az alakváltód jól hazudott – jegyezte meg. – Szégyellem magam, hogy nem láttam át a csaláson.

Galan herceg, aki éppolyan rossz bőrben volt, felnevetett.

– Nekem mentségemre szóljon, hogy sosem találkoztunk még.

– Fejet hajtott Aelin előtt. – Úgyhogy örülök, hogy megismerhetlek, kuzinom!

Aelin a helyiségben álló egyetlen bútordarabnak, egy félig elkorhadt asztalnak dőlt, és a hercegre vigyorgott.

– Én láttalak már téged egyszer, messziről.

Galan Ashryver szeme felragyogott.

– Gondolom, az még a korábbi foglalkozásod idején volt, és köszönöm, hogy nem öltél meg.

Aelin kuncogott, Rolfe pedig a szemét forgatta.

– Igen, kalózkapitány?

Rolfe intett tetovált kezével, körme alatt még mindig vér éktelenkedett.

– Nincs hozzáfűznivalóm.

Aelin vigyorgott.

– Te vagy a mikéni nép örököse – mondta. – Az ilyen kisstílű civakodások méltóságodon aluliak már.

Ansel felhorkantott, mire Rolfe rámeredt.

– És mi a terved számukra? – kérdezte Aelin.

Az egész udvarnak vele kellett volna lennie, de amikor elküldte Evangeline-t, hogy hívja össze a szövetségeseit, végül úgy döntött, hagyja őket pihenni. Rowan elment végre megkeresni Endymiont és Sellene-t. Utóbbi nagy horderejű információt tud majd meg a saját jövőjével kapcsolatban. Doranelle jövőjével kapcsolatban.

Rolfe vállat vont.

– Majd eldöntjük, merre menjünk. Hogy visszatérjünk-e a Koponyaöbölbe, vagy... – Összehúzta tengerzöld szemét.

– Vagy? – kérdezte Aelin édesdeden.

– Vagy építsük-e újjá az otthonunkat Iliumban.

– Miért nem te magad döntöd el? – érdeklődött Aelin.

Rolfe intett tetovált kezével.

– Az életüket kockáztatták ebben a háborúban. Nekik kell eldönteniük, mihez akarnak kezdeni vele most, hogy túlélték.

– Bölcs döntés – csettintett Aelin a nyelvével. Rolfe megdermedt, de aztán elernyedt, amikor észrevette az Aelin tekintetéből sugárzó melegséget. Ő azonban ekkor már Ilias felé fordult, az orgyilkos felé, akinek páncélja behorpadt, tele volt karcolásokkal. – Szóltál akár egyetlen szót is a háború alatt?

– Nem – felelte helyette Ansel. A Néma Mester fia az ifjú királynőre nézett. És állta a pillantását.

Aelin pislogott egyet kettejük láttán. Semmi ellenségesség, semmi félelem. Esküdni mert volna, hogy Ansel elpirul.

Aelin megkegyelmezett régi barátjának, és így szólt az összegyűltekhez:

– Köszönöm.

Ismét felé fordultak.

Aelin nagyot nyelt, és a szívére tette a kezét.

– Köszönöm, hogy eljöttetek, amikor erre kértelek titeket. Köszönöm Terrasen nevében. Az adósotok vagyok.

– Mi voltunk a te adósaid – vitatkozott Ansel.

– Én ugyan nem – motyogta Rolfe.

Aelin rávigyorgott.

– Milyen jól szórakozunk majd, te meg én! – Végignézett a szövetségesein, akik bár harcban megfáradtak és nyúzottak voltak, még mindig biztosan álltak a lábukon. Mindannyian megálltak a lábukon. – Szerintem tényleg nagyon jól fogunk szórakozni.

Délben Aelin felkereste Manont a boszorkányok egyik fészkében. Abraxos a csatamezőt bámulta.

Oldalát és szárnyait kötszer pöttyözte. A korábbi parancsnokot gyakorlatilag beborította.

– A crochanek és a vasfogúak királynője – szólalt meg Aelin köszönésképp, és halkan füttyentett, mire Manon lassan felé fordult. Aelin a körmét piszkálta. – Nem semmi.

Azonban a felé forduló boszorkány arcán...

Kimerültség látszott. Gyász.

– Hallottam – mondta Aelin halkan, és leeresztette a kezét, de nem lépett közelebb.

Manon nem szólt semmit, és a hallgatása mindent elárult, amit Aelin tudni akart.

Nem, Manon nincs jól. Igen, teljesen tönkretette őt, ami történt. Nem, nem akar róla beszélni.

Így hát Aelin csupán ennyit mondott:

– Köszönöm.

Manon egy bólintásfélével reagált. Úgyhogy Aelin a boszorkányhoz sétált, majd el mellette. Egyenesen Abraxoshoz, aki ott ült, és Theralist bámulta. A felperzselt földrészt.

Aelin szíve megfeszült a látványra. A wyvern, a föld, a mögötte álló boszorkány láttán. De leült a wyvern mellé. Végigsimított az állat fején. Abraxos a kezéhez dörgölőzött.

– Emléket állítunk – mondta Abraxosnak és Manonnak. – Ha szeretnétek, ott, azon a ponton építjük fel. Hogy soha senki ne feledhesse, miféle áldozatot hoztak. Hogy kinek köszönhetjük.

Szél dalolt a toronyban, üresen, csípősen. Majd léptek alatt zizegett a szalma, és Manon is leült melléjük.

Aelin azonban nem szólt többet, nem kérdezősködött. És amikor Manon rájött, hogy nem fog, megereszkedett a válla, lehajtotta a fejét. Ahogy más mellett talán sosem tette volna. Mert más nem érthette meg azt a terhet, ami az ő kettejük vállát nyomta.

A két királynő némán bámulta a felperzselt földet. És az azon túl sarjadó jövőt.

119. FEJEZET

Tíz napba telt mindent elintézni.

Tíz nap alatt ürítették ki a tróntermet, sikálták végig az alsóbb szinteken a folyosókat, kerítettek megfelelő ételt és szakácsokat. Tíz nap alatt takarították ki az uralkodói lakosztályt, találtak megfelelő ruhát, és díszítették fel a tróntermet királynői pompájába.

Örökzöld füzérek lógtak a padokról és a gerendákról, és ahogy Rowan a trónterem emelvényén állt, és az összesereglett tömeget figyelte, el kellett ismernie, hogy Lysandra lenyűgöző munkát végzett. Gyertyák lángja lobbant mindenütt, és friss hó hullott előző éjszaka, elfedve a csata után ottmaradt sebeket.

Aedion mocorgott Rowan mellett, Lorcan és Fenrys pedig egyenesen előre nézett.

Mindannyian megmosakodtak, megfésülködtek, és olyan ruhát viseltek, amiben herceghez méltóan festettek.

Rowan nem szerette az ilyesmit. Ezüstszállal szőtt zöld kabátja bizonyult a legkevésbé praktikus holminak, amit valaha felöltött. Legalább az oldalán ott lógott a kardja, míg a másikon Goldryn.

Szerencsére a jelek szerint Lorcan is éppolyan kényelmetlenül érezte magát fekete ruhájában, mint ő. Ha bármi mást viselnél, ugratta Aelin Lorcant, a feje tetejére állna a világ. Úgyhogy feketében, mintha temetésre jönnél!

Lorcan a szemét forgatta. Azonban Rowan látta Elide arcát, amikor kiszúrta őt Lysandrával néhány pillanattal korábban a trónterem melletti folyosón. Látta a lány arcára kirajzolódó szerelmet és vágyat, amikor végignézett Lorcanen az új ruhájában. És arra gondolt, hogy hamarosan esküvőt szervezhetnek ebben a teremben.

Rowan a szintén terraseni zöldbe öltözött Aedionra pillantott, és haloványan elmosolyodott. Két esküvőt is, valószínűleg még mielőtt beköszönt a nyár. Függetlenül attól, hogy sem Lysandra, sem Aedion nem említett ilyesmit.

Az utolsó vendégek is beszállingóztak a zsúfolásig telt terembe, és Rowan körbenézett az első néhány sorban ülő uralkodókon és szövetségeseken. Briarcliffi Ansel folyton-folyvást mocorgott szintén vadonatúj nadrágjában és kabátjában, Rolfe pedig a pad támlájára fektette a karját mögötte, és vigyorogva figyelte, milyen kellemetlenül érzi magát a királynő. Ilias a népe fehér, redős ruháját viselve ült Ansel másik oldalán, teljes, zavartalan nyugalomban. Egy sorral előrébb Galan felszegett állal foglalt helyet hercegi öltözékében. Rákacsintott Rowanre, amikor belenézett Ashryver szemébe.

Rowan csupán fejet hajtott a fiatalember előtt. Ahogy aztán a saját unokatestvérei, Enda és Sellene előtt is, akik a folyosóhoz közel ültek. Utóbbi jó néhány órán keresztül nem tudott felállni, amikor Rowan elmagyarázta neki, hogy most már ő Doranelle királynője. A keleti tündérkirálynő.

Ezüsthajú unokatestvére nem új címéhez méltóan öltözött ma – Endához hasonlóan azt vette fel, ami leginkább épségben maradt a csatában.

Mekkora változás vár Doranelle-re! Rowan tudta jól, hogy képtelenség lenne megjósolni, mi minden lesz másképpen ezentúl. A Whitethorn család uralkodik majd, Mora vérvonala végre visszakapja a trónt, azonban most már rajtuk, Sellene-en múlik, miképpen kormányozzák a birodalmat. Hogy miképpen változnak a tündérek most, hogy már nem uralkodik felettük sötét királynő.

Az még nem derült ki, hány tündér marad majd itt, Terrasenben. Hogy hányan kívánják itt megalapozni az életüket, ebben a háború sújtotta királyságban, hogy hányan választják az újjáépítés kemény éveit a könnyű, gazdag lét helyett. A tündérharcosok, akikkel az elmúlt két hétben találkozott, nem szóltak egy szót sem, ám sokakon látta, hogy vágyakozva pillanatnak az Agancs-hegység, Tölgyváld irányába. Mintha ők maguk is hallották volna a vadon széllel érkező, hívó szavát.

Persze akadtak mások is, azok a tündérek, akik itt éltek Terrasen eleste előtt. Akik eljöttek, amikor Aelin kétségbeesetten könyörgött nekik, és most hazatértek a Farkas törzs hajlékai között elrejtett otthonaikba az Agancs-hegységen túli vidéken, hogy felkészüljenek a visszaútra. Hogy végre hazatérhessenek Terrasenbe. Talán néhány farkast is magukkal hoznak majd.

Ő azon fog munkálkodni, hogy ez a királyság méltó legyen a visszatértükre. Méltó mindazok számára, akik itt élnek, legyenek emberek, tündérek vagy boszorkányok. Hogy olyan hatalmas királysággá váljanak, mint egykor voltak – vagy még annál is nagyszerűbbé. Éppolyan csodássá, mint amilyen messze délen terül el a Keskeny-tenger túlpartján, bizonyítva, hogy igenis létezhet birodalom békében, jólétben.

A kagán gyerekei rengeteget meséltek nekik az elmúlt napokban a saját birodalmukról – a politikájukról, a különböző népekről. Ők most együtt ültek a trónterem másik felében Chaollal és Doriannel. Yrene és Nesryn is ott foglalt helyet, mindketten csodás ruhában, amiről Rowan azt feltételezte, kölcsönbe kapták. Hiszen nem voltak nyitva üzletek, és senkinek sem maradt semmiféle raktárkészlete. Csoda, hogy egyáltalán tiszta ruha jutott mindannyiuknak.

Legalább Manon nem foglalkozott azzal, hogy kicicomázza magát, a bőrből készült boszorkányruháját viselte. A csillagkorona azért ott pihent a fején, fénybe vonta Kékvérű

Petrah-t és Bronwen Crochant, akik a két oldalán foglaltak helyet.

Aedion nagyot nyelt, mire Rowan a nyitott ajtóra pillantott. Aztán oda, ahol most Lord Darrow állt az üres trón mellett.

Nem rendes trón volt – csak egy nagyobb, szebb szék, amit a rengeteg borzalmas közül választottak ki.

Darrow is a nyitott ajtó felé meredt, arca rezzenéstelen maradt. Szeme mégis fénylett.

Trombitaszó harsant.

Négy hangjegynyi jelzés. Amit háromszor ismételtek el.

Megnyikordultak a padok, ahogy mindenki az ajtó felé fordult.

Az emelvény és egy festett faparaván mögött zenészek kis csapata ünnepélyes dallamot játszott. Nem olyan csodás, hatalmas zenekar, mint ami egy ilyen eseményhez dukálna, de a semminél mégis több.

Nem mintha számított volna.

Hiszen ekkor Elide jelent meg orgonalila ruhában, sötét, befont haját szalagok alkotta füzér díszítette. Minden egyes lépést bicegve tett meg, és Rowan tudta, hogy azért, mert megkérte Lorcant, ne könnyítse meg a járását. A saját két lábán akart végiglépdelni a padok közötti hosszú folyosón.

Perranth úrnője egyenes tartással, kecsesen sétált el az emelvényig, kezében magyalcsokrot szorongatott. Perranth úrnője – és egyben Aelin egyik udvarhölgye. Legalábbis a mai napra.

Aelin koronázására.

Elide már félúton járt, amikor Lysandra is belépett zöld bársonyruhájában. Morajlás futott végig a termen. Nemcsak elképesztő szépsége, hanem a lénye miatt is.

Az alakváltó, aki megvédte a királyságukat. Aki segített legyőzni Erawant.

Lysandra felszegett állal sétált el a padok mellett, és még Aedion is felemelte a fejét, amikor meglátta őt. Caraverre úrnőjét.

Ezután Evangeline jelent meg, vörös-arany haját zöld szalagok díszítették, és ragyogott, sebhelyei szélesre húzódtak a színtiszta boldogságtól. Arran ifjú úrnője. Darrow gyámleánya. Aki valahogy megolvasztotta az idős férfi szívét annyira, hogy meggyőzze Terrasen többi lordját, engedjenek.

Hogy fogadják el, Aelin a jogos trónörökös.

Két nappal ezelőtt kapták meg a dokumentumokat. Mindannyian aláírták.

Elide a tróntól jobbra állt meg. Aztán Lysandra, majd Evangeline is elfoglalta a helyét mellette.

Rowan szíve hangosan dübörgött, ahogy mindenki az immár kiürült folyosót figyelte. Ahogy a zene egyre hangosabban és hangosabban harsogott, ahogy Terrasen dala csendült.

És amikor a dal elérte a tetőpontját, amikor a világ fejedelmi, rendíthetetlen hanggá vált, megjelent ő.

Rowan térde megroggyant, ahogy mindenki felállt.

Aelin fodrozódó, habkönnyű zöld-ezüst ruhát viselt, aranyhaját kibontotta. Megtorpant a trónterem bejáratánál.

Rowan még sosem látott hozzá fogható szépséget.

Aelin végignézett a hosszú folyosón. Mintha mérlegelt volna minden egyes, az emelvényhez vezető lépést.

Ami hazavezeti. Mintha vele együtt az egész világ megdermedt volna, ott várt volna a küszöbön.

Aelin felragyogott, fényesebben, mint odakint a hó, felszegte a fejét, és megkezdte végső útját hazafelé.

Minden egyes megtett lépés, minden egyes út idevezetett.

A barátai, a szövetségesei arca elmosódott, ahogy elhaladt mellettük.

A rá váró trón felé. A korona felé, amit Darrow a fejére tesz majd.

Minden egyes lépés végigvisszhangzott a talajon. Aelin parazsakat idézett, ott izzottak ruhájának lebegő uszálya mögött.

Remegett a keze, mire erősebben szorította az örökzöldekből álló csokrot. Örökzöld – ez jelképezte Terrasen örök uralmát.

A trónhoz vezető minden egyes lépés rémisztőnek tűnt, mégis hívogatta.

Rowan jobboldalt állt, fogai kivillantak heves vigyorának köszönhetően, amit, kiképzés ide vagy oda, nem tudott elfojtani.

Aedion baloldalt állt. Fejét felszegte, arcán könnyek csorogtak, oldalán Orynth kardja lógott.

Miatta mosolyodott el Aelin. A gyerekek miatt, akik egykor voltak, mindazért, amit elvesztettek.

Amit most visszaszereztek.

Aelin elhaladt Dorian és Chaol mellett, és biccentett nekik. Rákacsintott Briarcliffi Anselre, aki a kabátja ujjával szárította fel a könnyeit.

Aztán Aelint már csupán három lépcsőfok választotta el az emelvénytől, és Darrow odasétált hozzá.

Amit az idős lord előző este elmagyarázott, azt Aelin újra és újra, órák hosszat gyakorolta egy poros lépcsősoron: felment azon a három lépcsőfokon, és letérdelt a legfelsőre.

Uralkodása idején most először és utoljára térdel le.

Az egyetlen dolog előtt, ami előtt hajlandó térdet hajtani.

A koronája előtt. A trónja előtt. A királysága előtt.

A teremben mindenki állva maradt, hiába intett nekik Darrow, hogy leülhetnek.

Aztán felhangzottak a szavak az ősi nyelven. Szent, régi szavak buktak elő tökéletesen Darrow szájából, aki annyi évtizeddel ezelőtt maga koronázta meg Orlont.

Terrasen szolgálatába ajánlod életedet, testedet, lelkedet?

Mire Aelin szintén az ősi nyelven válaszolt, úgy, ahogyan azt előző este Rowannel addig gyakorolták, amíg már ólmos súly húzta a nyelvét. Terrasennek ajánlok mindent, ami vagyok, mindent, ami felett rendelkezem.

Akkor tégy esküt!

Aelin szíve hevesen vert, és tudta, hogy Rowan pontosan hallja, de fejet hajtott, és így szólt: Én, Aelin Ashryver Whitethorn Galathynius halhatatlan lelkemre esküszöm, hogy védelmezni, gondozni és tisztelni fogom Terrasent mostantól fogva életem utolsó napjáig.

Úgy legyen, felelte Darrow, és kinyújtotta a kezét.

Nem Aelin, hanem Evangeline felé, aki zöld bársonypárnával a kezében előrelépett.

Azon pihent a korona.

Adarlan elpusztította az agancstrónt. Megolvasztotta a koronáját.

Úgyhogy újat készíttettek. Az elmúlt tíz napban, azt követően, hogy eldöntötték, itt fogják megkoronázni a világ előtt, kerítettek egy aranymíves mestert, hogy készítsen koronát a wendlyni buckákból lopott arany maradékából.

Összefonódó pántokkal, mintha agancsok lennének, hogy azok tartsák a drágakövet a közepén.

Nem valódi drágakövet persze, annál sokkal értékesebbet. Darrow maga nyújtotta át Aelinnek.

A megmunkált kristályt, amibe az Orlon idején nyíló királylángot zárták.

A virág még a korona fénylő fémje mellett is rubinként ragyogott, szédítő látványt nyújtott a délelőtti fényben, ahogy Darrow felemelte a koronát a párnáról.

Az emelvény mögötti ablakokon beáradó fénysávba emelte. Nem véletlenül döntöttek úgy, hogy ebben az időpontban tartják meg a ceremóniát, akkor, amikor így süt ide a nap. Hogy maga Mala áldhassa meg.

És bár a fény úrnője többé nem létezett már, Aelin esküdni mert volna, hogy meleg kéz érintését érzi a vállán, ahogy Darrow a nap felé emeli a koronát.

Esküdni mert volna, hogy mind ott állnak mellette, azok, akiket tűzszívével annyira szeretett. Azok, akiknek a történetét most a bőrére tetoválva viselte.

És ahogy a korona süllyedni kezdett, Aelin megfeszítette a fejét, a nyakát, a szívét, és felragyogott az ereje. Azokért, akik nem érhették meg, azokért, akik harcoltak, az egész világért, akik figyelő szemüket rájuk vetették.

Darrow a fejére tette a koronát, ami súlyosabbnak bizonyult, mint amire Aelin számított.

Aelin lehunyta a szemét, hagyta, hogy a vállára nehezedjen a súly, ami egyszerre volt teher és áldás.

– Állj fel – szólalt meg Darrow –, Aelin Ashryver Whitethorn Galathynius, Terrasen királynője!

Aelin visszanyelte a zokogását. És bár hangosan dübörgő szíve azzal fenyegetett, hogy kiugrik a helyéről, Aelin lassan felállt.

Darrow szürke szeme fénylett.

– Éljen soká a királynő!

És ahogy Aelin megfordult, kiáltás futott végig a termen, visszhangot vert az ősrégi köveken, hogy aztán kifusson az összegyűlt városlakókhoz a palotán kívül.

– Éljen Aelin! Terrasen királynője!

Amikor Rowan ajkáról, Aedionéról hallotta, majdnem térdre rogyott, de azért csak elmosolyodott. Felszegte az állát, és mosolygott.

Darrow a rá váró trónra mutatott, arra az utolsó két lépésre.

Amint leül, vége a ceremóniának.

De előbb még…

Aelin balra fordult. Aedion felé. És halkan, mégis jól hallhatóan így szólt:

– Ez téged illet attól a naptól fogva, hogy megszülettél, Aedion herceg.

Aedion megdermedt, ahogy Aelin felhúzta fátyolkönnyű ruhájának ujját, felfedve alkarját.

Aedion válla megremegett a könnyek erejétől.

Aelin sem tartotta vissza hát a sajátjait, ahogy remegő ajakkal feltette a kérdést:

– Véresküt fogadsz nekem?

Aedion térdre hullott előtte.

Rowan némán átnyújtott neki egy tőrt, de Aelin megdermedt, miután a karja fölé emelte.

– Akkor is küzdöttél Terrasenért, amikor más nem tette. Minden nehézséggel szembenéztél, akkor is kitartottál, amikor úgy tűnt, nem maradt már remény, végig harcoltál ezért a királyságért. Értem. Ezekért az emberekért. Esküszöl, hogy továbbra is így teszel, egészen az utolsó lélegzetvételedig?

Aedion fejét lehajtva lehelt választ:

– Igen. Ebben az életben, és minden másikban is szolgállak téged. És Terrasent.

Aelin Aedionra mosolygott, az érme másik oldalára, és sebet ejtett a karján, majd odanyújtotta neki.

– Akkor igyál, herceg! És üdvözöllek!

Aedion gyengéden megfogta a karját, és a sebhez érintette az ajkát.

És amikor száján a vérrel elhúzódott, Aelin rámosolygott.

– Azt mondtad, az egész világ előtt akarsz véresküt fogadni – mondta olyan halkan, hogy csak Aedion hallja. – Hát most megkaptad!

Aedion fuldokló nevetést hallatott, majd felállt, kitárta a karját, és jó erősen magához szorította, mielőtt visszahátrált a helyére a trón mellett.

Aelin Darrow-ra nézett, aki még mindig várakozón állt ott.

– Hol is tartottunk?

Az idős lord halványan elmosolyodott, és a trónra mutatott.

– A ceremónia utolsó lépése.

– Aztán végre ebéd! – motyogta Fenrys sóhajtva.

Aelin elfojtotta a mosolyát, és megtette azt a két lépést a trónig.

Miután megfordult, hogy leüljön, ismét megdermedt.

Megdermedt, ugyanis apró alakok dugták be a fejüket a trónterem ajtaján. Aelinből halk sikkantás szakadt fel, mire mindenki odafordult.

– Az aprónép! – mormolták az emberek, voltak, akik még el is húzódtak, amikor a kis alakok susogó szárnnyal, csillogó pikkelyekkel végigsiettek a padok árnyékában.

Egyikük az emelvényhez ment, és hosszú, zöld ujjaival letette ajándékukat Aelin lába elé.

Egy második koronát.

Mab koronáját.

Ami korábban a nyeregtáskájában volt – bárhová került is a csata után. Úgy tűnt, hozzájuk. És nem hagyták, hogy ismét elvesszen. Nem hagyták, hogy elfeledkezzen róla.

Aelin felvette a lába elé helyezett koronát, és tátott szájjal figyelte a padok árnyékába gyűlő aprónépet, akik egyszer sem pislogtak sötét, tágra nyílt szemükkel.

– A nyugati tündérkirálynő – jelentette be Elide halkan, ám ennek ellenére mindenki hallotta.

Aelin ujjai megremegtek, szíve csordultig telt, már-már fájt, ahogy szemügyre vette az ősrégi, csillogó koronát. Aztán az aprónépre nézett.

– Igen – mondta nekik. – Titeket is szolgálni foglak. Életem utolsó napjáig.

Azzal Aelin meghajolt előttük. A már-már láthatatlan nép előtt, akik annyiszor megmentették őt, és cserébe sosem kértek semmit. Észak ura előtt, aki ugyanúgy túlélte mindazt, ami történt, ahogyan ő. Aki sosem feledte el. Őket is szolgálni fogja, ahogy Terrasen minden egyes alattvalóját.

Az emelvényen mindenki más is meghajolt. Majd a trónteremben is.

Ám az aprónép addigra már eltűnt.

Úgyhogy Aelin az aranyból, kristályból és ezüstből készítettre helyezte Mab koronáját, és az ősi korona tökéletesen illett a másik mögé.

Ekkor Aelin végre elfoglalta a trónját.

Húzta őt, befészkelte magát a csontjai mellé ez az újfajta teher. Nem volt többé orgyilkos. Nem volt többé csökönyös hercegnő.

És amikor Aelin felemelte a fejét, hogy szemügyre vegye az éljenző tömeget, amikor elmosolyodott, Terrasen királynője, a nyugati tündérkirálynő olyan fényesen ragyogott, akár egy csillag.

A szertartásnak azonban nem volt vége. Még nem.

Ahogy megszólaltak a harangok, jelezve, hogy megkoronázták, a város összegyűlt népe örömujjongásban tört ki.

Aelin elindult, hogy köszöntse őket.

Lement a palota kapujához, udvara és barátai pedig követték, ahogyan a trónteremben összegyűltek mind. És amikor megállt az óriási, díszes, zárt kapunál, ami mögött a város és a világ várta őt, Aelin feléjük fordult.

Mindazok felé, akik eljöttek vele, akiknek azt köszönhették, hogy megérték a mai napot, a harangok boldog kongását.

Magához intette az udvarát.

Majd Dorianre és Chaolra mosolygott, Yrene-re, Nesrynre, Sartaqra és a társaikra. És őket is előrehívta.

Mindannyian homlokráncolva sétáltak oda hozzá.

A megkoronázott, ragyogó Aelin pedig csak ennyit mondott nekik:

– Gyertek velem! – A háta mögötti kapura mutatott. – Mindannyian.

Ez nem csak egyedül az ő napja. A legkevésbé sem.

És amikor egyikük sem mozdult, Aelin előrelépett. Megfogta Yrene Westfall kezét, és előrehúzta. Aztán Feketecsőrű Manont is. Elide Lochant. Lysandrát. Evangeline-t. Nesryn Faliqot. Bortét, Hasart és Briarcliffi Anselt.

Minden egyes nőt, aki vele harcolt, akár az oldalán, akár a távolban. Akik mind a vérüket ontották, áldozták, és sosem vesztették el a hitüket, hogy ez a nap eljöhet.

– Gyertek velem – ismételte Aelin, mire a hímek és a férfiak is követték –, barátaim!

Még mindig zúgtak a harangok, ahogy Aelin biccentett a palota kapujában strázsáló őröknek.

A kapu végül kitárult, és az összegyűlt nép üvöltése olyan hangosnak bizonyult, hogy akár maguk a csillagok is beleremeghettek.

Egyesével sétáltak ki az ujjongó városba.

Az utcákra, ahol az emberek táncoltak és énekeltek, ahol sírtak és a szívükhöz kapták a kezüket, amikor meglátták az integető felvonulást, a mosolygó uralkodókat, harcosokat és hősöket, akik megmentették a királyságukat, a vidéküket. Örömfény gyúlt a szemükben újonnan megkoronázott királynőjük láttán.

Egy új világ várt rájuk.

Egy jobb világ.

120. FEJEZET

Két nappal később Nesryn Faliq még mindig az egészen hajnalig tartó bál fáradalmait nyögte.

De micsoda ünneplésben volt részük!

Semmi olyan pompásban, mint amit a déli kontinensen tapasztalhattak, ám a nagycsarnokot megtöltő boldogság és nevetés, a lakoma és a tánc… Nesryn tudta, sosem feledi, amíg csak él, emlékezni fog rá.

Még akkor is, ha halála napjáig nem piheni ki.

Még mindig fájt a lába attól a rengeteg tánctól, és látta, hogy egy órája, reggelinél Aelin és Lysandra is emiatt zsörtölődik.

A királynő is táncolt – és olyan látványt nyújtott, ami szintén örökké megmarad Nesrynben.

Az első táncot Aelinnek kellett vezetnie, és ő a párját hívta magához partneréül. Mind a királynő, mind a társa átöltöztek a mulatságra, Aelin arannyal szőtt fekete ruhát viselt, Rowan pedig ezüsttel hímzett feketét. És micsoda párost alkottak ketten a táncparketten!

A királynőt mintha megdöbbentette volna – ugyanakkor a jelek szerint nagyon élvezte is –, amikor a tündérherceg keringőre hívta, és egyetlen lépést sem vétett. Annyira boldog lett tőle, hogy még lángkoronát is varázsolt mindkettejüknek.

Ezzel kezdődött.

És maga a tánc… Nesryn nem találta a szavakat arra a gyorsaságra, kecsességre, amivel táncoltak. Most először, mint királynő és társa. Minden mozdulatuk kérdés és válasz volt, és amikor a zene felgyorsult, Rowan pörgette, döntötte, forgatta Aelint, akinek fekete szoknyája fellibbent annyira, hogy kilátsszon a lába, az arany cipellője.

Olyan gyorsan mozgott a lába, hogy parazsak izzottak fel a cipő sarka alatt. Követték lebegő ruháját.

És amikor a keringő győzedelmes véget ért, megtorpantak – tökéletesen, hirtelen. Majd a királynő Rowan nyaka köré fonta a karját, és megcsókolta.

Nesryn még mindig mosolygott, ha erre gondolt, hiába fájt a lába, miközben a poros teremben állt, ami a kagán gyermekeinek tanácstermévé vált, és hallgatta, mit beszélnek.

– A gyógyítómester szerint még öt nap, és minden katonánk készen áll – tájékoztatta Kashin herceg a testvéreit. És Doriant, akit szintén meghívtak a mai tanácskozásra.

– Akkor indultok haza? – kérdezte Dorian, és némi szomorúság vegyült a mosolyába.

– A többség – felelte Sartaq, hasonlóképp bánatosan.

Merthogy barátság szökkent szárba, hiába tombolt körülöttük a háború. Valódi barátság szövődött, ami most kénytelen lesz átívelni az őket újfent elválasztó óceánon.

Sartaq Dorianhez fordult:

– Azért kérettünk ide ma, mert szokatlan kérésünk van feléd.

Dorian felvonta a szemöldökét.

Sartaq összerezzent.

– Amikor a Ferian-résben jártunk, néhány ruklovas wyverntojásokat talált. Otthagyták őket, nem gondoskodtak róluk többé. Vannak, akik itt szeretnének maradni. Hogy vigyázzanak rájuk. Hogy kiképezzék őket.

Nesryn pislogott, éppúgy, ahogyan Dorian is. Neki senki sem szólt erről.

– Azt... Azt hittem, a rukhin sosem hagyja el a fészkét – bukott ki Nesrynből.

– Ezek fiatal ruklovasok – felelte Sartaq mosolyogva. – Kéttucatnyi csupán. – Visszafordult Dorianhez. – De könyörögtek, hogy kérjem az engedélyedet, hadd maradjanak, amikor mi hazautazunk.

Dorian elgondolkozott.

– Miért is ne. – Szemében fény csillant, ahogy eszébe jutott valami, amit egy időre most félretett. – Igazából megtiszteltetés lenne.

– Csak ne hagyd, hogy hazahozzák a wyverneket! – zsémbelt Hasar. – Soha többé nem akarok wyvernt látni!

Kashin megpaskolta a nővére fejét, mire Hasar a fogát csattogtatta.

Nesryn kuncogott, de azonnal abba is hagyta, amikor észrevette, hogy Dorian rá is szomorúan mosolyog.

– Azt hiszem, megint elveszítem a palotaőrségem parancsnokát – mondta Adarlan királya.

Nesryn fejet hajtott.

– Nos... – Nem számított erre a beszélgetésre. Legalábbis nem most rögtön.

– De örülni fogok – folytatta Dorian –, hogy királynét nevezhetek barátomnak.

Nesryn elpirult. És még vörösebbé vált, amikor Sartaq vigyorogva kijavította Doriant:

– Nem királyné lesz. Katun.

Nesryn összerezzent, mire Sartaq Doriannel együtt felnevetett.

Aztán a király szorosan magához ölelte.

– Köszönöm, Nesryn Faliq! Mindent, amit tettél.

Nesryn torka túlságosan elszorult ahhoz, hogy megszólaljon, úgyhogy válasz helyett csak megölelte Doriant.

És amikor a király magukra hagyta őket, amikor Kashin és Hasar korai ebéd keresésére indult, Nesryn Sartaqhoz fordult, és megint összerezzent.

– Katun? Komolyan?

Sartaq sötét szemében tűz égett.

– Megnyertük a háborút, Nesryn Faliq. – Magához húzta. – Úgyhogy most hazamegyünk.

Nesryn még életében nem hallott ilyen csodás szavakat.

Chaol a kezében szorongatott levélre meredt.

Egy órája érkezett, és még mindig nem nyitotta ki. Nem, csak elvette a hírvivőtől – az Evangeline irányítása alatt álló rengeteg gyerek egyikétől –, és visszahozta a szobájába.

Leült az ágyra, a megviselt helyiségben gyertyafény imbolygott, és egyszerűen képtelen volt feltörni a vörös viaszpecsétet.

Elfordult a kilincs, és Yrene lépett be, fáradtan, ám fénylő tekintettel.

– Aludnod kellene már.

– Ahogy neked is – felelte Chaol, és jelentőségteljes pillantást lövellt Yrene hasára.

Yrene csak legyintett, éppolyan könnyedén, mint ahogyan elhessegette a megmentő és az Erilea hőse titulusokat. Éppolyan könnyedén, ahogy elhessegette az ámulattal teli pillantásokat és könnyeket, amik mellett elhaladt.

Úgyhogy Chaol mindkettejük helyett büszke volt. Elmondja majd ő a születendő gyermeküknek, milyen bátor, milyen elképesztő tettet hajtott végre az anyja.

– Hát ez a levél? – kérdezte Yrene, és megmosta előbb a kezét, majd az arcát az ablak melletti kancsó vizében.

Az üvegen túl elterülő város némaságba burkolózott – elszunnyadt a hosszas építkezés után. Még az Agyar-hegység vademberei is maradtak segíteni, és Chaol megfogadta, hogy a kedvességük elnyeri méltó jutalmát. Már megnézte, hol tudná kibővíteni a nekik átadott területet – és az Anielle és közöttük megszületett békét.

Chaol nyelt egyet.

– Anyámtól jött.

Yrene megdermedt, arcáról víz csöpögött.

– A... Miért nem nyitottad még ki?

Chaol vállat vont.

– Tudod, nem vagyunk mind olyan bátrak, hogy sötét urakkal nézzük szembe.

Yrene a szemét forgatta, megtörölte az arcát, aztán lehuppant Chaol mellé az ágyra.

– Szeretnéd, ha előbb én olvasnám el?

Chaol szerette volna.

A fene vigye el, bizony ezt szerette volna. Némán átnyújtotta a levelet.

Yrene nem szólt semmit, miközben kinyitotta a lezárt papirost. Arany szeme végig-végigfutott a tintával rótt szavakon. Chaol ujjával a térdén dobolt. Több esze volt annál, mintsem hogy fel-alá járkálással próbálkozzon a gyógyítással töltött hosszú nap után. Épphogy csak visszaért ide a botjával, és lerogyott az ágyra.

Yrene a nyakához kapta a kezét, ahogy megfordította a levelet, és elolvasta azt, ami a hátulján állt.

Amikor felemelte a fejét, arcán könnyek csorogtak. Visszaadta Chaolnak a levelet.

– Jobb, ha te magad olvasod el.

– Csak mondd el! – Majd később elolvassa. – Csak… Csak mondd el, mi áll benne!

Yrene megtörölte az arcát. Ajka megremegett, ám szemében öröm csillant. Színtiszta öröm.

– Az áll benne, hogy szeret téged. Hogy hiányoztál neki. Hogy ha nem bánnánk, szeretne velünk élni. Ahogyan az öcséd, Terrin is.

Chaol a levélért nyúlt, és átfutotta a szöveget. Egyszerűen nem hitte el. Csak akkor, amikor ő maga is elolvasta, hogy...

Attól a pillanattól fogva szeretlek, hogy megtudtam, ott növekedsz a méhemben.

Nem fojtotta vissza a könnyeit.

Apád közölte, mit művelt a neked írt leveleimmel. Én pedig közöltem vele, hogy nem térek vissza Anielle-be.

Yrene a vállára hajtotta a fejét, miközben Chaol a sorokat falta.

Hosszúra nyúltak az évek, ahogy közöttünk a távolság is, írta az anyja. De miután letelepedtél a feleségeddel, a gyermekeddel, szeretnélek meglátogatni. Annál tovább is maradni, Terrinnel együtt. Már ha részedről is rendben lenne.

Aggodalmas, óvatos szavak. Mintha az anyja sem hitte volna igazán, hogy beleegyezik majd.

Chaol elolvasta a levél többi részét is, és nagyot nyelt, ahogy elért az utolsó sorokig.

Annyira nagyon büszke vagyok rád! Mindig is az voltam, mindig is az leszek. És remélem, minél hamarabb újra látlak.

Chaol letette a levelet, megtörölte az arcát, és a feleségére mosolygott.

– Nagyobb házat kell majd építenünk – jelentette ki.

Yrene vigyorában ott ragyogott minden, amiben csak reménykedhetett.

Másnap Dorian felkereste Chaolt és Yrene-t a néhány szinttel lejjebb helyezett kórteremben. Előbbi a kerekesszékében ült, úgy segített a feleségének ellátni a sérült crochaneket. Intett nekik, hogy kövessék.

Szó nélkül engedelmeskedtek, nem kérdeztek semmit. Végül Manonnál kötöttek ki, a fészekben. Épp Abraxost nyergelte fel a reggeli repüléshez. Mindennap kirepült, már-már megszokássá vált számára, és Dorian tudta jól, hogy ez éppúgy szolgálja a gyász féken tartását, mint a rend fenntartását.

Manon megdermedt, ahogy rájuk nézett, szemöldökét összehúzta. Pár napja találkozott már Chaollal és Yrene-nel. A találkozó csendes volt, de egyáltalán nem hűvös, függetlenül attól, milyen rosszul alakult, amikor Chaol megismerkedett a boszorkánnyal. Yrene csak megölelte őt, Manon pedig mereven átkarolta, és amikor elváltak, Dorian esküdni mert volna, hogy Manon arcának sápadtsága, komorsága kissé megenyhült.

– Hová mész, amikor mindenki útnak indul? – kérdezte Dorian a boszorkánykirálynőt.

Manon aranyszínű szeme végig az ő arcát pásztázta.

Eddig nem merte megkérdezni tőle.

Nem mertek még erről beszélni. Ahogyan az apja nevét, a saját nevét sem ejtette ki. Még nem.

– A Pusztaságba – felelte végül Manon. – Hogy kiderítsem, mit lehet tenni.

Dorian nagyot nyelt. Hallotta már a boszorkányokat, vasfogúakat és crochaneket egyaránt erről beszélni. Érezte, hogy egyre idegesebbek, egyre izgatottabbak.

– És utána?

– Nem lesz olyan, hogy utána.

Dorian rámosolygott, titkos, mindentudó mosollyal.

– Nem lesz?

– Mit akarsz? – kérdezte Manon.

Téged, bukott ki Dorianből majdnem. Mindenestől.

Ám végül így felelt:

– A rukhin egy része Adarlanban marad, hogy kiképezze a wyvernfiókákat. Szeretném, ha ők alkotnák az új légi hadseregemet. És szeretném, ha te és a többi vasfogú segítenétek nekik.

Chaol köhintett, és pillantásában egyértelműen kirajzolódtak a ki nem ejtett szavak: Nekem mégis mikor akartál erről szólni?

Dorian a barátjára kacsintott, majd visszafordult Manonhoz.

– Menj el a Pusztaságba! Építsétek újjá, amit kell. De gondold azért végig… Hogy esetleg visszatérsz. Ha nem az én főparancsnokomnak, akkor legalább azért, hogy kiképezd őket. – Némileg halkabban hozzátette: – És hogy időről időre beköszönj.

Manon rámeredt.

Dorian igyekezett nem úgy festeni, mint aki épp visszafojtja a lélegzetét, mint akiben nem csupán néhány perccel ezelőtt született meg az ötlet a kagán gyermekeinek termében, frissen, ropogósan.

Manon így felelt:

– Wyvernháton csak pár nap választja el a Pusztaságot Résvártól. – Szemében óvatosság csillant, ugyanakkor... Ugyanakkor mintha mosolyra húzódott volna az ajka. – Szerintem Bronwen és Petrah át tudja venni az irányítást, ha néha otthagyom őket. Hogy segítsek a rukhinnak.

Dorian kiolvasta az ígéretet a szeméből, abból a mosolyféleségből. Mindketten gyászoltak még, bizonyos részek szilánkosra törtek bennük, de ebben az új világban... Talán meggyógyulhatnak. Együtt.

– Össze is házasodhatnátok – jegyezte meg Yrene, mire Dorian hitetlenkedve odakapta a fejét. – Könnyebb lenne mindkettőtöknek, nem kellene ezt a színjátékot folytatni.

Chaol tátott szájjal meredt a feleségére.

Yrene vállat vont.

– És erős köteléket alkotna a két királyság között.

Dorian tudta, hogy vöröslik az arca, amikor visszafordult Manonhoz. Már buktak volna ki belőle a bocsánatkérő, tagadó szavak.

Ám ekkor Manon Yrene-re vigyorgott, ezüstfehér haját meglebbentette egy szellő, mintha egyesített népéhez húzná, akik hamarosan nyugatnak indulnak. Vigyora elhalványult, ahogy felszállt Abraxosra, és kezébe vette a gyeplőt.

– Majd meglátjuk – felelte Feketecsőrű Manon, a crochanek és a vasfogúak nagykirálynője, aztán wyvernjével felröppent az égbe.

Chaol és Yrene civakodni és nevetni kezdett, ahogy mindig is szoktak, Dorian azonban a fészek széléhez sietett. Figyelte a fehér hajú lovast és az ezüstszárnyú wyvernt, ahogy egyre távolodnak a láthatár felé száguldva.

Dorian elmosolyodott. És jó ideje most először úgy érezte, hogy igenis várja a következő napot.

121. FEJEZET

Rowan tudta, hogy ez a nap nehéz lesz majd Aelin számára.

Mindannyiuk számára, hiszen olyan közel kerültek egymáshoz az elmúlt hetekben, hónapokban.

Egy héttel Aelin koronázása után ismét összegyűltek. Ezúttal nem azért, hogy ünnepeljenek, hanem azért, hogy búcsút vegyenek egymástól.

Tiszta, napfényben fürdő reggel köszöntött rájuk, mégis kegyetlen hideg uralkodott. Ahogyan az is lesz még jó darabig.

Aelin előző este arra kérte őket, maradjanak még. Hogy várják ki a téli hónapok végét, és induljanak útnak tavasszal. Rowan tudta, hogy Aelin is tisztában van vele, valószínűleg nem fogják teljesíteni a kérését.

Úgy tűnt, néhányan hajlandóak végiggondolni, de végül Rolfe-ot leszámítva mind úgy határoztak, hogy elhagyják Orynthot.

Mégpedig a mai napon – egyként. A négy égtáj felé repíti majd őket a szél. A vasfogúak és a crochanek még napfelkelte előtt távoztak, gyorsan, csendesen. Nyugatnak indultak, ősi otthonuk irányába.

Rowan ott állt Aelinnel a palota udvarán, és érezte a párján végigfutó bánatot, szeretetet és hálát, miközben Aelin őket figyelte. A kagán gyerekei és a rukhin is elbúcsúztak már, Borte vonakodott a leginkább, és Aelin hosszasan ölelte Nesryn Faliqot. Suttogtak valamiről, és Rowan tudta, mit ajánl neki Aelin: barátságot, még ha több ezer kilométer választja is majd el őket egymástól. Két ifjú uralkodónő, akik hatalmas birodalom felett rendelkeznek.

A gyógyítók is elindultak velük együtt, néhányan lóháton a darghannal, mások kocsikban, megint mások a rukhinnal. Yrene Westfall zokogott, ahogy még egyszer, utoljára átölelte a gyógyítókat, a gyógyítómestert. Aztán a férje karjában zokogott tovább hosszasan, miután elmentek.

Ezután Briarcliffi Ansel indult haza az emberei maradékával. Aelinnel csipkelődtek egy sort, majd nevettek, aztán sírtak, és megölelték egymást. Újabb kötelék, ami a távolság ellenére is nehezen törik majd meg.

Következőnek a csendes orgyilkosok távoztak, Ilias mosolyogva nézett Aelinre, miközben kilovagolt.

Aztán Galan herceg köszönt el, akinek hajóit Ravi és Sol vigyázta, és előbb hozzájuk indult, Suriába, csak utána térhetett haza Wendlynbe. Galan megölelte Aediont, és kezet fogott Rowannel, utána pedig Aelinhez fordult.

Rowan felesége, párja, királynője így szólt a herceghez:

– Eljöttél, amikor arra kértelek. Anélkül, hogy bármelyikünket ismerted volna. Tudom, hogy elmondtam már, de örökké hálás leszek.

Galan rávigyorgott.

– Régi adósságot fizettem meg ezzel, kuzinom. Méghozzá nagyon szívesen.

Aztán ő is kilovagolt az embereivel együtt. Az összegyűjtött szövetségesek közül csak Rolfe maradt velük a téli hónapokra, immáron Ilium uraként. És persze Falkan Ennar, Lysandra nagybátyja, aki szerette volna kideríteni, mi mindent tud az unokahúga az alakváltásról. Talán egy saját kereskedőbirodalmat is létre akart hozni – és segíteni a külkereskedelmi megállapodások megkötésében, amire igen hamar szükségük lesz.

Egyre többen és többen intettek búcsút a téli napsütésben, és végül már csak Dorian, Chaol és Yrene maradt.

Yrene átölelte Elide-ot, ígéretet tettek, hogy gyakran írnak majd egymásnak. Yrene Lorcannek bölcsen csak biccentett, aztán Lysandrára, Aedionra, Renre és Fenrysre mosolygott, és végül Rowanhez és Aelinhez lépett.

Továbbra is mosolyogva járatta közöttük a tekintetét.

– Amikor közeledik az első gyermeketek születése, küldjetek értem, és eljövök. Hogy segítsek a szülésnél.

Rowan nem találta a szavakat, az őt elöntő hála azzal fenyegetett, hogy megrogyasztja a vállát. A tündérgyerekek születése... Bele sem gondolt. Inkább átölelte a gyógyítót.

Aelin és Yrene egy pillanatig farkasszemet nézett.

– Messzire jutottunk Innishtől – suttogta Yrene.

– De már nem vagyunk elveszettek – felelte Aelin, szintúgy suttogva. Hangja elcsuklott, ahogy megölelték egymást. A két nő, akiken a világuk sorsa múlt. Akik megmentették azt.

Mögöttük Chaol a szemét törölgette. Rowan a nyakát behúzva ugyanígy tett.

Gyorsan vett búcsút Chaoltól, szorosan megölelték egymást. Dorian némileg tovább búcsúzkodott, elegánsan és kitartóan, és még Rowan is nehezen szólalt meg, úgy elszorult a torka.

Aztán Aelin Dorian és Chaol elé állt, Rowan pedig hátralépett Aedion, Fenrys, Lorcan, Elide, Ren és Lysandra mellé. Az újonnan megalakult udvar mellé, ami megváltoztatja majd az egész világot. Ami újjáépíti azt.

Hagyták, hadd vegyen búcsút a királynőjük azoktól, akiktől a legnehezebb.

Aelin úgy érezte, percek óta egyre csak sír.

Azonban ez az elválás, ez a végső búcsú...

Aelin Chaolra és Dorianre nézett, és zokogásban tört ki. Kitárta a karját, és sírt tovább, ahogy megölelték egymást.

– Szeretlek titeket – suttogta. – És történjék bármi, sodródjunk bármilyen messzire egymástól, ez sosem változik meg.

– Látjuk még egymást – felelte Chaol, ám az ő hangja is könnyektől terhesen csengett.

– Együtt – lehelte Dorian remegve. – Együtt újjáépítjük a világot.

Aelin egyszerűen képtelen volt elviselni a mellkasában a nyomást. Mégis elhúzódott, és rámosolygott a barátai könnyáztatta arcára, ahogy kezét a szívéhez emelte.

– Köszönöm mindazt, amit értem tettetek.

Dorian fejet hajtott.

– Nem hittem volna, hogy valaha is ilyesmit hallok tőled.

Aelin reszelősen felnevetett, és meglökte Doriant.

– Most már király vagy. Méltóságodon aluliak az ilyen beszólások.

Dorian vigyorgott, és megtörölte az arcát.

Aelin Chaolra mosolygott, és a mögötte várakozó feleségére.

– Mindenben boldogságot kívánok! – mondta Chaolnak. Mindkettejüknek.

Chaol bronz szemében elképesztő fény csillogott, olyan, amilyet Aelin korábban sosem látott.

– Látjuk még egymást – ismételte Chaol.

Aztán Doriannel a lovaik felé fordultak, a palota kapuján túli fényes nap felé. A délen fekvő királyságuk felé. Ami most romokban hevert ugyan, de örökké nem lesz így.

Örökké semmiképp.

Aelin hosszasan hallgatott ezután, Rowan pedig ott maradt mellette, követte őt a várfalra, hogy együtt figyeljék, ahogy Chaol, Dorian és Yrene végiglovagol a feldúlt Theralis-síkságon keresztülfutó úton. Egészen addig álltak ott, amíg a barátaik el nem tűntek a láthatár szélén.

Rowan végig átkarolta Aelint, belélegezte az illatát, ahogy a párja a vállára hajtotta a fejét.

Nem foglalkozott az enyhe fájdalommal, ami az előző este, Aelin segítségével elkészített tetoválás mentén kínozta. Gavriel neve díszelgett ott immáron az ősi nyelven. Pontosan úgy, ahogyan egykor az Oroszlán is magára tetováltatta elesett harcosainak nevét.

A törékeny békét kötő Fenrys és Lorcan szintén újabb tetoválással gazdagodott, gyakorlatilag követelték, hogy nekik is készítsenek egyet, amikor rájöttek, mire készül Rowan.

Aedion azonban másfajta mintát kért Rowantől. Ő azt szerette volna, ha a szíve felett díszelgő terraseni csomóra tetoválja rá Gavriel nevét.

Aedion némaságba burkolózott, míg Rowan dolgozott – olyan csendben ült, hogy Rowan mesélni kezdett neki. Az Oroszlán egyik története követte a másikat. A közös kalandokról beszélt, a tájakról, amiket együtt bejártak, a háborúkról, amiket megvívtak. Aedion nem szólalt meg, miközben Rowan mesélt és dolgozott, de a belőle áradó gyász illata mindent elárult.

Valószínűleg sok-sok hónapon át körbelengi majd még.

Aelin mélyet sóhajtott.

– Ha megígérem, hogy holnap dolgozom az újjáépítésen – kérdezte végül –, akkor tölthetem azzal a mai nap hátralévő részét, hogy szánalmas féregként zokogok az ágyban?

Rowan felvonta a szemöldökét, boldogság öntötte el, zabolátlanul és csillogóan, mint ahogy folyó zubog lefelé a hegyoldalon.

– Szeretnéd, ha kerítenék tortát és csokoládét, hogy teljes legyen az élmény?

– Ha találsz valahol ilyesmit…

– Elpusztítottad a rémkulcsokat és megölted Maeve-et. Valahol csak találok neked egy kis édességet.

– Ahogy egyszer te is mondtad, csapatmunka volt. Lehet, hogy a torta és a csokoládé beszerzése is annak bizonyul majd.

Rowan felnevetett, és csókot lehelt Aelin feje búbjára. És egy hosszú pillanatig kiélvezte, hogy megteheti. Hogy itt állhat mellette, ebben a királyságban, ebben a városban, ebben a palotában, ahol otthont teremtenek majd.

Már látta is maga előtt: a régi pompájukba visszaállított folyosóikat, a síkságot és az előttük húzódó, csillogó folyót, a hívogató Agancshegységet.

Hallotta a dalt, amit Aelin hoz majd a városba, a gyerekek kacaját az utcákon. A folyosókon. A királyi hálószobában.

– Mi jár a fejedben? – pillantott fel rá Aelin.

Rowan csókot nyomott Aelin ajkára.

– Hogy itt lehetek. Veled.

– Rengeteg munka vár ránk. Vannak, akik szerint éppolyan megterhelő, mint elbánni Erawannal.

– Soha semmi nem lesz olyan megterhelő.

Aelin felhorkant.

– Ez igaz.

Rowan közelebb húzta magához.

– Az járt a fejemben, milyen hálás vagyok. Hogy túléltük. Hogy rád találtam. Hogy hiába ez a rengeteg munka, egyetlen pillanatát sem bánom, mert mellettem vagy.

Aelin a homlokát ráncolta, szemébe könnyek szöktek.

– Borzalmas fejfájás fog kínozni ettől a rengeteg sírástól, és csak ráteszel egy lapáttal.

Rowan felnevetett, és ismét megcsókolta.

– Királynőhöz méltó problémák!

Aelin hümmögött egy sort.

– Ha mást nem, legalább azt elmondhatom, hogy magam vagyok a megtestesült uralkodói kecsesség.

Rowan ott kuncogott Aelin szájánál.

– És alázat. Azt ne felejtsük ki.

– Ó, igaz! – karolta át Aelin a nyakát. Rowan vére felhevült, hatalmasabb erő tombolt benne annál, mint amit bármilyen isten vagy rémkulcs megidézhetett volna.

De azért elhúzódott, épp annyira, hogy Aelinéhez érinthesse a homlokát.

– Menjünk a szobádba, felség, hogy nekiláthass királyi fetrengésednek!

Aelin megremegett a nevetéstől.

– Most már inkább valami egyébre vágyom.

Rowan felmordult, és Aelin fülét, nyakát harapdálta.

– Helyes. Mert én is.

– És holnap? – kérdezte Aelin elfúlón, ahogy megdermedtek, és egymásra néztek. Egymásra mosolyogtak. – Segítesz nekem holnap újjáépíteni ezt a királyságot, ezt a világot?

– Holnap, és minden azt követő napon is. – Az ezernyi áldott év minden egyes napján, amiben együtt lehet részük. És még azon túl is.

Aelin ismét megcsókolta, és kézen fogta, hogy keresztülvezesse a palotán.

Az otthonukon.

– A világ végéig? – lehelte Aelin.

Rowan követte, ahogyan egész életében tette, már jóval azelőtt is, hogy egyáltalán megismerkedtek volna, mielőtt a lelkük megszületett volna.

– A világ végéig, tűzszívű lány. – Rápillantott a szeme sarkából. – Van egy ötletem, mit építsünk újjá legelőször.

Aelin elmosolyodott, és maga a végtelenség nyílt meg előttük, ragyogóan, tündöklően és csodásan.

– Majd holnap elmondod.

EGY JOBB VILÁG

A kegyetlen telet szelíd tavasz váltotta fel.

Végigdolgozták a végtelen, hóval teli hónapokat. Újjáépítették Orynthot, kereskedelmi megállapodásokat kötöttek, olyan királyságokkal vették fel a kapcsolatot, amelyekkel száz éve már senki. Az elveszett terraseni tündérek visszatértek, magukkal hoztak jó néhány farkason lovagló harcost is, és azonnal belevetették magukat az újjáépítésbe. Ahogyan az a többtucatnyi doranelle-i tündér is, akik úgy döntöttek, maradnak, még azután is, hogy Endymion és Sellene hazatért a saját birodalmába.

Aelin esküdni mert volna, hogy az egész kontinensen visszhangoznak a kalapácsütések, annyi nép és vidék született most újjá.

És nem akadt olyan ország, ami keményebben dolgozott volna, mint Eyllwe délen. Hatalmas veszteségeket szenvedtek, mégis fennmaradtak – mégsem törtek meg. Aelin életének egyik legboldogabb levele volt az, amit Nehemia szüleinek fogalmazhatott. Remélem, hamarosan találkozhatunk, írta. És közösen helyrehozhatjuk ezt a világot.

Igen, felelték. Nehemia is így kívánná.

Aelin hónapokon át az íróasztalán tartotta a levelet. Nem a sebhely kellett a tenyerére, hanem a holnap ígérete. Az ígéret, hogy a jövő éppolyan csodás lesz, mint amilyennek Nehemia megálmodta.

És amikor végül beköszöntött a tavasz az Agancs-hegységben, a világ zölddé, arannyá és kékké változott, a palota mocskos kövei megtisztultak és ott ragyogtak a város felett.

Aelin nem tudta pontosan, miért ébredt együtt a hajnallal. Hogy mi késztette arra, hogy kibújjon Rowan karja alól, amit a párja álmában tett rá. Rowan továbbra is aludt, hiszen rettenetesen elfáradt – ahogy mindannyian minden egyes estére.

Mindketten kimerültek, ahogy az udvaruk is, mégis boldogok voltak. Elide és Lorcan – utóbbi immár Lord Lorcan Lochan, ami végtelenül szórakoztatónak bizonyult Aelin számára – egy hete visszament Perranthba, hogy ott építsék újjá a várost most, hogy a gyógyítók az utolsó valgok által megszállt embert is meggyógyították.

Három hét múlva azonban visszatérnek majd. És velük fog tartani a többi lord is, akik hazatértek birtokaikra, amikor a tél kissé megenyhült. Három hét múlva mindenki idegyűlik Orynthba. Aedion és Lysandra esküvőjére.

Aedion többé már nem wendlyni herceg, hanem valódi terraseni lord.

Aelin elmosolyodott erre a gondolatra, miközben magára húzta a köntösét, és belebújt gyapjúval bélelt papucsába. Bár kitavaszodott már, a reggelek még mindig hűvösnek bizonyultak. Fürge is a tűz előtt feküdt párnázott ágyán, szorosan összegömbölyödött. A jelek szerint éppúgy kimerült, mint Rowan. Még csak a szemét sem nyitotta ki.

Aelin betakarta Rowan meztelen testét, és rámosolygott, amikor a hím még csak meg sem rezzent. Sokkal jobban szerette a kétkezi újjáépítést – órákon át javította az épületeket és a városfalat –, mint az udvari szarakodást, ahogy ő nevezte. Tehát bárminek jobban örült, mint annak, ha kénytelen volt szép ruhát húzni.

Azt azért megígérte neki, hogy táncol vele Lysandra és Aedion esküvőjén. Milyen meglepő, hogy ilyen ügyesen táncol a párja! De csak kivételes alkalmakkor, figyelmeztette a koronázása után.

Aelin kiöltötte a nyelvét, hátat fordított az ágynak, és a széles erkélyre vezető ajtóhoz lépett, ahonnan kilátás nyílt a városra és az előtte húzódó síkságra. Ez volt Aelin reggeli szokása – kimászott az ágyból, elhaladt a függöny mellett, és kilépett az erkélyre, hogy mélyen beszívja a reggeli levegőt.

Végignézett a királyságán, a királyságukon, hogy lássa, túlélték. Hogy lássa a nyári zöldellést, hogy érezze az Agancshegység felől érkező fenyő- és hóillatot. Néha Rowan is csatlakozott hozzá, némán ölelte őt, amikor a történtek súlya túlságosan lehúzta Aelint. Amikor az elvesztett emberi formája fantomvégtagként kísértette. Máskor, azokon a napokon, amikor tiszta tekintettel, mosolyogva ébredt, Rowan átváltozott, és kiröppent a hegyi széllel, végigszáguldott a város, Tölgyváld vagy az Agancs-hegység felett. Imádta, mindig így tett, amikor gondterhelt vagy őszintén boldog volt.

Aelin tudta jól, hogy mostanában az utóbbinak köszönhetik a repüléseket.

És ezért örökké hálás lesz. Azért a fényért, azért az élettel teli csillogásért Rowan szemében.

Ugyanazért a fényért, amiről tudta jól, az ő szemében ragyog.

Aelin a súlyos függöny után nyúlt, és az erkély kilincséért tapogatózott. Még egy utolsó mosolyt küldött Rowan felé, majd kilépett a reggeli napfénybe és hűvös szélbe.

Megdermedt, keze elernyedt az oldalán, ahogy meglátta, mit hozott a hajnal.

– Rowan! – suttogta.

Az ágynemű zizegéséből tudta, hogy Rowan azonnal felébredt. Felé sietett, menet közben húzta fel a nadrágját.

Aelin azonban nem fordult meg, amikor a párja kirontott az erkélyre. Hogy aztán neki is földbe gyökerezzen a lába.

Némán bámultak maguk elé. Harangok zúgtak fel, kiáltások harsantak.

De nem félelemből. Hanem meglepetésükben.

Aelin a szájához emelte a kezét, és körbenézett a világ e széles szeletén.

A hegyi szellő letörölte a könnyeit, dalt hozott magával, ősit és csodásat. Tölgyváld szívéből érkezett. A föld szívéből.

Rowan összefonta ujjaikat, és döbbenten suttogni kezdett:

– Neked, tűzszívű lány. Ez itt mind csak neked.

Aelin ekkor elsírta magát. Hullani kezdtek a könnyei a szívében gyúló boldogságtól, ami fényesebben izzott, mint bármilyen mágia valaha.

Merthogy minden egyes hegyoldalon, Tölgyváld zöld lombjai alatt, a Theralis-síkság teljes egészén királyláng virágzott.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nem könnyű befejezni egy olyan sorozatot, amin (szó szerint) fél életemben dolgoztam. És az is éppolyan nehéznek bizonyul, hogy rendesen köszönetet mondjak mindenkinek, aki szerepet játszott abban, hogy ez az álmom valóra váljon.

Azt hiszem, a szüleimmel kell kezdenem, akiknek ezt a könyvet ajánlom, és akiknek olvasás iránti szeretete rám is átragadt. Köszönöm, hogy minden egyes este olvastatok nekem gyerekként, hogy sosem mondtátok, túl nagy vagyok már a tündérmesékhez, és hogy arra biztattatok, kövessem az álmaimat.

Mindez nem jöhetett volna létre az én félelmet nem ismerő, drága ügynököm, Tamar Rydzinski nélkül. Tamar: huszonkét éves, publikálatlan íróként kötöttél velem szerződést, és akkor is hittél ebben a sorozatban, amikor senki más. Megtiszteltetés számomra, és örömmel tölt el, hogy együtt dolgozhattunk az elmúlt tíz évben – köszönöm, hogy a bajnokom voltál, az én tündérkeresztanyám, és ami a legfontosabb, a barátom.

A sorozat megírása során több fantasztikus szerkesztővel is együtt dolgozhattam. Margaret Miller: köszönöm, hogy kockázatot vállaltál ezzel a könyvvel, és hogy az évek során rengetegszer rátapintottál a lényegre, és nagyszerű szerkesztői útmutatást biztosítottál számomra. A közös munkának köszönhetően jobb íróvá váltam. Michelle Nagler és Cat Onder: köszönöm a támogatásotokat, az éleslátásotokat és a kedvességeteket. Laura Bernier: köszönöm azt a rengeteg segítséget a Tower of Dawn – A hajnal tornyával kapcsolatban, szuper volt együtt dolgozni rajta. Bethany Strout: baromi hálás vagyok a Kingdom of Ash – Felperzselt királyságával kapcsolatos csodás, alapvető fontosságú visszajelzéseiddel kapcsolatban. A segítségeddel sikerült olyasmit kihozni ebből a könyvből, amire valóban büszke lehetek. És Kamilla Benko: nem dolgoztunk még olyan sokat együtt, de már eddig is nagyon élveztem!

Lynette Noni: köszönöm, köszönöm, köszönöm a regénnyel kapcsolatos, őrületbe hajlóan zseniális megjegyzéseidet, hogy többször is elolvastad, és hogy még az utolsó pillanatban is észrevettél benne dolgokat. Annyira örülök, hogy sok-sok évvel ezelőtt összetalálkoztunk Ausztráliában.

Köszönet illet mindenkit a Bloomsburynél, aki most vagy a múltban olyan fáradhatatlanul dolgozott ezeken a könyveken: Cindy Loh, Cristina Gilbert, Kathleen Farrar, Nigel Newton, Rebecca McNally, Emma Hopkin, Lizzy Mason, Erica Barmash, Emily Ritter, Alona Fryman, Alexis Castellanos, Courtney Griffin, Beth Eller, Jenny Collins, Phoebe Dyer, Nick Parker, Lily Yengle, Frank Bumbalo, Donna Mark, John Candell, Yelena Safronova, Melissa Kavonic, Oona Patrick, Liz Byer, Diane Aronson, Kerry Johnson, Christine Ma, Linda Minton, Chandra Wohleber, Jill Arnack, Emma Saska, Donna Gauthier, Doug White, Nicholas Church, Claire Henry, LucyMacKay-Sim, Elise Burns, Andrea Kearney, Maia Fjord, Laura Main Ellen, Sian Robertson, Emily Moran, Ian Lamb, Emma Bradshaw, Fabia Ma, Grace Whooley, Alice Grigg, Joanna Everard, Jacqueline Sells, Tram-Anh Doan, Beatrice Cross, Jade Westwood, Cesca Hopwood, Jet Purdie, Saskia Dunn, Sonia Palmisano, Catriona Feeney, Hermione Davis, Hannah Temby, Grainne Reidy, Kate Sederstrom, Hali Baumstein, Charlotte Davis, Jennifer Gonzalez, Veronica Gonzalez, Elizabeth Tzetzo. Szívem mélyéről köszönöm, hogy megszülethetett ez a sorozat. Imádlak benneteket mind!

Köszönöm a Laura Dail Literary Agency csapatának: igazi fenegyerekek vagytok, és szeretlek titeket! Giovanna Petta és Grace Beck: annyira köszönöm a segítségeteket! Jon Cassir és a CAA csapat: köszönöm, hogy ilyen fantasztikus veletek dolgozni, és hogy nektek köszönhetően mindig csodás otthonra lelnek a könyveim. Maura Wogan és Victoria Cook: köszönöm, hogy ilyen ász jogászcsapatot alkottok. David Arntzen: köszönöm az elmúlt évek útmutatását és kedvességét. Cassie Homer: köszönöm, hogy te vagy a lehető legjobb asszisztens a világon! Talexi: köszönöm a mesés borítókat!

Mélyről jövő, hatalmas köszönet illeti az összes csodálatos külföldi kiadómat: Bosznia: Sahinpasic, Brazília: Record, Bulgária: Egmont, Csehország: Albatros, Dánia: Tellerup, Észtország: Pikoprit, Finnország: Gummerus, Franciaország: Editions du Seuil, Görögország: Psivhogios, Grúzia: Palitra, Hollandia: Meulenhof/Van Goor, Horvátország: Fokus, Izrael: Kor’im, Japán: Villagebooks, Kína: Honghua Culture, Korea: Athena, Lengyelország: Wilga, Litvánia: Alma Littera, Magyarország: Könyvmolyképző, Németország: DTV Junior, Norvégia: Gyldendal, Olaszország: Mondadori, Oroszország: Azbooka Atticus, Portugália: Marcador, Románia: RAO, Spanyolország: Santillana & Planeta, Svédország: Modernista, Szerbia: Laguna, Szlovákia: Slovart, Szlovénia: Ucila International, Taiwan: Sharp Point Press, Thaiföld: Nanmee Books, Törökország: Dogan Kitap, Ukrajna: Vivat. Szorítok, hogy egy nap mindannyiótokkal személyesen is találkozhassak!

Biztosan nem jutok el idáig, ha nincsenek a legelső olvasóim, a Fictionpress közösség. Mégis hogy fejezhetném ki a hálámat mindazért, amit tettetek? A karakterek és a világ iránti szeretetetek bátorított arra, hogy kiadási lehetőséget keressek. Köszönöm, hogy végig velem maradtatok!

Az idáig vezető út egyik legjobb része az a rengeteg barát, akire közben szert tettem. Köszönöm, és végtelenül szeretlek titeket: Louisse Ang, Steph Brown, Jennifer Kelly, Alice Fanchiang, Diyana Wan, Laura Ashforth, Alexa Santiago, Rachel Domingo, Jessica Reigle, Jennifer Armentrout, Christina Hobbs, Lauren Billings és Kelly Grabowski. Charlie Bowaternek: írói karrierem egyik fénypontja volt, hogy megismerhettelek, és lenyűgöző alkotásaid számtalan módon inspirálnak. Köszönöm azt a rengeteg kemény munkát (és hogy igazi zseni vagy)!

A családomnak: Köszönöm a rendíthetetlen szereteteteket. Messzebb juttatott, mint hinnétek. Az anyósomnak és apósomnak, Lindának és Dennisnek: köszönöm, hogy így gondoskodtatok rólam és Joshról az elmúlt hónapokban (na jó, legyünk őszinték, az elmúlt tizennégy évben!), és hogy ilyen csodás és önzetlen nagyszülők vagytok.

És persze neked is köszönöm, drága olvasóm! Szívem minden hálájával köszönök mindent. Nélküled mindez nem jöhetett volna létre. Még vagy ezer oldalt tudnék írni arról, hogy mennyire hálás vagyok és leszek is örökké. De végül csak azt tudom mondani, hogy remélem, bármiről álmodsz is, teljesül. Remélem, hogy teljes szíveddel kergeted majd azokat az álmokat, remélem, hogy mindaddig dolgozol értük, amíg be nem teljesülnek, nem számít, mennyire esélytelennek tűnnek. Higgy magadban, még akkor is, ha úgy tűnik, a világ nem hisz! Menni fog. Igenis sikerülni fog! Szorítok érted.

Annie-nek, az én négylábú társamnak és (másik) legjobb barátomnak: Mellettem ültél (…vagy az ölemben, a kanapén, a lábamnál), míg ezeket a könyveket írtam. Ha tudnék, végtelen mennyiségű nyulas jutalomfalatot vennék neked azért a feltétel nélküli szeretetért, amit irántam tanúsítottál – és azért a rengeteg boldogságért, amit okoztál. Örökkön örökké szeretni foglak, kiskutyám!

Joshnak, a férjemnek, a carranamomnak, a páromnak: Mit is mondhatnék? Közel olyan régóta ismerlek, mint amióta ezeken a könyveken dolgozom – és micsoda út áll mögöttünk! Minden egyes nap boldogan és hálásan ébredek, amiért együtt járhattuk végig. Köszönöm, hogy így gondoskodtál rólam, hogy a legjobb barátom vagy, hogy megnevettetsz, és magaddal húzol, amikor úgy érzem, képtelen vagyok továbbmenni. Nélküled nem sikerült volna, és annyira izgatott vagyok, hatalmas áldásnak élem meg, hogy tovább folytathatjuk együtt az utunkat.

És végül Tarannak: végig te voltál a cél, pajti. Bár nem tudtam, egész életemben feléd tartottam. Tökéletes vagy, csodálatos, az én büszkeségem. Ezekre a korai hónapokra nem fogsz emlékezni, de valahogy tökéletes időzítésnek érzem, hogy pont akkor tettem pontot ezeknek a könyveknek a végére, amikor megérkeztél. Az életem egy fejezete valóban lezárul, és kezdődik a következő.

Most, hogy ez előtt a válaszút előtt állok, szeretném, hogy tudd, bármerre visz is az utad, Taran, remélem, végig boldogság, csodák és szerencse kísér majd. Remélem, bátorság, együttérzés és kíváncsiság fog vezérelni. Remélem, nyitva tartod a szemed és a szíved is, és mindig a járatlan utat választod majd. De főként azt remélem, hogy tudod, nem számít, milyen utat jársz be, milyen messzire visz, én mindig szeretni foglak. A világ végéig.