SARAH J. MAAS megjelent kötetei:

AZ ÜVEGTRÓN-SOROZAT

THRONE OF GLASS - ÜVEGTRÓN Első kötet

CROWN OF MIDNIGHT - ÉJKORONA Második kötet

HEIR OF FIRE - A TŰZ ÖRÖKÖSE Harmadik kötet

QUEEN OF SHADOWS - ÁRNYAK KIRÁLYNŐJE Negyedik kötet

EMPIRE OF STORMS - VIHAROK BIRODALMA Ötödik kötet

TOWER OF DAWN - A HAJNAL TORNYA Hatodik kötet

KINGDOM OF ASH - FELPERZSELT KIRÁLYSÁG Hetedik kötet

THE ASSASSIN’S BLADE - AZ ORGYILKOS PENGÉJE Az Üvegtrón előzményei

TÜSKÉK ÉS RÓZSÁK UDVARA-SOROZAT

A COURT OF THORNS AND ROSES Tüskék és rózsák udvara

A COURT OF MIST AND FURY Köd és harag udvara

A COURT OF WINGS AND RUIN Szárnyak és pusztulás udvara

SARAH J. MAAS

A COURT OF FROST
AND STARLIGHT

fagy és
csillagfény udvara

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2019

Írta: Sarah J. Maas

A mű eredeti címe: A Court of Frost and Starlight

(A Court of Thorns and Roses Book 4.)

Text copyright © 2018 by Sarah J. Maas

Fordította: Hetesy Szilvia

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

A művet eredetileg kiadta: Bloomsbury Children’s Books, 2018

This translation is published by Könyvmolyképző Kiadó by arrangement with Bloomsbury Publishing, Inc.

All rights reserved.

Woman illustration © by Adrián Dadich, 2018

Border illustration © Charlie Bowater, 2018

Cover design by Katié Everson and John Candell

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2559-8295

ISBN 978 963 457 686 0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2019-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784 Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info(g@konvvmolykepzo.hu www. konv vmolv kepzo. hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Sándorné Geri Valéria, Schmidt Zsuzsanna

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

Mindazoknak, akik felnéznek a csillagokra,

és kívánnak valamit.

1.
FEJEZET

Feyre

Az első téli hó egy órája kavargott a szélben Veláris utcáin.

A föld a múlt héten keményre fagyott, most pedig, mire befejeztem a reggeli sonkás pirítósomat, amit egy jó erős teával öblítettem le, a világos macskaköveket finom fehér réteg borította.

Fogalmam sem volt róla, hol lehet Rhys. Amikor felébredtem, már nem volt az ágyban, szó szerint csak hűlt helyét találtam. Nem volt ebben semmi meglepő; az elmúlt napokban mindketten a végtelenségig elfoglaltak voltunk.

Ültem a városi házunkban, a hosszú, cseresznyefa ebédlőasztalnál, és grimaszolva néztem az ólomüveg ablak mögött örvénylő havat.

Régen rettegtem az első hótól, a hosszú, kegyetlen telektől.

De a hosszú, kegyetlen tél űzött két éve az erdő mélyére, a hosszú, kegyetlen tél miatt váltam olyan kétségbeesetté, hogy megöljek egy farkast, és végül ez juttatott engem el ide, ebbe az életbe, ebbe a… boldogságba.

A hó kövér pelyhekben hullott a ház előtti keskeny pázsit kiszáradt füvére, és cukormázréteget vont a díszes kerítés tüskéire és íveire.

Ahogy a hópelyhek örvénylettek, a lelkem mélyén felkavarodott valami fényes, friss erő.

Az Éjszaka udvarának úrnője voltam, igen, de az összes többi udvarból is volt bennem valami. Úgy tűnt, hogy a Tél akar most játszani velem.

Mikor ébredés után teljesen magamhoz tértem, leengedtem a tudatomat védő fekete falat, és átküldtem egy gondolatot Rhysnek a bennünket összekötő lélekhídon keresztül. Hová repültél ilyen korán ?

A kérdésem elillant a sötétségben, biztos jeleként annak, hogy Rhys nincs Veláris közelében, sőt valószínűleg az Éjszaka udvarának határain belül sem. Nem volt szokatlan a helyzet, hiszen az elmúlt hónapokban sorra járta a szövetségeseinket, hogy megszilárdítsa a kapcsolatainkat, kereskedelmi megállapodásokat kössön, és tisztában legyen a többiek szándékaival most, hogy már nem áll a fal. Ha a munkám engedte, gyakran csatlakoztam hozzá.

Megettem az utolsó falatot, kiittam az utolsó korty teát, és a konyha felé indultam. Várhat még a játék a jéggel és a hóval.

Nuala a konyhapultnál már az ebédet készítette elő. Ikertestvérének, Cerridwennek nyoma sem volt. Nem engedtem, hogy elvegye tőlem a tányért.

- Hagyd, elmosom - mondtam köszönés helyett, amit a könyökéig húspástétomtól maszatos ködkísértet hálás mosollyal fogadott. Hallgatag lány volt, mindazonáltal sem őt, sem az ikertestvérét nem lehetett szégyenlősnek mondani. Akkor főleg nem, amikor Rhysnek és Azrielnek dolgoztak, más szóval kémkedtek.

- Még mindig esik a hó - kommentáltam a mindenki számára nyilvánvaló tényt, és kinéztem a konyhaablakból a kertbe, miközben a tányért, a villát és a csészémet elöblítettem. Elain már előkészítette a kertet a télre, és a kényesebb bokrokat és virágágyásokat zsákvászonnal fedte be. - El fog ez állni egyáltalán?

Nuala ráhelyezte a szép rácsos tésztát a pástétomra. A széleket összenyomkodta. Áttetsző, árnyékszerű ujjaival fürgén és ügyesen dolgozott.

- Szép lenne, ha fehér napfordulónk lenne - mondta trillázó, ám egyszerre fojtott hangon. A hangja tele volt suttogásokkal és árnyakkal. - Néha egész enyhe az idő ilyenkor.

Tényleg, a téli napforduló egy hét múlva lesz. Még mindig újnak éreztem királynői szerepemet, és csak halvány elképzelésem volt hivatalos teendőimről. Lehet, hogy itt is van főpapnőnk, aki majd valami szörnyű ceremóniát fog előadni, ahogy Ianthe tette egy évvel ezelőtt…

Egy éve. Ti jó istenek! Rhys közel egy éve hajtotta be rajtam a megállapodásunkat, mert mielőbb ki akart engem szabadítani a mérgező Tavasz udvarából, és ezáltal megmenteni az összeomlástól. Csak a Jó Anya tudja, mi történt volna, és hol lennék most, ha csak egy percet késik.

Az örvénylő hó bepettyezte a kertet, a pelyhek beakadtak a bokrokat borító zsákvászon barna redői közé.

Eszembe jutott a párom, aki olyan keményen és önzetlenül küzdött, pedig semmi reménye nem volt arra, hogy mi együtt leszünk.

Mindketten megküzdöttünk a szerelmünkért, a vérünket adtuk érte. Rhys meg is halt érte.

Még most is felrémlett előttem a pillanat, álmaimban, de ébren is. Láttam az arcát, a mellkasát, ami már nem emelkedett és süllyedt, és a szétszakadt lélekhidunkat. Éreztem az űrt a mellkasomban, ott, ahol a kötelékünk és ahol Rhys volt. Eltűnése továbbra is ott visszhangzott bennem, még most is, hogy a kötelék újra élőn áramlott közöttünk, akár éjszaka a csillagfoltos folyó. Felriasztott az álmomból, elvonta a figyelmem beszélgetés közben, de akkor is, ha képeket nézegettem, sőt még evés közben is.

Rhys pontosan tudta, miért kapaszkodom belé számos éjszakán, és miért szorítom meg a kezét időnként fényes nappal is. Tudta, mert én is tudtam, hogy a tekintete miért mered időnként a távolba, miért néz úgy kettőnkre, mintha nem hinne a szemének. Néha úgy dörzsölte a mellkasát, mintha így akarná a fájdalmát csillapítani.

A munka mindkettőnknek segített. Az elfoglaltság, a koncentráció. Időnként féltem a csendes, tétlen napoktól, amikor ezek az emlékek végül lecsaptak rám. Ilyenkor nem létezett semmi más körülöttem, csak én, a gondolataim és az emlék, hogy Rhys holtan fekszik a rideg kövön, Hybern királya megroppantja apám nyakát, az illírek felrobbannak a levegőben és hamuként hullnak a földre.

Talán eljön az a nap, amikor már nem kell munkával távol tartanom magamtól ezeket az emlékeket.

Szerencsére a közeljövőre bőven akadt tennivaló. Veláris újjáépítése a hyberni támadások után csak egy volt a nagy feladatok közül. És a többi sem tűrt halasztást, Velarisben és a határain túl, az Illír-hegységben, a kőbe vájt városban és az Éjszaka kiterjedt udvarában. Nem beszélve Prythian többi udvaráról és a Prythian mögött alakuló új világról.

De most a napforduló volt a lényeg: az év leghosszabb éjszakája. Az ablaktól Nuala felé fordultam, aki továbbra is a pástétom tökéletesítésén fáradozott.

- Ez itt is különleges ünnep, ugye? - kérdeztem, mintegy mellékesen. - Nemcsak a Tél és a Nappal udvarában. - És a Tavaszéban.

- Ó, igen! - felelte Nuala, aki a konyhapult fölé hajolva méregette a művét. Gyakorlott kém volt, maga Azriel képezte ki, emellett mesterszakácsként is tündökölt. - Közel áll a szívünkhöz ez az ünnep. Olyan meghitt, meleg, barátságos. Ajándékok, zene, finom ételek… Néha mindez a csillagos ég alatt… - Úgy hangzott, hogy ez tökéletes ellentéte annak a zabolátlan, napokig tartó mulatozásnak, amin tavaly részt vettem. Ajjaj, ajándékok.

Ajándékokat kell vásárolnom mindannyiuknak. Nem is jó szó, hogy kell, mert akartam én is.

Hisz ők mind a barátaim, akiket már a családomnak tekintek, és akik harcoltak, a vérüket adták és majdnem meg is haltak.

Elhessegettem a tudatomba villanó képet: a sebesült Cassian fölé hajoló Nesta jutott az eszembe, aki arra készült, hogy együtt halnak meg a harcban Hybern királya ellen. Mögöttük apám holtteste.

Megráztam a fejem. Jót fog tenni nekünk az ünneplés, hisz olyan ritkán fordult elő, hogy néhány óránál hosszabb időt töltöttünk volna együtt.

- És mindez a pihenés ideje is - folytatta Nuala. - És hogy elgondolkodjunk a sötétségen, hisz miatta ragyoghat a fény.

- Zajlik ilyenkor valamilyen szertartás is?

A ködszellem vállat vont.

- Igen, de közülünk senki sem szokott elmenni rá. Főleg azoknak szól, akik a fény újjászületése előtt akarnak tisztelegni úgy, hogy rendszerint az egész éjszakát koromsötétben töltik. - A szellem mintha vigyorgott volna. - Nekem és a nővéremnek nem olyan nagy újdonság, ahogy a főúrnak sem.

Bólintottam, és igyekeztem leplezni megkönnyebbülésem, hogy nem kell órákat egy templomban gubbasztanom. A tiszta tányért a mosogató melletti kis faállványra tettem száradni, Nualának sok szerencsét kívántam az ebédhez, és elindultam az emeletre, hogy átöltözzek. Cerridwen korábban már kikészítette a ruháimat, de neki magának továbbra sem volt semmi nyoma. Felvettem a vastag, szürkésfekete pulóvert, a szűk, fekete nadrágot és a szőrmével bélelt csizmát, aztán laza copfba fontam a hajam.

Egy évvel ezelőtt elegáns ruhát adtak rám és ékszerekkel „díszítettek fel”. Ebben kellett parádéznom a felcicomázott tömeg előtt, úgy bámultak, mint egy díjnyertes tenyészkancát.

Itt viszont… Mosolyogva pillantottam le a bal kezemen hordott ezüst-zafír karkötőre és a gyűrűre, amit a Takácstól nyertem el az erdőben.

Aztán lehervadt az arcomról a mosoly.

Őt is láttam lelki szemeim előtt. Strygát, ahogy áldozata vérével összefröcskölve áll Hybern királya előtt. A király a kezei közé fogta Stryga fejét, és eltörte a nyakát. Aztán odavetette a testét prédául a szörnyetegei elé.

Ökölbe szorult a kezem, az orromon vettem levegőt, a számon keresztül fújtam ki, addig, míg el nem múlt a szédülés, és már nem éreztem úgy, hogy a szoba falai összepréselnek.

Egy idő után képessé váltam arra is, hogy a tekintetemmel végigpásztázzam Rhys szobájában, vagyis a közös szobánkban a személyes tárgyakat. Hálószobának tényleg nem volt kicsi, de az utóbbi időben valahogy egyre szűkebbnek éreztem. A rózsafa íróasztal a fal mellett tele volt a tennivalóinkkal kapcsolatos papírokkal, könyvekkel. Az ékszereim és a ruháim egy része itt, a többi a régi szobámban volt. És ott voltak még a fegyverek.

Tőrök, kardok, tegezek és íjak. A fejemet vakartam a súlyos, fenyegető buzogány láttán, amit Rhys úgy dugott az íróasztal mellé, hogy eddig nem is vettem észre.

Nem is akartam tudni róla, honnan van, bár semmi kétségem nem volt afelől, hogy Cassian áll a dolog hátterében.

Persze tarthattuk volna másutt is a dolgainkat, de… A homlokomat ráncoltam az illír kardom láttán, amit a terebélyes szekrénynek támasztottam.

Ha a várost maga alá temeti a hó, kihasználhatnám arra a napot, hogy rendet rakok. Helyet keresek mindennek, főleg a buzogánynak.

Ez szép kihívás lenne, mert Elain is elfoglalta az előtérhez közeli hálószobát. Nesta a város túlsó végén talált otthonra, de ezen a témán most nem akartam rágódni. Lucien legalább a folyónál választott egy elegáns lakást otthonául, miután visszatért a csatából, és a Tavasz udvarából.

Nem érdeklődtem a Tavasz udvarában tett látogatásáról és Tamlinről sem.

Lucien sem magyarázkodott a monoklija és a felszakadt ajka miatt. Csak azt kérdezte Rhystől és tőlem, hogy tudunk-e egy lakást ajánlani Velarisben, mert nem akar tovább a terhünkre lenni a városi házban, de a Szél házában sem akar élni, a világtól elzárva.

Nem említette Elaint vagy a kapcsolatukat. Elain azt sem kérte tőle, hogy maradjon, és azt se, hogy menjen. Lucien sérüléseivel kapcsolatban sem tett megjegyzést.

Lucien mindenesetre maradt, és elfoglalta magát, gyakran napokra, hetekre eltűnt a városból.

A városi ház még úgy is kicsit kicsinek tűnt, hogy Lucien és Nesta is a saját lakásukban laktak. Annál is inkább, mert Mor, Cassian és Azriel is itt maradt. A Szél háza túl nagy, túl hivatalos volt, és túl messzire esett a belvárostól. Egy-két éjszakára nem rossz, de… Ezt a házat sokkal jobban szerettem.

Itt éreztem otthon magam. Az első igazi otthonom volt. Jó lesz itt ünnepelni a napfordulót, együtt a többiekkel, akármilyen nagy is a zsúfoltság.

Fintorogva néztem a halom elrendezendő papirosra: levelek más udvarokból, állást, pozíciót kereső papnőktől, az emberek és a tündérek birodalmaiból. Már hetek óta ide-oda tologattam, és végül ma reggel döntöttem úgy, hogy végignézem őket.

Az Éjszaka úrnője, a Szivárvány-negyed és az… íróasztal védelmezője.

Sóhajtva vetettem át a copfom a vállamon. Lehet, hogy azt adom magamnak ajándékba napfordulóra, hogy felveszek egy személyi titkárt, aki végigolvassa és megválaszolja a postám, és kiválogatja, ami fontos.

Jó lenne egy kis idő önmagamnak, Rhysnek…

Az udvar költségvetését is át kellett néznem. Rhys soha nem fordított különösebb figyelmet rá. Meg akartam nézni, hogyan tudnék pénzt lecsípni egy személyi titkárra. A kettőnk érdekében.

Tudtam, hogy a kincstárunk csurig van, és könnyedén megengedhetnénk magunknak egy titkárt, anélkül, hogy a vagyonunk ettől jelentősen megcsappanna, de nem sajnáltam erre a munkára a fáradságot. Sőt, valójában imádtam dolgozni. A vidéket, az embereket éppúgy a szívembe zártam, mint a párom. Egészen tegnapig szinte minden ébren töltött percemben azzal voltam elfoglalva, hogy az embereknek segítsek. Egészen addig, míg udvariasan, kedvesen arra nem kértek, hogy menjek haza és élvezzem az ünnepet.

A háború után Veláris népe felnőtt a kihíváshoz, hogy újjáépítsék a várost és támogassák egymást. Mielőtt én előálltam volna az elképzelésemmel, hogy hogyan lehetne segíteni, már gombamódra szaporodtak a különféle szervezetek. Néhányban önkéntes munkát vállaltam tehát, segítettem otthont találni a fedél nélkül maradottaknak, olyan családokat látogattam, akiket különösen keményen sújtott a háború, és azokkal is foglalkoztam, akik mindenüket elvesztették, segítettem nekik, hogy felkészüljenek a télre, új kabátot és élelmet kapjanak.

Létfontosságú volt mindez, olyan hasznos tevékenység, ami elégedettséggel töltött el, de még mindig volt mit tenni, még tudtam volna segíteni. Én, személyesen. Csak még nem jöttem rá, hogyan.

Úgy tűnt, nem én vagyok az egyetlen, aki a szívén viseli azok sorsát, akiket oly sok veszteség ért. Az ünnep közeledtével újabb önkéntesek jelentkeztek, akik megtöltötték a Kelmék és ékszerek palotája mellett a Városháza nagytermét, ahol sok társaságnak volt a székhelye. Az egyik jótékonysági szervezet idősebb hölgy képviselője azt mondta, hogy a segítségem felbecsülhetetlen. De szinte mindennap itt vagyok, és túlhajszolom magam, ezért vegyek ki egy hét szabadságot, mert megérdemlem. Ünnepeljek a párommal.

Próbáltam tiltakozni, hangoztatva, hogy még van kiosztásra váró kabát, tüzelő, de a tündér csak körbemutatott: a termet zsúfolásig megtöltötték az önkéntesek. Több a segítségünk, mint a tennivaló.

Amikor újra tiltakozni próbáltam, kitessékelt a bejáraton. És becsukta utánam.

Végül felfogtam. Ugyanez a történet játszódott le a többi szervezetnél is, ahol tegnap délután jártam. Menjen haza és élvezze az ünnepet!

Így tettem, legalábbis ami az első tanácsot illeti. Az élvezet viszont…

Ekkor meghallottam Rhys sötéten szikrázó mágiájának morgását, a kötelékünkön keresztül végre felvillant a válasza a hollétét firtató kérdésemre: Devlon táborában vagyok.

Ennyi ideig tartott a válasz? Az illír hegység valóban messze volt, de rendszerint pár percen belül válaszolt.

Érzéki nevetés. Cassian úgy szitkozódott, hogy alig kapott levegőt.

faj, szegény illír babácskám. Csak szenvedsz miattunk, ugye?

Rhys nevetése felém hullámzott, láthatatlan éjkezével a lelkem mélyét simogatta. Hirtelen szűnt meg, olyan hirtelen, ahogy jött. Cassian belekötött Devlonba. Később jelentkezem. Szerelmesen megsimogatta az érzékeimet és eltűnt.

Hamarosan részletesen be fog számolni, de most…

Mosolyogva néztem az ablakból az odakint keringőző hópelyheket.

2.
FEJEZET

Rhysand

Alig ütött kilencet az óra, és Cassian már dühöngött.

A halovány téli nap reménytelenül próbált áttörni az illír hegyek fölötti felhőkön, a szél süvítve tombolt a szürke csúcsok között. A hó már több hüvelyknyi rétegben borította a nyüzsgő tábort. Velarisben is hamarosan hasonló lesz a látvány.

Már akkor is havazott, amikor hajnalban elindultam; mire visszatérek, talán már hótakaró fogja borítani a várost. Rövid beszélgetésünk során nem tudtam megkérdezni Feyre-t a kötelékünkön keresztül, de örülnék, ha majd eljönne velem sétálni egyet.

Megmutathatnám neki, hogyan ragyog a Csillagfény városa a friss hóban.

A páromat és a várost mintha egy világ választotta volna el Windhaven nyüzsgő táborától, ami egy széles, magas szurdokban helyezkedett el. Még a csúcsok között süvítő orkán is mintha a tábor nevét gúnyolta volna. Nem véletlenül hívták ezt a helyet Szélkikötőnek.

A szél most is épp hóderviseket keltett életre, de az illíreket ez sem tartotta vissza attól, hogy a napi teendőiket végezzék.

A harcosok számára ez a teendő az edzést jelentette a számos gyakorlótér valamelyikén, melyeket kör formában alakítottak ki a sziklás fennsíkon, ami meredeken szakadt alá a völgy keskeny aljáig. Azok a férfiak, akik nem válhattak harcosokká, különböző mesterségeket űztek, kereskedtek, kovácsként vagy cipészként dolgoztak. A nők meg egyszerűen csak robotoltak.

Bár ők ezt nem így látták. Egyik nő sem. De a feladatuk ugyanaz volt, akár fiatalok voltak, akár idősek: főzés, takarítás, gyereknevelés, varrás, mosás… Persze ezek tiszteletre méltó feladatok, amit büszkén és a hasznosság tudatával is lehet végezni. De a nőknek nem volt más választásuk. Ha kibújtak a kötelességük alól, szigorúan megbüntették őket. Vagy a fél tucat tábori matróna egyike, vagy valamelyik férfi, aki az ellenőrzése alatt tartotta az életüket.

Amióta csak ismertem a tábort, így ment ez, még anyám korában is. Hónapokkal ezelőtt, a háborúban a világ újjászületett, a fal megszűnt, de néhány dolog mégsem változott. Főleg itt, ahol a változások lassabban mentek végbe, mint ahogy a gleccserek a hegyek között elolvadtak. Ezeknek a hagyományoknak évezredes története volt, és még senki sem kérdőjelezte meg őket.

Előttünk. Eddig.

Egy krétával megrajzolt küzdőtér szélén álltunk, és figyelmemet a nyüzsgő táborról Cassian vonta magára, aki harciasan állt szemben Devlonnal. Közömbös arcot vágtam.

- A lányok most a napfordulós előkészületekkel vannak elfoglalva - mondta a tábor vezetője, széles mellkasán keresztbe fonva a karját. - Az asszonyoknak minden segítség elkel, hogy időben elkészüljenek mindennel. A lányok csak a jövő héttől tudnak edzeni.

Már nem számoltam, hányféle változatban zajlott ez a beszélgetés az elmúlt évtizedekben, mióta Cassian nyomást próbált gyakorolni Devlonra.

A szél belekapott Cassian sötét hajába, de az arca gránitkemény maradt, miközben a harcoshoz beszélt, aki egykor tömény undorral képzett ki bennünket.

- A lányok edzés után is segíthetnek az anyjuknak. Két órára csökkentjük az edzés idejét. A nap fennmaradó részének elégnek kell lennie ahhoz, hogy részt vegyenek az előkészületekben.

Devlon mogyoróbarna szeme pillantását rám emelte - néhány lábnyira álltunk egymástól.

- Ez parancs?

Álltam a tekintetét. Hiába volt koronám és mágikus erőm, igyekeznem kellett, hogy ne változzak vissza azzá a reszkető kisfiúvá, akit Devlon ötszáz éve egyszerűen behajított a küzdőtérre harcolni.

- Ha Cassian azt mondja, hogy parancs, akkor az.

A hosszú évek során, miközben ezt a csatát vívtuk Devlonnal és az illírekkel, felmerült bennem, hogy egyszerűen behatolhatnék a tudatába, a tudatukba, és egyetértésre kényszeríthetném őket. De voltak olyan határok, amiket nem tudtam, nem akartam átlépni. Cassian se bocsátaná meg nekem soha.

- Legyen egy óra! - morogta Devlon gőzölgő lehelettel.

- Kettő - kontrázott Cassian, és a szárnyai finoman megrebbentek. Keményen tartotta magát, erre kértem reggel.

Kemény lehetett a helyzet, ha a fivérem arra kért, hogy jöjjek vele. Pokolian kemény. Lehet, hogy valakinek állandóan jelen kellene lennie, amíg az illírek fel nem fogják végre, hányadán is állunk.

A háború mindannyiunkra hatással volt. Teljesen elfoglalt bennünket az újjáépítés meg az emberek lakta területek, ahonnan azért rimánkodtak, hogy találkozhassanak velünk. Na meg a többi tündérbirodalom, melyeknek egy fal nélküli világgal kellett szembenézniük, ahonnan ki tudja, mik bukkanhatnak elő… Nincs rá kapacitásunk, hogy valakit ideküldjünk. Most még nincs. Talán jövő nyáron, ha máshol valamelyest lecsillapodnak a kedélyek.

Devlon cimborái a szomszédos gyakorlótéren ácsorogtak. Cassiant és engem mustráltak, úgy, ahogy világéletükben csinálták, mióta az eszemet tudom. A vérszertartásban eleget lemészároltunk közülük az elmúlt évszázadok során, ami visszatartotta őket, de… Ők voltak azok, akik harcoltak és a vérüket adták az idei nyáron. Ők szenvedték el a legnagyobb veszteségeket, miután Hybern és az Üst össztüzet zúdított rájuk.

Életben maradásuk az ügyességükről és Cassian vezetői képességeiről tanúskodott, de itt most a világtól elzárva tétlenkedtek, és ez kezdett kellemetlenné válni. Mi több, veszélyessé.

Senki sem felejtette el közülünk, hogy Amarantha uralkodása alatt néhányan a csapataik közül boldogan behódoltak neki. És tudom, hogy az illírek sem felejtették még el, hogy Amarantha bukása után az első hónapokat azzal töltöttük, hogy levadásszuk ezeket a mocskos bandákat. És kiiktassuk őket.

Igen, szükség lenne itt valakire. De később.

Devlon nem hagyta magát, izmos karját a mellkasán keresztbe fonva folytatta:

- A fiúk megérdemelnek egy szép napfordulót azok után, amin keresztülmentek. A lányok igazán adhatnának nekik egyet.

A gazfickó természetesen tudta, milyen fegyverhez nyúljon, nemcsak a szó szoros értelmében, hanem szavakban is.

- Minden reggel két óra edzés a lányoknak - mondta Cassian azon a kemény hangján, aminek a hallatán még én is befogtam a számat, hacsak nem akartam azon nyomban megverekedni vele. Farkasszemet nézett Devlonnal. - A fiúk is segíthetnek a díszítésben, főzésben, takarításban. Nekik is van két kezük.

- Van, akinek igen - felelte Devlon. - De olyan is akad, aki csak eggyel tért haza.

Nem annyira láttam, mint inkább éreztem, milyen mély sebet ejtett a megjegyzésével Cassianen.

Ez volt a hadvezérség ára: egy jó vezér minden sebesülést, halálesetet, heget, mindent a saját kudarcaként fogott fel. Itt lenni ezek között a harcosok között, látni a hiányzó végtagok után maradt csonkokat, a brutális sérüléseket, amik még mindig nem gyógyultak be, vagy soha nem is fognak…

- Kilencven perces legyen az edzés - jelentettem ki, és lecsillapítottam az ereimben felbuzgó sötét mágiát, ami utat keresett magának kifelé. Zsebre dugtam a kezem. Cassian bölcs előrelátással dühös arcot vágott, a szárnyait szélesre tárta. Devlon kinyitotta a száját, de megelőztem, mielőtt még valami ostobaságot mondott volna. - Másfél óra minden reggel, aztán elvégzik a házimunkát. A férfiak pedig segítenek, ahol tudnak. - A vízálló sátrak, kis kő- és faházak felé pillantottam, amelyek elszórva álltak a széles szurdokban és feljebb, a fás hegyoldalakon. - Devlon, ne feledkezz meg arról, hogy számos nőt is súlyos veszteségek értek. Lehet, hogy nem a kezüket vesztették el, de a férjük, fiuk, testvérük maradt a csatamezőn. Mindenki segítsen az ünnepi előkészületekben, és mindenki eddzen!

Cassian felé böktem az állammal, jelezve, hogy kövessen a tábor túlsó végén álló házba, amit félig-meddig állandó bázisként használtunk. Odabent nem volt ott olyan négyzetcentiméter, ahol Feyre és én ne lettünk volna együtt, hála az első napoknak, amelyek nagyon vadak voltak - a kedvencem a konyhaasztal volt. Alig tudtam úgy Feyre közelében lenni, hogy ne vesszek el benne.

Milyen távolinak tűntek most ezek a napok! Mintha egy másik életben történt volna!

Pihenésre volna szükségem.

Haladtunk a keskeny, kétszintes ház felé az erdő mellett, a hó és a jég ropogott a csizmánk alatt.

Nem hosszas vakációra vágytam, és nem is arra, hogy elutazzak bárhová is. Mindössze arra, hogy ne csak egy-két lopott órát tölthessek a párommal.

Hogy néhány óránál többet aludhassak, és össze is bújhassunk végre. Az utóbbi időben vagy csak az egyik, vagy csak a másik sikerült, és ezt már tényleg nem lehet bírni. A legképtelenebb dolgokra voltam képes.

Múlt héten olyan elképesztően sok volt a munka, és közben annyira vágytam arra, hogy érezzem őt, az ízét, hogy repülés közben tettem magamévá, ahogy jöttünk lefelé a Szél házából a városi házunkba. Veláris felett a magasban. Bárki megláthatott volna minket, ha nem álcázom magunkat, amihez szükség volt néhány bonyolult manőverre is, amiket hónapokig terveztem, de ahogy hozzám simult, és kettesben szálltunk az égen, elég volt belenéznem kékesszürke szemébe, és már gomboltam is ki a nadrágját.

A következő pillanatban már benne voltam, és majdnem egy háztetőbe csapódtunk, mintha egy illír kölyökkutya lettem volna. Feyre csak nevetett.

Rekedt nevetése hangjára értem a csúcsra.

Nem ez volt életem legjobb teljesítménye, és biztos voltam benne, hogy még mélyebbre fogok süllyedni, mielőtt a téli napforduló miatt lesz végre egy pihenőnapunk.

Elnyomtam magamban egyre erősödő vágyam, a végén már csak valami dübörgést éreztem a tudatom mélyén. Csak akkor szólaltam meg, amikor Cassiannel a fából készült bejárati ajtóhoz értünk.

- Van még valami, amiről tudnom kellene, ha már egyszer itt vagyok? - Az ajtófélfába rúgva leráztam a csizmámról a havat, és beléptem a házba. A konyhaasztal a helyiség közepén állt. Elhessegettem a képet, ahogy Feyre az asztal fölé hajol.

Cassian kifújta a levegőt, becsukta maga mögött az ajtót, behúzta a szárnyait és nekidőlt az ajtófélfának.

- Egyre nagyobb az elégedetlenség. És mivel annyi klán gyűlik össze a napfordulóra, még tovább is nőhet.

A mágiám kis szikrájával tüzet lobbantottam a kandallóban, a földszint gyorsan átmelegedett. Csak egy leheletnyi hatás volt, mégis enyhítette bennem a feszültséget, amit a mágiám, a sötét erőm örökös kontrollálása miatt éreztem. A nyavalyás asztal túloldalán foglaltam helyet, és keresztbe fontam a mellkasomon a karomat.

Korábban már rendet tudtunk tenni ezen a szemétdombon. Most is menni fog.

Cassian a fejét rázta, vállig érő sötét haja csillogott az elülső ablakokon beeső halvány fényben.

- Ez most más. Korábban ellenünk, vagyis ellenem, ellened, az ellen volt kifogásuk, amilyenek és akik voltunk. De most mi küldtük őket harcolni. Én adtam rá parancsot, Rhys. És most nemcsak a harcosok, de a nők is zúgolódnak. Úgy gondolják, hogy bosszúból küldtük őket délre, amiatt, ahogy a gyerekkorunkban bántak velünk; meg vannak győződve arról, hogy bizonyos férfiakat azért küldtünk a frontvonalra, mert így akartunk megfizetni nekik.

Nem jó, egyáltalán nem jó ez így.

- Óvatosnak kell lennünk. Derítsd ki, kitől ered a méreg, és vess véget a dolognak… De békésen intézd! - Felvont szemöldöke láttán megmagyaráztam: - Öldökléssel most nem jutunk előbbre.

Cassian az állát vakargatta.

- Igaz. - Egyáltalán nem olyan volt a helyzet, mint amikor leszámoltunk azokkal a mocskos bandákkal, amelyek mindenkit gátlástalanul terrorizáltak, aki az útjukba került.

Cassian körbenézett a félhomályos házban. Tekintete a kandallónál állapodott meg, ahol az anyám annyit főzött a kiképzésünk alatt. Régi, ismerős fájdalomtól szorult össze a szívem. Az egész házból, minden négyzetcentiméteréből áradt a múlt.

- Sokan eljönnek a napfordulóra - folytatta Cassian. - Itt maradhatok, hogy szemmel tartsam őket. Ajándékokat osztogathatnék a gyerekeknek, nőknek. Olyan dolgokat, amikre tényleg szükségük van, de túl büszkék ahhoz, hogy kérjenek.

Jó ötlet. De…

- Ez még várhat. Azt szeretném, ha otthon lennél a napfordulón.

- Nem bánom…

- Otthon szeretnélek látni, Velarisben. - Miután kinyitotta a száját, hogy valami illír zagyvaságot bökjön ki az illír-féle hűségről, amiben még azok után is hitt, ahogy egész életében bántak vele, hozzátettem: - Együtt töltjük a napfordulót. Mindannyian.

Akkor is, ha főúrként kell nekik megparancsolnom.

Cassian oldalra billentette a fejét.

- Mi bánt?

- Semmi.

A dolgok jelen állása mellett igazán kevés okom volt panaszra. Nem lehetett nyomasztó problémának tekinteni, hogy szeretném rendszeresen ágyba vinni a páromat. Nem is tartozott másra, csak ránk.

- Feszült vagy valami miatt?

Hát persze, átlátott rajtam.

Sóhajtottam, és grimaszolva néztem fel az összekormozott mennyezetre. Ebben a házban is ünnepeltünk napfordulót. Az anyám mindig megajándékozta Azrielt és Cassiant is. Cassiannek az együtt töltött napfordulónk volt az első az életében, amikor egyáltalán bármilyen ajándékot kapott életében. Most is láttam a lelki szemeim előtt, hogyan próbálja leplezni a könnyeit, miközben kibontja az ajándékait, és anyám könnyező arcát se felejtettem el, ahogy Cassiant figyelte.

- Jó lenne, ha már jövő hét lenne.

- Biztos, hogy a mágiáddal nem tudnád elintézni?

Kijózanító pillantást vetettem rá, mire ő pimaszul visszavigyorgott.

A hálám sohasem fakult Cassian, a barátaim, a családom felé, akik tudomásul vették a mágiámat, de nem rettentette el őket. Igaz, hogy időnként halálra tudtam őket rémiszteni, de ez mindannyiunkra igaz volt. Cassian többször hozta rám a frászt, mint amit szívesen bevallanók, utoljára néhány hónappal ezelőtt.

Kétszer, néhány héten belül kétszer is megtörtént.

Soha nem felejtem el, ahogy Azriel levonszolta őt a csatatérről, a vér csurgott a lábain, le a sárba, a teste közepén pedig hatalmas seb tátongott.

Azt sem felejtem el, amikor Feyre beengedett a tudatába, és láttam a jelenetet, ami lejátszódott a nővérei és Hybern királya között. Cassian összetörve, véresen, a földön fekve könyörgött Nestának, hogy meneküljön.

Cassian maga nem hozta szóba a történteket. Sem Nestát.

Cassian és a párom nővére egyáltalán nem beszéltek egymással.

Nesta mindenkitől elzárkózva élt egy lepusztult lakásban a Sidra túlpartján, és egyikünkkel sem akart beszélni. Csak Feyre látogathatta meg havonta egyszer, de ő is csak rövid időre.

Ezt is rendbe kellene hoznom valahogy.

Láttam, hogy Feyre hogyan emészti magát emiatt. Vigasztaltam, amikor zaklatottan ébredt éjszakánként: a rémálmaiban azokat a jeleneteket élte át újra, amikor Hybernben a nővéreit akaratuk ellenére újjáteremtették. Cassian majdnem meghalt, Nesta hajolt fölé és védte meg a gyilkos csapástól, Elain pedig, pont Elain ragadta meg Azriel tőrét, és ölte meg Hybern királyát.

A hüvelyk- és mutatóujjammal a szemöldökömet dörzsöltem.

- Nehéz időket élünk. Mindenki nagyon elfoglalt, próbáljuk egyben tartani a dolgokat. - Valóban. Azriel, Cassian és én a szokásos ötnapos vadászatunkat is elhalasztottuk, amit ősszel a hegyi kunyhónkban szoktunk tölteni. Eltoltuk újabb egy évvel. - Gyere haza napfordulóra, összedugjuk a fejünket és kiötlünk valami tervet tavaszra.

- Ünnepi programnak hangzik.

Az Álmok udvarában már csak így szokott lenni.

Erőt vettem magamon, és feltettem a bennem motoszkáló kérdést:

- Akár Devlon is fellázadhat?

Magamban az ellenkezőjéért fohászkodtam. Gyűlöltem a fickót és az elmaradott gondolkodását, de Cassiannel, Azriellel és velem igazságosan bánt egykor, amikor még a felügyelete alá tartoztunk. Ugyanolyan jogok illettek meg bennünket, mint a tisztavérű illír harcosokat. Devlon parancsnokként is így kezelte most a házasságon kívül született vagy félvér újoncokat. Csak a nőkről alkotott abszurd elképzelései miatt fojtottam volna meg vagy változtattam volna őt köddé. De csak a Nagy Anya tudja, kit tudnék a helyére állítani, ha úgy hozná a szükség.

Cassian a fejét rázta.

- Nem hiszem. Devlon minden ilyen beszélgetést rövidre zár, viszont ezért még inkább titokban tartják az egész szervezkedést, és még nehezebb kideríteni, ki terjeszti a lázító gondolatokat.

Bólintottam, és felálltam. Találkozóm volt Cesere-ben két papnővel, akik túlélték az egy évvel ezelőtti hyberni mészárlást. Arról akartunk beszélni, hogyan kezeljék az idegen területekről érkező zarándokokat. Igazán nem lenne üdvös késni, mert amellett akartam érvelni, hogy halasszuk el az ügyet tavaszra.

- Légy résen még pár napig, aztán gyere haza! Napforduló előtt két nappal már otthon szeretnélek tudni. És még utána is egy napig.

Kissé pimasz mosoly.

- Ugye még él a napfordulós hagyományunk, hiába vagy felnőtt, nős férfi?

Kacsintottam.

- Szörnyű érzés lenne, ha az én kis illír babácskáim utánam sírnának.

Cassian nevetett. Tényleg volt néhány olyan napfordulós szokásunk, amiket több száz év alatt sem tudtunk megunni. Már majdnem az ajtóhoz értem, amikor Cassian megszólalt:

- És… - Nyelt egyet.

Megkíméltem attól, hogy lepleznie kelljen az érdeklődését.

- Feyre mindkét nővére velünk lesz, ha akarják, ha nem.

- Nesta el fogja rontani a hangulatot, ha akarata ellenére kell eljönnie.

- Eljön és kész - mondtam, és a fogamat csikorgattam. - És kedves lesz mindenkivel. Nagyon sokkal tartozik Feyre-nek.

Cassian szeme felcsillant.

- Hogy van?

Nem igyekeztem szépíteni a dolgokat.

- Nem tud kibújni a bőréből. Azt csinálja, amit akar, még akkor is, ha ebbe a nővére belehal. Sorra ajánlottam neki a munkákat, de mindet visszautasította. - Csettintettem a nyelvemmel. - Talán te tudsz beszélni a fejével napfordulókor.

Cassian szifonjai megcsillantak a kezén.

- Egy ilyen próbálkozásnak lehet, hogy csúnya vége lenne.

Biztos.

- Akkor ne szólj hozzá! Engem csak az érdekel, hogy Feyre ne érezze a feszültséget. Róla is szól ez a nap.

Napfordulókor van a születésnapja. Huszonegy éves lesz.

Egy pillanatra meglepett a szám, hogy mennyire kevés.

Az én gyönyörű, erős, zabolátlan párom, aki hozzám van láncolva.

- Tudom, mire gondolsz, te gazfickó - mondta Cassian rekedten. - És hülyeség. Feyre szeret téged, még soha senkit nem láttam ennyire szeretni.

- Néha nem könnyű - vallottam be, a havas mezőre néztem, a küzdőterekre és a mögöttük húzódó lakóterületre. - Nem könnyű elhinni, hogy engem választott. Nem úgy, ahogy a szüleimnél történt, akiket összeadtak.

Cassian szokatlanul ünnepélyes arckifejezést öltött, rövid ideig hallgatott, és csak utána szólalt meg:

- Néha féltékeny vagyok. Soha nem irigyeltelek, amikor boldog voltál, Rhys, de ti ketten, ami nektek van… - Beletúrt a hajába, karmazsinvörös szifonja megcsillant az ablakon beáramló fényben. - Mint azok a legendák, hazugságok, amikkel áltattak bennünket kiskorunkban. A házastársi, lelki kötelék nagyszerűsége és csodája. Azt hittem, hogy hülyeség az egész. És erre ti ketten…

- Huszonegy éves lesz, Cassian, huszonegy.

- És? Az anyád tizennyolc volt, az apád kilencszáz.

- Csak éppen az anyám boldogtalan volt.

- Feyre nem olyan, mint az anyád volt. Te meg nem vagy olyan, mint az apád. - Rám nézett. - Egyébként mi ez az egész? Valami baj van?

Valójában épp az ellenkezője volt a helyzet.

- Néha úgy érzem - mondtam, és tettem egy lépést, mire az öreg fapadló megnyikordult a csizmám alatt, a mágiám pedig az ereimben mintha életre kelt volna, úgy tekergett -, mintha az egész csak valami tréfa lenne. Egy kozmikus trükk, mert senki, senki nem lehet ennyire boldog, anélkül, hogy megfizetne érte.

- Ti már megfizettetek érte, Rhys, mind a ketten. Nagyon drágán.

Legyintettem.

- Csak… - Elhallgattam, nem tudtam befejezni a mondatot.

Cassian hosszan nézett rám, majd közelebb lépett, és olyan erővel ölelt meg, hogy alig kaptam levegőt.

- Megcsináltad, megcsináltuk. Annyi mindenen mentetek keresztül, hogy senki sem tehetne nektek szemrehányást akkor sem, ha elsétálnátok, mint Miryam és Sárkány, és nem törődnétek többé semmivel. De ti törődtök, azért dolgoztok, hogy tartós legyen a béke. A béke, Rhys. Békében élünk, és ez valódi béke. Élvezzétek a békét, élvezzétek egymás társaságát! Mindent törlesztettetek, már akkor, amikor még nem is volt mit.

Összeszorult a torkom, erősen megragadtam a szárnyai körül, harci ruhája bőrpikkelyei belemélyedtek az ujjaimba.

- És veled mi van? - kérdeztem, egy kicsit elhúzódva. - Te boldog vagy?

Mogyoróbarna szeme elsötétült.

- Úton vagyok a boldogság felé.

Félig-meddig kitért a válasz elől.

Ezen is dolgoznom kell. Talán vannak elvarratlan szálak az életében.

Cassian az állával az ajtó felé bökött.

- Na nyomás, te gazfickó. Három nap múlva találkozunk! Bólintottam, és kinyitottam az ajtót, de megálltam a küszöbön.

- Köszönöm, testvér.

Cassian pimasz mosolya szétáradt az arcán, még ha a tekintete továbbra is sötét maradt.

- Részemről a megtiszteltetés, uram.

3.
FEJEZET

Cassian

Cassian nem volt biztos abban, hogy úgy is el tud bánni Devlonnal és a harcosaival, hogy közben nem veri péppé őket. Legalábbis az elkövetkező egy órában.

Mivel azzal nem segített volna, hogy elhallgattatja az elégedetlenkedő hangokat, ezért megvárta, míg Rhys gondolatutazással eltűnik a hóban és a viharban, és csak utána tűnt el ő is.

Nem gondolatutazással, bár az pokoli fegyver lehetett volna a csatában. Látta, hogy Rhys pusztító következményekkel vetette be. Az is képes volt rá, a maga különös módján, mert ő a világok között volt képes mozogni, tulajdonképpen gondolatutazás nélkül.

Soha nem kérdezte, hogyan csinálja, és Azriel természetesen magától nem állt neki elmagyarázni.

Cassian nem bánta, hogy ő repülve közlekedik. A csatákban ez is jó szolgálatot tett.

Miután kilépett a régi faház ajtaján, látványosan nyújtózkodott párat, hogy Devlon és a többi gazfickó is lássa a gyakorlóterekről. Feszes karjaival kezdte, szinte belefájdultak, annyira szívesen péppé vert volna vele néhány illír pofát.

Aztán a szárnyai kerültek sorra, amik szélesebbek voltak, mint az illíreké. Mindig is zokon vették ezt tőle, talán mindennél jobban. Annyira kitárta, hogy erős izmai és inai kellemesen bizseregtek tőle. A szárnyai hosszú árnyékot vetettek a hóra.

Végül egy erőteljes csapással függőlegesen kilőtt a szürke égre.

A szél süvített körülötte, a hidegtől könnyes lett a szeme. De a hideg egyúttal felpezsdítette, a repülés felszabadította. Magasabbra emelkedett, balra tartott és a tábor szurdokán túli csúcsokat vette célba. Nem érezte szükségét annak, hogy figyelmeztetésül elrepüljön Devlon és a gyakorlóterek felett.

Nem foglalkozott velük, és ez sokkal idegesítőbb volt a számukra, mintha fontos tényezőként és fenyegetésként tekintett volna rájuk. Rhys tanította meg erre, még jó régen.

Elkapott egy felfelé vivő áramlatot, ami a csúcsok fölé lebbentette, majd gyorsan repült tovább a hegyek végtelen, hófedte labirintusába. Ez volt a hazája. Cassian mély levegőt vett. A bőrruhája és a kesztyűje elég meleg volt, de a szárnyai ki voltak téve a jeges szélnek… Metsző hideg volt, akár egy késpenge.

A szifonjaival védőburkot vonhatott volna maga köré, korábban élt is ezzel a lehetőséggel. De ma reggel kívánta ezt a maró hideget.

Főleg amiatt, amire készült. Ahová tartott.

Csukott szemmel is tudta volna az utat, elég lett volna a szelek szavára hallgatnia a hegyek között, beleszagolni a fenyves csúcsok, a csupasz sziklafennsíkok illatába.

Ritkán tette meg ezt az utat, rendszerint akkor, ha majdnem felrobbant a haragtól, de még képes volt észrevenni magán, hogy jobb, ha pár órára eltűnik. A mai nap sem volt kivétel.

A távolban kicsi, sötét alakok repültek sebesen. Járőröző harcosok, vagy fegyveres kísérők, akik a családtagokat a napfordulós ünnepségre kísérik.

A legtöbb főtündér az illíreket tekintette a hegyekben leselkedő legnagyobb veszélynek.

Nem sejtették, hogy sokkal borzasztóbb lények portyáznak a csúcsok között. Egyesek a szelek szárnyán vadásztak, mások a sziklák mélyén lévő barlangokból másztak elő.

Feyre bátran szembeszállt néhányukkal a sztyeppe fenyőerdőiben, azért, hogy megmentse Rhys életét. Cassian kíváncsi lett volna, vajon a fivére elmondta-e Feyre-nek, hogy mi lakozik ezekben a hegyekben.

Többségüket elintézték az illírek, vagy elmenekültek a sztyeppékre. De a legravaszabb, legősibb lények elbújtak, és csak akkor jártak ki éjjelente, amikor még a hold sem világított az égen.

Ötszáz évnyi kiképzés ellenére is lúdbőrözött a háta az elhagyatott, néma hegyek láttán, amikor arra gondolt, vajon mi lapul a hó alatt.

Észak felé kanyarodott, és elhessegette a gondolatot. A horizonton ismerős forma bontakozott ki, ami minden szárnycsapással egyre nagyobb lett.

Ramiel. A szent hegy.

Nemcsak Hlírföld, de az egész Éjszaka udvara szíve.

Senki sem léphetett a csupasz, sziklás hegyoldalakra, kivéve az illíreket, és ők is csak egyszer egy évben. A vérszertartás alatt.

Cassian gyorsan repült, nem tudott ellenállni Ramiel ősi hívó szavának. Ez a hegy annyira más volt, mint a kopár, magányos csúcs Prythian közepén. Cassian Ramielt valahogy mindig élőnek érzékelte. Mintha éberen figyelt volna.

Csak egyszer lépett erre a földre, a szertartás utolsó napján. Fivéreivel együtt véresek voltak, tele horzsolásokkal. A hegyet díszítő ónixfekete oszlophoz másztak fel. Még most is érezte a porló sziklát a csizmája alatt, hallotta önnön ziháló lélegzetét, mert nagyrészt ő vonszolta fel Rhyst az emelkedőkön. Azriel hátulról fedezte őket. Egyszerre érintették meg a követ, ők érték el elsőként a csúcsot egy kegyetlen hét után. Vitathatatlanul ők voltak a győztesek.

Az azóta eltelt évszázadok alatt nem változott a szertartás. Minden tavasz elején lezajlott, újoncok százait tették ki ennek a csúcs körüli hegyekben és erdőkben. Az év hátralévő szakaszában ezek a területek tiltott zónák voltak, így akarták megakadályozni, hogy az újoncok megismerjék a terepet, vagy ellenfeleiknek csapdákat állítsanak. Az év során a táboroktól függően számos lehetőség adódott az újoncok előtt arra, hogy számot adhassanak a rátermettségükről. A szabályok viszont mindenütt azonosak voltak.

Az újoncok gúzsba kötött szárnyakkal versengtek, és szifonok nélkül. Egy varázsigével a mágiájukat is elfojtották. Semmilyen segédeszközt nem vihettek magukkal, csak azt a ruhát, amit viseltek. A cél az volt, hogy a hét végére feljussanak a csúcsra, és megérintsék a követ. Az akadályok: a távolság, a természetes csapdák és mindenekelőtt a vetélytársak. A régi viszályokat újra felszították. A régi számlákat ekkor egyenlítették ki.

Értelmetlen vérontás egy hétig, ez volt Az sommás véleménye.

Rhys többnyire egyetértett vele, bár gyakran Cassian érvelésével is, miszerint a vérszertartás egy szelepet biztosít az illír közösségen belüli veszélyes feszültségeknek. Jobb az ilyesmit egy vérszertartásban rendezni, mintsem polgárháborúban.

Az illírek erősek voltak, büszkék, és nem ismerték a félelmet. De a béke angyalainak sem lehetett őket nevezni.

Ha Cassiannek szerencséje lesz, akkor a vérszertartás talán idén tavasszal is csillapítani fogja az elégedetlenséget. A pokolba, ő maga is részt venne rajta, ha ezzel lecsillapíthatná a kedélyeket.

Alig élték túl a háborút. Nincs szükségük egy újabbra. Főleg nem úgy, hogy annyi ismeretlen tényező veszélyezteti a határaikat.

Ramiel mintha még magasabbra nőtt volna. Egy sziklaszilánknak tűnt, ami beleszúr a szürke égbe. Gyönyörű, magányos. Örök és kortalan.

Nem csoda, hogy az Éjszaka udvarában az első uralkodó ezt választotta hatalmi jelvényéül: a hegyet három csillaggal, amik évente csak rövid ideig voltak láthatóak, és koronaként keretezték Ramiel legmagasabb csúcsát. Pontosan ekkor rendezték a vérszertartást is. Cassian nem tudta volna megmondani, mi volt korábban: a hatalmi jelvény vagy a szertartás. De nem is nagyon törte magát, hogy kiderítse.

A Ramiel lábánál elterülő táj, amit tűlevelű erdők és szurdokok szeltek keresztül-kasul, csillogott a friss hóban. Tágas volt, tiszta. Semmi jele nem volt a tavasz beköszöntekor esedékes vérontásnak.

Cassian már egész közel járt a hegyhez. Hatalmasnak, végtelennek tűnt, olyan széles volt, hogy Cassian mellette molylepkének tűnhetett a szélben. Ramiel déli fala mellett repült sebesen, lélegzetelállító magasságban, és vetett egy pillantást a csúcson szikrázva csillogó fekete kősziklára.

Cassian azt sem tudta, ki tette a követ a csúcsra. A legenda szerint már az Éjszaka udvarának létrejötte előtt ott volt, azelőtt, hogy az illírek a Myrmidonokból elvándoroltak, és még azelőtt, hogy emberek jártak volna a Földön. A Ramielt cukormázként borító friss hó ellenére a kőoszlopot egyetlen hópehely sem borította.

Cassiant valami jeges izgalom érzése járta át, de cseppet sem bánta.

Csak nagy ritkán esett meg, hogy a vérszertartás alatt valaki elérte volna a kőtömböt. Cassian a fivéreivel megcsinálta ötszáz éve, és azóta csak nagyjából egy tucatnyi újonc nevét tudta felidézni, akik nemcsak felértek a hegyre, de túl is élték a mászást. Egy heti harc, versenyfutás után, mialatt az embernek magának kell megcsinálni a fegyvereit, gondoskodni az élelemről, a mászás borzalmai az ember minden korábbi elképzelését felülmúlták. Ez volt az akarat, a bátorság valódi próbája. Mászni akkor is, amikor nem maradt már semmid, mászni, amikor a tested könyörög, hogy állj meg… Rendszerint ekkor törtek meg a harcosok.

De amikor Cassian megérintette az ónix kőtömböt, amikor érezte, hogy az ősi erő átjárja, és a vérében énekel… Ebben az egyetlen pillanatban, mielőtt visszaszállították volna Devlon táborának biztonságába, azt érezte, hogy megérte. Az érzés leírhatatlan volt.

Most egyszerűen csak fejet hajtott Ramiel és az élő kő felé a csúcson, aztán elkapott egy újabb gyors légáramlatot, és kilőtt dél felé.

Egyórányi repülés után egy másik ismerős csúcs felé közeledett.

A fivérein kívül senki sem akart korábban idejönni. Cassianben ma különösen erős volt a vágy, hogy lássa, érezze ezt a helyet.

Egykor itt is egy katonai tábor működött, ahol éppolyan intenzíven zajlott a kiképzés, mint Devlonéban.

Egykor. De aztán egy fagyos, magányos sátorban a faluszélen megszületett egy félvér, és a fiatal, hajadon anyát csupán pár nappal a szülés után, karjában a gyerekkel kihajtották a hóba. Néhány év múlva el is vették tőle a gyereket, aki Devlon táborának sarában kötött ki.

Cassian a hegyszoros lapos fenekén ért földet, ahol a hóátfúvások még magasabbak voltak, mint Windhavenben, és az egykor itt álló falu minden nyomát betakarta a hó.

Csak hamu és romok maradtak úgyis.

Cassian saját kezűleg gondoskodott róla.

Miután leszámolt azokkal, akik felelősek voltak anyja kínjaiért, senki sem akart egy perccel sem tovább itt maradni, egy olyan helyen, ahol mindent, az összes gyakorlóteret csontok és vér borította. A túlélők elvándoroltak, egyesek más táborok lakói közé vegyültek, mások másutt kezdtek új életet. Senki sem jött ide vissza.

Cassian még évszázadokkal később sem bánta meg, amit tett.

A hóban és szélben állva szemlélte az elhagyatott helyet, ahol született, és egy pillanatra sem érzett megbánást.

Anyja végigszenvedte túl rövid életét, ami csak rosszabb lett, miután életet adott Cassiannek. Főleg azokban az években, miután elszakították tőle a gyermekét.

Amikor Cassian elég erős és idős lett ahhoz, hogy visszajöjjön és a gondját viselje, az anyja már nem élt.

Nem mondták meg neki, hová temették. Már ha egyáltalán megadták neki a végtisztességet, és a testét nem egy jeges szakadékba vetették, hogy ott rohadjon meg.

Cassian még most sem tudta, hol van. Azok, akik miatt az anyja soha nem ismerte meg a boldogságot, még az utolsó, ziháló leheletükkel sem árulták el neki. Az arcába köptek és még dicsekedtek is azokkal a szörnyűségekkel, amiket az anyjával tettek.

Cassian Velarisben akarta eltemetni az anyját, egy olyan helyen, ami csupa fény, ahol meleg van és sok jó ember. Távol ezektől a hegyektől.

Cassian tekintetével a hófödte szorost pásztázta. Emlékei ködösek voltak: a sárra, a hidegre emlékezett, arra, hogy a tábortüzek is mindig olyan kicsik voltak. Anyja dallamos, lágy hangja és gyengéd, puha keze viszont örökre az emlékezetébe égett.

Ez volt minden, ami tőle maradt.

Cassian a hajába túrt, az ujjai megakadtak a széltől összeborzolódott tincseiben.

Tudta, miért jött el most és mindig ide. Amren fel tudta húzni vele, amikor goromba fráternek nevezte, de Cassian tudta, hogy van esze, és a szívét is ismerte.

Devlon a legtöbb táborvezetőnél igazságosabb volt, ám így is kevés könyörületet tanúsítottak a kevésbé kivételezett helyzetben lévő nők, a kiközösítettek iránt, akik könnyű prédának számítottak.

Cassian mindent az anyja miatt csinált, miatta tartotta fontosnak a lányok katonai kiképzését, segíteni akart nekik, hogy magabiztosak legyenek, meg tudják védeni magukat és távolabbra lássanak a tábortüzek fényénél.

Az anyja miatt tette, akit itt temettek el, vagy sehol. Azt akarta, hogy ez soha ne ismétlődjön meg újra. A népét minden hibája ellenére még mindig nagyon szerette, és remélte, hogy így talán fejlődni tudnak. Jobbak lesznek.

Ebben a szorosban volt egy emlékeztetője, egy jelöletlen, ismeretlen sír.

Hosszú percekig állt némán, majd a tekintetét nyugat felé fordította. Mintha ellátna Velárisig.

Rhys azt akarta, hogy legyen otthon napfordulóra, és engedelmeskedni fog neki.

Még akkor is, ha Nesta…

Nesta.

Elég volt rágondolnia, a neve így is mintha üresen, hidegen visszhangzott volna benne.

De most nem volt itt az ideje annak, hogy ő járjon a gondolataiban. Itt nem.

Nagyon ritkán engedte meg magának amúgy is, hogy Nestára gondoljon. Ha ez épp a küzdőtéren történt, akkor az aktuális edzőpartnerei igencsak rosszul jártak.

Szélesre tárta a szárnyait, vetett egy utolsó pillantást a táborra, amit porig rombolt. Újabb emlékeztető: arra, hogy mire képes, ha a végletekig felbőszítik.

Az emlék óvatosságra intette: még akkor is uralkodnia kell magán, ha Devlon és a cimborái éktelen haragra gerjesztik. Azriellel ők ketten a legerősebb illírek a nép hosszú, véres története során. Korábban nem volt példa arra, hogy valaki hozzájuk hasonlóan hét szifont viselt volna, hogy irányítani tudja a benne rejlő erő brutálisan gyilkos hullámait. Ajándék volt ez, de teher is egyben, amit Cassian soha nem vett félvállról.

Három nap. Három nap múlva kell Velarisbe mennie. Megpróbálja a legjobbat kihozni belőle.

4.
FEJEZET

Feyre

A Szivárvány-negyed a hófátyol ellenére úgy nyüzsgött, akár egy méhkas.

Főtündérek és alacsonyabb rangúak özönlöttek a különféle boltokba. Egyesek létrán egyensúlyozva aggattak fel tobozokból és bodzabogyóból álló füzéreket a lámpaoszlopok közé, mások a küszöb elől sepregették a havat, és olyanok is akadtak - kétségkívül művészek -, akik csak álldogáltak a világos macskaköveken és forgolódtak, az arcukat a szürke ég felé emelve, míg a hajukat, bőrüket és ruhájukat egészen beborította a finom por.

Épp egy ilyen alakot kerültem ki az utca közepén - egy tündér volt, akinek a bőre ónixfeketén csillogott, a szemében pedig csillagok örvénylettek -, és egy kicsi, csinos galéria felé siettem. A kirakatban festmények, kerámiák. Tökéletes hely arra, hogy napfordulóra ajándékokat vásároljon az ember. A frissen festett kék ajtón egy örökzöld ajtódísz, középen rézcsengettyűkkel.

Az ajtó új volt. A kirakat is.

Hónapokkal ezelőtt mind a kettőt szétverték és összevérezték. Az egész utcát.

Az utca meredeken lejtett a kanyargó Sidra felé, és erőlködnöm kellett, hogy ne pillantsak a köveire, melyeket hófehér por borított be. A folyóparti sétálóutcán ugyanis művészek és a művészetet kedvelők gyönyörködtek. Én is ugyanott álltam hónapokkal ezelőtt, és a szunnyadó folyóból farkasokat idéztem meg. Vér ömlött akkor a macskakövekre, nem énekeltek és nevettek, hanem sikoltoztak és könyörögtek.

Alaposan beleszippantottam a levegőbe. A hűvös áramlat belülről birizgálta az orrom. Lassan, hosszan engedtem ki, és néztem a kis felhőt magam előtt. A kirakatban a tükörképemre pillantottam: alig lehetett felismerni vastag, szürke kabátomban. A Mórtól csent vörös-szürke mintás sálat viseltem. A szememet tágra nyitottam, a tekintetem távolinak tűnt.

Egy pillanattal később jöttem rá, hogy nem csak én nézem magam.

A galériában nem kevesebb, mint öt ember igyekezett nem engem bámulni, miközben a festményeket és kerámiákat böngészték.

Felforrósodott az arcom, a szívem hevesen kezdett kalapálni. Kínomban rájuk mosolyogtam, és folytattam az utamat, bár észrevettem valamit az üzletben, ami miatt egyébként szívesen bementem volna.

Kesztyűs kezemet zsebre dugva bandukoltam a meredek utcán, óvatosan lépkedtem a sima macskaköveken. Velarisben télen mindenféle varázslatokkal melegen tartották a palotákat, kávéházakat, tereket, de most úgy tűnt, hogy az első hó miatt ezeket felfüggesztették, mintha mindenki érezni akarta volna az első hó hűvös csókját.

Én is gyalog indultam el a városi házunkból, nemcsak azért, mert be akartam lélegezni a friss, havas levegőt, hanem mert azt akartam, hogy fertőzzön meg engem is a napfordulóra készülők izgatottsága. Ha gondolatutazással közlekedtem volna, vagy csak elrepültem volna felettük, akkor nem élhettem volna át mindezt igazán.

Bár Rhys és Azriel továbbra is tanítgattak, amikor csak idejük engedte, és bár tényleg imádtam repülni, kirázott a hideg a gondolatra, hogy érzékeny szárnyaimat kitegyem ennek a hidegnek.

Kevés járókelő ismert fel az utcán, a mágiámat gondosan féken tartottam. A többség amúgy is a díszítéssel volt elfoglalva, vagy az első havat élvezte, ezért amúgy se nagyon vettek észre senkit.

Most ezt áldásként fogtam fel, bár alapvetően tényleg nem bántam, ha valaki megszólított. Királynőként hetente adtam nyilvános audienciát Rhysszel a Szelek házában. A kérések az apró-cseprő ügyektől - egy tündérfény lámpaoszlop tönkrement - az összetettebbig terjedtek: importáljunk kevesebbet más udvarokból, mert ez kiesést jelent a helyi kézműveseknek.

Bizonyos témákkal Rhyst már évszázadok óta újra és újra felkeresték, de ő ezt soha nem jelezte. Mindig meghallgatott minden kérelmezőt, kikérdezte őket, és azzal az ígérettel bocsátotta őket útjukra, hogy hamarosan választ kapnak. Egy ideig eltartott, míg ráéreztem az egészre: miket kérdez, hogyan figyel rájuk. Nem erőltette, hogy vegyek részt aktívan, csak ha szükség volt rá. Időt hagyott nekem, hogy megértsem, hogyan zajlanak ezek az audienciák, majd elkezdjem feltenni a saját kérdéseimet. Egy idő után elkezdtem magam is írásos válaszokat adni a kérelmezőknek. Rhys minden egyes kérésre válaszolt, tehát én is így tettem.

Nem csoda, hogy egyre nőttek a papírkupacok a házban. Elképzelni sem tudom, Rhys hogyan bírta ennyi ideig titkárság nélkül.

Miközben bandukoltam lefelé a meredek utcán, és a Szivárvány-negyed színes házai úgy fénylettek körülöttem, mint a nyár tovatűnő emléke, újra ezen a témán töprengtem.

Veláris semmi esetre sem volt szegény város: a lakók többsége mindennel el volt látva, az épületek, utcák jó állapotban voltak. Úgy tűnt, hogy a nővéremnek sikerült kiválasztania az egyetlen olyan környéket, ami egy szegénynegyedhez hasonlított. Ragaszkodott egy olyan épülethez, ami még Rhysnél is öregebb volt, és sürgős felújításra szorult volna.

A városban csak néhány ilyen tömb volt. Rhystől megkérdeztem, miért nem újítják fel őket, mire ő csak annyit felelt, hogy próbálkozott vele. De nem egyszerű kiköltöztetni embereket, miközben az otthonukat lebontják és újjáépítik…

Egy kicsit sem lepett meg, amikor Rhys két napja egy darab papírt nyomott a kezembe és megkérdezte, hogy hozzáírnék-e valamit a listához. A papíron azok a jótékonysági szervezetek voltak felsorolva, amiknek így napforduló táján adományozni akart: a szegényeknek, betegeknek, időseknek nyújtott segélyen kívül fiatal anyáknak is nyújtottak támogatást, hogy saját vállalkozást indítsanak. Csak két társaságot írtam hozzá, akikről az önkéntes munkám során hallottam. Az egyik olyan lakosokat támogatott némi adománnyal, akik a Hybernnel folytatott háború során vesztették el a tetőt a fejük fölül, a másik háborús özvegyeket és illír családokat segített. Tetemes összegeket fordítottunk adományozásra, ennyi pénzről korábban álmodni sem mertem.

Egykor semmi többre nem vágytam, csak arra, hogy legyen elég ennivalóm, pénzem és időm festeni. Elégedett lettem volna, ha a nővéreim férjhez mennek, én pedig otthon maradok és gondoskodom az apámról.

De a párom, a családom mellett, amellett, hogy királynő vagyok, maga a tény, hogy itt élek, és amikor csak akarok, sétálgathatok egy művésznegyedben… Szinte már túl sok volt.

A meredek utca közepén volt egy kereszteződés, befordultam a sarkon. A házak, galériák, műtermek szorosan egymás mellett sorakoztak a hóban. A sok élénk szín között azonban néhol szürke űr tátongott.

Egy ilyen elhagyatott, félig romos épület felé közeledtem. Mentazöld vakolata megszürkült, mintha maga a fény tűnt volna el akkor, amikor az épület összedőlt. A környéken lévő épületek szintén károsodtak, az utca túloldalán lévő galériát pedig be is deszkázták.

Néhány hónapja a havi fizetésemből is adományoztam - továbbra is viccesnek tűnt, hogy pénzt keresek - a Szivárványnegyed újjáépítésére, a művészek megsegítésére, de a hegek megmaradtak, mind az épületeken, mind a lakóin.

Mi lehet a hóporos romhalmaz története? Ki lakott, ki dolgozott itt korábban? Életben vannak vagy meghaltak a támadásban?

Nagyot sóhajtottam. Tudtam, hogy túl gyakran időzök ilyen helyeken, és túl sok időt töltök ezzel. Tovább kellene mennem, mosolyogva, mintha minden rendben lenne, mintha nem lennének gondjaim, de…

- Időben kijutottak - szólt egy női hang a hátam mögött.

Ahogy megfordultam, a csizmám megcsúszott a sima macskakövön. Kinyújtottam a kezem, hogy megtartsam az egyensúlyom, és a romos házból származó kőtömbben tudtam megkapaszkodni.

Amikor viszont megláttam a nőt mögöttem, aki a romokat nézte, már nem éreztem kellemetlenül magam.

A támadás óta eltelt több hónap alatt sem felejtettem őt el.

Nem ment ki a fejemből a kép, ahogy az üzlet bejárata előtt áll, egy rozsdás csövet emel magasba és lóbálja a hyberni katonák között, hogy megvédje a ház halálra rémült lakóit.

Halványzöld arca kissé kipirult, cobolybarna haja lágyan a mellkasára omlott. Barna kabátba burkolózott a hideg ellen, a nyaka köré rózsaszín sálat tekert, ami az arca alsó felét is takarta. Hosszú, finom ujjain viszont nem viselt kesztyűt. A mellkasán keresztbe fonta a karját.

Tündér volt, de nem abból a fajtából, amelyikkel gyakran találkoztam. Az arca és a teste a főtündérekre emlékeztetett, de a fülei keskenyebbek, hosszabbak voltak az enyémnél. Az alkata még a súlyos kabát ellenére is nyúlánkabb, ruganyosabb.

Találkozott a tekintetünk: élénk okkersárga árnyalatú szeme láttán felmerült bennem a kérdés, milyen színeket kellene összekevernem, hogy a vásznon is jól mutasson.

- Örömmel hallom - mondtam mosolyogva.

Csend ereszkedett közénk, amit csak egy kis társaság vidám éneke és a Sidra felől fújó szél zúgása tört meg.

A tündér fejet hajtott.

- Úrnőm.

Kerestem a szavakat, valami királynőit, mégis idevalót, de semmi nem jutott az eszembe.

- Esik a hó - csak ennyit tudtam kinyögni.

Mintha ez a fehéren kavargó fátyol valami más is lehetne.

A tündér újra biccentett.

- Esik. - Az ég felé mosolygott, a hópelyhek megálltak tintafekete haján. - Csodás ez az első hó.

A romos házra pillantottam.

- Ismerted az itt élőket?

- Igen, most a síkságon élnek a rokonaiknál, egy tanyán. - A tengerpart felé mutatott, a lapos vidékre Veláris és a tenger között.

- Ah! - Csak ennyit tudtam kinyögni, és az állammal a bedeszkázott bolt felé böktem az utca túloldalán. - És az üzlet tulajdonosaival mi történt?

A tündér is megfordult. Málnavörösre festett szája elkeskenyedett.

- Nekik sajnos nem volt szerencséjük.

A tenyerem a pamutkesztyűben izzadni kezdett.

- Értem.

Ahogy a tündér megint rám nézett, selymes haja meglibbent körülötte.

- Polinának hívták. Már évszázadok óta ő volt a galéria tulajdonosa.

Szomorú csend nehezedett ránk.

- Sajnálom - mondtam. Mi mást mondhattam volna?

A tündér felvonta keskeny, sötét szemöldökét.

- Miért mondod ezt…? - Majd hozzátette: - Úrnőm.

Az ajkamba haraptam. Idegenekkel ilyesmiről beszélni… Talán nem jó ötlet, ezért inkább visszakérdeztem:

- Volt családja? - Reméltem, hogy ők legalább életben maradtak.

- Igen, egy nővére és az ő gyerekei, fiúk, lányok. Ők is odalent, a síkságon élnek. - A tündér tekintete újra a bedeszkázott üzletre tévedt. - Árulják az üzletet.

Váratlanul ért a burkolt felajánlás.

- Ó, nem azért kérdeztem. - Eszembe se jutott.

- Miért nem?

Őszinte, egyenes kérdés. A tündér talán nyíltabb volt, mint a tündérek többsége, főleg amilyenek az idegenek mertek lenni velem.

- Mihez kezdenék vele?

Ahogy a kezével gesztikulált, a mozdulata könnyed eleganciát sugárzott.

Azt beszélik, hogy valódi festőművész vagy. Sokféleképpen lehetne használni a galériát.

Elvontam a tekintetem, és egy kicsit haragudtam magamra ezért.

- Nem árulom a képeimet.

A tündér megvonta a vállát.

- Ettől függetlenül nem kell inkognitóban járnod a környéken. Hisz minden ajtó nyitva áll előtted.

- Királynőként - merészkedtem feltenni a kérdést.

- Mert közénk tartozol - felelte egyszerűen.

Furcsa módon a szavai mintha a helyükre kerültek volna bennem, miközben korábban nem is gondoltam, hogy hiányozna valami. Fel sem merült bennem, hogy ennyire sóvárgok egy kinyújtott kéz után.

- Feyre vagyok - mondtam, levettem a kesztyűm és kezet nyújtottam.

A tündér szorítása acélkemény volt, vékony alkata ellenére is.

- Ressina. - Nem tűnt olyannak, aki állandóan mosolyog, mégis sugárzott belőle valamilyen természetes melegség.

A Szivárvány-negyed szélén egy toronyban harangok csendültek, delet jelezve. A harangszó rögtön visszhangra lelt a többi harangtoronyban.

- Ideje mennem - mondtam, elengedtem a kezét és hátrébb léptem egyet. - Örülök, hogy találkoztunk. - Visszahúztam a kesztyűm, már csípte az ujjaimat a hideg. Lehet, hogy szánnom kellene némi időt arra, hogy jobban tudjam használni a tűzmágiámat. Sokat segítene, ha tudnám melegíteni a ruhámat és a bőrömet anélkül, hogy közben felgyújtanám magam.

Ressina egy épületre mutatott a kereszteződés másik oldalán. Azt védte olyan hősiesen. A falait málnaszínűre meszelték, az ablakok pedig élénk türkizkékek voltak, mint a víz Adriata körül.

- Más művészekkel együtt használom azt a műtermet. Ha kalauzra vagy csak társaságra van szükséged, akkor ott többnyire megtalálsz. A műterem feletti lakásban lakom. - Elegáns mozdulattal a második emeleti kis kerek ablakokra mutatott.

A mellkasomra tettem a kezem.

- Köszönöm.

Újra csend ereszkedett közénk. Az üzletet néztem, a bejáratot, ahol Ressina egykor állt, védelmezve a saját és mások otthonát.

- Emlékezetünkben őrizzük a tetteidet - mondta Ressina halkan, és tekintete a mögöttünk lévő romhalmazra vándorolt, a bedeszkázott üzletre, az utcára, mintha a havon keresztül ő is látná a vért, ami a macskakövek között folyt. - Hogy a segítségünkre siettél azon a napon.

Nem tudtam, mihez kezdjek magammal, hova tegyem a kezeimet, ezért úgy döntöttem, hogy inkább nem mozdulok.

Ressina végül a szemembe nézett sugárzó okkersárga szemével.

- Tiszteletben tartjuk a magánéleted, de hidd el, hogy itt senki sem fog téged elfelejteni. Mindenki hálás neked azért, hogy eljöttél és együtt harcoltál velünk.

Még ez sem volt elég. A mögöttem lévő romos épület volt a bizonyítéka. Életeket vesztettünk.

Ressina komótos léptekkel a műterme felé indult, de megállt.

- Hetente egy estén néhányan összejárunk festeni a műtermemben. Két nap múlva találkozunk. Megtiszteltetés lenne, ha csatlakoznál hozzánk.

- Milyen témákról festetek? - Olyan halkan kérdeztem, ahogy a hó esett.

Ressina finoman elmosolyodott.

- Arról, amit el kell mesélni.

A Velarisre hamarosan leereszkedő fagyos este ellenére az utcák zsúfolásig megteltek szatyrokkal, dobozokkal megrakodott emberekkel. Egyesek hatalmas gyümölcsös kosarakat cipeltek. Azoknál a standoknál vásárolták ezeket, amiket most minden palotában felállítottak.

Engem szőrmével bélelt kapucnim védett a hidegtől, az alól néztem az utcai árusok vásári kocsijait és a Kelmék és ékszerek palotájának kirakatait. Főként az utóbbiak előtt álltam meg gyakrabban.

A közterek egy része fűtve volt, de sok hely átmenetileg ki volt téve a jéghideg szélnek. Azt kívántam, bárcsak reggel vastagabb pulóvert vettem volna fel. Hasznos lenne azt is gyakorolni, hogy hogyan melegítsem át magam anélkül, hogy lángot kellene idéznem. Majd ha akad rá időm.

Visszakanyarodtam a kinyúló házak aljában lévő egyik üzlet kirakata felé, amikor valaki belém karolt.

- Amren örökre a szívébe zárna, ha vennél neki egy akkora zafírt - hallottam Mor fuvolázó hangját.

Nevetve toltam hátrébb a kapucnimat, hogy jobban lássam őt. Kipirult a hidegtől, szőke fonott copfja a fehér szőrmére omlott, amivel a kabátja bélelve volt.

- Sajnos a kincstáraink nem viszonoznák az érzést.

Mor vigyorgott.

- Tudod, hogy jómódúak vagyunk, ugye? Egy kádat megtölthetnél ilyen cuccokkal! - Az állával az ékszerbolt kirakatában álló tyúktojás méretű zafír felé bökött. - Szinte nyomot se hagyna a könyvelésben.

Tudtam, mekkora vagyonunk van, láttam a kimutatást, de mégse tudtam felfogni Rhys gazdagságának mértékét. A gazdagságomét. Nem éreztem valódinak a számokat, mintha játékpénz lett volna. Csak azt vettem meg, amire szükségem volt.

De most.

- Napfordulóra szeretnék Amrennek valamit.

Mor szemügyre vette a drágaköveket, amik csiszolatlanul vagy csiszolva csábítottak vásárlásra a kirakatban. Némelyik úgy fénylett, mint egy hullócsillag. Mások szinte izzottak, mintha a föld égő szívéből hasították volna ki őket.

- Amren idén valami csodás ajándékot érdemel, nem?

Azok után, amit az utolsó csatában tett, hogy elpusztítsa a hyberni seregeket… Ráadásul azt a döntést hozta, hogy itt marad…

- Ez mindnyájunkra igaz.

Mor oldalba bökött a könyökével, de barna szeme csillogott.

- Mit gondolsz, Varian is eljön?

- Amikor tegnap rákérdeztem, Amren kitért a válasz elől - feleltem sóhajtva.

- Szerintem ez igent jelent. Vagy legalábbis azt, hogy Varian őt meglátogatja.

Elmosolyodtam a gondolatra, és Mort a következő kirakat felé húztam. Oldalról szorosan hozzábújtam, hogy melegítsen. Amren és Adriata hercege hivatalosan nem jelentett be semmit, de időnként még most is álmodtam arról, amikor Amren levetette halhatatlan bőrét, és Varian letérdelt előtte.

Tizenötezer évre ragadt itt ebben a világban. Egy másik világban teremtette egy kegyetlen isten lángból és kénkőből, hogy móresre tanítsa, hóhérként mészárolja le védtelen halandók tömegeit.

És nem szeretett senkit úgy, hogy az megváltoztatta volna a történelmet, a végzetét, de aztán találkozott Adriata ezüsthajú hercegével. Őt viszont szerette, legalábbis úgy, amennyire képes volt szeretni.

Szóval a kapcsolatukról semmit sem nyilatkoztak.

De tudtam, hogy Varian titokban látogatja Amrent a városunkban. Főleg onnan tudtam, mert előfordult, hogy reggelente, amikor Amren a városi házunkba jött, úgy somolygott, mint egy jóllakott macska.

De ha belegondoltam, milyen áldozatot hozott, hogy bennünket megmentsen…

Mórral egyszerre vettünk észre valamit a második kirakatban.

- Azt vedd meg! - buzdított.

Én már el is indultam az üvegajtó felé. Az ezüstcsengő vidáman csendült meg, ahogy beléptünk.

A tulajdonosnő szeme elkerekedett, de fel is csillant, amikor az ékszerre mutattunk. Gyors mozdulattal kitette a fekete bársony párnára. Kedvesen szabadkozva hátrament, hogy kihozzon valamit, kettesben hagyva bennünket, hogy nyugodtan megnézhessük a példányt a fényesre csiszolt fapulton.

- Tökéletes - sóhajtott Mor. A kövek megtörték a fényt, és valamiféle belső tűztől égtek.

Egy ujjal végigsimítottam a hűvös ezüstfoglalatot.

- És te mit kérsz ajándékba?

Mor vállat vont. Vastag barna kabátja még jobban kiemelte barna szemét, ami a termékeny földre emlékeztetett.

- Mindenem megvan, nincs semmire szükségem.

- Csak próbálj ilyet mondani Rhysnek! Szerinte a napforduló nem arról szól, hogy olyan ajándékokat kapj, amire szükséged van, hanem olyat, amit magadnak soha nem vennél meg. - Mor a szemét forgatta. Bár én is hajlottam volna rá, hogy így viselkedjek, nem tágítottam:

- Szóval te mit szeretnél?

Egy csiszolt követ simított végig.

- Semmit. Tényleg nincs semmilyen kívánságom.

Kivéve azokat a dolgokat, amikkel kapcsolatban még nem áll készen, hogy kérje vagy keresse őket.

A kiválasztott ékszerre pillantottam, és lazán érdeklődtem tovább.

- Az utóbbi időben sokat jártál Rita bárjában. Talán elhoznál valakit az ünnepi vacsorára?

Mor tekintete rám villant.

- Nem.

Az ő dolga, mikor és hogy avatja be a többieket abba, amit nekem a háborúban elmondott. Főleg, hogy mikor és hogy mondja el Azrielnek. Nekem csak az volt a szerepem, hogy támogassam, és végszükség esetén fedezzem őt.

Folytattam:

- És te mit veszel a többieknek?

Grimaszolt.

- Évszázadok óta ajándékozunk, és már torkig vagyok azzal, hogy valami újat találjak ki mindenkinek. Azrielnek biztos van már egy teli fiókja csak a tőlem kapott tőrökkel. Túl udvarias ahhoz, hogy kidobja mindet, de soha nem is fogja használni őket.

Komolyan azt hiszed, hogy egyszer megválik Igazmondótól?

- Odaadta Elainnek - mondta Mor, miközben a pult alatti vitrinben csodált egy holdkő nyakláncot.

- Elain visszaadta neki - feleltem, és hiába próbáltam elhessegetni a lelki szemeim előtt megjelenő képet, ahogy a fekete penge átfúródik Hybern királyának torkán.

De Elain a csata után Azriel kezébe nyomta a fegyvert, úgy, ahogy Azriel előtte az ő kezébe adta. Aztán elsétált, és nem nézett vissza többé.

Mor magában dudorászott. Az ékszerész hamarosan visszatért. Kifizettem a vásárlást a számlámról, de összerezzentem a hatalmas összeg láttán, ami egy arany tollvonással egy szempillantás alatt eltűnt.

- Ha már illír harcosokról beszélünk - szóltam, miközben kisétáltunk a zsúfolásig megtelt palotatérre, és megkerültünk egy vörösre festett kocsit, ahol gőzölgő forró csokoládét árusítottak -, mi az ördögöt vegyek nekik?

Nem mertem megkérdezni tőle, hogy Rhysnek mit vegyek, mivel bár csodáltam Mort, nem éreztem illendőnek tanácsot kérni mástól arról, hogy mit vegyek a páromnak.

- Cassiannek tényleg vehetnél egy új tőrt, hatalmas puszit kapnál érte. Az valószínűleg annak örülne a legjobban, ha nem kapna ajándékot, mert a kibontáskor sem akar a figyelem középpontjába kerülni.

Nevettem.

- Ez igaz.

Egymásba karolva sétáltunk tovább, a várost rendszerint betöltő sós, citromos, verbénás illatot a pörkölt mogyoró, tobozok és csokoládé illata váltotta fel.

- Meglátogatod Viviane-t napfordulókor?

A háború óta eltelt hónapokban Mor tartotta a kapcsolatot a Tél udvarának úrnőjével, aki talán hamarosan királynő lesz, ha ő is úgy akarja. Már évszázadok óta barátok voltak, de Amarantha uralkodása alatt megszakadt a kapcsolatuk, és bár a Hybern elleni háború kegyetlen volt, egy jó dolog kisült belőle, mégpedig az, hogy a barátságuk újra szárba szökött. Rhys és Kallias szövetsége még nem volt túl szoros, de úgy tűnt, hogy Mor és a Tél úrnőjének viszonya fogja a hidat képezni az udvaraink között.

A barátnőm melegen mosolygott.

- Talán egy-két nappal utána. Ők egész héten ünnepelnek.

- Jártál már náluk ilyenkor?

Ahogy megrázta a fejét, aranyhajában megcsillant a tündérlámpák fénye.

- Nem. Rendszerint még a barátok előtt is zárva tartják a határaikat. De most, hogy Kallias van hatalmon, és főként, hogy Viviane áll az oldalán, kezdenek újra nyitni.

- El tudom képzelni, hogy ünnepelnek.

Mor szeme felcsillant.

- Viviane egyszer mesélt róla. Az övékéhez képest a miénk dögunalom. Tánc, evés-ivás, ajándékozás. Egész fatörzsekből raknak máglyát, hatalmas üstökben főzik a forralt bort, bárdok ezreinek az éneke száll a palotájukban, pompás jegesmedvék húzzák a szánokat, és a csengettyűk hangja vegyül a bárdok énekébe… - Sóhajtott, én is. A lefestett kép valahogy közénk telepedett a fagyos levegőbe.

Itt, Velarisben az év leghosszabb éjszakáját ünnepeljük. Úgy tűnt, hogy Kallias birodalmában magát a telet ünneplik.

Mor arcáról hirtelen eltűnt a mosoly.

- Tudod, igazából nem véletlenül futottunk most össze.

- Nemcsak vásárolni akartál?

Oldalba bökött a könyökével.

- Ma este a kőbe vájt városba megyünk.

Összerezzentem.

- Megyünk? Mindannyian?

- Te, én és Rhys biztosan.

Majdnem felnyögtem.

- De miért?

Mor megállt egy stand mellett, és a gondosan összehajtogatott sálakat nézegette.

- Hagyomány. Napforduló környékén villámlátogatást teszünk a Rémálmok udvarában, és minden jót kívánunk nekik.

- Komolyan?

Mor grimaszolt, biccentett az árusnak, és folytatta:

- Ahogy mondtam, hagyomány, hogy a jó szándékra hangoljuk őket. Vagy legalábbis olyanra, amilyenek mi vagyunk. A nyári csaták után nem fog ártani.

Végül is Keir és a Sötétséghozó hadserege is bekapcsolódott a harcokba.

Átkígyóztunk a palota zsúfolásig megtelt szívén, keresztül a rácsszerű tündérfényeken, amik épp csak pislákolni kezdtek a fejünk felett. A tudatom szunnyadó, nyugodt mélyéről egy festmény címe villant fel: Fagy és csillagfény.

- Rhysszel úgy döntöttetek, hogy indulás előtt néhány órával szóltok nekem?

- Rhys egész nap úton volt. Én döntöttem úgy, hogy ma este megyünk. Ne a napfordulót rontsuk el ezzel a látogatással!

Még jó pár napunk lett volna a napfordulóig, hogy megejtsük ezt a látogatást.

Mor arcáról nem tudtam leolvasni semmit.

Mégsem akartam annyiban hagyni a dolgot.

- Te állsz a kőbe vájt város élén, folyton az ő ügyeikkel foglalkozol. - Ha Rhys nem volt ott, gyakorlatilag Mor vette át az irányítást, és szörnyű apja rengeteg tennivalót okozott neki.

Mor megérezte a kérdést a kijelentésem mögött.

- Eris is ott lesz ma este, Aztól hallottam reggel. Csendben maradtam, vártam.

Mor barna szeme elsötétült.

- Saját szememmel akarom látni, milyen kezes bárányok lettek az apámmal.

Ezt meg tudtam érteni.

5.
FEJEZET

Feyre

Az ágyon feküdtem összegömbölyödve, álmosan, a többrétegnyi takaró alatti kellemes melegben, amikor szürkületkor Rhys végre hazatért.

A mágiáját már jóval azelőtt megéreztem, hogy a ház közelébe ért volna, sötét dalként szólongatott engem. Ez a dal keresztülhatolt az egész világon.

Mor korábban azt mondta, hogy legkorábban egy óra múlva indulunk a kőbe vájt városba, ezért inkább felkaptam egy könyvet, és nem nyúltam a szoba túlsó végén lévő rózsafa asztalon heverő papírokhoz. Éppen befejeztem tíz oldalt, amikor Rhys kinyitotta a hálószoba ajtaját.

Illír bőrruhája csillogott az olvadt hótól, ami fekete hajában és a szárnyain is ott szikrázott, miközben halkan becsukta az ajtót maga mögött.

- Pont ott vagy, ahol utoljára láttalak.

Mosolyogva tettem a könyvet magam mellé. Szinte elnyelte az elefántcsontszínű paplan.

- Nem csak erre vagyok jó?

Rhys csibészesen elmosolyodott, aztán elkezdte lehámozni magáról a fegyvereit, majd a ruháját. A szemében csillogó derű ellenére a mozdulatai nehézkesek, lassúak voltak, mintha minden lélegzetvételével a kimerültség ellen küzdene.

- Szólhatunk Mórnak, hogy halassza el a Rémálmok udvarába tett látogatásunkat - mondtam a homlokomat ráncolva.

Ledobta a zakóját. A bőrkabát tompán puffant az íróasztal előtti széken.

- Miért? Ha Eris tényleg ott lesz, akkor én is szívesen meglepném egy villámlátogatással.

- Kimerültnek tűnsz.

Színpadias mozdulattal a mellkasára tette a kezét.

- Aggódásod jobban átmelegít, mint bármilyen tűz, szerelmem.

A szememet forgatva felültem.

- Legalább ettél valamit?

Vállat vont, sötét inge megfeszült széles vállán.

- Jól vagyok. - A pillantása meztelen lábamra siklott, ahogy visszahajtottam a takarót. Forróság járt át, de bebújtam a papucsomba.

- Hozok enni.

- Nem kérek.

- Mikor ettél utoljára?

Dacos csend.

- Gondoltam. - A vállamra szőrmével bélelt köntöst terítettem. - Mosakodj meg és öltözz át! Negyven perc múlva indulunk. Mindjárt visszajövök.

Ahogy behúzta a szárnyait, a tündérfény aranyba vonta a karmot a szárnyai csúcsán.

- Nem kell…

- Hozok enni és punktum. Ezt akarom, és te sem fogsz megakadályozni benne. - Ezzel már ki is léptem az ajtón, és elindultam az égkékre mázolt folyosón.

Öt perc múlva Rhys alsónadrágban kinyitotta az ajtót, hogy könnyebben be tudjak lépni egy tálcával a kezemben.

- Ha belegondolunk, hogy a fél konyhát idecipelted nekem - elmélkedett az íróasztal felé haladva, miközben még láthatólag igen messze állt attól, hogy teljesen felöltözzön az útra -, igazán beugorhattam volna én is hazafelé.

Kinyújtottam a nyelvem, és fintorogva helyet kerestem a zsúfolt íróasztalon, de hiába. Az ablaknál lévő kis asztal is tele volt papírokkal, így végül be kellett érnem az ággyal.

Rhys leült, a szárnyait maga mögé hajtotta. Utánam nyúlt, az ölébe húzott volna, de én kitértem, és megtartottam tőle a tisztes távolságot.

- Először egyél!

- Akkor te leszel a desszert - kontrázott sötét vigyorral, és rávetette magát az ételre. Olyan mohón evett, hogy a szavai nyomában feltámadó vágyam kissé csendesült.

- Ettél te ma egyáltalán?

Ibolyaszín szeme felvillant, megette a kenyeret és nekiállt a hideg marhasültnek.

- Reggel egy almát.

- Rhys.

- Sok dolgom volt.

- Rhys.

Letette a villáját, és halvány mosolyra görbült a szája.

- Feyre.

Karba tettem a kezem.

- Senki sem lehet annyira elfoglalt, hogy ne egyen.

- Hogy te milyen fontoskodó vagy!

- Ez a dolgom, egyébként pedig te is folyton cirkuszolsz. Sokkal jelentéktelenebb dolgok miatt.

- A menzeszed nem jelentéktelen dolog.

- Egy kicsit fájt.

- Úgy görnyedtél az ágyon, mint akit kibeleztek.

- Te meg úgy viselkedtél, mint egy kotlóstyúk.

- Még soha nem láttam, hogy Cassianre, Mórra vagy Azre kiabáltál volna, amikor ők aggódtak miattad.

- Ők nem próbáltak kanállal etetni, mint egy gyenge, idős nénit.

Rhys nevetve fejezte be az evést.

- Rendesen fogok enni, ha cserébe megengeded, hogy kétszer egy évben átváltozzak tyúkanyóvá!

Igaza volt. A ciklusom ebben a testben nagyon más volt. A havi kellemetlenségeknek vége szakadt, és eleinte ezt ajándéknak tekintettem.

Egészen két hónappal ezelőttig. Amikor először megjött.

A havi, emberi rosszullét helyett évente kétszer egy hétig azt hittem, hogy belehalok, olyan kínzón fájt a hasam. Még Madja, Rhys kedvenc gyógyítója is alig tudta enyhíteni a fájdalmam. Majdnem elájultam. Egy ideig úgy éreztem, hogy még az is jobb lenne, ha elveszteném az eszméletem. A fájdalom a hátamtól és hasamtól a combomig és a karomig nyilallt, mintha villám hasítana belém. Emberként sem volt kellemes a ciklusom, és akadtak olyan napok, amikor tényleg nem tudtam kikelni az ágyból. Úgy tűnt, hogy az újrateremtésemmel nemcsak a mágiám sokszorozódott meg és az arcvonásaim váltak jobban tündérszerűvé. Egyáltalán nem csak erről volt szó.

Mor az együttérzésén és gyömbérteán kívül nem nagyon tudott mással szolgálni. Azzal vigasztalt, hogy legalább csak évente kétszer jön meg. Csak annyit tudtam erre válaszul kinyögni, hogy ez pontosan kettővel több a kelleténél.

Rhys végig mellettem maradt, a hajamat simogatta, cserélte az átizzadt takarómat, még a tisztálkodásban is segített. Csak vér, mondta, amikor tiltakoztam, hogy levegye rólam a fehérneműt. Akkor már megmozdulni is csak nyögve tudtam, szóval nem jutottak el a tudatomig a szavai.

Ahogy az sem, hogy ez a vérzés mit jelent. Legalább hatott a fogamzásgátló főzet, amit Rhys fogyasztott. A tündérek amúgy ritkán és elég nehezen estek teherbe, ezért néha az is felmerült bennem, hogy a gyermekáldás halogatásával vajon tényleg akkora szívességet teszek-e magamnak. A Csontfaragó látomása sem ment ki a fejemből, az elsőszülöttünk, aki megjelent előttem.

Tudtam, hogy Rhys sem felejtette el, mégsem erőltette a dolgot, nem is kérdezgetett róla. Egyszer mondtam neki, hogy mielőtt gyerekünk lesz, együtt akarok élni vele egy ideig, meg akarom tapasztalni, milyen az élet kettesben. Most is ehhez tartottam magam. Annyi dolgunk volt, annyira el voltunk foglalva, hogy szinte gondolkozni se volt időnk arról, hogy gyereket szüljek erre a világra. Az életem elég teljes volt. Egyelőre inkább választottam az évi két fájdalmas időszakot, bár egy gyerek hihetetlen ajándék lett volna. És a nővéreimnek is segítenem kellett hasonló helyzetben.

A tündérek ciklusával korábban nem foglalkoztam, és enyhén szólva kínosan éreztem magam, amikor Nestának és Elainnek magyaráztam a témáról.

Nesta csak nézett rám rezzenéstelen tekintettel, hidegen. Elain elpirult, és valamit motyogott arról, hogy milyen illetlen dolog ilyesmikről beszélni. Alig hat hónapja teremtették őket újjá, vészesen közeledett tehát az első vérzésük.

Előttem állt még a feladat, hogy Nestát rávegyem arra, hogy szóljon, ha megjön neki. A világ minden kincséért sem akartam volna, hogy egyedül szenvedje végig. Nem voltam biztos benne, hogy egyedül ki lehet bírni.

Elain legalább túl udvarias volt ahhoz, hogy elküldje Lucient, ha ő segíteni akar neki. Még egy átlagos napon se tudott goromba lenni vele, egyszerűen csak nem figyelt rá, alig szólt hozzá, míg az megértette a célzást és elkullogott. Tudomásom szerint a döntő csata után nem jutott Lucien még annyira sem a közelébe, hogy hozzáérjen. Elain a kerttel volt elfoglalva, és csendben gyászolta emberi életét. Graysent.

Sejtelmem sem volt arról, hogy Lucien ezt hogy bírja, ugyanakkor azt sem vettem észre, hogy próbálta volna áthidalni a köztük lévő távolságot.

- Nagyon elgondolkodtál - jegyezte meg Rhys. Kiitta a borát és félrerakta a tálcát.

Ha bármikor beszélgetni szerettem volna vele, akkor mindig meghallgatott, de egyébként nem erőltette. Már a kezdetektől volt egy ilyen kimondatlan megállapodásunk: meghallgatjuk a másikat, ha szüksége van rá, de teret is hagyunk neki, ha arra van szüksége. Rhys továbbra is mesélt időnként arról a hosszú időszakról, amit Hegyalján töltött, az átéltekről, a szenvedéseiről. Még mindig voltak olyan éjszakák, amikor a csókjaimmal töröltem le a könnyeit, egyenként.

Erről a témáról viszont nem esett nehezemre beszélni.

- Elainen gondolkodtam - mondtam az íróasztal szélének dőlve. - És Lucienen.

Rhys felvonta a szemöldökét, mire belefogtam a mondókámba.

Amikor befejeztem, töprengő arcot vágott.

- Lucien csatlakozik hozzánk a napfordulóra?

- Baj lenne, ha igen?

Rhys kicsit hümmögött, és a szárnyait még jobban hátrahúzta. El nem tudtam képzelni, hogyan bírta ki repülés közben a hideget, még ha védővarázslatot húzott is maga köré. Az elmúlt hetekben akárhányszor próbáltam, legfeljebb pár percig bírtam. Csak a legutóbb jártam sikerrel, amikor a Szelek házából jöttünk haza repülve, de akkor sokkal melegebbnek tűnt az idő.

Rhys szólalt meg végül:

- Alapvetően nem lenne ellenemre, ha eljönne.

- Biztos örömmel hallaná vendégszerető szavaidat - jegyeztem meg.

Rhys elmosolyodott, és mosolya akkora vonzerővel hatott rám, hogy odamentem hozzá, és beálltam szorosan a lába közé. A kezét lazán a csípőmre tette.

- Nem foglalkozom a gúnyos megjegyzéseivel - mondta az arcomat fürkészve. - És azon is felül tudok emelkedni, hogy még mindig él benne a remény, hogy egy nap kiegyeznek Tamlinnel. Azon viszont nem tudok túllépni, ahogy Hegyalja után bánt veled.

- Én már túl vagyok rajta. Megbocsátottam neki, el is felejtettem.

- Hát akkor bocsáss meg nekem is azért, amiért én nem vagyok erre képes. - Jeges harag tompította ibolyaszín szemében a csillagok fényét.

- Nestához is alig szólsz - mondtam. - Elainnel viszont jól el tudtok beszélgetni.

- Elain az Elain.

- Ha valakit hibáztatsz valamiért, a másikkal se legyél elnéző.

- Nincs igazad. Elain az Elain - hajtogatta. Nesta viszont… ő olyan, mint egy illír harcos. Bókként mondom, de a szívében illír, ezért nincs mentség a viselkedésére.

- Nyáron maximálisan jóvátett mindent, Rhys.

- Senkinek sem tudok megbocsátani, aki rosszul bánt veled.

Hideg, kemény szavak, a szokott lazasággal odavetve.

Azokat továbbra sem említette egy szóval sem, akik vele bántak rosszul. Végigsimítottam az izmos mellkasát borító tetoválásokon, íveken, hurkokon, a bonyolult rajzolatokon. Beleborzongott az érintésembe, a szárnyai megremegtek.

- Ők a családom. Egyszer muszáj lesz megbocsátanod Nestának.

A homlokát a mellkasomhoz érintette, a mellem közé, és a derekamnál átkarolt. Jó ideig csak belélegezte az illatomat, mintha minél mélyebbre le akarná szívni a tüdejébe.

- Legyen ez az ajándékom neked napfordulóra? - dünnyögte. - Megbocsátok Nestának, mert hagyta, hogy a tizennégy éves húga egyedül vadásszon az erdőben?

Beakasztottam az álla alá az ujjam, és megemeltem a fejét.

- Egy darab ajándékot sem kapsz tőlem, ha mondasz még egy ilyen butaságot.

Gonosz vigyor.

- Te gazfickó - sziszegtem, és hátrébb akartam lépni, de ő szorosabbra zárta a karjait.

Csak néztük egymást szótlanul. Aztán Rhys a kötelékünkön keresztül kérdezett: Cserélünk gondolatokat, Feyre kedves ? Egyet te, egyet én ?

Válaszul mosolyogtam, régi játék volt ez közöttünk. De a mosolyom elhalványult, amikor így feleltem: A Szivárványnegyedben jártam ma.

Igen? Az orrát lapos hasamhoz dörgölte.

Két kézzel beletúrtam sötét hajába, élveztem a selymes fürtök tapintását bőrkeményedéses kezemen. Él ott egy művész, Ressinának hívják. Meghívott magához, hogy fessek velük holnapután este.

Rhys kissé hátrébb hajolt, rám nézett, aztán a szemöldökét felvonva kérdezett:

- De miért nem hallom az izgatottságot a hangodból?

Széles mozdulattal a szobánkra, a házra mutattam, és nagyot sóhajtottam.

- Jó ideje nem festettem semmit.

Mióta hazatértünk a csatából. Rhys hallgatott, hagyta, hogy megtaláljam a megfelelő szavakat.

- Önzésnek érzem - vallottam be. - Erre időt szakítani, miközben annyi a tennivaló…

- Nem önzés. - Megszorította a csípőm. - Ha festeni akarsz, akkor fess, Feyre.

- A városban sokaknak még mindig nincs fedél a feje felett.

- Ha naponta festesz pár órát, attól nem lesz nekik se jobb, se rosszabb.

- Nem csak erről van szó. - Lehajoltam, és a homlokomat az övéhez érintettem, hogy belélegezzem a belőle áradó citrus- és tengerillatot, és az betöltse a tüdőmet, a szívemet. - Annyira sok mindent le akarok festeni. Le kellene festenem. Hogy válasszak közülük… - Akadozva levegőt vettem, és felegyenesedtem. - Azt se tudom, vajon készen állok-e arra, hogy szembenézzek a művemmel, ha elkezdek festeni.

- Aha. - Gyengéden, szeretettel vonalkákat húzott a hátamon. - Szerintem menj el a festőkörbe! Mindegy, hogy ezen a héten vagy két hónap múlva. Próbáld ki! - A szobát nézte, a vastag szőnyeget, mintha látná az egész házat alatta. - A régi hálószobádat átalakíthatjuk műteremmé, ha akarod…

- Hagyd, nem kell! - szakítottam félbe. - Ott nem a legideálisabbak a fényviszonyok. - Felvont szemöldöke láttán kifejtettem: - Megnéztem. Egyedül a nappali lenne jó, de nem akarom az egész házat festékszaggal betölteni.

- Senkinek se lenne ellene kifogása.

- Nekem igen. Szeretek egyedül dolgozni. A legkevésbé sem vágyom arra, hogy Amren a hátam mögött állva kritizálja a munkámat.

Rhys nevetett.

- Amrennel szót lehet érteni.

- Szerintem mi nem ugyanarról az Amrenről beszélünk.

Vigyorgott, közelebb vont magához, és a hasamra dünnyögte:

- Napfordulókor van a születésnapod is.

- És? - Próbáltam nem gondolni rá, és reméltem, hogy mások is elfelejtik.

Rhys mosolya óvatos lett, egy macskára emlékeztetett.

- Két ajándékot fogsz kapni.

- Nem lett volna szabad elárulnom, mikor van - közöltem nagyot sóhajtva.

- Az év leghosszabb éjszakáján születtél. - Végigsimította a hátamat. Aztán még mélyebbre vándoroltak az ujjai. - Már a kezdetektől fogva az volt megírva neked a csillagokban, hogy mellettem állj.

Hosszan, ráérősen simogatott végig. Így, hogy előtte álltam, azonnal megérezhette, hogy megváltozott az illatom, miután szinte felperzselt a vágy.

A köteléken keresztül sikerült kimondanom, mielőtt még cserben hagytak volna a szavak. Te jössz. Gondolat a gondolatért cserébe.

Csókot nyomott a hasamra, a köldököm fölött.

- Meséltem már arról, milyen volt, amikor először gondolatutaztál, és letepertél a hóban?

Belebokszoltam a vállába, kőkemények voltak az izmai.

- Te ezt gondolatnak nevezed?

A hasamra mosolygott, miközben az ujjai továbbra is gyengéd felfedezőútjukat járták.

- Mint egy illír, úgy tepertél le. Tökéletes kivitelezés, telitalálat. Amikor rajtam feküdtél zihálva, csak arra vágytam, bárcsak meztelenek lennénk.

- Hogyhogy nem vagyok meglepve? - Az ujjaimmal továbbra is a haját birizgáltam.

A köntösöm anyaga olyan áttetsző volt, mint a pókháló, és nem volt alatta semmi. Rhys elfojtotta a nevetését, a hasamra fújtatott.

- Teljesen megőrjítettél azokban a hónapokban. Még mindig nem hiszem el, hogy te vagy nekem.

Összeszorult a torkom. Ezt a gondolatot akarta megosztani velem az előbb, az enyémért cserébe.

- Hegyalján is nagyon vágytam rád - válaszoltam halkan. - A borzasztó körülményekre fogtam, de miután megöltük Amaranthát, és senkinek se tudtam arról beszélni, hogy érzem magam és mennyire szörnyű dolgok történtek ott, te meghallgattál. Veled mindig mindenről tudtam beszélni. Azt hiszem, hogy a szívem már jóval azelőtt tudta, hogy hozzám tartozol, hogy az eszemmel felfogtam volna.

Csillogott a szeme. Az arcát a melleim közé temette, és közben a hátamat simogatta.

- Szeretlek - súgta. - Jobban szeretlek az életemnél, a birodalmamnál, a koronámnál.

Tudtam. Az életét adta azért, hogy helyreállítsa az Üstöt, a világ szövetét, hogy én életben maradjak. Az utána következő hónapokban nem tudtam ezért haragudni rá. Élt, és ez egy olyan ajándék volt, amiért örök hálát éreztem. Végül is egymást mentettük meg. Egymásnak köszönhettük az életünket, és ez a csapat minden tagjára igaz volt.

Csókot nyomtam a feje búbjára.

- Én is szeretlek - súgtam hollófekete hajára.

Rhys hátulról belekapaszkodott a combomba. Ez volt az egyedüli figyelmeztetés, aztán finoman megfordult velünk, az ágyhoz szögezett és a nyakamat harapdálta.

- Egy hetet kérek - lehelte a bőrömre, és elegánsan hátrahúzta a szárnyait. - Egy hetet kérek veled ebben az ágyban. Semmi mást nem kérek napfordulóra.

Visszafojtott lélegzettel felnevettem, ő a csípőjével játszott, nekem nyomult. Már csak néhány ruhadarab volt útban, amikor az ajkával becézgette a számat. A szárnyai sötét falként rezegtek a válla mögött.

- Azt hiszed, viccelek?

- Főtündérek vagyunk, erősek - tűnődtem hangosan, bár nehezemre esett a koncentráció, mivel a fogával huzigálta a fülcimpámat. - De egy hétig folyamatosan szeretkezni? Szerintem utána lábra se tudnék állni. De te sem tudnál működni, legalábbis a legdrágább testrészed nem.

Amikor a nyakam finom ívét vette birtokba kis harapásokkal, begörbültek a lábujjaim.

- Elég, ha megcsókolod ezt a testrészemet majd, és minden rendben lesz.

A kezemet odacsúsztattam - nekem is az volt a kedvencem -, és az alsónadrágján keresztül megmarkoltam. Nyögve a markomba simult. A ruháink egyszerűen eltűntek, és csak a tenyerem nyomódott bársonyos keménységének.

- Készülődnünk kellene - csak ennyit tudtam kinyögni, miközben simogattam.

- Mindjárt - búgta, és az alsó ajkamat szívogatta.

Igaza volt. Kicsit kiegyenesedett, és a fejem mellé támaszkodott kétoldalt. Az egyik karján illír szimbólumok voltak, a másikon egy olyan tetoválás, mint az én karomon: akkor csináltuk, amikor az utolsó megállapodásunkat kötöttük arról, hogy együtt maradunk, akármi is vár ránk.

Lüktetett bennem a vágy, a szívem dobogásának ritmusára, hogy belém temesse magát, hogy az enyém legyen…

Mintha a sors kigúnyolná a testemben dübörgő kettős dobszót, kopogás rezgette meg a hálószoba ajtaját.

- Csak hogy véletlenül se felejtsétek el - csiripelte Mor a túloldalon -, nemsokára tényleg indulnunk kell.

Rhys halkan morgott a bőrömre, a haja az arcába hullt, ahogy a fejét az ajtó felé fordította. Elhomályosuló tekintetében csak a ragadozó ösztöne fénylett.

- Még van harminc percünk - mondta meglepően nyugodt hangon.

- Igen, csak két óra az öltözés - válaszolt Mor kijózanítóan az ajtón keresztül. Rövid szünet után hozzátette: - Nem Feyre- ről beszélek.

Rhys elröhögte magát, és a homlokát az enyémnek támasztotta. Becsuktam a szemem, belélegeztem az illatát, de az ujjaimmal már nem birizgáltam.

- Majd folytatjuk - tett ígéretet rekedt hangon, belecsókolt a nyakamon lévő gödörbe, és elhúzódott. - Neked meg tűnés, menj mást piszkálni! - kiáltott Mórnak, csinált egy fejkörzést, és elindult a fürdőszoba felé. - Megyek, kicsípem magam.

Mor nevetett, könnyed léptei gyorsan elhalkultak.

A párnákra hanyatlottam, mélyeket lélegeztem, hűtöttem a bennem ágaskodó vágyat. A fürdőszobában csobogni kezdett a víz, rövid kiáltás kísérte.

Úgy tűnt, hogy nem csak engem kell lehűteni.

És valóban, amikor néhány perc múlva bementem a fürdőszobába, Rhys még mindig borzongva mosakodott a kádban.

Belemártottam az ujjam a szappanos vízbe, és a gyanúm beigazolódott: jéghideg volt.

6.
FEJEZET

Morrigan

Erről a helyről hiányzott a fény.

És ez mindig is így volt.

Még az örökzöld füzérek, bodzakoszorúk és a napforduló tiszteletére ropogó nyírfatüzek sem tudták áttörni a kőbe vájt városban uralkodó örök sötétséget.

Ez nem az a sötétség volt, mint amit Mor megtanult szeretni Velarisben, az a fajta sötétség, ami Rhyshez is tartozott, mintha csak a saját vére lenne.

Ez a rothadó dolgok, a hanyatlás sötétsége volt. Fojtogató sötétség, ami minden életet elhervaszt.

Az aranyszőke férfi viszont, aki a trónteremben Mor előtt állt, a toronymagas, kőbe vésett pikkelyes szörnyetegekkel díszített oszlopok között, őt mintha a sötétségből teremtették volna, mintha abból nőtt volna ki.

- Elnézést, ha megzavartuk az ünnepségeket - búgta neki Rhysand. Keirnek. És a mellette álló férfinek.

Erisnek.

A trónterem most üres volt. Feyre egyetlen szavának hallatára a szokásosan itt lakmározó, táncoló és ármánykodó társaság nyomban szétszéledt. Csak Keir maradt, és az Ősz uralkodójának legidősebb fia.

Keir szólalt meg először, fekete kabátja hajtókáját igazgatva.

- Minek köszönhetjük a megtiszteltetést?

A szokásos gúnyos hangnem. Mor fülében ott visszhangzottak a sziszegve mondott sértések, amik egykor a család magánlakosztályában suttogva hangzottak el. Minden olyan találkozón és összejövetelen megismételték őket, amiken Mor unokatestvére nem volt jelen. Félvér szörnyeteg. Szégyent hoz a családfára.

- Őméltósága.

Morrigan gondolkodás nélkül mondta ki a szót, olyan hangon, ahogy csak itt szokott beszélni… És ami nem a saját hangja volt. Soha nem beszélt itt a saját hangján, köztük, ebben a félhomályban. Akkor is megőrizte ezt a hideg, könyörtelen hangszínt, mikor újra kijavította Keirt.

- Minek köszönhetjük ezt a megtiszteltetést, Őméltósága?

Kivillantotta a fogait.

Keir nem méltatta figyelemre.

Legszívesebben így sértett meg másokat: úgy viselkedett, mintha valaki arra se lenne méltó, hogy levegőt vegyen azért, hogy Keirrel beszélhessen.

Találj már ki valami újat, te nyomorult rohadék!

Rhys ragadta magához a szót, mielőtt Mor tényleg kiejtett volna a száján valami hasonlót. Rhys sötét erejével betöltötte nemcsak a termet, de az egész hegyet is.

- Természetesen azért jöttünk, hogy minden jót kívánjunk neked és családodnak a téli napforduló alkalmából. De úgy látszik, már van vendégetek, aki szórakoztat benneteket.

Az tájékoztatása most is, mint mindig, kifogástalan volt. Az reggel kereste fel Mort a Szelek házának könyvtárában, ahol Mor valamilyen téli szokásokról szóló olvasmányban mélyedt el. Mor nem kérdezte meg, Az honnan tudja, hogy Eris ma este jelen lesz. Mor már régen rájött arra, hogy Az valószínűleg úgyse árulná el neki.

De az, hogy az Ősz udvarából most tényleg ennek a férfinek kellett Keir mellett állnia… Mórnak kényszerítenie kellett magát, hogy Erisre nézzen. Egyenesen a borostyánbarna szemébe.

Eris pillantása hidegebb volt, mint Kallias udvarában bármelyik terem. Már a kezdetektől fogva ez volt rá jellemző, már ötszáz éve is, amikor Mor megismerte.

Eris fehér kezét ónszürke kabátja mellrészére tette, az Ősz udvarában ez az udvariasság netovábbja volt.

- Gondoltam, hogy személyesen adom át jókívánságaimat a napforduló alkalmából.

Halpikkelyszerűen sikamlós, pökhendi hangja az elmúlt évszázadok során szemernyit sem változott, sem a hanglejtés, sem a hangszín. Azóta a nap óta ugyanolyan.

Meleg, vaj sárga napfény sütött át a faleveleken, és ezek ettől rubinként, citrinként világítottak. A hervadt falevelek alatt a rothadás nedves, földes szaga terjengett, a gyökerek alól is ez jött fel. Itt feküdt Mor. Eldobták, egyszerűen otthagyták.

Mindene fájt, mindene.

Nem tudott mozogni, csak arra volt képes, hogy a magasban, a dús lombozat felett vándorló napba bámuljon. Az ezüstös törzsek között zúgó szelet hallgatta.

A kínok minden akadozó, ziháló lélegzetvételkor úgy sugároztak ki egy pontból belőle, mint a tűz.

Könnyed, egyenletes léptek zörögtek az avarban. Hat pár cipő, határőrök.

Segítség. Valaki védje meg…

Mély férfihang káromkodott idegen nyelven, majd elhallgatott.

Elnémult, amikor valaki közelebb jött. Mor nem tudta a fejét elfordítani, nem bírta ki a fájdalmat. Csak levegőt tudott a tüdejébe szívni, egyik lélegzetvétel a másik után, nedves volt, borzongató.

- Ne nyúljatok hozzá!

A léptek zaja elnémult.

Nem azért figyelmeztették őket, hogy Mort megvédjék.

Mor most érezte, hogy az illető közelebb jön. Érezte, hogy megrezzennek a falevelek, a moha, a gyökerek. Mintha a vidék is megborzongana a férfi miatt.

- Senki ne érjen hozzá - mondta a férfi. Eris. - Ha bárki hozzáér, a mi felelősségünk lesz, mi történik vele.

Hideg, érzelemmentes szavak.

-De… szögekkel…

- Senki nem ér hozzá.

Szögek.

Szögeket vertek Mor testébe.

Lenyomták, amikor kiabált, lenyomták, amikor üvöltött, majd később könyörgött. Aztán hosszú, szörnyű vasszegeket hoztak, és egy kalapácsot.

Három.

Három kalapácsütés, melyeknél a kiáltásai, kínjai hangosabbak voltak.

Remegett, és a reszketését éppúgy utálta, mint azt, hogy könyörgött. A teste recsegett a fájdalomtól. A fájdalmak nem enyhülhettek a hasába szúrt szögek miatt.

Sápadt, szép arc tűnt fel felette, és eltakarta a drágakövekhez hasonló faleveleket. Szenvtelen volt. Közömbös tekintetű.

- Gondolom, nem itt akarsz élni, Morrigan.

Szívesebben halna meg, vérezne el itt. főbb lenne meghalni és valami gonosz, kegyetlen lény formájában visszajönni, aki az összesei miszlikbe aprítaná.

Eris biztosan olvasott a tekintetében, mert apró mosoly játszadozott a szája szegletében.

- Gondoltam.

Eris felegyenesedett és elfordult. Mor az ujjaival görcsösen kapaszkodott az avarba, az agyagos földbe.

Azt kívánta, bárcsak karmokat tudna növeszteni, mint Rhys, és akkor kitépné a fehér nyakát. De neki nem volt ilyen tehetsége. Az ő tehetsége… Nos, az juttatta őt ide. Szétverve, vérzőn.

Eris egy lépést távolodott tőle.

- De hát nem hagyhatjuk így itt… - bukott ki valakiből mögötte.

- Dehogynem - felelte Eris szárazon. Nem lassított léptein, ahogy távolodott. - Ez a nő úgy döntött, hogy bemocskolja magát, a családja pedig úgy, hogy szégyentelenként kezelik. Én már nyilvánosságra hoztam a döntésem az ügyben. - Hosszabb, kegyetlen szünetet tartott. - Nem szokásom használt illír árut dugni.

Mor ekkor nem bírta tovább tartani magát. Forró, égő könnyek csordultak az arcára.

Egyedül. Egyedül hagyják itt. A barátai nem tudják, hová ment, és őse nagyon tudta, hol van.

-De… - tiltakozott a hang újra.

- Mondom, vissza.

Erre minden tiltakozás elhalt.

A léptek elhalkultak, majd teljesen elhaltak. Tökéletes lett a csend.

Nap, szél, falevelek.

Vér, vas, föld. a körme alatt.

Fájdalom.

Feyre gyengéden megérintette a kezét, és kiszakította a képzelete világából, el a véres tisztástól az Ősz udvarának a határánál.

Mor hálás pillantást vetett úrnőjére, amit Feyre okosan úgy tett, mintha nem venne észre, és a figyelmét újra a beszélgetésre fordította. Pontosabban egy másodpercre sem lankadt a figyelme.

Feyre sokkal lazábban vette magára a szörnyű város úrnőjének szerepét, mint Mor. Mor barátnője szikrázó, ónixfekete ruhájában és a felkelő hold alakját formázó fejdíszével hajszálpontosan a parancsoló uralkodónő alakját hozta, aki éppen úgy tartozott ide, ahogy a mindenhová felvésett kígyószerű szörnyetegek. Azt testesítette meg, amilyennek Keir valószínűleg egykor Mort képzelte.

Szöges ellentétben állt Mórral, aki vörös ruhát viselt, világító vörös, provokatív ruhát. Arany ékszerei a csuklóján és a fülében úgy csillogtak, mint a félhomályban a nap.

- Ha ezt a kis liezont titokban akartad tartani, Eris - mondta Rhys halálos nyugalommal akkor egy nyilvános rendezvény talán nem a legalkalmasabb erre.

Így is lehet mondani.

A kőbe vájt város helytartója legyintett.

- Rejtegetnivalónk lenne? A háború után mindannyian jó barátok lettünk.

Mor gyakran álmodott arról, hogy felvágja Keir hasát, késsel vagy akár puszta kézzel tépi fel.

- És mi újság apád udvarában, Eris? - kérdezte Feyre unott hangon.

Eris barna szemében leplezetlen megvetés csillant.

Mórnak ettől hangosan zúgni kezdett a feje, annyira, hogy alig értette Eris eldünnyögött válaszát és Rhys reakcióját.

Egy időben Mor szórakoztatónak találta Keir és udvara bosszantását, azt, hogy ne hagyják nyugton őket. Tavasszal Mor még eltörte a helytartó több csontját, miután Rhys használhatatlanná zúzta a karját. Mor örömét lelte ebben, már csak azért is, amit Keir Feyre-nek mondott, és szó szerint lelkendezett, amikor az anyja erre kitiltotta a magánlakosztályából. A tiltás most is érvényben volt. De azóta, hogy Eris hónapokkal ezelőtt bevonult a tanácsterembe…

Elmúltál ötszáz éves, feddte meg magát gyakran Mor. Tulajdonképpen szembe kellene néznie a dolgokkal, és jobban túl kellene tudnia lépni rajtuk.

Nem szoktam használt illír árut dugni.

Még most is, azután, hogy Azriel megtalálta Mort az erdőben, és Madja úgy meggyógyította, hogy a szögek nyoma nem torzította el a hasát, rosszul volt az egész miatt. Nem kellett volna idejönnie.

Feszült a bőre, csikart a hasa.

Gyáva.

Felvette a harcot minden ellenségével, számos háborúban harcolt, de ez itt, hogy ez a két férfi egymás mellett áll…

Egyszer csak megérezte, hogy Feyre tartása Eris megjegyzésére megmerevedik.

A királynő így felelt Erisnek:

- Az apátoknak nincs joga ahhoz, hogy behatoljon a halandók földjére. - Hanglejtése nem tűrt kompromisszumot, nem beszélve acélkemény pillantásáról.

Eris csak vállat vont.

- Nem hinném, hogy közöd lenne hozzá.

Rhys lazán zsebre tette a kezét, de az árnyékok és a csillagpettyes sötétség, amit magából sugárzott, ez volt az Éjszaka főurának valódi arca. A történelem legerősebb főura volt ő.

- Javaslom, hogy emlékeztessük Beront arra, hogy a területbővítés nem vita tárgya. És ez minden udvarra vonatkozik.

Erisre ez nem gyakorolt semmilyen hatást. Őt soha semmi sem zavarta vagy zökkentette ki. Mor ezt ki nem állhatta benne már az első találkozásuk óta, ezt a távolságtartást, hidegséget, a hiányzó érdeklődést a világ iránt, az érzések hiányát.

- Ebben az esetben azt javaslom, Őméltósága, hogy vitassátok meg a témát drága barátoddal, Tamlinnel.

- Hogy érted? - Feyre hangja pengeéles volt.

Eris mosolya kígyóra emlékeztetett.

- Mert csak Tamlin birodalma határos a halandók földjével. Bárkinek, aki területet akar szerezni, először át kell vonulnia a Tavasz udvarán, vagy legalábbis engedélyt kérnie Tamlintől.

Még valaki, akit Mor egy napon el fog tenni láb alól, ha Feyre és Rhys nem előzi meg.

Nem számított, mit tett Tamlin a háborúban, és hogy ő szervezte be Beront és az emberi katonákat. Még az sem, hogy ő fektette két vállra Hybernt.

Egy másik napon egy másik nő feküdt a földön, akit Mor nem feledhetett, és aki miatt Mor soha nem fog Tamlinnek megbocsátani.

Rhys láthatóan elgondolkodott. Mor világosan felismerte a szemében a vonakodást és bosszúságot amiatt, hogy épp Eristől hallja ezt a tippet. De az információ érték, bárkitől is származzék.

Mor tekintete ekkor Keirre siklott, és látta, hogy a férfi őt figyeli.

Az első parancson kívül nem beszélt a helytartóval, és egyébként sem tett hozzá semmit a találkozóhoz, nem jelentkezett szólásra.

Keir pillantásából látta, hogy a férfi mennyire örül ennek.

Szólalj már meg. Találj ki valamit! Csináld ki!

Rhys azonban ekkor már le akarta zárni a látogatást, és belekarolt Feyre-be. A hegy megremegett a léptei alatt, Mor pedig semmit sem hallott abból, mit mondott Rhys Erisnek.

Szánalmas. Szánalmasan gyáva.

Az igazság a te tehetséged. Az igazság a te átkod.

Mondj valamit!

De nem jöttek azok a szavak, amikkel le tudta volna teríteni az apját.

Vörös ruhája a merész lendületben úgy hullámzott, mint egy uszály, amikor hátat fordított Keirnek és az Ősz vigyorgó trónörökösének, és követte a királynőjét és főurát a félhomályon keresztül a fénybe.

7.
FEJEZET

Rhysand

- Az, neked aztán tényleg van érzéked az ajándékozáshoz.

A Szelek házában voltunk, a dolgozószobámban, és épp Velárist szemléltem a kora reggeli fényekben, aztán elfordultam az ablaktól.

A kémfőnököm, egyben fivérem állt velem szemben, a széles tölgyfaasztal előtt, amin korábban térképeket és dokumentumokat terített szét, hogy megtekintsem őket. Az arcát mintha kőből vésték volna. Arckifejezése változatlan volt azóta, hogy röviddel napkelte után kopogtatott a dolgozószoba szárnyas ajtaján. Mintha tudta volna, hogy nem jön álom a szememre azok után, hogy Eris kicsit sem visszafogottan figyelmeztetett Tamlinre és a határai védelmére.

Feyre a hazaúton nem hozta szóba a dolgot. Láthatólag nem állt készen arra, hogy arról beszéljen, hogyan kellene megkerülni a Tavasz főurát. Gyorsan elaludt, én pedig a nappaliban, a kandalló előtt töprengtem tovább.

Nem csoda, hogy röviddel napkelte előtt iderepültem. Örültem a csípős hidegnek, legalább eloszlatja az álmatlan éjszaka súlyát. A szárnyaim helyenként még zsibbadtak voltak a repüléstől.

- Információkat kértél - mondta Az barátságosan. Igazmondó obszidián markolata az oldalán mintha elnyelte volna az első napsugarakat.

A szememet forgattam. Íróasztalomnak dőlve az Azriel által összegyűjtött papírokra mutattam.

- Nem tudtál volna legalább addig várni ezzel a csemegével, míg lemegy a napforduló?

Vetettem egy pillantást Azriel kifejezéstelen arcára, és hozzátettem:

- Nem kell válaszolnod.

Amikor felhúzta a szája szélét, az árnyak élő tetoválásokként kezdtek keringeni a nyaka körül, a bőrruhája alatti illír jelek ikerpárjaiként.

Az ő árnyai alapvetően különböztek azoktól, amiket én meg tudtam idézni, vagy amiket a mágiám meg tudott szólítani. Egy olyan fény és levegő nélküli börtönben születtek, ahol Azt el akarták pusztítani.

Ehelyett ő megtanulta a nyelvüket.

A kobaltkék szifonkövek kétségkívül bizonyították illír származását, de a harcos nemzet, az én harcos nemzetem bőséges mondavilága sem szolgált magyarázattal arra, hol van az Árnyénekes erejének forrása. Nem a szifonokkal álltak kapcsolatban, a nyers gyilkos erővel, ami a legtöbb illír számára adott volt, és ami a kövek által mindent elpusztított, ami útjába került. Adott esetben a viselőjüket is.

Miután elvettem a pillantásom a kezén lévő kövekről, a homlokomat ráncolva szemügyre vettem a rám tukmált papírhalmot.

- Cassiannek már mondtad?

- Egyenesen hozzád siettem - felelte Azriel. - Ő is biztos mindjárt jön.

Az ajkamat harapdálva tanulmányoztam Illírföld térképét.

- Több egység érintett, mint gondoltam - ismertem el, és végigküldtem egy árnyat a szobán, hogy az ereimben nyugtalanul ágaskodó erőt kissé megszellőztessem. - Még a legsötétebb rémálmaimban se feltételeztem ilyen létszámot.

- Nem mindenki vesz részt a lázadásban, aki ezekhez a klánokhoz tartozik - magyarázta Az. De komor arca ellentmondott a próbálkozásának, hogy megnyugtasson. - Az összlétszám csak a helyeket tükrözi, ahol elharapódzóban van az elégedetlenség, de azt nem, hol vannak többségben. - Heges ujjával egy táborra mutatott. - Itt csak két nő van, akik a háború miatt elégedetlenkednek. Egy özvegy és egy katona anyja.

- Ahol füst van, ott tűz is ég - jeleztem.

Azriel a térképre nézett, én pedig biztosítottam neki a csendet, tudtam, hogy meg fog szólalni, ha mondandója lesz. Gyerekkorunkban Cassiannel gyakran doboltunk viccből Az fülébe, hogy megszólaljon végre, de soha nem adta be a derekát, egyszer sem.

Az illírek szemétládák - jelentette ki ijesztő nyugalommal.

Kinyitottam a szám, de aztán becsuktam.

Az szárnyai körül árnyak gyűltek, majd szétváltak és a vastag vörös szőnyeg felé áramlottak.

- A háborúra készülnek, gyakorlatoznak, aztán meg, ha nem térnek haza a háborúból, akkor a családok minket tesznek felelőssé azért, hogy hadba küldtük őket.

- A családok veszteségei pótolhatatlanok - jegyeztem meg óvatosan.

Azriel heges kezével legyintett, mire ujjai gyors mozdulatától a kobaltkék szifon felszikrázott.

- Képmutatóak, mind egy szálig.

- Szerinted mit csináljak? Talán eresszem szélnek Prythian legnagyobb seregét?

Nem felelt.

Álltam a tekintetét, jéghideg, merev pillantását, ami gyakran félelmet, rémületet keltett bennem. Én is átéltem, hogy mit tett a féltestvéreivel évszázadokkal ezelőtt. Még mindig üldözött az álmaimban. Nem a tettről volt szó, hiszen megérdemelték, teljes mértékben.

Nem, a jeges szakadék rémisztett, amibe Azriel zuhant, és ez vándorolt át a tudatomba emlékezetem mély árkából.

És ugyanennek a jeges csillogásnak a kezdeteit láttam most a tekintetében.

- Nem fogom lefegyverezni az illíreket - mondtam nyugodtan, de ellentmondást nem tűrve. - Amúgy sem tudnának hová menni. És ha megpróbálnánk őket kiűzni a hegyekből, talán kirobban az a felkelés, amit valójában meg akarunk akadályozni.

Hallgatott.

- Sürgősebb feladatunk van - folytattam, és az ujjammal a terpeszkedő kontinensre böktem. - Arra gondolok, hogy a halandó királynők nem tértek vissza birodalmukba, ehelyett közös palotájukban időznek. Ezenkívül Hybern népe nem lett lelkes attól a ténytől, hogy országuk elvesztette a háborút. Miután megszűnt a fal, ki tudja, mely tündérbirodalmaknak jut az eszükbe, hogy a halandók földjéből mazsolázzanak - mondtam feszülten. - A béke nagyon törékeny.

- Tisztában vagyok vele - jelentette ki végül Azriel.

- Vagyis az is megtörténhet, hogy még a végső rend helyreállása előtt szükségünk lesz az illírekre, arra, hogy ők készen állnak a vérontásra.

Feyre tudott mindenről. Minden jelentésről, gyűlésről beszámoltam neki, de ez az utolsó hír…

- Szemmel fogjuk tartani az elégedetlenkedőket. - Ezzel elintézettnek tartottam az ügyet, és a mágiám morajlása révén éreztettem Azriellel, milyen vad erők mozognak bennem. Éreztettem vele, hogy minden szavamat komolyan gondolom. - Cassian tudja, hogy a táborokban forrnak az indulatok, és készen áll arra, hogy megtegyen minden szükséges intézkedést.

- Csak azt nem tudja még, hányan vannak.

- Talán az lenne a helyes, ha a tájékoztatásával megvárnánk az ünnepet. - Az értetlenül pislogott. - Torkig van mindennel, annyi a dolga - magyaráztam halkan. - Hadd érezze jól magát az ünnepen!

Szándékosan nem említettük Nestát. Sem egymás között, sem Cassian társaságában. Magam se szívesen gondolkodtam róla, és Mor sem. A háború vége óta egy szót sem szólt az ügyről, és ez nagyon nem vallott rá.

- Dühös lesz, ha rájön, hogy információkat titkoltunk el előle.

- Mivel már gyanút fogott, ezért csak megerősítésről lenne szó.

Az a hüvelykujjával megsimította az Igazmondó fekete tokját. Az ezüstrúnák csillogtak a fényben a sötét hüvelyen.

- És mi lesz az emberkirálynőkkel?

- Megfigyeljük őket továbbra is. Mármint megfigyeled őket.

- Vassa és Jurian még mindig Graysennél van. Beavassuk őket is ezekbe a hírekbe?

Az említett személyek furcsa kompániát alkottak a halandók országában. A Prythian lábánál lévő területen még soha nem uralkodott királynő, csak egy tehetős lordokból és kereskedőkből álló tanács működött, Jurian pedig valamiféle vezetővé lépett elő közöttük, és főhadiszállásként Graysenék családi birtokát használta.

Ami Vassát illeti… Vassa ott maradt. A varázsló, a fogvatartója egyelőre levette róla az átkot, amely nappal tűzmadárrá változtatta, és csak éjszaka élhetett nő alakjában. És mindez egy tóhoz láncolta őt, ami mélyen a kontinens szívében feküdt.

Ilyenfajta boszorkánysággal még nem találkoztam korábban. Helionnal kivetettük rá a mágiánkat, hátha találunk valami kapaszkodót, és fel tudjuk oldani az átkot. De nem találtam semmit. Mintha az átok a véréhez kötődött volna.

Vassa szabadságának egyszer vége lesz. Lucien mondta ezt már hónapokkal ezelőtt, de mivel utána még számos látogatást tett Vassánál, ezért azt a következtetést vontam le, hogy effajta esemény egyelőre nem következett be. Vassát vissza fogja hívni a tóhoz az a varázsló, aki korábban is fogva tartotta őt. Ez a varázsló vette meg a többi királynőtől Vassát, azoktól, akik most a közös palotájukban gubbasztottak. Abban a palotában, ami korábban Vassáé is volt.

- Vassa tudja, hogy a halandó királynők fenyegetést jelentenek, amíg valaki nem veszi kezelésbe őket - mondtam. Lucientől kaptuk ezt az információt is, legalábbis én és Az. - De amíg a királynők nem renitenskednek, addig nem érezzük magunkat felszólítva erre. Hiába avatkoznánk be pont azért, hogy ne szítsanak újabb háborút, mert a halandók azonnal hódítóként és nem hősként tekintenének ránk. Nekünk fontos, hogy a más birodalmakban élő emberek bizalmat érezzenek irántunk, már ha reménykedünk a tartós békében.

- Akkor talán Vassának és Juriannek szembe kellene szállnia a királynőkkel, ameddig Vassa egyáltalán képes cselekedni - vélekedett Azriel.

Korábban én is elgondolkodtam ezen. Feyre és én éjszakánként részletesen átbeszéltük a témát, többször is.

- Az embereknek esélyt kell adnunk arra, hogy maguk kormányozzanak, maguk döntsenek, még akkor is, ha a mi szövetségeseink, vagyis főleg azért.

- Akkor küldd hozzájuk Lucient, hiszen ő a követünk az emberek birodalmában.

Azriel vállát néztem, milyen feszes. Félig árnyékok takarták a napsütéssel szemben.

- Lucien most épp nincs itt.

Az felvonta a szemöldökét.

- De hát hol van?

- Te vagy a kémfőnököm. Te ne tudnád? - kérdeztem kacsintva.

Azriel összefonta a mellkasán a karját. Olyan hűvös eleganciát sugárzott az arca, mint a legendás tőr, amit az oldalán viselt.

- Nem tekintem feladatomnak az ő szemmel tartását.

- Hogyhogy?

- Mert Elain párja - felelte rezzenéstelenül.

Vártam.

- A magánéletét sérteném vele, ha kémkednék utána.

Hogy megtudja, mikor kereste Lucien Elain társaságát, kereste-e egyáltalán és mit csináltak együtt.

- Biztos vagy benne?

Azriel szifonjai felvillantak, majd vészjóslón elsötétültek, mint a tenger mélye.

- Hova ment Lucien?

Parancsoló volt a hangja, mire kihúztam magam, de kedélyes hangon válaszoltam:

- A Tavasz udvarába távozott, hogy ott ünnepelje meg a napfordulót.

- De hiszen Tamlin utoljára kidobta.

- Igen, de az ünnepre meghívta. - Valószínűleg Tamlin rájött, hogy egyébként egyedül töltené az ünnepet a birtokán, vagy ami belőle maradt.

Nem éreztem együttérzést.

Még mindig ott kísértett bennem Feyre mérhetetlen rémülete, amikor Tamlin szétverte a dolgozószobát. Amikor bezárta Feyre-t a házba.

Bár Lucien ezt hagyta, de vele békét kötöttem, legalábbis megpróbáltam.

Tamlinnel bonyolultabb volt az ügy. Olyan bonyolult, hogy nem akartam közelebbről foglalkozni vele.

Még mindig szerette Feyre-t, és ezt nem is vehettem tőle rossz néven, bár emiatt legszívesebben kitéptem volna a torkát.

Elhessegettem a gondolatot.

- Vassáról és Juliánról majd beszélek Luciennel, ha visszajött, és megkérdezem tőle, hogy megy-e a közeljövőben hozzájuk. - Kissé lehajtottam a fejem. - Szerinted nem gond neki, hogy folyton találkozik Graysennel?

Az olyan pókerarcot tudott vágni, hogy egyszer sem tudtuk megverni kártyában.

- Mégis, hogy tudnám én ezt megítélni?

- Ezek szerint nem blöfföltél, amikor azt mondtad, hogy nem fogsz Lucien után kémkedni.

Semmi. Se az arca, sem a szaga nem árult el semmit abból, mi zajlik benne. Az árnyak, akármiből is álltak, mindent elrejtettek, túl jól és túl sokat.

- Mindenesetre nem lenne ellenemre, ha Lucien végezne Graysennel - csak ennyit mondott hűvösen.

Hajlottam az egyetértésre, ahogyan Feyre és Nesta is.

- Nagy a kísértés, hogy Nestának napfordulóra vadászati engedélyt adjak.

- Ajándékba?

Nem, igazából nem.

- Gondoltam, hogy elég, ha a lakását és az ivászatait finanszírozom.

Az végigsimított sötét haján.

- Azaz… - Rendszerint nem kereste a szavakat. - Azaz kötelességünk megajándékozni Feyre nővéreit is?

- Nem - feleltem, és komolyan is gondoltam a válaszom. Az megkönnyebbülten sóhajtott, legalábbis úgy tűnt, de csak a gőzölgő leheletét láttam. - Nesta magasról tesz a dologra, ha mondhatom így, Elain pedig biztos nem számít arra, hogy kap tőlünk valamit. Szerintem hagyjuk rájuk, hogy adnak-e ajándékot egymásnak.

Az szórakozottan biccentett.

A térképen a Tavasz udvarán doboltam az ujjaimmal.

- Egy-két napon belül rákérdezhetek Luciennél a látogatásaira Graysen birtokán.

Azriel erre felvonta a szemöldökét.

- A Tavasz udvarába akarsz menni?

Azt kívántam, bárcsak ne kellene beszámolnom Aznek Eris célozgatásairól, miszerint Tamlin nem törődik azzal, hogy védje a halandók földjénél lévő határait, és bárkit átengedne. De addig nem fogok tudni nyugodtan aludni, míg nem jártam az ügy végére.

Amikor befejeztem a mondókámat, Az lecsippentett egy láthatatlan porszemet a kesztyűje bőrpikkelyéről. Ez volt az egyedüli jele a bosszúságának.

- Ha akarod, veled tartok.

A fejemet ráztam.

- Inkább egyedül megyek.

- Tamlinnel vagy Luciennel akarsz találkozni?

- Mindkettejükkel.

Lucient el lehetett viselni. Tamlin viszont… Valószínűleg nem akartam tanút, aki később be tudna számolni arról, mit mondtam, vagy mit tettem.

- Feyre-t megkéred, hogy menjen veled? - Elég volt egy pillantást vetnem Azriel barna szemébe, hogy tudjam: kitalálta az okát, miért akarok egyedül menni.

- Néhány óra múlva megkérdezem - feleltem -, de kétlem, hogy lenne kedve hozzá. És nem is fogom rábeszélni.

Béke. Elérhető közelségben volt, de mégis voltak még olyan régi, kifizetetlen adósságok, amelyek kiegyenlítését nem éreztem a méltóságomon alulinak.

Az megértőn biccentett. Mindig is ő értett meg a legjobban, jobban, mint a többiek, kivéve a páromat. Nem tudtam volna megmondani, hogy ez a különleges képességeinek volt-e köszönhető, vagy pedig annak, hogy jobban hasonlítottunk egymásra, mint ahogy azt a legtöbben sejtették.

Azriel tudott egyet s mást arról, hogy lehet tiszta lappal kezdeni és a válságokat megoldani. Azt hiszem, ezt a belső köröm minden tagjáról el lehetett mondani.

- Gondolom, Bryaxisról semmi hír. - Egy pillantást vetettem a csizmáim között a márványpadlóra, mintha leláthatnék a hegy alatt lévő könyvtár mélyébe és a most néptelen alsó szintekre.

Az is a földre szegezte a tekintetét.

- Nem suttognak róla, de nincs rémült ordítás sem.

Felröhögtem. Fivéremnek volt érzéke a fekete humorhoz.

Hónapok óta terveztem, hogy Bryaxis keresésére indulok. A párommal együtt akartam annak a lénynek a nyomára akadni, aki jobb magyarázat híján a félelem megtestesítőjének tűnt a szememben. De számos egyéb, a párommal közös tervhez hasonlóan itt is közbejöttek a kormányügyek az udvarban, és a próbálkozások, hogy az udvaron kívüli világot megértsük.

- Keressem meg Bryaxist? - kérdezte Az lazán, nyugodtan.

Legyintettem. Ekkor a reggeli fényben megvillant a Feyre és köztem húzódó lelki kötelék. Mivel nem hallottam semmit róla, tudtam, hogy alszik. És akármilyen csábító is volt, hogy felébresszem, hogy csak halljam a hangját, ahhoz már nem igazán volt kedvem, hogy elviseljem a dühét amiatt, hogy megzavartam az álmát.

- Bryaxis is élvezhetné kicsit a napfordulót - feleltem.

Ritkán láttam mosolyt játszadozni Az ajkán, de most ez megtörtént.

- Igazán nagyvonalú vagy!

A királyi nagylelkűség kifigurázásául fejet hajtottam, leereszkedtem a székembe, és a lábamat az íróasztalra tettem.

- Mikor indulsz Rosehallba?

- A napfordulós ünnep utáni reggelen - felelte Azriel, és a csillogó Veláris felé fordult. Alig láthatóan összerezzent. - Előtte még muszáj vásárolnom pár dolgot.

Kis mosolyt vetettem a fivéremre.

- A nevemben is vegyél neki valamit, jó? Használd a számlámat!

Egyértelmű volt, hogy nem teszi meg, mégis bólintott.

8.
FEJEZET

Cassian

Vihar közelgett.

A téli napfordulóra pont ideér. Még egy-két nap, de Cassian érezte a szélben a szagát. És nemcsak ő, de mindenki a windhaveni táborban. A dolgok itt rendszerint lendületesen, serényen folytak, most viszont inkább valami hatékony nyüzsgést lehetett érezni.

Ellenőrizték a házakat és sátrakat, egytálételeket, sülteket készítettek. A látogatók pedig a vártnál korábban utaztak el, illetve jöttek a táborba, hogy elkerüljék a vihart.

Cassian szabadnapot adott a lányoknak, és megparancsolta, hogy a férfiak edzései is maradjanak el addig, míg nem telepszik újra nyugalom a táborra. Járőröket azért kiküldött, igaz, kis létszámban. Csak azoknak adott erre parancsot, akik erre voltak kiképezve, és elég kemények és törtetők voltak ahhoz, hogy helytálljanak a brutális szélben és a jeges időben. Ellenségek a vihar alatt is rajtuk üthetnek.

Ha olyan radikálisan megváltozik az időjárás, amennyire Cassian tartott tőle, akkor a tábort napokig hó fogja takarni.

Végül is ezért állt most a tábor mesterembereinek központjában, a sátrak és a néhány masszív kőház mögött. Az utca két oldalán csak néhány üzlet állt. Az utca nem volt lekövezve, melegebb hónapokban egyszerű földút volt. Volt egy szatócsbolt, ahol mindenfélét lehetett kapni, de az ablakba már kitették a Minden elfogyott táblát.

Volt még két patkolókovács, egy cipész, egy fafaragó és egy kereskedő, aki kendőket árult.

Utóbbi faháza viszonylag új volt, legalábbis az illír mércéhez képest, azaz talán tízéves. A lakószobák az emeleten helyezkedtek el, lámpák világították be őket. A kirakatban pedig Cassian meglátta, amit keresett.

Belépett, mire egy csengettyű csendült meg az ólomüveg ajtó felett. Az ajtó szélesebb volt a szokásosnál, Cassiannek mégis be kellett húznia a szárnyait. Belülről meleg áradt felé, barátságos, kellemes hangulatot árasztva. Gyorsan behúzta maga után az ajtót.

A fenyőfa pult mögött egy karcsú, fiatal nő állt mozdulatlanul, és figyelte őt.

Cassiannek először a hegek tűntek fel a nő szárnyain: brutálisak voltak, aprólékos rajzolatúak a középső inak mentén. Bár rosszullét környékezte a látványtól, Cassian mosolyogva fordult a kifényesített pulthoz. Csonkák voltak. A lány szárnyait megcsonkították.

- Próteuszhoz jöttem - mondta Cassian, és belenézett a barna szemekbe. A nő tekintete éles és ravasz volt. Meglepetésként érte Cassian látogatása, de nem félt tőle. Sötét haját egyszerű copfba fonta, keskeny, szögletes arca így szabadon maradt. Nem volt szép, de vonzó volt. Érdekes.

Nem sütötte le a szemét, ahogy azt az illír nőknek parancsolták, és ahogy nevelték őket. Nem, a megcsonkított szárnyak ellenére, ami arra utalt, hogy a hagyományokat akár kegyetlenül is, de mindennél többre tartották, állta Cassian tekintetét.

Megkövült, zavarba ejtő arckifejezése Cassiant Nestára emlékeztette.

- Próteusz az apám volt - felelte a lány, és fehér kötényét levéve kijött egyszerű, barna ruhájában a pult mögül. Az apám volt.

- Sajnálom - mondta Cassian.

- A háborúban esett el.

Cassian erre teljesen megdöbbent, de próbálta leplezni.

- Még inkább sajnálom.

- Miért kellene sajnálkoznia? - A közömbösen, részvétlenül ható kérdés után a lány keskeny kezét nyújtotta. - Emerie-nek hívnak, és az üzlet immáron az enyém.

Világosan beszél, ráadásul furcsán érdekes dolgokat mond. Cassian megrázta a kezét, és nem lepte meg, hogy a lány kézfogása erős, hajlíthatatlan ember benyomását kelti.

Cassian ismerte Próteuszt, és teljesen elképedt, amikor a férfi önként jelentkezett a háborúba. Cassian tudomása szerint csak egy lánya volt, nem voltak fiai, se olyan férfi hozzátartozója, aki a halála után örökölhette volna az üzletet. De a lánya részéről bátor lépés volt, hogy kiállt amellett, hogy az ő nevére kerüljön az üzlet. Látszott, hogy ő vezeti. Cassian körbenézett a rendezett helyiségben.

Pillantása ekkor az utca túloldalán lévő üzlet kirakatára esett, úgy tűnt, onnan már a teljes árukészletet felvásárolták.

Emerie üzlete jól el volt látva mindennel. Épp most érkezhetett új áruja, vagy nem adott el semmit, soha.

Próteusznak sok pénze lehetett, hogy felépítette ezt a házat és a hozzá tartozó üzletet, ráadásul egy katonai táborban, ahol csak ötven éve engedélyezték üzletek nyitását. Valószínűleg olyan sok, hogy Emerie egy ideig bevétel nélkül is megélt volna, de az biztos, hogy nem az örökkévalóságig.

- Rögtön látszott, hogy a tied az üzlet - mondta végül Cassian, és a figyelmét újra Emerie-re fordította, aki néhány lépésnyit oldalra húzódott, egyenes háttal, mint aki karót nyelt, felszegett állal.

A tartása is Nestára emlékeztette Cassiant, aki még nevet is adott ennek a póznak: Az összes ellenségemet lemészárolom.

Cassian eddig huszonötféle Nesta-pózt különböztetett meg, melyek a Megeszem a szemgolyóidat reggelire póztól a jobb, ha Cassian nem tudja, hogy ponyvát olvasok pózig terjedtek. Utóbbit szerette Cassian a legjobban.

Visszatartotta a mosolyát.

A halomba rendezett báránybőr kesztyűkre és meleg sálakra mutatott a kirakatban.

- Megveszem az egész téli kollekciót - közölte.

A lány meglepetten felvonta a szemöldökét.

- Tényleg?

Cassian a bőrruhája zsebébe nyúlt, elővette a pénztárcáját, és odaadta a lánynak.

- Szerintem ennyi elég lesz.

Emerie a bőrtárca súlyát méregette.

- Nincs szükségem alamizsnára.

- Akkor számold ki a kesztyűk, csizmák, sálak és kabátok árát, és add vissza a visszajárót!

Emerie nem válaszolt; a tárcát a pultra tette, és kipakolta az árut a kirakatból, majd mindent szépen újra összerendezett, összehajtogatott, és még a hátsó helyiségbe is hátrament, ahol árukat tárolt. A fényesre csiszolt pulton már nem maradt szabad felület, csak az érmék csörgése hallatszott.

Szó nélkül adta vissza Cassiannek a tárcáját. Cassian magában tartotta a megjegyzését, hogy a lány ezzel azon kevés illír nők egyike lett, aki pénzt fogadott el tőle. A nők többsége ráköpött a pénzre vagy a földre hajította. Még azután is, hogy Rhysből főúr lett.

- Bepakoljam szatyrokba és dobozokba az árut? - kérdezte Emerie, egy pillantást vetve a felhalmozott téli holmikra.

Cassian a fejét rázta.

- Nem szükséges.

Emerie újra felvonta a szemöldökét.

Cassian kivett a bőrtárcájából három súlyos érmét, és a pulton maradt kis szabad foltra helyezte.

- A házhoz szállításért.

- Kinek küldjem? - kérdezte azonnal Emerie.

- Az üzlettel szemben laksz, nem? - A lány feszülten bólintott. - Akkor talán joggal feltételezhetem, hogy kiismered magad a táborban, és tudod, hogy kinek van itt sok pénze és kinek semennyi. Pár nap múlva hatalmas vihar fog itt tombolni, és szeretném, hogyha szétosztanád ezeket a holmikat azok között, akiket a legkeményebben sújt a tél.

Emerie pislogott, Cassian látta rajta, hogy átértékeli a helyzetet. A lány a halomra nézett.

- Nos… Szóval sokan nem kedvelnek engem - mondta a lány az eddiginél halkabban.

- Engem se, szóval jó társaságba kerültél.

A lány kissé tétován, de elmosolyodott. Bár mosolynak talán nem volt mégse nevezhető. Egy olyan férfi előtt, akit nem is ismert.

- Legyen ez reklám az üzletednek - folytatta Cassian. - Mondd meg nekik, hogy Őfőméltósága ajándéka.

- Miért nem a tied?

Cassian erre nem akart válaszolni. Ma nem.

- Szeretnék ebből kimaradni.

Emerie vizsgálódó tekintettel méregette, aztán bólintott.

- Gondoskodom róla, hogy az árut még estig kiszállítsák azoknak, akiknek a leginkább szükségük van rá.

Cassian meghajolt, és az üvegajtóhoz ment. Maga az ajtó és az ablakok valószínűleg többe kerültek, mint amennyit a legtöbb illír több év alatt költött.

Próteusz jómódú volt, jó üzletember és tiszteletre méltó harcos. Biztos büszke is volt, hogy ezt az egészet kockára tette azzal, hogy hadba vonult.

Emerie szárnyain a hegek viszont olyan súlyosak voltak, hogy soha nem fogja újra megízlelni a szelet…

Cassian szinte azt kívánta, bárcsak még élne Próteusz, de csak azért, mert akkor saját kezűleg ölhetné meg.

A kezét a rézkilincsre tette. Hideg volt a tapintása.

- Lord Cassian - szólalt meg a lány.

Cassian ránézett: még mindig a pult mögött állt. Cassian nem javította ki, elhallgatta, hogy a lord megszólítást soha nem tenné a neve elé, és soha nem is tette korábban.

- Szép napfordulót - csak ennyit mondott a lány.

Cassian elmosolyodott.

- Köszönöm és viszont kívánom! Szólj, ha gond van a kiszállítással.

Emerie felszegte hegyes állát.

- Erre nem lesz szükség.

Tűz volt a szavaiban. Emerie kényszeríteni fogja a családokat, hogy fogadják el a holmikat, ha akarják, ha nem.

Ennyi tüzet és keménységet már látott Cassian. Felmerült benne, vajon mi történne, ha a két nő egyszer találkozna? Mi sülne ki a találkozásukból?

Kilépett a jeges hidegbe. A csengettyű mintha a vihar előhírnöke lett volna.

De nem a vihar közeledett tombolva a hegyek felé.

Hanem valami más, ami már régóta készülődött. Forrongott.

9.
FEJEZET

Feyre

Nem lett volna szabad vacsoráznom.

Erre gondoltam, amikor Ressina műterme felé siettem az utcán a komor ég alatt. Egyszer csak megláttam a jeges utcakőre áradó fényt, ami az utcai lámpák halvány fényével keveredett.

A napforduló előtt három nappal igazán sokan jártak errefelé, nemcsak a negyedből, de az egész városból és a környékről is. Sok fő tündér és tündér, olyan fajok is, amilyeneket még sosem láttam. Boldogan, jóindulatúan mosolyogtak, egyszerűen képtelenség lett volna nem engedni közel magamhoz ezt az energiát. Mégis, nagyon feszült voltam, a hideg szél ellenére legszívesebben hazarepültem volna.

Rengeteg holmit cipeltem, sőt még egy vásznat is a hónom alá szorítottam, mert nem tudtam, hogy biztosítanak-e felszerelést, vagy udvariatlannak tűnne, ha úgy jelennék meg Ressina műhelyében, mint aki elvárja, hogy kapjon mindent. A városi házunktól gyalog jöttem, mert nem akartam ennyi holmival gondolatutazni, és nem akartam azt sem megkockáztatni, hogy a jéghideg szél repülés közben kitépje a vásznat a kezemből.

Még tanulnom kellett, hogy tartsam magam belülről melegen, és hogy védekezzem a szél ellen, miközben a széllel repülök. Ráadásul súllyal a hónom alatt, kegyetlen hidegben. Sejtelmem sem volt róla, hogy csinálják az illírek fent a hegyekben, ahol egész évben hideg van.

Lehet, hogy nemsokára ki fogom deríteni, mivel az elégedetlenség és a harag egyre terjedt a katonai táborokban. Arra viszont végképp nem volt szükségem, hogy ezen töprengjek, így is elég kutyául éreztem magam.

Egy házzal arrébb megálltam, a kezem már izzadt a kesztyűben. Még soha nem festettem csoportban, mert nem szívesen mutogattam a képeimet. Ráadásul hosszú idő után most úgy fogok vászon elé állni, hogy nem is tudom egyáltalán, mi fog kisülni belőle.

Lelki kötelékemet Rhysszel mintha megrántották volna.

Minden rendben ?

Rhys hangja, a gyengéd, lazán odavetett kérdés kicsit megnyugtatta zaklatott idegeimet.

Korábban Rhys elmondta, hova akar menni másnap, és minek akar utánajárni. Megkérdezett engem is, hogy van-e kedvem vele tartani. Nem volt.

Még ha Tamlinnek is köszönhettem a párom életét, és boldogságot, békét kívántam neki, látni nem akartam őt. Nem akartam beszélni vele, semmit sem akartam tőle, sokáig, soha többé, semmit.

Talán ma este azért is merészkedtem el a Szivárványnegyedbe, mert rosszul éreztem magam azok után, hogy elutasítottam Rhys meghívását.

De a határozottságom elillant, amikor megláttam Ressina közösségi műhelyét. Bentről kihallatszott a résztvevők nevetése, akiket a heti festőkörbe gyűjtött maga köré.

Azt hiszem, hogy nem fog menni.

Rhys rövid ideig hallgatott. Szeretnéd, hogy eljöjjek?

Festeni?

Jó aktmodell lennék.

Mosolyogtam, és egy kicsit sem zavart, hogy teljesen egyedül állok az utcán, miközben számtalan járókelő viharzik el mellettem. A csuklyám alatt úgyis alig lehetett felismerni az arcom. Kérlek, bocsáss meg, de nem akarom mással megosztani pompás tested.

Később neked is állhatok modellt. A kötelékünkön keresztül éreztem érzéki simogatását, mire felforrósodott a vérem. Már régen csináltuk festékkel.

Hirtelen bevillant a konyhaasztal a kunyhóban, és kiszáradt a szám. Malac.

Nevetett. Ha be akarsz menni, menj. Ha nem, nem. Te döntesz.

A homlokomat ráncolva néztem rá a vászonra a hónom alatt, és a festékesdobozra a másik kezemben. Vetettem egy pillantást a tíz méterre lévő műteremre, úgy tűnt, mintha az árnyékok köztem és az aranyfényben úszó ház között áthatolhatatlanok lennének.

Tudom, mit akarok.

Senki sem látta, ahogy gondolatutazással a bedeszkázott galéria és műterem épületében termettem… Az utca végén.

A deszkák miatt senki sem vehette észre a tündérfény gömböket, amiket meggyújtottam, és egy lágy fuvallat segítségével a levegőben hintáztattam.

A nagy helyiségben fogvacogtató hideg volt, mert csak deszkák takarták el az ablaknyílást, és hónapok óta nem lakott itt senki. Olyan hideg volt, hogy gyorsan letettem a holmimat, és lábujjhegyen rugóztam fel-le, miközben körülnéztem.

A galéria a támadás előtt bizonyára szép lehetett, egy nagy ablak délre nézett, és beengedte a végtelen napfényt. A kupolás mennyezeten számos tetőablak volt, ezeket most letakarták. A terem úgy kilenc-tíz méter széles és tizenöt méter hosszú lehetett. Az egyik hátsó falnál egy pult állt, egészen hátul pedig egy ajtó nyílt, ami vélhetőleg a műterembe vagy raktárba vezethetett. Egy futó pillantással megbizonyosodhattam arról, hogy a második tippem a helyes, a hátsó helyiséget tárolásra használták, a festéshez hiányzott ugyanis a természetes fény. Egy sor repedt mosdó felett néhány keskeny ablak nyílt. Festékkel összekent fém munkalapokat is láttam, és lejárt tisztítószereket.

És a festék? Nem, festéket nem láttam, csak az illatát éreztem.

Vettem egy mély levegőt. Éreztem, hogy a szag a csontomig hatol, éppúgy, mint a két helyiség nyugodt kisugárzása.

Az elülső galéria lehetett valószínűleg Polina műterme. Úgy tűnt, hogy ő itt festett, miközben beszélgetett a vevőkkel, akik megnézték a festményeket. A fehér falakon még látható volt a képek körvonala.

A szürke kőpadló réseiben még apró üvegszilánkok csillogtak.

Az első képemet nem akartam mások jelenlétében festeni.

Egyedül is alig voltam képes rá, és ezzel sikerült is elűznöm a rossz lelkiismeretem, amiért Ressina ajánlatát nem fogadtam el. Végül is nem ígértem neki semmit.

Megidéztem a lángomat, hogy befűtsem a helyiséget, és kis égő gömböket lebegtettem a galériában. Így egy kicsit világosabb is lett, a meleg pedig új életre keltette a galériát.

Aztán kerestem egy sámlit.

10.
FEJEZET

Feyre

Csak festettem és festettem.

A szívem úgy kalapált közben, akár egy harci dob.

Festettem, míg görcsbe nem rándult a hátam. A gyomrom korgott, forró kakaóra és süteményre vágyott.

Hátulról hoztam egy rozoga hokedlit, leporoltam, és amint leültem rá, tudtam, mi kívánkozik ki belőlem.

Az első vonásoknál alig tudtam tartani az ecsetet. A félelemtől, igen. Annyira őszinte voltam magamhoz, hogy ezt is beismertem magam előtt.

De a kezem azért is remegett, mert a lelkem felszabadulásának ereje volt. Úgy éreztem magam, mint egy versenyló, akit kiengedtek az istállóból, és vágtáznia kell, hogy lépést tartson a többiekkel, az élő képpel, ami a lelki szemeim előtt táncolt, és majdnem eltáncolt előle.

De kialakult, formát öltött.

Nyugalmat hozott magával, mint egy hótakaró, ami a földre telepszik és megtisztít mindent, ami alatta van.

Ez a tisztulási folyamat mélyebbre hatolt, és jobban megvigasztalt, mint a város újjáépítésével töltött sok-sok óra. Az is elégedettséggel töltött el, de a festés, az, ami kiszabadult belőlem és a vele való megküzdés, a megváltással határos érzést hozott. Az utolsó tűszúrás, amivel bevarrunk egy sebet.

Veláris tornyában a harangok tizenkettőt ütöttek, amikor befejeztem, letettem az ecsetet, és szemügyre vettem a művem.

És azt, aki visszanézett rám.

Én voltam.

Vagyis egy bestia Ouroborosban, pikkelyekből, karmokból, sötétségből, haragból, örömből és hidegből. Az én teljes valóm, aki a bőröm alatt lapult.

És nem menekültem el előle. Nem menekültem el előle most sem.

Igen, olyan érzés volt, mint az első öltés, mikor egy sebet összevarrnak.

A térdem közt himbáltam az ecsetet, a bestia ott volt a vásznon, és a testem végre elernyedhetett kissé. Egészen elgyengültem.

A tekintetem végigvándorolt a galérián, aztán kinéztem az utcára a bedeszkázott ablakok közti réseken. Az elmúlt órákban senki sem kíváncsiskodott, hogy miért van világos idebent.

Felálltam, sóhajtva kinyújtóztam. Nem vihetem magammal a képet. Még száradnia kell, a folyó és a távoli tenger felől jövő nedves éjszakai levegő komoly károkat tenne benne.

Nem akartam a városi házunkba vinni, ahol esetleg mások is rátalálhatnak, és még azt sem akartam, hogy Rhys lássa.

Itt viszont, még ha valaki be is tévedne ide, nem tudná, hogy a kép tőlem származik. Nem szignóztam. Valami tiltakozott bennem ellene.

Éjszakára itt hagyom száradni, és másnap a Szelek házában biztosan találok egy szekrényt, ahová eldughatom.

Holnap. Holnap visszajövök érte.

11.
FEJEZET

Rhysand

Tavasz volt, de mégsem.

Nem az a vidék volt, ahol én évszázadokkal ezelőtt barangoltam, de az sem, ami közel egy éve a szemem elé tárult.

A nap lágyan sütött, az idő tiszta volt, a távolban som és orgona virágzott szüntelen.

A távolban, mert a birtokon nem láttam virágokat.

A rózsák, amik egykor felfutottak a pompás kastély világos kőfalaira, kusza tüskebokrok voltak csupán. A szökőkutak kiszáradva álltak, a sövény nyíratlanul burjánzott, elveszítette a formáját.

A ház még Amarantha poroszlóinak a pusztítása napján is jobban nézett ki ennél. Nem is a pusztulás jelei, hanem az itt uralkodó nyomasztó csend miatt. Semmi jele nem volt az életnek.

A hatalmas tölgyfa kapu is jobb napokat látott. Mély, hosszú karmolások húzódtak a fán.

A pompás márványlépcső legfelső fokán az ajtó előtt állva közelről vettem szemügyre ezeket a brutális vájatokat. Bármibe fogadtam volna, hogy Tamlintől származnak, miután Feyre elutasította őt és az udvarát.

Tamlinnak mindig is a gyenge pontja volt a vérmérséklete. Bármelyik napon csinálhatta ezeket a karmolásokat. Lehet, hogy ma újak jönnek hozzá.

Nem esett nehezemre, hogy vigyorogjak és laza testtartással álljak: az egyik kezemet fekete kabátom zsebébe tettem - ezúttal szárnyak és illír bőrruha nélkül érkeztem -, és kopogtam a megrongált ajtón.

Csend.

Aztán…

Maga Tamlin nyitott ajtót, személyesen.

Nem is tudtam eldönteni, mit nézzek: az előttem álló beesett arcú férfit, vagy a sötétbe burkolózó házat a háta mögött.

Könnyű lett volna kigúnyolni. Gúnyolni egykor elegáns ruháját, amit régen ki kellett volna mosni, bozontos haját, amit sürgősen meg kellett volna nyírni, a szolgák és napfordulós díszek nélküli, üres házat.

Tamlin zöld szemét rám emelte, de még a tekintete sem olyan volt, mint régen. Űzött, levert, közönyös.

Pár perc alatt miszlikbe apríthatnám, testileg és lelkileg is. Befejezhetném, ami kétségkívül akkor kezdődött, amikor Feyre az esküvőjén néma segélykiáltást küldött, és én megjelentem, hogy megmentsem őt.

Másrészt ott volt a béke, egy karnyújtásnyira.

Akkor is felapríthatom, ha a béke már lezárt ügy lesz.

Lucien bejelentette a látogatásod - mondta üdvözlésképpen. A hangja éppolyan tompa, élettelen volt, mint a tekintete; az egyik keze továbbra is a kilincsen nyugodott.

- Vicces, mert azt hittem, hogy a párja a látó.

Tamlin csak nézett rám, figyelmen kívül hagyta humoros megjegyzésem, de az is lehet, hogy nem is jutott el hozzá az üzenet.

- Mit akarsz?

Nem hallottam a háta mögül zajt, sőt az egész birtokon semmilyen hangot. Még a madarak sem csiripeltek.

- Pár szót akartam váltani veled - feleltem, megeresztve egy vigyort. Tudtam, hogy megőrül tőle. - Kérhetek egy csésze teát?

A folyosókon félhomály uralkodott, a hímzett függönyök behúzva.

Sír.

Ez a hely egy sírbolt.

Ahogy közeledtünk a terem felé, ami örök idők óta a könyvtárnak adott otthont, minden lépéssel nagyobb lett a csend és a por.

Tamlin nem szólt egy szót sem, és nem adott magyarázatot a ház elhagyatottságára. A résnyire nyitva hagyott faragott ajtókon benézve láttam, hogy a jobbra és balra sorakozó helyiségek mennyire tönkre vannak téve.

Tönkretett bútorokat, széttépett festményeket láttam, a falakon réseket.

Lucien nem azért jött ide, hogy jó hangulatot csináljon a napfordulóra. Ezt akkor értettem meg, amikor Tamlin a sötét könyvtárba vezető ajtót kinyitotta.

Lucien együttérzésből jött. Könyörületből.

A szemem hozzászokott a sötétséghez, de Tamlin egy mozdulattal meggyújtotta a tündérfényeket az üveggömbökben.

Korábban megkímélte ezt a termet. Valószínűleg az egyetlen olyan helyre vezetett a házban, ahol a bútorok az eredeti funkciójukat töltötték be.

Hallgattam, miközben a középen álló nagy íróasztalhoz mentünk. Tamlin leült egy művészien díszített kárpitozott székre. Nyilvánvaló volt, hogy ez a szék állt a legközelebb egy trónhoz.

Leültem vele szemben a másik székre, a világos fa nyikorogva tiltakozott. Ezeket a bútorokat valószínűleg cseverésző udvaroncoknak szánták, és nem két megtermett harcosnak.

A ránk telepedő csönd olyan mély volt, mint az üresség a házban.

- Ha azért jöttél, hogy gúnyt űzz belőlem, akkor hiába fáradtál.

A mellkasomra tettem a kezem.

- Nekem ez nem fáradság…

A humor csíráját se fedeztem fel benne.

- Miről akartál beszélni?

Teátrálisan a könyveket és a festett kupolát néztem.

- Merre jár az én drága barátom, Lucien?

- Vacsorára vadászik.

- Már abban sem leled örömödet?

A tekintete tompa maradt.

- Lucien már elment, amikor én felébredtem.

Vacsorára vadászik, mert nincs szolgájuk, aki elkészítené, vagy bevásárolna.

Hazugság lett volna azt állítani, hogy sajnálom őt.

Luciennel ellentétben, aki megint itt ragadt a cimborájánál. Keresztbe tettem a lábam, és hátradőltem.

- A fülembe jutott, hogy nem őrizteted a határaid. Igaz ez?

Rövid csendet követően Tamlin az ajtóra mutatott.

- Látsz őröket, akik ezt a feladatot el tudnák látni?

Még az őrök is elhagyták. Érdekes.

- Feyre nem végzett félmunkát, ugye?

Kivillantak fehér fogai, és a szemében élet csillant fel.

- Semmi kétség, hogy a te támogatásoddal.

Mosolyogtam.

- Á, nem, az egész az ő ötlete volt! Okos ötlet, mint amilyen okos ő is.

Tamlin megszorította a hajlított karfákat.

- Nem hittem volna, hogy az Éjszaka főura olyan mélyre süllyed, hogy hencegni kezd.

Mosolygás nélkül feleltem:

- Biztos azt hiszed, hogy hálásnak kellene lennem neked, mert segítettél az újjáélesztésemben.

- Semmi kétségem afelől, hogy ha te egyszer bármiért köszönetet fogsz mondani nekem, Rhysand, akkor a pokol égő lángjai is lelohadnak.

- Hú, de költői!

Halk, mély morgás.

Túl egyszerű volt. Túl könnyen ki lehetett csalogatni a védvonala mögül, túl gyorsan engedte magát provokálni. Bár figyelmeztettem magam, hogy a falat, a békét tartom szem előtt, amire égetően szükségünk volt, de így szóltam:

- Többször is megmentetted a párom életét. Ezért örökre hálás leszek neked.

A szavak célba értek. Tudtam. A párom.

Övön aluli ütés volt. Mindenem megvan, mindenem, amit valaha is kívántam, amiről álmodtam, és amiért folyton esedeztem a csillagokhoz.

Neki semmije sincs. Egykor mindene megvolt, de mindent elpocsékolt. Se könyörületet, se együttérzést nem érdemelt tőlem.

Nem, Tamlin megérdemelte a bajt, amit magára idézett, ezt az üres életet.

Megérdemelt minden elhagyatott szobát, minden tüskebokrot és minden étkezést, ami előtt neki kellett vadásznia.

- Tudja, hogy itt vagy?

- Ó, természetesen tudja! - Elég volt egy pillantást vetnem Feyre arcára, amikor elhívtam, és tudtam a választ, mielőtt kimondta volna. Cseppet sem érdekli, hogy mi van ezzel a férfival, aki itt áll velem szemben.

- Egyébként - folytattam - őt is elszomorította, ahogy engem is, hogy a határaid nincsenek úgy őrizve, ahogy hittük.

- A fal nélkül egy egész hadsereg kellene hozzá.

- Azt meg lehetne oldani.

Hangosan morgott, és az ujjbegyénél picit kivillantak a karmai.

- A teféléket nem engedem az országomba.

- A mifélénk, ahogy fogalmaztál, viselték a legnagyobb terhet abban a háborúban, aminek a kitöréséhez te is hozzájárultál. Ha járőrökre van szükséged, ott vannak rá a harcosaim.

- Azért, hogy az embereket megvédjük magunktól? - gúnyolódott.

A kezem legszívesebben a torka köré kulcsolódott volna. Az ujjaim hegyénél a karmok előhírnökeként már ott gomolyogtak az árnyak.

Gyűlöltem ezt a házat, tiszta szívemből. Az első pillanattól fogva, amikor beléptem, azon az éjszakán, amikor a Tavasz udvarából folyt a vér. Egy olyan bűn fizetségeképpen, amit soha nem lehetett kiegyenlíteni. Két pár szárnyért, amik a dolgozószobájában voltak felszögezve.

Feyre elmondta nekem, hogy Tamlin már régen elégette ezeket a szárnyakat, de ez nem számít. Egy napon itt függtek.

Akkor Tamlin elárulta az apjának és a fivéreinek, hol vár rám az anyám a nővéremmel. És a kisujját sem mozdította akkor, amikor lemészárolták őket.

Még most is a lelki szemeim előtt láttam a fejüket a kosarakban. A félelem és fájdalom az arcukra volt írva, még akkor is láttam őket, amikor a Tavasz főura azon a véres éjszakán előttem állt, amikor mindkettőnket megkoronáztak.

- Igen, hogy az embereket megvédjük magunktól - feleltem, vészjóslóan nyugodt hangon. - És hogy megőrizzük a békét.

- Milyen békét? - A karmok eltűntek a bőre alatt, és keresztbe fonta a karját. Jóval kevésbé volt izmos, mint a csatamezőn. - Semmi sem változott. A fal megszűnt, de egyébként minden a régi.

- Megváltoztathatjuk a dolgokat. Javíthatunk a helyzeten, de csak akkor, ha jól kezdünk hozzá.

- Nem hagyom, hogy az Éjszaka udvarának vadállatai lépjenek az országomba.

Úgy tűnt, hogy a népe eléggé utálja őt.

A vadállat szó hallatán betelt nálam a pohár. Veszélyes területre eveztünk, én legalábbis. Az a veszély fenyegetett, hogy a jelenlétében elveszítem az önuralmam.

Felálltam, Tamlin ülve maradt.

- Ezt az egészet magadnak köszönheted - mondtam még mindig nyugodtan. Nem kellett üvöltenem ahhoz, hogy megmutassam a haragomat. Soha nem kellett.

- Te nyertél - sziszegte. - Megkaptad a párod. Nem elég ennyi?

- Nem.

A szó visszhangzott a könyvtárban.

- Majdnem elpusztítottad Feyre-t, a legkülönfélébb módokon próbálkoztál.

Kivillantotta a fogait. Én is, mert nem tudtam uralkodni magamon. Muszáj volt, hogy legalább a mágiám egy része végigdübörögjön a termen, a házon, a vidéken.

- De túlélte. Túlélt téged. Mégis szükséged volt arra, hogy megalázd, hogy leszóld őt. Ha az volt ezzel a célod, hogy visszaszerezd, akkor nem a legjobb módszert választottad, öreg cimbora.

- Kifelé.

Nem végeztem, még egyáltalán nem.

- Mindent megérdemeltél, ami csak rád zúdult. Megérdemled ezt a nyomorúságos, üres házat és a lepusztult földeket. Hidegen hagy, hogy odaadtad nekem azt a fénymagot, és az sem érdekel, hogy még mindig szereted a párom. - Hűvösen, érzelemmentesen áramlottak ki belőlem a szavak. - Remélem, hogy nyomorúságos életed hátralévő részét magányosan fogod eltölteni. Ez határozottan nagyobb elégtételt jelentene a számomra, mint az, hogy lemészároljalak. - Feyre egykor ugyanerre jutott. Egyetértettem vele akkor is, és most is, de most értettem meg igazán.

Tamlin zöld szeme vadul kezdett égni.

Felkészültem, résen voltam, sőt egyenesen akartam, hogy felugorjon a székéből és rám vesse magát, hogy szétmarcangoljon a karmaival.

A vérem dübörgött az ereimben, és a mágiám gomolygott a bensőmben. Ha harcra kerül a sor, akkor össze fog dőlni a kastély. A köveket és a fát fekete porrá fogom változtatni utána.

De Tamlin csak dühösen bámult rám. Aztán az íróasztalra pillantott, és megismételte:

- Kifelé.

Csak pislogással jeleztem meglepődésemet.

- Nincs kedved harcolni egy kicsit, Tamlin?

Még csak nem is nézett rám.

- Kifelé - ismételte meg.

Megtört ember.

A saját tettei, a saját döntései törték össze.

Nem volt hozzá közöm, nem érdemelte meg az együttérzésem.

De amikor gondolatutazással távoztam, a sötétség mintha korbácsütésként érte volna a testem, és hirtelen a gyomromban furcsa ürességet éreztem.

Tamlin nem emelt védőpajzsot a háza köré. Semmi nem állt az útjába annak, aki gondolatutazással be akart jönni ide. Az ellenségei akár a hálószobájában is átvághatták volna a torkát.

Mintha erre várt volna.

Feyre és én hazaúton találkoztunk. Láthatólag bevásárlásból jött, kesztyűbe bújt kezében néhány csomag himbálózott.

Amikor leszálltam mellette, a hó örvénylett körülöttünk, de a mosolya mintha egy ökölcsapás lett volna a mellkasomra.

Ahogy az arcomat nézte, rögtön elhalványult bennem az érzés.

Bár egy forgalmas utcán álltunk, a város közepén, a kezébe fogta az arcom.

- Ilyen szörnyű volt?

Bólintottam, és az érintésébe simultam, amennyire csak tudtam.

Szájon csókolt, és amikor ajka melegét éreztem, tudatosult bennem, mennyire fázom.

- Gyere, menjünk haza! - javasolta, belém karolt és hozzám bújt.

Engedelmesen átvettem tőle a bevásárlószatyrokat, és a hosszú úton a sok-sok ház mellett elhaladva, a jéghideg Sidra felett és a meredek dombon felfelé mindent elmeséltem neki, amit Tamlinnek mondtam.

- Ha belegondolok, milyen durván tudsz beszélni néha Cassiannel, most egész kíméletes voltál - vélekedett Feyre, amikor befejeztem mondókámat.

- Nem volt okom a durvaságra - fortyogtam.

Eltöprengett a szavaimon.

- Azért látogattad meg, mert aggódsz a fal hiánya miatt, vagy mert mindezt el akartad neki mondani?

- Mindkettő. - Nem akartam hazudni neki. - És talán azért is, hogy eltegyem láb alól.

Félelem tükröződött a tekintetében.

- Honnan van benned ez?

Fogalmam sincs róla.

- Azt hiszem… - Cserben hagytak a szavak.

Megszorította a karom, mire felé fordultam. Nyíltan, megértően nézett rám.

- Azt hiszem, hogy semmi rossz nincs abban, amit mondtál - mondta lassan. Nem ítélt el, és nem haragudott.

Az üresség érzése lassan teljesen eltűnt belőlem.

- Kettőnk közül lehettem volna én az okosabb.

- De hisz általában szokott sikerülni. Időnként te is hibázhatsz. - Sugárzó mosolyt vetett rám, olyan fényeset, mint a telihold, szebbet minden csillagnál.

Még mindig nem vettem neki ajándékot napfordulóra. És a születésnapi ajándékát se vettem meg.

A homlokomat ráncoltam, ő pedig oldalra billentette a fejét, mire a copfja a vállára csúszott. Megsimogattam, és örültem az érzésnek, ahogy selymes fürtjei jéghideg ujjaimhoz értek.

- Otthon találkozunk - mondtam, és visszaadtam neki a szatyrokat.

Erre ő összeráncolta a homlokát.

- De hova mész?

Megpusziltam, és belélegeztem orgona- és körteillatát.

- Még vásárolnom kell valamit. - Ahogy ránéztem, ahogy együtt mentünk az utcán, a látványa nem csillapította a haragomat. Éppen ellenkezőleg, szép mosolya kedvet ébresztett bennem, hogy gondolatutazással azon nyomban visszatérjek a Tavasz udvarába, és Tamlint illír kardomra nyársaljam.

Az okosabb. Na persze.

- Azért fesd majd meg az aktom - mondtam Feyre-nek, kacsintottam és kilőttem a hideg ég felé.

A mosolya végig ott táncolt velem a Kelmék és ékszerek palotája felé vezető úton.

A kedvenc ötvösöm a vitrinen elhelyezett fekete bársonyra tette ki elém az ajánlott darabokat. Hangulatos boltja a Palota szélén állt, a fényében a drágakövek csábítóan szikráztak, valami belső tűz fűtötte őket.

Zafír, smaragd, rubin… Feyre-nek már mindenből volt, ha szerény mennyiségben is. Kivéve azokat a tömör gyémánt karpereceket, amiket a hullócsillagok éjszakájára ajándékoztam neki.

Csak két alkalommal viselte:

Amikor hajnalig táncoltunk, és alig mertem remélni, hogy az iránta táplált érzéseimnek akár a töredékét viszonozza.

Amikor visszatértünk Velarisbe a Hybern ellen vívott döntő csata után. Akkor este csak a karpereceket viselte.

A fejemet csóváltam, és így szóltam a pult mögött álló karcsú, éteri tündérnek:

- Akármilyen gyönyörűek ezek, Neve, a királynőm nem akarna ékszert ajándékba napfordulóra.

Vállat vont, anélkül, hogy tényleg csalódott lett volna. Törzsvendég voltam, tudta, hogy hamarosan újra vásárolok nála.

A pult alá tolta a bársonytartót, és éjárnyékos kezével derűsen egy újabb kollekciót vett elő.

Nem ködlény volt, de valami hasonló. Karcsú alakját örök árnyak rejtették el, csak a szeme látszott, ami viszont úgy parázslott, mint a szén. Alakja többi része is előkerült időnként, ilyenkor az árnyak szétváltak, és láthatóvá vált sötét keze, válla vagy lába. A nép, amelyből származott, udvarunk legmélyebb bányáiban élt, és kitűnt fantasztikus ötvösművészetével. Családi örökségünk nagy része Tarterából származott, Feyre mandzsettái és koronái is.

Neve árny kezével a portékája felé mutatott.

- Nem szeretnék tolakodónak tűnni, de ezeket már korábban kiválogattam. Lady Amrennek javasolnám őket.

Valóban, ezek az ékszerek Amren nevét énekelték. Nagy drágakövek, finom foglalatban. Pompás ékszerek az én erős barátnőmnek, aki annyit tett értem, a páromért és a népemért. Az egész világért.

Alaposan szemügyre vettem a három ékszert, majd sóhajtottam.

- Megveszem mindegyiket.

Neve szeme úgy ragyogott, mintha valódi tűz lobbant volna fel a tekintetében.

12.
FEJEZET

Feyre

- Hát ez meg mi az ördög?

Másnap este Cassian vigyorogva mutatott egy kupac fenyőágra. A hall közepén ejtette le őket a mintás vörös szőnyegre.

- Dekoráció napfordulóra. Egyenesen a piacról.

Széles vállán, sötét hajában még ott csillogott a hó. Barna orcája kipirult a hidegtől.

- Ezt nevezed te dekorációnak?

- Az Éjszaka udvarában hagyomány, hogy egy kupac fenyőágat teszünk a földre - felelte továbbra is vigyorogva.

Karba tettem a kezem.

- Nagyon vicces.

- Komolyan mondtam. - Dühös arckifejezésem láttán elröhögte magát. - A kandallópárkányra, a korlátra és más helyekre szokták tenni, te nagyokos. Segítenél? - Levette vastag kabátját. Alatta fekete zakót és inget viselt. A kabátot a gardróbszekrénybe akasztotta. Én nem mozdultam, csak a lábammal dobogtam.

- Igen? - kérdezett felvont szemöldökkel. Cassiant ritkán láttam nem illír harci ruhában. Jól állt neki az öltöny, bár nem volt olyan finom anyagból, amilyet Rhys és Mor szeretett.

- Tényleg komolyan gondolod, hogy úgy köszönsz az ünnepeken, hogy néhány ágat hajítasz a lábam elé? Csak egy időre tűntél el az illír katonai táborban, és már elfelejtetted, mi az illem.

A következő pillanatban Cassian mellettem termett, a magasba emelt, és akkorát pördült velem, hogy beleszédültem. Szitkozódva csaptam a mellkasára.

- Mit kapok tőled ajándékba?

Cassian letett a földre, mire a karjába bokszoltam.

- Egy hatalmas kupac Fogd be-t - Nevetett, mire én kacsintva kérdeztem: - Kakaó vagy bor?

Az egyik szárnyával körülvett, és a pinceajtó felé fordított.

- A mi kis Rhysie-nknak hány finom palackja van raktáron?

Két palackkal már végeztünk, mire Azriel megjött. Vetett egy pillantást ittas állapotban tett próbálkozásainkra, és rögtön elkezdte helyrehozni a díszítéseket, mielőtt valaki meglátta volna, milyen káoszt csináltunk.

Cassian és én a nappaliban heverésztünk a kanapén, a kandalló előtt. A kandallóban nyírfa hasábok égtek. Úgy vigyorogtunk, mint két ördögfióka, miközben az Árnyénekes azokat a koszorúkat és füzéreket igazgatta, amiket mi az előbb mindenfelé felaggattunk. Utána a szőnyegen szétszóródott tűleveleket kezdte fejcsóválva felseperni.

- Jaj, lazíts végre te is! - ugratta Cassian Azt szélesen gesztikulálva. - Igyál egy kortyot! Egyél sütit!

- És vedd le a kabátodat! - tettem hozzá. Közben az üveggel az Árnyénekes felé mutattam, aki még a kabátját se vette le, mert a rendetlenségen akart először úrrá lenni.

Most épp egy lelógó füzért igazgatott egyenesre a párkány felett.

- Már-már azt hihetné az ember, hogy szándékosan díszítettetek fel mindent ilyen csúnyán.

Cassian a szívére tette a kezét.

- Még a végén megsértődünk!

Azriel sóhajtva nézett a mennyezetre.

- Ó, te szegény! - mondtam Azrielnek, és töltöttem magamnak még egy pohár bort. - Biztosan jót tenne neked egy kis bor.

Azriel először rám nézett dühösen, aztán a palackra, majd Cassianre… aztán átvágott a szobán, kirántotta a palackot a kezemből, és kiitta az egészet. Cassian sugárzott az elégedettségtől.

Nem utolsósorban azért, mert Rhys jelent meg az ajtóban, és szárazon megjegyezte:

- Nos, legalább tudom, ki szokta meginni előlem a jó bort. Esetleg még egy üveggel, Az?

Azriel majdnem a kandallóba köpte a bort, de aztán lenyelte, és elvörösödve Rhys felé fordult.

- Ha szabadna megmagyaráznom…

Rhys nevetése visszhangzott a faragott tölgy falburkolatról.

- Ötszáz éve ismerjük egymást, és te komolyan azt hiszed, hogy nem tudom, hogy Cassian a ludas, ha a borom eltűnik?

Cassian Rhys felé emelte a poharát.

Rhys derűsen körbenézett.

- Meg tudom mondani, melyik díszítés a ti művetek, és melyiket akarta Azriel helyrehozni, mielőtt megjövök. - Azriel a halántékát dörzsölte, de Rhys felvont szemöldökkel felém fordult. - Egy művésztől többet vártam volna.

Kinyújtottam a nyelvem.

A következő pillanatban a kötelékünkön keresztül némán így szólt hozzám: Kíméld inkább a nyelved, később még szükség lesz rá. Van pár ötletem.

A lábujjaimat vastag, hosszú szárú zoknimba fúrtam.

- Pokoli hideg van! - kiáltott Mor a hallból, mire azonnal kihunyt bennem az ágaskodó vágy. - De miért nem állította le senki Cassiant és Feyre-t, amikor díszíteni kezdtek?

Azriel majdnem félrenyelt a nevetéstől, és szokott sötét arckifejezése is felderült, amikor Mor pirospozsgás arccal, a tenyerébe fújdogálva a nappaliba lépett. Mor viszont bosszúsan nézett ránk.

- Nem tudtatok megvárni ezzel a finom borral?

Én csak vigyorogtam, Cassian felelt:

- Épp most kezdtünk bele Rhys gyűjteményébe.

A párom a fejét vakargatta.

- Azért van a bor, hogy szolgáljátok ki magatokat. Vegyétek csak el, amelyiket csak akarjátok.

- Veszélyes ajánlat, Rhysand - figyelmeztette őt a belépő Amren, aki szinte eltűnt hatalmas fehér bundájában. Csak állig érő haja és ezüstös szemei tűntek fel a gallérja felett. Úgy nézett ki, mint egy…

- Úgy nézel ki, mint egy dühös hógolyó - mondta Cassian.

Az ajkamba haraptam, hogy ne röhögjek fel hangosan.

Nem volt jó ötlet Amrent kinevetni, még most sem, hogy mágiája nagy részét elvesztette, és örökre be kellett érnie egy főtündér testével.

A dühöngő hógolyó hunyorogva nézett Cassianre.

- Vigyázat, fiacskám. Olyan háborút nem akarhatsz kirobbantani, amit nem tudsz megnyerni. - Kigombolta a gallérját, és közben mindenki számára hallhatóan ezt fuvolázta: - Főleg nem most, hogy Nesta Archeron két nap múlva eljön a napfordulóra.

Éreztem, ahogy a hír végighullámzik a többieken, Cassianen, Moron, Azrielen. Éreztem Cassian valódi haragját, és pityókás derűje egy csapásra elillant.

- Fogd be! - szólt halkan.

Mor olyan fürkészve nézte őket, hogy nekem is nehezemre esett nem őket bámulni. Inkább Rhysre pillantottam, aki töprengő arckifejezést öltött magára.

Amren csak vigyorgott, és vörös száját annyira nyitotta ki, hogy jól érvényesüljenek fehér fogai. Az előtérben álló gardróbszekrényhez lépett.

- Már várom, hogy fog téged darabokra marcangolni, Feyre. Már ha józanul jön - vetette oda foghegyről.

Most már tényleg elég volt. Rhys nyilvánvalóan osztotta a véleményemet, de én megelőztem:

- Hagyd ki Nestát a játékból, Amren!

Amren olyan pillantást vetett rám, amit bocsánatkérésként is lehetett értelmezni, de amikor a nagykabátját felakasztotta, csak ennyit mondott:

- Varian is jön, csak hogy tudjátok.

Elain a konyhában segített Nualának és Cerridwennek a vacsorakészítésben. Bár a téli napforduló két nap múlva volt esedékes, már minden vendég megérkezett a városi házunkba.

Egyvalakit kivéve.

- Hallottál valamit Nestáról? - kérdeztem a nővéremet köszönés helyett.

Elain felegyenesedett a gőzölgő vekni kenyerek előtt, amiket az előbb vehetett ki a sütőből. A haját félig feltűzte, rózsaszín ruháján viselt köténye lisztes volt. Nagy, barna szeme frissességet sugárzott, nagyokat pislogott.

- Nem, semmit. Kértem, hogy jöjjön el ma estére, de szóljon előtte, ha eldöntötte. Még nem jelzett.

Egy konyharuhával legyezgette a kenyereket, hogy hűtse, aztán felemelte az egyiket, és alul megpaskolta. A tompa hang láthatóan elégedettséggel töltötte el.

- Szerinted menjünk el érte?

Elain a konyharuhát keskeny vállára vetette, és könyékig feltűrte az ingujját. Az utóbbi hónapokban újra színt kapott a bőre, még azelőtt, hogy lehűlt volna az idő. Az arca is kicsit kikerekedett.

- Úgy kérdezel most engem, mint a nővéredet, vagy mint egy látót?

Arckifejezésem nyugodt és barátságos maradt, miközben a munkaasztalnak dőltem.

Elain nem számolt be nekünk újabb látomásokról, mi pedig nem kértük arra, hogy használja a képességeit. Nem is tudtam, hogy még képes-e ilyesmire, miután az Üst összetört és újrateremtődött. Kíváncsiskodni pedig nem akartam.

- Te ismered Nestát a legjobban - feleltem óvatosan. - Azt hittem, te is próbálsz valamit tenni az ügy érdekében.

- Ha ő nem akar eljönni az ünnepekre, akkor nem érdemes elráncigálni.

A hangja hűvösebben csengett a szokottnál. Futó pillantást vetettem Nualára és Cerridwenre. Az utóbbi a fejét csóválta, mintha azt mondta volna, hogy Elainnek nincs jó napja.

Elain lassan gyógyult, mint ahogy mi is mindannyian. Miután felmentem vele a vadvirágos dombra a város szélén, ahol az apánknak egy sírkövet állíttattam, órákig sírt.

Apám holttestét hamuvá égettem, miután Hybern királya megölte, de megérdemelt egy helyet, ahol végső nyugalomra lelhet. Mindazokért, amit az utolsó időszakban tett, szép sírkövet érdemelt, amibe bele van vésve a neve. És Elain is megérdemelte, hogy látogatni tudja és beszélhessen hozzá.

Havonta legalább egyszer felment a dombra.

Nesta viszont még egyszer sem járt a sírnál. Sem az első alkalommal, sem később nem élt a meghívásommal.

Elain mellé léptem, fogtam az asztal másik feléről egy kést, és elkezdtem felszeletelni a kenyeret. Az előtérből beszűrődött a családtagjaim hangja, Mor derűs kacaja túlharsogta Cassian nevetését.

Addig hallgattam, míg összejött egy kupac gőzölgő szelet.

- Nesta továbbra is a családunkhoz tartozik.

- Igen? - Elain beleszúrta a kését a következő veknibe. - A viselkedése alapján biztosan nem.

Visszafogtam magam, és nem néztem rosszallóan rá.

- Feltűnt ma neked valami, amikor találkoztatok?

Semmi válasz, Elain egyszerűen vágta tovább a kenyeret.

Így én is folytattam a munkát. Ki nem állhattam, ha valaki ki akart préselni belőlem valamit, és tiszteletben tartottam Elain hallgatását.

Csendben dolgoztunk tovább. Teleraktuk a tányérokat és tálakat az ételekkel, amiket Nuala és Cerridwen főhajtással tettek elénk. Ma a szokottnál jobban az árnyaikba burkolóztak, hogy ne zavarják a beszélgetésünket. Hálásan biccentettem feléjük, de ők a fejüket rázták. Nem volt mit megköszönni. Mivel nálam is több időt töltöttek Elainnel, ismerték a hangulatváltozásait, és tudták, mire van szüksége.

Elain csak akkor szólalt meg ismét, amikor az ételt a halion keresztül az ebédlőbe vittük.

- Nesta azt mondta, hogy nem akar eljönni.

- Rendben van. - Bár mintha tüskét szúrt volna belém.

- Azt mondta, hogy egyáltalán nem akar idejönni. Soha többet.

Megálltam. Láttam Elain arcán a fájdalmat, félelemmel vegyülve.

- Azt is megmondta, hogy miért?

- Nem. - Harag, igen, harag parázslott Elain tekintetében. - Csak annyit mondott, hogy… nekünk is megvan a saját életünk, és neki is.

Az még hagyján, hogy nekem mond ilyet, de Elainnek!

Mélyet sóhajtottam, a gyomrom pedig megkordult, a kezemben tartott ropogós csirke, illetve a zsályás citromillat hatására.

- Beszélek vele.

- Ne - kért Elain kifejezéstelen arccal, és továbbment. A rozmaringos krumpli a válla felett párolgott, Azriel árnyaira emlékeztetett. - Úgyse hallgatna meg.

Kénytelen lesz.

- És veled mi van? - bukott ki belőlem a kérdés. - Hogy vagy? Jól?

Ahogy a hallból balra az ebédlőbe kanyarodtunk, Elain a válla felett visszanézett rám. A nappaliban a másik oldalon elnémult a beszélgetés: megérezték a finom illatokat.

- Miért ne lennék jól? - kérdezte Elain, és az arcán felragyogott a mosoly.

Ezt a mosolyt túl jól ismertem, a saját átkozott arcomról.

Ekkor viszont a többiek előviharzottak a nappaliból, Cassian megpuszilta Elaint, aztán gyakorlatilag félretette az útból, hogy az ebédlőasztalhoz férjen. Amren volt a következő, ő biccentett a nővéremnek. Rubin nyaklánca csillogott a tündérlámpások fényében, amiket a füzérekbe rejtettünk el. Mor jobbról-balról arcon csókolta Elaint. Rhys követte, Cassian miatt a fejét csóválva. Cassian ugyanis már a Nuala és Cerridwen által behozott tányéroknál szolgálta ki magát. A párom üdvözlésképpen csak egy mosolyt küldött Elain felé, aztán Cassian jobbján foglalt helyet.

Azriel lépett ki utoljára a nappaliból, egy pohár borral a kezében. Korábban behúzta a szárnyait, hogy finom, bár egyszerű szabású fekete öltönye jobban érvényesüljön.

Sokkal inkább éreztem, mintsem láttam, hogy a nővérem Az láttán hirtelen megdermedt.

A torka remegett, amikor nyelnie kellett.

- Egész estére le akarod foglalni magadnak a csirkét? - kérdezett Cassian az asztal túlsó végéről.

Durcásan trappoltam oda hozzá, és levágtam a tálat a faasztalra.

- Beleköptem - mondtam kedvesen.

Annál finomabb - poénkodott Cassian, és visszamosolygott. Rhys nevetett, és nagyot kortyolt a borába.

Miközben visszamentem a helyemre Amren és Mor közé, hallottam, hogy Elain odaköszön Azrielnek.

Azriel hallgatott.

Szó nélkül odament Elainhez.

Mor mellettem érezhetően feszült lett.

De Azriel csak elvette Elaintől a nehéz burgonyás tálat, és olyan gyengéd hangon szólalt meg, mint az éjszaka:

- Ülj csak le, majd én.

Elain keze megállt a levegőben, mintha az étel még a kezében lenne. Pislogva leengedte a karját, mire észrevette, hogy még rajta van a kötény.

- Ó, azonnal jövök - motyogta, és visszasietett az előtérbe, hiába szóltam volna már utána, hogy senkit sem érdekel, ha lisztesen jön enni, és üljön le inkább.

Azriel letette a krumplit az asztal közepére, mire Cassian azonnal vett egy nagy adagot a tányérjára. Legalábbis megpróbálta.

A keze ugyanis a tálalókanálra siklott, de a következő pillanatban megállították: Azriel heges keze körülzárta az övét.

- Várj! - mondta olyan hangsúllyal, mint egy parancsot.

Mor szája tátva maradt. Attól tartottam, hogy a félig megrágott zöldbab visszaesik a tányérra. Amren csak a borospohara szegélye mögül vigyorgott.

Cassian döbbenten bámult Azrielre.

- Mégis mire várjak? A szószra?

Azriel nem hagyta magát.

- Addig ne kezdj el enni, míg nem ült mindenki asztalhoz.

- Mint egy malac - kontrázott rá Mor.

Cassian sokatmondó pillantást vetett Mor tányérjára. Zöldbab, csirke és sonka volt rajta, és Mor már a felét megette. Cassian mégis lazított feszes kéztartásán, és hátradőlt.

- Az, pedig te nem szoktál ilyen kényeskedő lenni, már ami az illemszabályokat illeti.

Erre Azriel elengedte Cassian kezét, és a pillantása a borára siklott.

Elain libbent ekkor vissza az ebédlőbe, kötény nélkül, megigazított frizurával.

- Jaj, igazán nem kellett volna megvárnotok - mondta, és helyet foglalt az asztalnál.

Cassian bosszúsan nézett Azrielre, de ő szándékosan figyelmen kívül hagyta.

Cassian ezúttal viszont megvárta, míg Elain szed magának, és csak utána rakta tele a saját tányérját. A többiek is kivárták a sorukat.

Az asztal felett egymásra néztünk Rhysszel. Mi volt ez az egész?

Rhys szépen felszeletelte a sült sonkát.

Cassianhez semmi köze.

Tényleg?

Rhys evett egy falatot, és a késével intett, hogy én is fogjak neki az ételnek. Mondjuk úgy, hogy Cassian Azriel érzékeny pontjára tapintott. Mivel érezte a zavarodottságomat, ezért hozzátette: Maradtak sebek a lelkében azok után, ahogy az anyjával bántak. Nem is egy.

Amikor Cassian megszületett, de a születése után is, az anyja cselédként, szinte rabszolgaként dolgozott. Soha nem várjuk meg, míg mindenki asztalhoz ül, Cassian pedig végképp nem.

Azriel időnként meglepően érzékeny tud lenni.

Nehezemre esett, hogy ne nézzek az Árnyénekesre. Értem.

Amren felé fordultam és a tányérjára néztem. Mindenből csak egy picit vett magának.

- Még nem sikerült hozzászoknod?

Amren morogva emelte a tányér fölé a pirított mézes répáját.

- A vér finomabb.

Mor és Cassian majdnem félrenyelt.

- Ezenkívül nem is tartott ilyen sokáig az elfogyasztása - sopánkodott Amren, és egy pici falat csirkét emelt vörös ajkához.

Amren mindig keveset és lassan evett. Amikor hazatérése után először evett valami normális ételt - egy tál lencselevest -, egy óráig hányt utána. Lassan szokott át, de nem tudott olyan élvezettel enni, mint mi. Nem tudtuk, hogy az alkalmazkodási nehézségeinek testi vagy személyes okai vannak.

- Az evésnek további kellemetlen kísérőjelenségei is vannak - folytatta Amren, és apróra vágta a répát.

Cassian és Azriel egymásra néztek, majd hirtelen nagy érdeklődést kezdtek tanúsítani a tányérjukon található étel iránt, bár láthatólag nagy erőfeszítésükbe került, hogy ne vigyorogjanak.

- Igen? Mire gondolsz? - kérdezte Elain.

- Ne válaszolj! - mondta Rhys nyugodtan, a villájával Amrenre mutatva.

- Tudod te egyáltalán, hogy milyen terhes olyan helyet keresni, ahol könnyíthetek magamon? Bárhol, ahová csak megyek? - förmedt rá Amren Rhysre, sötét haja most folyékony éjszakából szőtt függönyre emlékeztetett.

Cassian irányából prüszkölő hang hallatszott, de én összeszorítottam a szám. Mor az asztal alatt megfogta a térdem. Egész testében remegett, a nevetését fojtotta vissza.

- Helyezzünk el nyilvános illemhelyeket Velarisben, Amren? - érdeklődött Rhys.

- Komolyan beszélek, Rhysand - sziszegte Amren. Én nem mertem Mórra vagy Cassianre nézni. Elég lett volna egy pillantás, és végem. Amren a kezével a testére mutatott. - Férfi alakot kellett volna választanom. Ti csak előveszitek, és bárhol elvégezhetitek a dolgotok, anélkül, hogy tartanotok kellene attól, hogy mellé…

Cassian nem bírta tovább. Mor se, és végül én is feladtam.

Még Az is halkan kuncogott.

- Tényleg nem tudod, hogy kell pisilni? - kiabált Mor. - Ennyi idő után?

Amren forrt mérgében.

- Állatokat figyeltem meg.

- Elmondanád, hogy működik egy vécé? - bukott ki Cassianből, és széles tenyerével az asztalra csapott. - Biztos tudod.

A szám elé kaptam a kezem, mintha így vissza tudnám fojtani a nevetést. Velem szemben Rhys szeme világosabban ragyogott, mint a csillagok. A szája egyetlen reszkető vonallá húzódott, hiába próbált komoly maradni.

- Tudom, hogy kell ráülni az ülőkére - morgott Amren.

Mor arcán is ott táncolt a nevetés, már kinyitotta a száját, de Elain megelőzte.

- Tényleg meg tudtad volna csinálni, hogy férfi legyen belőled?

A kérdés kettévágta a nevetést, mintha egy nyíl repült volna közénk.

Amren szemügyre vette a nővéremet, aki elvörösödött az illetlen asztali beszélgetéstől.

- Igen - felelte Amren józanul. - Régen, a másik alakomban nem voltam se nő, se férfi. Csak léteztem.

- De akkor miért választottad ezt a testet? - kérdezte Elain. A csillárból áradó tündérfény megcsillant aranybarna copfján.

- A női alak jobban vonzott - felelte Amren. - Szimmetrikusabbnak találtam, jobban tetszett.

Mor a homlokát ráncolva pillantott a testére, szemügyre véve saját teste jelentős előnyeit.

- Ez igaz.

Cassian vigyorgott.

- Már nem tudtál váltani, miután ebbe a testbe kerültél? - folytatta Elain a kérdezősködést.

Amren szeme összeszűkült. Kihúztam magam ültömben, és pillantásom ide-oda vándorolt rajtuk. Szokatlan volt, hogy Elain ilyen sokat kérdez, de ezek szerint a gyógyulás útján jelentős előrelépést tett. Eddig többnyire csak hallgatott és magába fordult, de figyelt.

Meglepetésemre állta Amren tekintetét.

Amren némi hallgatás után így szólt:

- Az én múltamra vagy a saját jövődre vagy kíváncsi?

Annyira elképedtem, hogy elfelejtettem rászólni. A többiek is.

Elain felvonta a szemöldökét, és kérdezett, még mielőtt közbeléphettem volna.

- Hogy érted?

- Nem lehetsz újra ember, kislány - felelte Amren barátságos hangon.

- Amren - figyelmeztettem.

Elain még jobban elvörösödött, de a válla megfeszült, mint aki nem adja meg magát.

- Nem tudom, miről beszélsz. - Elaint még nem hallottam ilyen hideg hangon beszélni.

Végigsiklott a tekintetem a társaságon. Rhys a homlokát ráncolta, Cassian és Mor grimaszolt, Azriel szép arcán viszont ott ragyogott az együttérzés. Együtt érzőn, szomorúan nézett a nővéremre.

Elain hónapok óta nem beszélt arról, hogy újjáteremtették, sem az Üstöt, sem Graysent nem emlegette. Feltételeztem, hogy hozzászokott főtündéri mivoltához, és lassan elengedte halandó életét.

- Tényleg különleges tehetséged van arra, hogy tönkretedd vacsora közben a társalgást, Amren - mondta Rhys a borát rázogatva. - Talán űzhetnéd ezt foglalkozásszerűen is.

Elsőtisztje dühös pillantást vetett rá, de Rhys állta a tekintetét, és némán figyelmeztette.

Köszönöm, mondtam neki a kötelékünkön keresztül. A válasz meleg gyengédség volt.

- Ha muszáj valakibe belekötnöd, akkor egyenrangú felet válassz - mondta Cassian Amrennek, és tovább tömte magába a sült csirkét.

- Sajnálnám azokat az egérkéket - dünnyögte Azriel.

Mor és Cassian akkorát röhögött, hogy Azriel elvörösödött. Elain hálásan mosolygott rá, Amren pedig csak nézett dühösen.

A nevetés és Elain csillogó szeme valahogy megvigasztalt.

Nem fogom engedni, hogy a szemében ez a fény újra kihunyjon.

Vacsora után el kellene mennem valahova, mondtam Rhysnek, miközben ettem tovább. Repülünk egyet a város felett?

Nesta nem nyitott ajtót.

Jó két percen át kopogtam, közben dühös pillantásokat vetve a düledező ház lambériás folyosójára, majd egy mágikus indát lőttem végig a lakáson.

Rhys korábban védőpajzsokat emelt az egész épület köré. A mágiánk és a lelki összeköttetésünk miatt viszont a mágia indája, amit az ajtón keresztül átgöngyöltem, nem ütközött ellenállásba.

Semmit sem találtam, semmilyen életjelet, de rosszabbra utaló jeleket sem.

Nincs otthon.

Volt elképzelésem arról, hol lehet.

Gondolatutazással tértem vissza a jeges utcára, de a karommal kellett kalimpálnom, hogy ne essek el. Csúszott a csizmám a fagyos köveken.

Rhys egy lámpának dőlve mosolygott. A tündérfény a szárnyain lévő karmokra hullott. De nem mozdult.

- Seggfej - zsörtölődtem. - A férfiak többsége a párja segítségére siet, ha az majdnem kitöri a nyakát a jégen.

Eltolta magát a lámpától, és minden sietség nélkül megindult felém. Úgy éreztem, hogy órákig képes lennék csak nézni őt, gyönyörködni benne.

- Letépted volna a fejem, ha beavatkozom. Sőt, lehet, hogy megint kotlóstyúknak nevezel.

Válaszul odamorrantottam valamit, de az egyik fülén be, a másikon ki.

- Hol lehet, ha nincs otthon?

- Pontosan tíz másik helyet tudok, ahol lehet - morgolódtam.

- Megkeressem? - kérdezte Rhys.

Nem személyesen, hanem a mágiájával gondolta. Eddig nem akartam, hogy Nestát így keresse, mert olyan érzés volt, mintha ezzel megsértené Nesta magánszféráját, de ebben a hidegben…

- Jó lenne.

Rhys átkarolt, a szárnyaival beterített, beburkolt a melegébe és a hajamba súgta:

- Kapaszkodj!

Szél és sötétség örvénylett körülöttünk, de az arcomat a mellkasába fúrtam, és belélegeztem az illatát.

Hirtelen nevetést, éneklést és dübörgő zenét hallottam, állott sörszagot és maró hideget éreztem.

Amikor rájöttem, hová vitt Rhys gondolatutazással, azaz hol találta meg a nővéremet, mélyet sóhajtottam.

- A városban vannak borozók - mondta Rhys borzongva. - Koncerttermek, jó éttermek, klubok, de a nővéred…

A nővéremnek a legkopottabb, legförtelmesebb kocsmákat kellett választania egész Velarisben. Nem volt sok ilyen, de ő törzsvendég volt mindegyikben. Ez pedig itt, a Farkasodú, mind közül a legeslegrosszabb volt.

- Várj meg itt! - mondtam hangosan, hogy túlharsogjam a hegedűket és a dobokat, mert bent szólt a zene. Kibontakoztam Rhys öleléséből, mire néhány részeg tivornyázó észrevett minket, és elnémultak. Érezték Rhys mágiáját, talán az enyémet is, és egy időre máshová vonultak.

Nem volt kétségem afelől, hogy Nesta rossz néven venné tőlünk, ha bent a kocsmában hasonló jelenet zajlana, és elrontanánk az estéjét. Úgy is be tudok menni, hogy ne tűnjek fel, de ha ketten megyünk, azt Nesta támadásként értelmezné.

Szóval egyedül kellett bemennem.

Rhys homlokon puszilt.

- Ha valaki kikezd veled, mondd azt, hogy egy óra múlva ráérünk, jövök én is.

- Bolond vagy! - legyintettem, és hagytam, hogy a mágiám a bensőmben picire zsugorodjon.

Rhys kezet csókolt nekem, amire szintén csak legyintettem, és besurrantam az ajtón.

13.
FEJEZET

Feyre

A nővéremnek nem voltak ivóciMBORÁi. Tudomásom szerint egyedül járt el esténként, és menet közben keresett magának társakat. Időnként haza is vitt egyet-egyet.

Mivel nem kérdezősködtem, nem tudtam, mikor történt ez meg először.

Cassiannél sem mertem érdeklődni, hogy tud-e a dologról. A háború óta aligha váltottak pár szót.

Beléptem a Farkasodúba, a vakító fénybe és a fülsértő zenébe, de rögtön észrevettem egészen hátul a sötétben a nővéremet egy kerek asztalnál három férfi társaságában. A Hybern elleni harc borzalmai mintha árnyakként borultak volna rá, és mintha ő vesztette volna el azokat a kilókat, amit Elain felszedett.

Szögletes arca mindig büszke volt, de a kontúrjai most mintha még élesebbek lettek volna, az arccsontja pedig pengeéles. A haját szokás szerint most is koronaszerűen tűzte fel. Kedvenc szürke ruháját viselte, és bár szerette a mocskos söntéseket, a ruhája makulátlanul tiszta volt. Patyolattisztán ült a bűzös, forró, jobb napokat - jobb évszázadokat - látott kocsmában.

Királynő trón nélkül - ez lenne annak a festménynek a címe, ami a lelki szemeim előtt megjelent.

Nesta szürkéskék szeme, ami annyira hasonlított az enyémre, abban a pillanatban tágra nyílt, hogy magam mögött becsuktam a faajtót. A tekintetében talán csak némi megvetést láttam felvillanni. A három főtündér az asztalánál az ivóhoz képest meglepően jól öltözött volt.

Valószínűleg jómódú telivérek, akik szórakozni jöttek.

A legszívesebben dühödt pillantást vetettem volna rájuk, de visszafogtam magam, amikor Rhys hangját hallottam meg a kötelékünkön keresztül. A saját dolgaiddal foglalkozz.

A nővéred nemsokára nyerni fog a kártyában.

Muszáj mindenbe beleütnöd az orrod?

Hiszen ezt szereted bennem.

Összeszorítottam a szám, bemutattam neki a kötelékünkön keresztül, és közeledtem az asztalhoz. Rhys nevetése úgy dübörgött a védőpajzsomon, mint egy csillagfényes mennydörgés.

Nesta előkelő unalommal tanulmányozta a kártyáit. Ellenfelei viszont felpillantottak rám, mikor megálltam a foltos, összekarcolt asztal előtt. A poharak félig voltak még valami aranysárga itallal. A kocsma valamilyen mágiával tartotta jéghidegen az italokat.

A velem szemben ülő főtündér, egy jóképű, rámenősnek tűnő férfi, akinek haja akár az öntött arany, állta a tekintetemet.

Fejet hajtott, és a kártyákat kiejtette a kezéből. A többiek is tisztelettel üdvözöltek, csak a nővérem mutatta teljesen érdektelennek magát, és tanulmányozta tovább a kártyáit.

- Úrnőnk - mondta egy sovány, sötét hajú tündér, és gyanakvó pillantást vetett Nestára. - Miben lehetünk a segítségedre?

Nesta nem nézett fel, a kártyáit rendezgette.

Jól van.

Barátságos mosolyt vetettem a partnereire.

- Borzasztóan sajnálom, hogy félbeszakítom a partit, uraim. - Vagyis inkább tündéreket kellett volna mondanom, azt hiszem. - De szeretnék pár szót váltani a nővéremmel.

Nem lehetett félreérteni, hogy elbúcsúztam tőlük.

Egy emberként álltak fel. A kártyát az asztalon hagyták, és a poharuk után nyúltak.

- Hozunk még inni - mondta a szőke.

Megvártam, míg eljutnak a pulthoz, odaállnak, és feltűnően maguk elé néznek, aztán leültem arra a rozoga székre, ahonnan a sötét hajú állt fel az imént.

Amikor hátradőltem, a fa megnyikordult.

- És kivel akartál hazamenni?

Nesta összecsukta a lapjait, és képpel lefelé az asztalra tette a paklit.

- Még nem döntöttem el.

Hűvös, száraz szavak. Tökéletesen passzolt az arckifejezéséhez.

Vártam.

Nesta is várt.

Mozdulatlanul, mint egy állat. Mint a halál.

Korábban felmerült bennem, vajon ez adja-e az erejét. Az átka az Üsttől.

Bár akármit is láttam azokban a pillanatokban Hybern ellen, semmi nem volt olyan, mint a halál. Tiszta erő volt csak. De a Csontfaragó suttogott valami ilyesmit, és Nesta szemében hidegen láttam csillogni.

De ez hónapokkal ezelőtt történt.

És ritkán találkoztam vele.

Eltelt egy perc. Majd még egy.

Feneketlen mély hallgatás, csak a négyfős banda vidám zenélése hallatszott a kocsma túlsó végéből.

Tudok várni. Felőlem az egész éjszakát itt tölthetjük.

Nesta kényelmesen elhelyezkedett a székében, mintha ugyanerre készülne.

Fogadok, hogy a nővéred nyer. Fogd be!

Lassan fázni kezdek itt kint. faj, az én kis illír babácskám. Sötét nevetés után a kötelékünk elnémult.

- A párod egész éjszaka kint fog szobrozni a hidegben? Hirtelen csak pislogni tudtam. Vajon megérezte, hogy gondolatban kommunikálunk Rhysszel?

- Honnan veszed, hogy itt van?

- Ti mindig párban jártok - fortyogott Nesta. Többféle válasz volt a nyelvemen, de lenyeltem őket.

- Elain meghívott téged ma estére, vacsorára - mondtam helyette. - Miért nem jöttél?

Nesta mosolya lassan terjedt szét az arcán, és pengeéles volt.

- Szerettem volna meghallgatni ezt a bandát. Sokatmondó pillantást vetettem a zenészekre, akik bár az átlagos kocsmazenészeknél jobbak voltak, de komolyan vehető kifogást azért igazán nem jelenthettek.

- Szerette volna, ha eljössz. Szerettem volna, ha eljössz. Vállat vont.

- Ő is vacsorázhatott volna itt velem.

- Tudod, hogy Elain egy ilyen helyen nem érezné jól magát. A nővérem felvonta ápolt szemöldökét.

- Egy ilyen helyen? Miért, milyen ez a hely?

Néhányan felénk fordultak. Királynő voltam, és azzal nem szerzek támogatókat, ha megsértem a helyet és a látogatóit.

- Szorong a tömegben.

- Régebben nem volt ilyen. - Nesta borostyánsárga italát rázogatta. - Szeretett bálokba, partikra járni.

És amit nem mondott ki: De neked az udvaroddal ide kellett minket ráncigálnotok, ebbe a világba. Ezért nem örül semminek az életben.

- Ha vennéd a fáradságot és benéznél hozzánk, akkor a saját szemeddel győződhetnél meg arról, hogy egyre jobban van. A partik és a bálok teljesen mások. Ilyen kocsmákba Elain régen se járt.

Nesta kinyitotta a száját, kétségtelenül azért, hogy meggyőzzön, hogy feleslegesen törtem magam. Ezért megelőztem.

- De ez most mellékes.

Acélkemény pillantással állta a tekintetem.

- Rátérnél akkor a lényegre? Szeretném folytatni a partit.

Felmerült bennem, hogy a kártyáit levágom a söráztatta földre.

- Mi kell ahhoz, hogy elgyere?

- Elain vagy a te kedvedért?

- Mindkettőnkért.

Fújtatott egyet.

A tekintete körbejárt a többi vendégen, akik láthatólag kerülték, hogy ránk nézzenek. Kérdés nélkül is tudtam, hogy Rhys egy hangszigetelő falat húzott fel körénk.

Végül a nővérem újra rám nézett.

- Meg akarsz vesztegetni?

Nem tértem ki a kérdés elől.

- Megpróbálok rájönni, hogyan lehet veled beszélgetni. És hogy ez hogyan érné meg neked.

Nesta a mutatóujja begyét a kártyapaklira tette, és széthúzta.

- Ez nem is a mi ünnepünk. Nekünk nincsenek ünnepeink.

- Próbáld ki egyszer, lehet, hogy élveznéd.

- Már megmondtam Elainnek: nektek is megvan a saját életetek, és nekem is.

Körbenéztem a lokálban.

- Miért? Miért tartod mindenáron a távolságot?

Nesta hátradőlt, és karba tette a kezét.

- Ti meg miért ragaszkodtok hozzá annyira, hogy része legyek a vidám kis csapatotoknak?

- Mert a nővérem vagy.

Megint az üres, hideg pillantás.

Vártam.

- Nem jövök el a bulitokra - jelentette ki.

Ha Elain nem tudta meggyőzni, akkor nekem sem fog sikerülni. Fogalmam sem volt, miért nem fogtam fel ezt már korábban, akkor nem pocsékoltam volna itt az időm. De tettem még egy próbát, Elain kedvéért.

- Apa is azt szerette volna, hogy…

- Nehogy befejezd a mondatot!

A hangvédelem elzárt bennünket a többiektől, de mindenki láthatta, hogy Nesta kivillantja a fogát, és az ujjai láthatatlan karmokba görbülnek.

Hamisítatlan düh áradt belőle, amikor így sziszegett:

- Tűnés.

Jelenetet fog rendezni, aminek csúnya vége lehet.

Felálltam. Reszketett a kezem, de lepleztem, mert ökölbe szorítottam.

- Gyere el, kérlek - mondtam, és az ajtó felé fordultam. Sokkal hosszabbnak tűnt az út a kijáratig, mivel bámuló tekintetek előtt kellett végigsétálnom.

- A bérleti díj - mondta Nesta, amikor már két lépest távolodtam.

Megálltam.

- Mi van vele?

Ivott egy nagy kortyot.

- Jövő héten esedékes, ha elfelejtetted volna.

Teljesen komolyan beszélt.

- Ha eljössz a napfordulóra, akkor rendezem - feleltem kifejezéstelen hangon.

Nesta még akart mondani valamit, de én elfordultam, és távozóban dühösen néztem minden kíváncsi arcra.

Az ajtóig vezető hosszú úton végig éreztem a lapockáim között a nővérem égető pillantását. Még hazarepüléskor is éreztem.

14.
FEJEZET

Rhysand

Az újjáépítés még évekig el fog tartani, hiába dolgoztak a munkások szinte megállás nélkül, főleg a Sidra mentén, ahol Hybern a legnagyobb csapást mérte Velarisre.

A folyó délkeleti kanyarulatában az egykor pompás birtokok és házak romokban hevertek, hamuvá égtek, a kertekben burjánzott a gaz, a magáncsónakházak pedig félig elsüllyedtek a türkizkék víz lágy ringatásában.

Ezekben a házakban nőttem fel, itt buliztunk késő éjszakáig. A hosszú nyári napokon a zöldellő parti lejtőkön lustálkodtunk, vagy szurkoltunk a nyári evezős ver senyeken. A házak homlokzata olyan ismerős volt nekem, mint a barátaim arca. Azt hittem egykor, hogy akkor is meglesznek, ha már én rég nem leszek.

- Hallottál valamit arról, hogy a családok mikorra tervezik a visszatérést?

Mor kérdezte, miközben az egyik folyóparti behavazott birtokon sétáltunk, a kavics nyikorgott a lábunk alatt.

Mor ebéd után keresett fel. Egyedül ettem, ami ezekben a napokban ritkán fordult elő. Feyre és Elain vásárolni mentek a városba, ezért azonnal elhívtam sétálni az unokahúgomat, amikor megjelent a városi házunk bejárata előtt.

Régen sétáltunk utoljára együtt.

Nem voltam olyan ostoba, hogy azt higgyem, hogy minden seb begyógyult, csak azért, mert a háborúnak vége, főleg nem a kettőnk kapcsolatában.

Butaságra vallott volna elhitetnem magammal azt is, hogy nem szándékosan halasztgattam ezt a sétát, de ezzel nem voltam egyedül.

Jól láttam, hogy a kőbe vájt városban mennyire távolivá vált a tekintete, és miután ráförmedt az apjára, nem szólt egy szót sem. Nem volt nehéz kitalálni, hol járt gondolatban.

Ez is a háború számlájára volt írható, hogy az unokahúgomat lelkileg ennyire megviselte az együttműködésünk Keirrel és Erisszel.

Persze jól leplezte, kivéve akkor, amikor szemben állt a két fő tündérrel, akik egykor…

Nem engedtem meg magamnak, hogy a gondolatot végigvigyem, és az emléket felidézzem. Még ötszáz év múltán is úgy éreztem, hogy kis híján megfullaszt a haragom, és csak attól nyugodtam volna meg, ha a kőbe vájt várost és az Ősz udvarát a földdel teszem egyenlővé.

De a feladat Mort illette meg, és ezt mindig is így gondoltam. Soha nem kérdeztem, miért halogatja ennyi ideig.

Már fél órája hallgattunk, jártuk a várost. Az emberek többnyire nem ismertek fel bennünket. Napforduló tájékán mindenki el volt foglalva az előkészületekkel, senki nem figyelt arra, hogy a tömött utcákon ki jön szembe.

Fogalmam sem volt, hogy kerültünk ide, de egyszer csak itt álltunk a téli kopár füvön, a leomlott és töredezett falak között, a szürke ég alatt.

- A családok más birtokaikra költöztek - feleltem végül. Ismertem mindegyik családot, a jómódú kereskedőket, nemeseket, akik már jóval azelőtt elhagyták a kőbe vájt várost, hogy a birodalmam hivatalosan is kettévált. - Nem akarnak egyhamar visszajönni. - Lehet, hogy soha nem térnek vissza. Egy kereskedelmi impérium matriarchája kijelentette, hogy szívesebben adná el az egész birodalmát, mint hogy azzal kínlódjon, hogy mindent a semmiből építsen újra.

Mor szórakozottan biccentett. A hideg szél a tincseit az arcába fújta. Egy lerombolt, geometrikus elrendezésű kert közepén állt, ami lágyan lejtett a jéghideg folyó felé.

- Keir nemsokára jön, ugye?

Csak igen ritkán nevezte Keirt az apjának, amit nem is vettem tőle rossz néven. A főtündér már évszázadok óta nem volt az apja, már jóval a megbocsáthatatlan nap előtt nem volt az.

- Igen.

A háború vége óta sikeresen távol tartottam Keirt, de fel is készültem a döntésére, hogy ellátogat a városunkba, akármennyi munkát is zúdítok a nyakába, és akárhányszor is szakítanám meg kis megbeszéléseit Erisszel.

Valószínűleg magamat is okolhattam a helyzet miatt, mert a kőbe vájt várost sokáig mindentől elzártam. A világtól elzártságuk talán csak súlyosbította förtelmes hagyományaikat és szűklátókörűségüket. A saját felségterületükön éltek, de minden mástól elzártam őket. Nem csoda, hogy annyira kíváncsiak voltak Velarisre. De Keir biztosan csak azért akart jönni, hogy a lányát kínozza ezzel.

- Mikor?

- Szerintem tavasszal, ha az információim helytállóak.

Mor nagyot nyelt. Az arca olyan hűvös lett, amilyennek ritkán láttam. Egész rémisztő volt, már csak azért is, mert én voltam az oka.

Korábban bebeszéltem magamnak, hogy megérte meghozni ezt az áldozatot, hiszen Keir Sötétséghozói döntő szerepet játszottak a győzelmünkben, és súlyos veszteséget könyvelt el. Egy rohadék volt, de a szavát tartotta.

Nem maradt más választásom, nekem is muszáj volt tartani magamat a megállapodásunkhoz.

Mor tetőtől talpig végigmért. Vastag gyapjúból készült fekete zakót viseltem, és teljesen lemondtam a szárnyaimról. Csak azért, mert Cassian és Azriel folyamatosan kitették a szárnyukat a fagyos hidegnek, ez messze nem jelentette azt, hogy nekem is ezt kell tennem. Hallgattam, vártam, míg Mor levonja a maga következtetéseit.

- Bízom benned - mondta végül.

- Nagyon köszönöm - feleltem egy főhajtás kíséretében.

Mor legyintett, és folytatta körsétáját az egykori kert kavicsos ösvényén.

- Mégis azt szeretném, ha lenne egy másik lehetőség.

- Hidd el, hogy én is.

Megfogta vastag piros sálja végét, és bedugta barna kabátja alá.

- Ha az apád látogatóba jön - mondtam -, akkor megoldható, hogy te ne legyél a városban. - Igaz, hogy múltkor Mor volt az, aki ragaszkodott az összeütközéshez a helytartóval és Erisszel.

Mor fintorgott.

- Menekülésnek fogja tartani, és az is lenne. Nem fogom megadni neki ezt az elégtételt.

Óvakodtam feltenni a kérdést, vajon Mor szerint az anyja eljön-e. Nem beszéltünk az anyjáról. Soha.

- Én melletted állok, akárhogy is döntesz.

- Tudom. - Megállt két alacsony puszpáng között, és lenézett a folyóra.

- Abban is bízhatsz, hogy Cassian és Azriel végig szemmel fogja tartani őket. Hónapok óta dolgoznak a megfelelő biztonsági intézkedéseken.

- Tényleg?

Komolyan biccentettem.

Mor hangosan kifújta a levegőt.

- Bárcsak fenyegethetném őket most is azzal, hogy rászabadítom Amrent a kőbe vájt városra!

Prüszkölve nevettem, és lenéztem a folyón túl arra a negyedre, ami egy domb mögül még épp felismerhető volt.

- El tudom képzelni, hogy Amrennek is vannak ilyen vágyai.

- Valami szuper ajándékot adsz neki, ugye?

- Neve ugrált örömében, amikor kiléptem a boltból.

Mor hangosan nevetett.

- És Feyre mit kap tőled?

Zsebre dugtam a kezem.

- Ezt meg azt.

- Azaz még semmit nem vettél.

Beletúrtam a hajamba.

- Így van. Van valami ötleted?

- A párod. Nem jut semmi az eszedbe csak úgy?

- Neki nem lehet semmit se vásárolni.

Kérdőn nézett rám.

- Buta kifogás.

Megböktem a könyökömmel.

- És tőled mit kap?

- Hát ezzel sajnos kénytelen leszel megvárni a napforduló estéjét.

A szememet forgattam. Évszázadok óta ismertük egymást, és Mor az ajándékozásban ezalatt egy jottányit se javult. Egy fiókban gyűltek azok a förtelmes mandzsettagombok, amiket egyszer se viseltem - egyik giccsesebb volt, mint a másik. De nekem még szerencsém volt: Cassiannek egy egész ládája volt tele selyemingekkel a szivárvány minden színében, még fodros is volt közöttük.

El se tudtam képzelni, milyen borzasztó dolgok várnak a páromra.

A Sidrán vékony jégtáblák sodródtak. Mort nem mertem Azrielről kérdezni, hogy mit vett neki, arról pedig végképp nem, hogy a jövőben mit tervez vele. Nem volt kedvem a jéghideg folyóban landolni.

- Szükségem lenne rád, Mor - mondtam halkan.

Szemében a derűt koncentrált figyelem váltotta fel, egy ragadozó állat éber tekintete. Oka volt annak, hogy a háborúban olyan jól helytállt, és bármelyik illírrel felvette volna a harcot. A fivéreimmel nagyrészt magunkra vállaltuk a kiképzését, de Mor ezen kívül éveket töltött utazással: más országokba, birodalmakba látogatott, hogy elsajátítsa az ő tudásukat is.

Pontosan ez volt az oka annak, hogy így szóltam hozzá:

- Nincs köze Keirhez és a kőbe vájt városhoz, de ahhoz sem, hogy fenn kell tartanunk a békét addig, míg a helyzet stabilizálódik.

Keresztbe font karral várt.

- Az képes behatolni a legtöbb udvarba és országba, de nekem amiatt lenne szükségem rád, hogy ezeket megnyerjük magunknak. - Amilyen figurák most a táblán álltak… - A tárgyalások nagyon elhúzódnak.

- Nem is folynak tárgyalások.

Sajnos ez igaz volt. Az újjáépítés miatt túl sok vonakodó szövetséges jelentette be, hogy rengeteg a tennivalója, és tavasszal tudunk csak újra egybegyűlni, hogy új feltételekben állapodjunk meg.

- Nem kellene feltétlenül hónapokig távol lenned. Villámlátogatások lennének csak, lazán, ide-oda.

- Lazán, persze, de azért úgy, hogy a királyságokban és a felségterületeken felfogják, hogy mindenkit lesöprünk az asztalról, aki túl messzire merészkedik a halandók földjére?

Prüszkölve nevettem.

- Körülbelül így. Az összeállított egy listát azokról a birodalmakról, amik gyaníthatóan először fogják átlépni a határt.

- És ki foglalkozik a Rémálmok udvarával, míg én a kontinenst járom?

-Én.

Barna szemével hunyorgott.

- De ugye ez nem csupán egy manőver, mert nem bízol abban, hogy Keirrel elboldogulok?

Vigyázat, vékony a jég, nagyon vékony!

- Nem - feleltem, és nem is hazudtam. - Elhiszem, hogy megy ez neked. Tudom, hogy képes vagy rá. De jelen helyzetben jobban szeretném, ha a képességeidet máshol vetnéd be. Keir erősíteni akarja kapcsolatát az Ősz udvarával, és erre szükség is van. Akármiben is sántikálnak Erisszel, pontosan tudják, hogy szemmel tartjuk őket, és azt is, mennyire pórul járnának, ha nyomás alá helyeznének bennünket. Elég egy szót szólnunk Beronnak, és Eris megrövidül egy fejjel.

Csábító lehetőség volt. Tényleg átkozottul csábító volt az Ősz urának fülében elültetni, hogy elsőszülött fia irigyli tőle a trónt, és az erőszaktól sem riadna vissza, hogy megszerezze tőle. De Erisszel már megkötöttem az alkut. Talán nem volt különösebben ravasz húzás, de ezt csak az idő fogja megmutatni.

Mor a sálját birizgálta.

- Nem félek tőlük.

- Tudom.

- Igazából az van… Ha őket kettejüket együtt látom… - Zsebre dugta a kezét. - Valószínűleg ugyanolyan érzés, mint amit te Tamlinnél érzel.

- Ha ez téged megvigasztal, Mor, akkor elmondom, hogy nemrég eléggé elvesztettem nála az önuralmam.

- Halott?

- Nem.

- Akkor kiválóan uralkodtál magadon.

Nevettem.

- Hogy te milyen vérszomjas vagy, Mor!

Vállat vont, és tekintetét ismét a folyóra szegezte.

- Megérdemelné.

Az biztos.

Oldalról rám sandított.

- Mikor kellene indulnom?

- Néhány hét, mondjuk, egy hónap múlva.

Bólintott és hallgatott. Gondoltam, megkérdezem, kíváncsi- e arra, Azriellel hova küldenénk őt először, de a hallgatása beszédes volt. Bárhová elmenne.

Egyszerűen túl hosszú idő telt el. Túl sokáig volt bezárva udvarom határai közé. A háború alig számított. Talán nem egy hónap, talán csak évek múlva történne meg, de a lelki szemeim előtt azt láttam, hogy a nyaka köré egy láthatatlan hurok fonódik minden egyes itt töltött nappal, egyre szorosabban.

- Nyugodtan töprengj rajta pár napig - javasoltam.

Villámgyorsan fordult felém, a fény megcsillant aranyhajában.

- Azt mondtad, hogy szükséged van rám. Nem úgy hangzott, mintha lenne választásom.

- Pedig mindig van. Ha nem akarsz menni, az sem baj.

- És akkor ki csinálná ezt helyettem? Amren? - Sokatmondó pillantást vetett rám.

Muszáj volt elnevetnem magam.

- Ő biztos nem. Békét akarunk kötni ugyanis. - Hozzátettem: - Mégis tedd meg nekem azt a szívességet, hogy egy kicsit elgondolkodsz, mielőtt igent mondasz. Tekintsd az egészet egy ajánlatnak, és ne parancsnak.

Mor nem felelt. Némán szemléltük a jégtáblákat, amik a Sidrán a távolban háborgó tenger felé sodródtak.

- Ha elmegyek, azzal ő nyer? - Csendes, tétova kérdés.

- Ezt csak te tudod eldönteni.

Mor a lerombolt ház felé fordult a nagy telken, de rájöttem, hogy nem a házat nézi, hanem kelet felé tekint.

A kontinens és országai felé. Mintha azt kérdezné magában, mi vár ott rá.

15.
FEJEZET

Feyre

Továbbra se találtam semmit, legfeljebb csak kósza ötleteim voltak, hogy mit adhatnék Rhysandnek a téli napfordulóra.

Szerencsére reggeli után Elain a maga csendes módján odajött hozzám. Cassian még mindig félig öntudatlan állapotban feküdt a nappaliban a kanapén, az előtérrel szemben. Ott aludtak el Azriellel, mert túl lusták voltak ahhoz, hogy felmenjenek a kis hálószobájukba, amin az utóbbi időben osztoztak. Túl sok volt a bor is, amit este megittunk, talán egy kicsit be is voltak csípve. Mor az én régi szobámat foglalta el, de nem panaszkodott a rendetlenség miatt. Amren a saját lakásába vonult vissza, amikor hajnalban végre aludni mentünk. A párom és Mor is aludt még, és nem is akartam őket felébreszteni. Megérdemelték a pihenést, mint ahogy mindenki.

Elain viszont hozzám hasonlóan nem tudott tovább aludni. Én a Nestával folytatott szörnyű beszélgetésünk miatt kínlódtam, amin a hazatérésem után megivott bor sem segített. Elain érdeklődött, lenne-e kedvem sétálni egyet a városban. Kiváló kifogás arra, hogy elmenjünk itthonról és folytassuk a vásárlást.

Dekadensnek és önzőnek éreztem magam, még akkor is, ha a szeretteimnek vásároltam. A városban és környékén rengeteg volt a nincstelen ember. Szinte mindig feltámadt bennem a bűntudat, amikor feleslegesen a kirakatokat bámultam, vagy a legkülönfélébb árukat vettem kézbe és simítottam végig az ujjammal.

- Tudom, hogy nem könnyű neked - jegyezte meg Elain, miközben egy textilművésznő boltjában sétálgattunk, megcsodálva a finom faliképeket, szőnyegeket és takarókat, amiket az Éjszaka udvarának életéből vett legkülönfélébb jelenetekkel szőtt tele: a fényben úszó Veláris a hullócsillagok éjszakáján, az északi szigetek vad, sziklás partja, Cesere templomának oszlopai, és az udvar jelképe: a három csillag egy hegycsúcs felett.

Elfordultam egy falikép elől, ami éppen ezt ábrázolta.

- Mi nem könnyű?

A kellemes meleget árasztó, csendes helyiségben a többi vásárlóra tekintettel elég halkan beszéltünk.

Elain tekintete végigsiklott az Éjszaka udvarának jelképén.

- Valami olyasmit vásárolni, amire az illetőnek nincs égető szüksége.

A boltíves, lambériás üzlet hátsó részében zörgött és kopogott a szövőszék. A sötét hajú művésznő, akinek a portékáit nézegettük, folyamatosan dolgozott. Csak akkor pihent meg, amikor a vevők kérdéseire válaszolt.

Annyira más volt itt. Egészen más, mint az erdőben, abban a borzasztó házban, ahol a Takács dolgozott. Stryga.

- Mindenünk megvan, amire csak szükségünk lehet - mondtam bűntudatosan Elainnek. - Pazarlásnak érzem, hogy ajándékokat is veszünk.

- De ha ez felel meg a hagyományaiknak - vélekedett Elain, a hidegtől még mindig kipirult arccal. - Harcoltak a háborúban, sokan az életüket adták azért, hogy fennmaradjon a hagyomány. Talán jobb így tekinteni rá, mint bűntudatot érezni. Arra kellene emlékeznünk, hogy nekik ez a nap jelent valamit, mégpedig mindenkinek, függetlenül attól, hogy kinek mennyi a vagyona. Azzal, hogy velük együtt ünnepeljük meg a hagyományt, tisztelgünk azok előtt, akik a városban uralkodó békéért harcoltak, és ezt ajándékokkal is kifejezzük.

Egy pillanatig csak átható tekintettel néztem a nővéremet, aki olyan bölcsen szólt. Látó képességét most nyomokban sem fedeztem fel, tekintete tiszta volt és nyílt.

- Igazad van - mondtam, és újra a faliképen lévő szimbólumra vándorolt a tekintetem.

Az anyag olyan fekete volt, hogy mintha elnyelte volna a fényt; a szem szinte belefájdult ebbe a feketeségbe. A szimbólumokat viszont ezüstfonállal szőtték bele. Nem, nem is ezüsttel. A fonál csillogott, és varázslatos módon szikrázva váltogatta a színét, mintha csillagfényből szőtték volna.

- Meg szeretnéd venni? - tudakolta Elain. Már egy órája úton voltunk, és még nem vett semmit, bár gyakran megállt, hogy szemügyre vegyen valamit. Azt mondta, hogy Nestának keres ajándékot. Függetlenül attól, hogy Nesta holnap nem kegyeskedik meglátogatni bennünket.

De Elainnek láthatólag örömet okozott, hogy a várost ilyen nyüzsgésben látja, megnézheti a csillogó tündérfény füzéreket, amiket a házak között és a terek felett feszítettek ki. Megkóstolta a buzgó kereskedők által kínált csemegéket, és a zenészeket is éppoly szívesen nézte, akik a lezárt szökőkutaknál zenéltek.

Mintha a nővéremnek is valami kifogásra lett volna szüksége ahhoz, hogy ma eljöhessen otthonról.

- Nem tudom, kinek lenne jó - ismertem el, és az ujjammal megsimítottam a műremek fekete anyagát. Abban a pillanatban, hogy a körmömmel megérintettem a bársonyosan puha felületet, mintha eltűnt volna, mintha az anyag tényleg elnyelne minden színt, minden fényt. - De… - Egy pillantást vetettem a szövőnőre a helyiség másik végében. A szövőszékén már félig elkészült egy új alkotás. Nem fejeztem be a gondolatomat, odamentem hozzá.

Főtündér volt, kerekded formákkal és világos bőrrel. Fekete haját vastag copfban fogta össze, hogy ne lógjon az arcába. Copfja a vállára hullott, vastag vörös pulóverére. Praktikus barna nadrág és báránybőr csizma tette teljessé az öltözetét. Ruházata egyszerű, kényelmes volt; én is pont ilyet viselnék festéshez, vagy más tennivaló közben.

Őszintén szólva, pont ilyenben voltam súlyos kék kabátom alatt.

A művésznő pihentette a munkáját és ügyes ujjait. Felemelte a fejét.

- Miben segíthetek?

A mosolya viszonylag barátságos volt, de szürke szeme…

Rezzenéstelen. Másképp nem tudnám leírni.

Rezzenéstelen volt a tekintete, kissé távolságtartó. Próbálta ezt a mosolyával ellensúlyozni, de nem sikerült palástolnia tekintete súlyosságát.

- A faliszőnyeg érdekelne a birodalmi szimbólumokkal - feleltem. - Mi ez a fekete anyag?

- Óránként legalább egyszer felteszik ezt a kérdést - felelte ugyanazzal a mosollyal, ami a szemében továbbra sem tükröződött.

Kicsit kellemetlenül éreztem magam.

- Sajnálom, hogy én is ezzel jövök… - Ebben a pillanatban Elain is mellém lépett. Egyik kezében egy puha rózsaszín, a másikban egy lila takaróval.

A művésznő egy legyintéssel elintézte a bocsánatkérésemet.

- Egy ilyen szokatlan anyagnál számítani kell a kérdezősködésre. - A kezével végigsimította a szövőszék fakeretét. - Voidnak nevezem. Elnyeli a fényt, és ezzel a színek tökéletes hiányát eredményezi.

- Te készítetted? - kérdezte Elain a faliképre pillantva.

A nő komolyan biccentett.

- Az egyik legújabb kísérletem. Látni akartam, hogy lehet szövéssel megteremteni a sötétséget, és messzebbre, mélyebbre hatol-e, mint ahogy ez a többi textilművésznek sikerült.

Mivel én magam is kerültem már voidba, ezért szinte elviselhetetlen közelségben éreztem magam a szövött anyaghoz.

- Miért?

Szürke szemével rám nézett.

- A férjem nem jött vissza a háborúból.

Egyszerűen kimondott szavai visszhangoztak bennem.

Nehezemre esett állni a tekintetét, amikor folytatta:

- A halálhíre után egy nappal kezdtem létrehozni a voidot.

Rhys a város lakóit nem kérte arra, hogy vonuljanak hadba, tudatosan szabad választást hagyva nekik. Amikor a nő észrevette a zavaromat, halkan hozzáfűzte:

- A férjem úgy találta helyesnek, ha segít a harcolóknak, ezért a többi önkéntessel felkerekedett, és beléptek a Nyár udvarának légiójába, mert dél felé vonulva velük találkoztak össze. A férjem az adriatai csatában esett el.

- Sajnálom - mondtam halkan. Elain gyengéden megismételte a szavaimat.

A szövőnő merev tekintettel bámulta a faliképet.

- Azt hittem, hogy még ezer évünk lesz együtt. - Újra beindította a szövőszéket. - Házasságunk háromszáz éve alatt nem jött a gyermekáldás. - A kimondott súlyos szavak ellenére az ujjai csodálatos módon ugyanolyan fürgén dolgoztak tovább. - így nem maradt tehát semmi sem utána. Ő elment, de én itt maradtam. Ebből az érzésből keletkezett a void.

Nem tudtam, mit mondjak, miközben szavai a tudatomba hatoltak, ő pedig tovább dolgozott.

Engem is érhetett volna ez a csapás.

Rhyst is.

Ez a szokatlan anyag, ami a gyász állapotában született, gyászban szőtték… Gyászt én csak rövid ideig éreztem, és soha többé nem akartam újra. Az anyag egy olyan veszteséget testesített meg, amiről én nem tudtam elképzelni, hogy valaki egyszer túlléphet rajta.

Minden alkalommal, amikor ezt valakinek elmagyarázom, aki a void után kérdezősködik, remélem, hogy valamennyire megkönnyebbülök - mondta a művésznő. De ha a vásárlók olyan gyakran érdeklődnek, ahogy az előbb utalt rá… éreztem, hogy én ezt nem bírnám.

- Miért nem veszed akkor le a falról? - kérdezte Elain, akinek az arcára volt írva az együttérzés.

- Mert nem akarom megtartani. - A vetélő úgy repült a szövőszék felett, mintha önálló életre kelt volna.

A nő kívülről nyugodtnak tűnt, fegyelmezettnek, a szenvedése mégis kisugárzott a helyiségbe. Daematiként talán néhány érintéssel tudnám enyhíteni a bánatát, hogy kevésbé kelljen szenvednie. Még senkivel nem csináltam ilyet, de…

Nem tudtam megtenni, nem akartam. Ezzel átlépnék egy határt, még ha a legjobb szándék is vezérel.

Ezenkívül a veszteségéből és végtelen szomorúságából teremtett valami különlegeset, és ezt nem vehettem el tőle, még akkor sem, ha ő kérne meg rá.

- És az ezüstszál? - érdeklődött Elain. - Azt hogy nevezed?

Ahogy a szövőnő megállította a szövőszéket, a színes fonalak megremegtek. A nővérem szemébe nézett, és ezúttal nem is próbált meg mosolyogni.

- Reménynek hívom.

Ekkor elviselhetetlenül elszorult a torkom, és a szemem annyira égett, hogy el kellett fordulnom. Visszamentem a fantasztikus faliképhez.

- Azután szőttem a fonalat, hogy sikerült a void - magyarázta a szövőnő a nővéremnek.

Képtelen voltam levenni a pillantásom a fekete anyagról. Úgy álltam előtte, mint akit megbabonáztak, olyan volt, mintha a pokol bugyrába néznék. Szemügyre vettem a csillogó, élő ezüstfonalat, ami keresztülhatolt az anyagon és sugárzott, a sötétség ellenére, ami minden fényt és színt elnyelt.

A csapás engem is érhetett volna, és Rhyst is.

Nem sokon múlt.

De Rhys életben van, a szövőnő férje viszont nem. Mi túléltük a háborút, míg az ő történetüknek vége lett. A nőnek semmi sem maradt a férjéből, legalábbis úgy nem, ahogy szerette volna.

Nekem szerencsém volt, olyan felfoghatatlanul nagy szerencsém, hogy képes voltam amiatt panaszkodni, hogy ajándékot kell keresnem a páromnak. Rhys halálának pillanata volt életem legszörnyűbb pillanata, és az is maradt volna, de túléltük. Az utóbbi hónapokban még így is üldözött a mi lett volna ha, mindaz, amiből egy hajszál híján tudtunk kimenekülni.

A holnapi ünnep esélyt ad nekünk arra, hogy megünnepeljük, hogy együtt vagyunk, élünk.

A sötétség hihetetlen mélysége előttem, a különös reménnyel együtt, ami dacosan mégis át tudott ragyogni rajta… Az igazságot súgták a fülembe, mielőtt valóban fel tudtam volna fogni. Mielőtt tudatára ébredtem volna, mit akarok Rhysnek ajándékba adni.

A szövőnő férje nem jött haza. Az enyém igen.

- Feyre?

Elain állt újra mellettem.

Nem hallottam a lépteit, mert egy ideig megszűnt körülöttem a külvilág.

Hirtelen feltűnt, hogy minden érdeklődő elhagyta a galériát. De nem törődtem ezzel sem, miközben odamentem a textilművészhez, aki félbehagyta a munkát, mert hallotta a nevem.

Kissé meglepve hajolt meg.

- Királynőm.

Nem törődtem a szavaival.

- Hogy csinálod? - A szövőszékre mutattam, a félkész műre a keretben és a falon függő műremekekre. - Hogy vagy képes tovább alkotni úgy, hogy ennyi veszteség ért?

Nem adta tanújelét, hogy meghallotta volna, mennyire megtört a hangom. Szomorú, bánatos szemekkel rám nézett, és egyszerűen ennyit válaszolt:

- Mert muszáj.

Egyszerű szavaival mintha fejbe vert volna.

- Muszáj alkotnom, különben minden hiába volt. Muszáj alkotnom, különben összeomlok a kétségbeeséstől, és ki sem kelek többé az ágyból. Muszáj alkotnom, mert másképp nem tudom kifejezni ezt.

A szívére tette a kezét, és ettől égni kezdett a szemem.

- Nehéz - mondta, és nem vonta el a tekintetét. - Fáj, de ha abbahagynám, ha megengedném, hogy a rokka és az orsó elnémuljanak… - Végül elfordította rólam a tekintetét, és a faliképre nézett. - Akkor a voidon keresztül nem ragyogna át a remény.

Megremegett az ajkam, mire ő vigasztalón megszorította a kezem, és bőrkeményedéses ujjaival melegítette.

Nem tudtam szavakba önteni, és másképp sem a tudtára adni, mi érintette meg annyira a szívem. Csak ennyit mondtam:

- Szeretném megvenni a képet.

A faliszőnyeget nem szántam senkinek ajándékba, legfeljebb magamnak. A szállítást délutánra terveztem a városi házunkba.

Elainnel még egy órát bóklásztunk az üzletekben, majd a nővéremet a Kelmék és ékszerek palotájában hagytam, hogy ott nézelődjön tovább. Én gondolatutazással a Szivárványnegyedbe, az elhagyatott műterembe mentem.

Festenem kellett. Le kellett festenem, amit a művésznő galériájában láttam és éreztem, ennek ki kellett jönnie belőlem.

Három órát maradtam.

Néhány rajz csupán gyors, felületes vázlat volt, néhányat ceruzával előrajzoltam papírra, és hosszan töprengtem rajta, milyen vászon lenne hozzá alkalmas és milyen színeket használnék.

A fájdalmon keresztül festettem le magam, amit a művésznő története bennem kiváltott, és az ő szenvedéséért festettem. Mindent lefestettem, ami bennem felmerült, hagytam, hogy a múlt a vászonra folyjon addig, míg minden ecsetvonásnál hatalmas megkönnyebbülést nem éreztem.

Nem csoda, hogy rajtakaptak.

Épp csak fel tudtam pattanni a kis székről, amikor hirtelen kinyílt az ajtó, és Ressina lépett be vödörrel és felmosóronggyal a kezében.

A képeket és a felszerelést már nem tudtam elrejteni.

Ressina rendes volt, mosolygott, miközben megállt egy pillanatra.

- Gondoltam, hogy te vagy itt. Amikor tegnap láttam a fényeket, már gyanakodtam.

Vadul kalapált a szívem, az arcom olyan forró volt, mint a kovács tüze, de egy mosolyt erőltettem magamra.

- Sajnálom.

A tündér takarítószerekkel felszerelkezve derűsen ment keresztül a helyiségen.

- Ne kérj bocsánatot! Csak takarítani szerettem volna egy kicsit.

A vödröt és a rongyot tompa puffanással letette a fehér fal mellé.

- Miért? - Letettem az ecsetet a palettára, ami a székem mellett egy másikon pihent.

Ressina keskeny csípőjére tette a kezét, és körbenézett.

Tapintatból, vagy mert nem érdekelte igazán, nem időzött sokáig a tekintete a képeimen.

- Polina hozzátartozói fontolgatják a galéria eladását. Arra gondoltam, hogy nem örülnének, ha nagy lenne itt a kosz.

Az ajkamba haraptam, és kínomban biccentettem. A dolgaimmal csak fokoztam a rendetlenséget.

- Azt is sajnálom, hogy este nem mentem a műtermedbe.

Vállat vont.

- Azért sem kell elnézést kérned.

A baráti körömön kívül olyan ritkán fordult elő, hogy valaki ilyen fesztelenül társalgott volna velem. A textilművésznő is sokkal hivatalosabban kezelt, miután felajánlottam, hogy megveszem azt a képet.

- Örülök, hogy valaki használja a helyet. És hogy te vagy az - mondta Ressina. - Azt hiszem, Polina is kedvelt volna téged.

Csend lett, mivel nem feleltem semmit, hanem szótlanul szedegettem össze a felszerelésem.

- Nem akarok az utadban lenni. - Az egyik festményért nyúltam, amit a fal mellé tettem száradni. Egy portré volt, amin már jó ideje gondolkodtam, és amit most más munkákkal együtt a táska zsebébe süllyesztettem.

Lehajoltam, hogy felvegyem a táskám a felszerelésemmel.

- Itt is hagyhatod.

Megálltam, a kezem az egyik bőrfogantyún.

- De a galéria nem az én tulajdonom.

Ressina a falnak dőlt a vödör és a felmosófa mellett.

- Szerintem beszélned kellene Polina családjával. Tényleg el szeretnék adni a műtermet.

Felegyenesedtem, és megfogtam a táskám.

- Lehet - mondtam kitérően, és a felszerelésem maradékát és a képeket teljes összevisszaságban ugyanabba a zsebbe pakoltam, és már indultam is az ajtó felé. Nem érdekelt, hogy a vásznak egymáshoz érnek.

- Egy tanyán élnek Dunmere-ben, a partvidéken, ha érdekel.

Nem valószínű.

- Köszönöm.

Szinte hallottam, hogy mosolyog, amikor a bejárathoz értem.

- Boldog napfordulót.

- Neked is - szóltam vissza, és kimentem az utcára…

Ahol beleütköztem a párom kemény, meleg mellkasába.

Szitkozódva léptem egyet hátra, és dühösen néztem rá. Ő nevetett és karon ragadott, hogy ne csússzak el a jeges járdán.

- Mész valahová?

A homlokomat ráncolva belékaroltam, és öles léptekkel megindultam.

- Te meg mit keresel itt?

- Úgy menekülsz egy üres galériából, mint aki ellopott valamit.

- Nem menekülök. - A karjába csíptem, mire öblös hangú nevetéssel reagált.

- Akkor gyanúsan gyorsan távozol.

Erre nem mondtam semmit.

Kijutottunk a folyó felé ereszkedő széles utcára. A türkizkék vízen vékony jégtáblák sodródtak. Éreztem alatta az áramlást, bár nem volt olyan erős, mint a melegebb hónapokban. Olyan volt, mintha a Sidra téli álomba merült volna.

- Itt szoktam festeni az utóbbi időben - magyaráztam végül, miközben megálltunk a folyóparti sétányon. A nedves, hideg szél összekócolta a hajam. Rhys egy tincset a fülem mögé dugott. - Ma viszont egy művésznő meglepett.

Ressinának hívják. A galéria és a műterem egy tündér tulajdonában volt, aki nem élte túl a tavaszi támadást. Ressina egy kicsit takarítani akart arra az esetre, ha Polina rokonai el akarnák adni a helyet.

- Vehetnénk egy műtermet, ha valahol egyedül akarsz dolgozni - ajánlotta fel Rhys. A nap halvány fénye arany csillogást vont a hajára. A szárnyait nem láttam.

- Nem, egyáltalán nem az a lényeg, hogy egyedül legyek, inkább az, hogy jó legyen a hely, hogy jól érezzem ott magam. - A fejemet ingattam. - Á, nem is tudom… De a festés segít. Nekem legalábbis. - Sóhaj szakadt ki belőlem, miközben Rhys arcára néztem. Ő volt a legdrágább nekem a világon. Közben ott csengtek a fülemben a textilművész szavai.

Ő elvesztette a párját, én nem. Ő mégis tovább szőtt és alkotott. A kezembe fogtam Rhys arcát, ő pedig belesimult a gyengéd érintésbe.

- Szerinted butaság azon töprengeni, hogy a festés másoknak is segíthetne? Nem a saját festményeimre gondolok, hanem mások tanítására, bátorítására, hogy fessenek. Olyanokra, akik hasonló nehézségeken mentek keresztül, mint én.

A tekintete ellágyult.

- Egy kicsit sem tartom butaságnak.

A hüvelykujjammal megsimítottam az arccsontját, és élveztem az érzést.

- Én festés után jobban érzem magam, és talán mások is így lennének vele.

Rhys hallgatott. Beborított a védettség érzésével, nem kérdezett, nem követelőzött, én pedig tovább simogattam az arcát. Közel egy éve találtuk meg egymásban a lelki társunkat, párunkat. Ha az utolsó csata másképp alakul, akkor felemésztett volna a bánat. Tudtam, mi emésztene a legjobban, mi ejtene rajtam a legmélyebb sebet, de azt is tudtam, mi függ tőlem, min tudok változtatni.

Végül leengedtem a kezem.

- Szerinted jönne valaki? Ha lenne egy ilyen hely? Elgondolkodott, a szemembe nézett és halántékon csókolt.

Hideg arcomon melegnek éreztem az ajkát.

- Szerintem csak idő kérdése.

Egy óra múlva felkerestem Amrent a tetőtéri lakásában. Rhysnek még egy megbeszélésre kellett mennie Cassiannel és az illír parancsnokokkal Devlon táborába, ezért az ajtóig hozott, aztán gondolatutazással távozott.

Elfintorítottam az orrom, ahogy beléptem a kellemesen meleg lakásba.

- Érdekes szag van itt.

Amren a szoba közepén álló hosszú íróasztalnál ült, és széles vigyor kíséretében a baldachinos ágyra mutatott.

Az összegyűrődött lepedő és a szerteszét heverő párnák elég magyarázatul szolgáltak arra, hogy milyen szag van.

- Mit szólnál egy szellőztetéshez? - kérdeztem, és az ablakokra mutattam a lakás másik oldalán.

- Hideg van kint - ennyit felelt csak, és a figyelmét újra valami másra összpontosította.

- Puzzle?

Betett egy darabot arra a kis részre, amit épp kirakott.

- Ünnepnap van. Netalántán valami mással kellene foglalkoznom?

Nem mertem válaszolni, miközben levettem a kabátomat és a sálamat. A kandallóban lobogó tűz szinte tikkasztó forróságot árasztott. Vajon Amrennek volt rá igénye, vagy a barátjának a Nyár udvarából? Utóbbinak nem láttam nyomát.

- Varian hol van?

- Ajándékokat vesz még nekem.

- Még?

Ezúttal kissé visszafogottabb volt a mosolya, amikor vörösre festett szájával mosolygott, és betett egy újabb darabot.

- Azt mondta, hogy az nem elég, amit a Nyár udvarából hozott.

Ezt inkább nem kommentáltam.

Leültem vele szemben a hosszú, sötét faasztalhoz, és szemügyre vettem a félig kész kirakóst, ami egy őszi pásztorjelenetet ábrázolhatott.

- Új hobbi?

- Amióta képtelen vagyok megfejteni azt az utálatos könyvet, hiányzik az ilyesmi. - A következő rész is a helyére került. - Ez már az ötödik ezen a héten.

- Pedig még csak a harmadik nap van a héten.

- Nem elég nehezek.

- Ez hány darabos?

- Ötezer.

- Csak fel akarsz vágni, nem is igaz.

Amren halkan szitkozódva felállt, és grimaszolva a hátát masszírozta.

- Az agynak jót tesz, de a hátnak…

- Annyira jó, hogy Variannel tudod a mozgáshiányt ellensúlyozni!

A nevetése egy varjú károgására emlékeztetett.

- Tényleg jó. - Ezüst szemeivel alaposan végigmért. A szeme még mindig irtóztató volt, korábbi mágiájából érezni lehetett belőle egy leheletnyit. - Gondolom, nem azért jöttél, hogy társasággal szolgálj…

Hátradőltem a rozoga, régi székben. Az ülőalkalmatosságok nem illettek egymáshoz. Láthatólag különböző korszakokból illetve évszázadokból származtak.

- Nem csak azért.

Az Éjszaka uralkodójának elsőtisztje hosszú vörös körmeivel gesztikulálva újra a kirakós fölé hajolt.

- Na, halljuk!

Vettem egy nagy levegőt, mielőtt belekezdtem.

- Nestáról van szó.

- Gondoltam.

- Beszéltél vele?

- Pár naponta eljár hozzám.

- Tényleg?

Amren hiába próbált egy darabot a kirakósba illeszteni. A tekintete idegesen vándorolt a színek szerint csoportosított elemek felett.

- Mi ezen olyan csodálkoznivaló?

- A városi házunkba nem jön el. De a Szelek házába se.

- Senki nem megy szívesen a Szelek házába.

Kinyújtottam a kezem egy darab puzzle felé, de Amren figyelmeztetően csettintett a nyelvével, mire visszahúztam a kezem, és az ölembe ejtettem.

- Abban reménykedtem, hogy te talán tudod, mi van vele.

Amren sokáig nem felelt, a tekintete a játékon nyugodott.

- Kedvelem a nővéredet - mondta hirtelen, amikor már meg akartam ismételni a kérdésem.

Egy a kevesek közül.

Mintha hangosan mondtam volna, Amren rám nézett.

- Szeretem, mert kevesen szeretik. Szeretem, mert nem könnyű vele, és mert nem olyan egyszerű őt megérteni.

- De?

- Nincs de - felelte Amren, és újra a puzzle felé fordult. - Mivel kedvelem, ezért nem szeretnék az állapotáról pletykálni.

- Ez nem lenne pletyka. Aggódom. - Mint mindannyian. - Az út, amin jár…

- Nem fogom elárulni a bizalmát.

- Beszélt veled? - A lelkemben a legkülönbözőbb érzések tomboltak. Megkönnyebbültem, hogy Nesta valakit a bizalmába avatott, össze voltam zavarodva, mert ez a személy éppen Amren volt, és talán féltékeny is voltam, mert nem hozzám vagy Elainhez fordult.

- Nem - felelte Amren. - De tudom, hogy zokon venné, ha bárkivel az ő útjáról pletykálnék. Téged is beleértve.

-De…

- Adj neki időt! Teret. És esélyt arra, hogy egyedül elboldoguljon.

- De már hónapok óta nem történik semmi.

- Halhatatlan. Mit számítanak itt hónapok?

Összeszorítottam a fogam.

- Nem akar eljönni a napfordulóra. Elainnek összetöri a szívét, ha nem…

- Elainnek vagy neked?

Ezüst pillantását rám szegezte.

- Mindkettőnkét - ismertem el fogcsikorgatva.

Amren újra a kirakós darabkáit szemlélte.

- Elainnek a saját problémáival kellene foglalkoznia.

- Azaz?

Csak nézett rám, de nem törődtem vele.

- Ha Nesta megtisztel téged a látogatásaival - mondtam, miközben az öreg szék megnyikordult, ahogy felálltam, hogy az ajtó melletti padról felvegyem a sálam és a kabátom -, akkor add át neki, kérlek, hogy milyen sokat jelentene nekünk, ha eljönne az ünnepre.

Amren nem vette a fáradságot, hogy felnézzen.

- Nem ígérhetek semmit, kislány.

Ennél többet nem is remélhettem.

16.
FEJEZET

Rhysand

Cassian délután a fal melletti keskeny ágyra dobta a bőrtáskáját a városi ház negyedik hálószobájában. Csörömpölt benne valami.

- Fegyvereket hoztál a napfordulóra? - kérdeztem az ajtónak támaszkodva.

Azriel a szemben lévő ágyra tette a csomagját, és kissé ijedt pillantást vetett a fivérére. Miután tegnap éjjel a nappaliban szundítottak el a kanapén, és valószínűleg nem aludtak különösebben jól, végre eljutottak odáig, hogy elfoglalják a vendégszobájukat.

Cassian vállat vont, és ledobta magát az ágyra, ami sokkal inkább megfelelt volna egy gyereknek, mint egy illír harcosnak.

- Van pár ajándékba.

- És a többi?

Cassian lerúgta magáról a cipőjét, és végigfeküdt az ágyon, a karját a feje alá támasztva. A szárnyai lelógtak a földre.

- A nők ékszert hordanak, én fegyvert.

- A házban van néhány olyan nő, aki nem venné jó néven ezt a megjegyzést.

Cassian gonosz vigyorral reagált. Devlonra és a parancsnokokra is így vigyorgott a megbeszélésen, egy órával ezelőtt. Minden elő volt készítve, jöhetett a vihar. Rögzítették, ki megy őrjáratra. Átlagos gyűlés volt, amin nem kellett volna részt vennem, de soha nem ártott emlékeztetni őket arra, hogy létezem. Különösen mielőtt a napfordulón mindannyian egybegyűlnek.

Azriel odament az egyetlen ablakhoz a szoba végében, és kinézett a kertre.

- Még nem is jártam ebben a szobában - szólt, és éjsötét hangja betöltötte a teret.

- Ennek az az oka, hogy mi a létra alsó fokain állunk, haver - vélekedett Cassian, és végighúzta a szárnyait az ágyon és a fapadlón. - Mor kapta meg az egyik jó szobát, Elain a másikat, ezért mi itt kötöttünk ki. - Nem mondta ki, hogy az utolsó üres szobát, Nesta régi szobáját nem adtuk oda senkinek. Nagyra becsültem Azrielben, hogy ő sem tett erre megjegyzést.

- Még mindig jobb, mint a tetőtér - próbáltam megnyugtatni a kedélyeket.

- Szegény Lucien - vigyorgott Cassian.

- Egyáltalán nem biztos, hogy eljön - mondtam, mert nem hallottam róla, hogy a mi ünnepünkre jön-e, vagy a sírboltban akar maradni, amit Tamlin az otthonának nevezett.

- Fogadjunk! Szerintem igen - mondta Cassian. - Benne vagytok?

- Nem - felelte Azriel anélkül, hogy az ablaktól elfordult volna.

Cassian felült, maga volt a testet öltött felháborodás.

- Hogyhogy nem?

Azriel behúzta a szárnyát.

- Te akarnád, hogy valaki rád fogadjon?

- Ti, seggfejek, folyamatosan rám fogadtok, emlékszem a legutóbbi alkalomra is. Mórral fogadtatok arra, hogy meggyógyul-e a szárnyam.

Prüszkölve nevettem. Igaza volt, de még mennyire!

Azriel az ablaknál maradt.

- Nesta itt alszik, ha jön?

Cassiannek hirtelen a bal kezén lévő szifonkövet kellett fényesítenie.

Hogy megkíméljem, így szóltam:

- A megbeszélés a parancsnokokkal úgy sikerült, ahogy az a körülményekhez képest elvárható volt. Devlon még egy edzéstervet is összeállított a lányoknak, ami a vihar elvonultával lép hatályba. Nem hiszem, hogy csak eljátszotta volna az egészet.

- Mégis meg lennék lepve, ha a vihar után bárki is emlékezne rá - jelentette ki Azriel, és végre felénk fordult.

Cassian egyetértése jeléül dörmögött.

Van valami újság a táborokban uralkodó elégedetlenkedésről?

Nem adtam jelét annak, mi zajlik bennem. Azzel egyetértettünk abban, hogy Cassiant csak az ünnepek után fogjuk teljes mértékben tájékoztatni arról, ami eddig a tudomásunkra jutott. Mint ahogy arról is, hogy szerintünk ki áll a dolog mögött, vagy kit gyanúsítunk vele. Az alapprobléma ismert volt a számára, így nem volt különösebben rossz a lelkiismeretünk.

Ismertem Cassiant, olyan jól, mint saját magamat, sőt, az is lehet, hogy jobban. Ha mindent tudna, akkor nem tudna nyugodni, és azok után, amit az elmúlt hónapokban és előtte végigcsinált, szünetre volt szüksége, legalább néhány napra.

Természetesen ebben a szünetben zajlott a találkozó Devlonnal, valamint egy kimerítő edzés a Szelek házában. Közülünk Cassian ismerte a legkevésbé a pihenés fogalmát.

Azriel az ágy faragott lábának dőlt.

- Kevés hozzáfűznivalóm van ahhoz, amit már úgyis tudsz. - Milyen lazán, simán tud hazudni! Sokkal jobban csinálja, mint én. - De az elégedetlenség érezhetően fokozódott. A napforduló után lenne jó körülnézni. Ha mindenki hazamegy. Akkor megnézzük, ki ülteti el az elégedetlenség írmagját, és hogy nőtt-e azalatt, hogy együtt ünnepeltek, illetve hogy a vihar miatt elzárta őket a hó.

Kiváló szöveg arra, hogy később tárjuk fel előtte, amiről már tudomásunk van.

Ha az illírek tényleg addig merészkednek, hogy felkelést szervezzenek… Belegondolni sem akartam. Főleg nem abba, hogy milyen árat fizetnék ezért, illetve Cassiannek milyen nehéz lenne egy olyan nép ellen harcolnia, és az ő vérüket ontania, akikhez oly kétségbeesetten akart tartozni. Ez egészen más volt, mint amit mi az illírekkel tettünk, akik készségesen szolgálták Amaranthát, és az ő nevében szörnyű bűntetteket követtek el. Nem is lehetett összehasonlítani.

Elhessegettem a gondolatot, és későbbre, a napforduló utánra halasztottam az egész ügyet. Akkor majd a végére járunk.

Szerencsére úgy tűnt, hogy Cassian is így látja a helyzetet, és ezt aligha vehettem tőle rossz néven egy értelmetlenül töltött óra után, mielőtt gondolatutazással idejöttünk. Még ma is, évszázadokkal később is, a hadsereg vezetői és a parancsnokok állandóan próbára tették és megvetették őt.

A lába végigért az ágyon, nem tudta kinyújtani.

- Ki aludt itt korábban? Amrennek lenne jó ez a méret.

- Vigyázz, te puhány! - fortyogtam. - Feyre már így is elég gyakran hív minket illír kisbabáknak.

Azriel vigyorgott.

- Mivel sokkal jobban repül, mint régen, ezért megteheti.

Beleborzongtam a büszkeségbe. Ha Feyre-nek nem is volt természetadta tehetsége a repüléshez, vasakarattal és összpontosítással ezt tudta pótolni. Már nem számoltam, hány órát töltöttünk a levegőben. Értékes időt loptunk így magunknak.

- Próbálhatok szerezni két hosszabb ágyat - ajánlottam fel Cassiannek. Ami a napforduló előtti este csodával határos lenne. Egész Velárist a feje tetejére kellene hozzá állítanom.

Cassian legyintett.

- Nem kell. Így is jobb, mint a kanapé.

- Pláne, hogy tegnap túl részegek voltatok ahhoz, hogy feljöjjetek a lépcsőn - mondtam szárazon, amit azonnal egy vulgáris gesztussal viszonzott. - A házban a helyhiány lassan valódi problémává növi ki magát. A Szelek házában is éjszakázhattok, ha jobban szeretnétek. Elvihetlek benneteket.

- Ott halálra unnám magam. - Cassian a hatás kedvéért még ásított is egy nagyot. - Az azonnal az árnyaiba burkolózna, én meg egyedül maradnék, mint a kisujjam.

Azriel sokatmondón nézett rám, mintha azt mondta volna: Tisztára, mint egy illír kisbaba.

Lenyeltem a mosolyom, és így szóltam Cassianhez:

- Lassan kereshetnél magadnak egy saját lakást.

- Van egy Illírföldön.

- Mármint úgy értettem, hogy itt.

Cassian felvonta a szemöldökét.

- Nekem itt nincs házra szükségem. Egy szoba elég lenne. - Az ágy lábára dobbantott, a fa megingott. - Ez itt rendben lenne, ha nem ez a babaágy lenne benne.

Halkan nevettem, de azt magamban tartottam, ami a nyelvemen volt, hogy nemsokára úgyis saját házat akar. Hamarosan.

Nem mintha ezen a téren mutatkozott volna valami fejlődés. Ilyen gyorsan nem mentek a dolgok. Nesta egyértelműen tisztázta, hogy nem érdeklődik Cassian iránt, sőt még az iránt sem, hogy egy helyiségben legyen vele. Tudtam, miért. Én is átéltem ilyesmit, és gyakran éreztem hasonlóképpen.

- Talán napfordulóra megkapod, Cassian - mondtam inkább. - Mármint egy új ágyra gondolok.

- Még az is jobb, mint Mor ajándékai - motyogta Az.

Cassian nevetésébe még a falak is beleremegtek.

Ekkor a Sidra felé néztem, és felvontam a szemöldököm.

A város fantasztikusan nézett ki.

A téli napforduló előtti este a sötétség végérvényesen Velarisre borult, és lágyította a hektikus nyüzsgést, ami az elmúlt hetekben itt lüktetett. Most majdnem olyan volt, mintha mindenki a hóesést hallgatná.

Itt a pelyhek kétségkívül lágyan hullottak a földre, az illír hegyekben tomboló vad viharhoz képest.

A nappaliban gyűltünk össze. A kandallóba begyújtottunk, a borokat kinyitottuk, és töltögettünk szorgalmasan. Bár sem Lucien, sem Nesta nem mutatkozott, a hangulat korántsem volt szomorúnak mondható.

Amikor Feyre a konyhából a folyosón felénk közeledett, én a tűz előtt ülve boldogan néztem őt.

Egyenesen Morhoz lépett, talán mert nála volt a bor, ő pedig már nyújtotta is Feyre-nek.

Feyre hátát csodáltam, miközben töltöttek a poharába.

Nehezemre esett vad ösztöneimet kordában tartani, ha láttam a párom formáit, domborulatait, színeit. Annyi életerő sugárzott belőle, még ebben a helyiségben is, ami tele volt öntörvényű alakokkal. Sötétkék bársonyból varrt, földig érő ruháját mintha ráöntötték volna. Alig bízott valamit a fantáziára. A haját kibontotta, a tincsek vége hullámosan omlott a hátára. Később beletúrok, hogy kihúzzam belőle az ezüstcsatokat, amivel oldalt feltűzte. Aztán a ruhát is lehámozom róla. Lassan.

- Mindjárt rosszul leszek - panaszkodott Amren, és ezüsttopánkájával belém rúgott. Mellettem ült egy fotelban. - Tartsd meg magadnak a szagodat, fiam!

Hitetlenkedve néztem rá.

- Bocs. - Ezután egy pillantást vetettem Varianre, aki Amren karfájánál állt, és némán együttérzésemet fejeztem ki felé.

Varian, aki a Nyár udvarában honos hagyományoknak megfelelő kék-arany öltözéket viselt, csak vigyorogva biccentett.

Már ez is nagyon különös volt, hogy itt láthatom Adriata hercegét, ahogy a városi házamban mosolyogva issza a boromat.

Egészen addig, míg…

- A Nyár udvarában ti megünneplitek egyáltalán a napfordulót?

Egészen addig, míg Cassian ki nem nyitotta a száját.

Varian a kanapé felé fordult, ahol Azriel és Cassian terpeszkedett el, és ekkor ezüstös haján megcsillant a tűz fénye.

- Nyáron természetesen igen. Végtére is két napforduló van.

Azriel leplezte mosolyát azzal, hogy ivott egy korty bort.

Cassian a kanapé támlájára tette a karját.

- Tényleg?

Te Jó Anya! így fog telni az este.

- Ne foglalkozz vele! - kérte Amren Variant, és ő is felemelte a poharát. - Cassian pont olyan buta, ahogy kinéz. És ahogy beszél - tette hozzá megsemmisítő pillantással.

Feltételezem, hogy a ti nyári napfordulótok hasonlóképpen zajlik - mondtam Variannek, bár már tudtam a választ. Sokszor átéltem, még régen. - Családi összejövetelek, finom ételek, ajándékozás.

Ahogy Varian rám nézett, esküdni mertem volna rá, hogy hálásan biccent.

- Így van.

Feyre is felbukkant a fotelom mellett. Örültem az illatának, és magamhoz vontam a faragott karfához.

Az az otthonosság, ahogy leült, és a kezét a vállamra tette anélkül, hogy rám nézett volna, a lelkem legmélyét melegséggel töltötte el. A karját a vállamon hagyta - csak mert így volt kedve.

A párom. Az én párom.

- Ezek szerint Tarquin egyáltalán nem ünnepli meg a téli napfordulót? - kérdezte Variantől.

Varian a fejét rázta.

- Talán meg kellett volna hívnunk őt - töprengett hangosan Feyre.

- Még most sem késő - javasoltam. Te jó Üst, amúgy is több szövetségesre van szükségünk, mint bármikor. - Mi a véleményed, herceg?

Varian Amrenre nézett, aki úgy tűnt, hogy kizárólag a borospoharára összpontosít.

- Elgondolkodom rajta.

Bólintottam. Tarquin a főura volt, és ha látogatóba jönne, akkor Varian gondolatai teljesen máshol járnának. Nem ott, ahol a szíve szeretné, ha már pár napra Amrennel lehet.

Ahogy Mor leült Cassian és Azriel közé a kanapéra, szőke tincsei meglibbentek.

- Amúgy is jobban szeretem, ha csak magunkban vagyunk - jelentette ki. - Természetesen te is közénk tartozol, Varian - korrigált gyorsan.

Varian mosolygással jelezte, hogy értékeli a figyelmességét.

A kandalló párkányán az óra nyolcat ütött, és Elain, mint akit hívtak, úgy libbent be a nappaliba.

Mor felpattant és borral kínálta. Nem is kínálta, ragaszkodott hozzá, hogy igyon. Jellemző volt rá.

Elain megköszönte, de visszautasította, és leült egy székre az ablakhoz a belső erkélyen. Rá is jellemző volt ez.

Feyre a homlokát ráncolva nézett az órára. Nesta nem jön.

De hiszen holnapra hívtad meg. Vigasztaló gyengédséget küldtem át neki a kötelékünkön, mintha a csalódását ezzel enyhíthetném.

Feyre megszorította a vállam.

Megemeltem a poharam, mire csend lett.

- A családra! Régi és új családunkra. Az ünnepséget ezennel megnyitom!

Erre ittunk.

17.
FEJEZET

Feyre

A téli napforduló reggelén a súlyos bársonyfüggöny között áthatoló fény ébresztett fel.

A fénycsík miatt fintorogva elfordítottam a fejem. Az arcom ekkor valami keménybe és gyűröttbe ütközött, ami egyértelműen nem a párnám volt.

Miután elválasztottam a nyelvem a szájpadlásomtól, és megdörzsöltem a bal szemöldököm feletti részt, ahol elkezdett fájni a fejem, köszönhetően az órákig tartó ivásnak, nevetgélésnek és a további, hajnalig tartó ivásnak, annyira felegyenesedtem, hogy láttam, valamit tettek oda.

Ajándék volt, fekete krepp-papírba csomagolva és ezüstfonállal átkötve. Mellőle Rhys mosolygott le rám.

Az öklére támasztotta a fejét, és a szárnyait szétterítette maga mögött az ágyra.

- Boldog születésnapot, drága Feyre!

Sóhajtottam.

- Te hogy tudsz ennyi bor után még mosolyogni?

- Én nem ittam meg egy egész üveggel, azért. - Az ujjával végigsimította a gerincem.

Felkönyököltem és szemügyre vettem az ajándékot. Négyszögletes és lapos volt, legfeljebb öt centiméter magas.

- Reménykedtem benne, hogy megfeledkezel róla.

Vigyorgott.

- Ez elég egyértelmű volt.

Ásítva feltérdeltem és kinyújtóztam, majd közelebb húztam az ajándékot.

- Azt hittem, hogy ma este együtt bontogatjuk az ajándékokat.

- De neked ma születésnapod is van - mondta tagoltan. - Rád nem érvényesek a szabályok.

Bár igyekeztem erre a szememet forgatni, egy kicsit muszáj volt mosolyognom. Kinyitottam a csomagolást, és egy csodás jegyzetfüzetet húztam ki. Fekete, puha bőrbe volt kötve, olyan puhába, mint a bársony. Egyszerű ezüstbetűkkel bele volt nyomva a monogramom.

Kinyitottam, végiglapoztam a pompás, vastag papírlapokat. Üresek voltak.

- Vázlattömb - mondta Rhys. - Csak a tied.

- Nagyon szép - mondtam. Egyszerű volt, de fantasztikus kivitelezésű. Ha nem éreztem volna túlzásnak ezt a luxust, akkor magam is ilyet választottam volna.

Odahajoltam Rhyshez, hogy megcsókoljam, de ahogy az ajkához értem, hirtelen még valami megjelent a párnámon.

Visszahőköltem, és rájöttem, hogy az ametisztszínű papírdoboz is egy ajándék.

- Még egy?

Rhys illír pökhendiséggel lomhán legyintett.

- Tényleg azt hitted, hogy egy vázlattömb elég az én királynőmnek?

Égett az arcom, miközben kibontottam a második ajándékot: egy égkék sálat, hihetetlenül puha gyapjúból.

- Hogy ne kelljen mindig Mórtól csórnod - mondta Rhys kacsintva.

Vigyorogva magam köré tekertem a sálat, és a bőröm minden centiméterén éreztem, amihez hozzáért.

- Nagyon köszönöm - mondtam. - Mennyei a színe.

- Mmmm. - Újabb legyintés a levegőben, és előkerült egy harmadik ajándék.

- Ez már túlzás!

Rhys csak felvonta a szemöldökét, én pedig nevetgélve kibontottam a harmadik ajándékot.

- Új táska a felszerelésemnek! - suttogtam a finom bőrt simogatva, és csodáltam a különféle zsebeket és szíjakat. Egy ceruza- és szénceruza-készlet volt benne, a táska elején a monogramommal, sőt még az Éjszaka udvarának apró szimbólumát is rányomták. - Köszönöm!

Rhysand sugárzott.

- Volt egy olyan érzésem, hogy az ékszerek nem a kívánságlistád élén szerepelnek.

Jól érezte, mert amilyen szépek is a drágakövek, annyira kevéssé hoztak lázba, ezenkívül már egy csomó volt belőlük.

- Pontosan ilyenről álmodtam!

- Titokban mégsem azt kívántad, hogy a párod megfeledkezzen a születésnapodról…

- Így van, tényleg nem - mondtam, és megcsókoltam. Amikor el akartam húzódni, Rhys a tarkómra kulcsolta a kezét és nem engedett.

Szenvedélyesen, lassan csókolt, mintha legszívesebben egész nap mást se csinálna. Ez ellen nekem sem lett volna kifogásom.

De valamikor aztán sikerült kibontakoznom az öleléséből, és kényelmesen elhelyezkedtem törökülésben az ágyon. Az új vázlattömböm és a táskám után nyúltam.

- Le szeretnélek rajzolni - mondtam. - Szülinapi ajándék magamnak.

A mosolya most teljesen macskaszerű volt.

- Egyszer azt mondtad, hogy meztelenül lenne a legjobb - tettem hozzá, miközben az első oldalnál kinyitottam a vázlattömböt.

Rhys szeme felcsillant, és a mágiája átlibbent a szobán. A függönyök oldalra csúsztak, hogy a délelőtti nap megtalálja az utat a szobába, és a teste minden pompás meztelen centiméterét meg tudja világítani. Az ágyban szétterülő Rhys láttán az ereimben lüktetni kezdett a vér: a szárnyai a nap fényében világosvörösen és aranyárnyalatokban izzottak.

- Tombold ki magad, Átoktörő - dorombolta.

Fogtam egy darab szenet, és nekiálltam.

Majdnem tizenegyre járt, mire kijöttünk a szobából. A vázlattömb lapjai sorra fogytak: Rhys szárnyai, szeme, az illír tetoválások, annyi részlet szép meztelen testéből, hogy már most tudtam, rajta kívül senki másnak nem fogom megmutatni ezeket a rajzokat.

Rhys derűsen dudorászott, mikor átlapozta, és vigyorgott, mert egyes testrészek lerajzolásakor semmilyen részletet nem hagytam ki.

Még csend volt a házban, amikor lejöttünk a lépcsőn: a párom valamilyen okból illír bőrruhában. Ha ő a napforduló reggelén is végig akarja csinálni a fárasztó edzését Cassiannel, akkor én örömmel itthon maradok, hogy megkóstoljam azokat a finomságokat, amiknek az illata a folyosó túlsó végén a konyhából már kifelé áradt.

Bár a reggeli az ebédlőben várt bennünket, a barátaink közül senkit sem láttunk. Rhys az asztal közepére kísért, a szokott helyemre, és mellém ült.

- Szerintem Mor még alszik az emeleten - mondtam, fogtam egy csokis sütit, és neki is tettem egyet a tányérjára.

Rhys levágott egy szelet sonkás-hagymás quiche-t, és nekem is adott belőle.

- Ő még nálad is többet ivott. Alkonyat előtt nem fog előkerülni.

Jókedvűen nyújtottam felé a csészémet, hogy töltsön a kannából, amit már a kezében tartott. A tea sokat ígérően gőzölgött, de amikor két erős fickó jelent meg az ebédlő boltíves bejárata alatt, Rhys keze megállt a levegőben.

Azriel és Cassian halkan lopakodott ide, és ők is illír bőrruhában voltak.

Pimasz vigyorukból láttam, hogy ez semmi jót nem jelent.

Csak Rhys mágiájának felvillanása tudta megakadályozni, hogy a kanna az asztalra essen, ugyanis felkapták őt és kivitték a bejárathoz.

Beleharaptam a sütimbe.

- Egészben hozzátok vissza!

- Vigyázni fogunk rá - ígérte Cassian, de a szeme gonoszul csillogott.

Még Azriel is vigyorgott.

- Ha bírni fogja a tempót.

Felvontam a szemöldököm. Amikor Rhyst már kirángatták az ajtón, a párom még ennyit szólt hozzám:

- Hagyomány.

Mintha ezzel bármit is megmagyarázott volna.

Ezzel eltűntek, csak a Nagy Anya tudja, hova.

Legalább egyik illírnek se jutott eszébe a születésnapom, hála az Üstnek.

Mivel Mor még aludt, Elain pedig valószínűleg a konyhában segédkezik a finom ételek elkészítésében, amiknek az illata átjárta az egész házat, kivételesen nyugodt körülmények között élvezhettem a reggelimet. Rhys tányérjáról is megettem a süteményt, és a quiche-t is, majd még egyet.

Hagyomány, na persze.

Mivel az ünnepségek sötétedés előtt kezdődtek, addig nem volt sok tennivaló a pihenésen kívül. Leültem a nappaliban az íróasztalhoz, hogy elvégezzek némi papírmunkát.

Nagyon ünnepélyes, susogta Rhys a kötelékünkön keresztül.

Láttam magam előtt a vigyorát.

Mégis hol vagy ?

Ne aggódj miattam!

Dühösen néztem a tenyeremen lévő szembe, bár tudtam, hogy Rhys már nem használja. Úgy hangzik, mintha lenne okom rá.

A válasz sötét nevetés volt. Cassian azt mondja, hogy az öklöddel megdolgozhatod őt, ha hazaértünk.

És az mikor lesz?

Elég hosszú szünet. Vacsora előtt?

Felnevettem. Jobb, ha nem akarom tudni, ugye?

Hogy megint mennyire igazad van!

Továbbra is mosolyogva pihentettem a kötelékünket, és sóhajtottam az iratok láttán. Számlák, levelek, üzleti tervek…

Felvont szemöldökkel magamhoz húztam egy bőrkötéses, vastag könyvet, ami a háztartási kiadások listáját tartalmazta, és csak mi ketten használtuk Rhysszel. Csepp volt ez a forró kövön a végtelen gazdagságához, gazdagságunkhoz képest. Fogtam egy darab papírt, és összeszámoltam az eddigi kiadásokat, de egy számdzsungelben törtem magam előre.

A pénz tényleg ott volt, ha arra akartam volna felhasználni, hogy megvegyem a műtermet. Az ilyen jellegű kiadásokra létezett az Egyéb befektetések számla.

Igen, a nevemen futó számláról néhány másodperc alatt megvehettem volna a műtermet. De elszaladhat velem ennyire a ló? Kidobhatok ennyi pénzt az ablakon, még ha a műtermet nem is csak saját célra szántam?

Becsuktam a vastag könyvet, a kalkulációt a lapok közé csúsztattam, és felálltam. A papírmunka éppúgy várhat, mint a döntés. Rhys megmondta, hogy a napforduló családi ünnep. És mivel épp a fivéreivel töltötte az idejét, nekem is több mint illendő lenne legalább az egyik nővéremet felkeresni.

Félúton a konyhába menet futottunk össze. Elain egy tálcán linzert hozott az ebédlőbe, ahol már egy egész sor sütemény tornyosult, emeletes torták, mázas aprósütemények, briósok, gyümölcsös piték karamellöntettel…

- Nagyon jól néznek ki - mondtam üdvözlésképpen, és a szív alakú torta felé biccentettem a tálcán. Mindegyik hihetetlenül jól nézett ki.

Elain mosolygott, a copfja himbálózott, ahogy a végtelen számban sorakozó finomságok felé lépdelt.

- Olyan ízletesek is, ahogy kinéznek. - Letette a tálcát, és lisztes kezét a kötényébe törölte, amit világos rózsaszín ruhájára vett rá. A tél közepén is napsugárként ragyogott.

Linzerrel kínált, amin csillogott a cukor. Nem kellett kétszer mondani: beleharaptam, és boldogan sóhajtottam fel. Elain sugárzott az örömtől.

A tekintetem végigvándorolt az ételeken, amiket már Elain kihordott, és két harapás között megkérdeztem:

- Mióta dolgozol?

Vállat vont.

- Napkelte óta. De Nuala és Cerridwen jóval korábban kelt.

Láttam a jutalmat, amit Rhys a napforduló kapcsán adott át nekik, több volt, mint a legtöbb család éves jövedelme. De a lányok minden egyes garasért keményen megdolgoztak.

Ez arra is igaz volt, amit a nővéremért tettek. Barátságosak voltak vele, társaságot nyújtottak neki, célt, együtt dolgoztak vele, és a konyhában is gondoskodtak a nyugalomról. A textilművésznél Elain nekik vette a két puha takarót, egy málnavöröset és egy orgonalilát.

Elain nézte, ahogy gyorsan végzek a linzerrel, és veszek gyorsan még egyet.

- Hallottál valamit felőle? - kérdezte.

Természetesen tudtam, kire gondol. Amikor felelni akartam, valaki kopogott a bejárati ajtón.

Elain olyan fürge volt, hogy alig tudtam vele lépést tartani, és szinte feltépte a bepárásodott előszobaajtót, a következő pillanatban pedig elhúzta a súlyos tölgyfa ajtó előtt a tolózárat.

De nem Nesta állt a hidegtől kipirulva a küszöbön.

Nem, amikor Elain hátrébb lépett és elvette a kezét az ajtógombról, felismertem Lucient, aki idegesen mosolygott ránk.

- Szép napfordulót! - csak ennyit mondott.

18.
FEJEZET

Feyre

- Jól nézel ki - mondtam Luciennek, amikor letelepedtünk a kandalló körül a fotelekbe. Elain a kanapé karfájára ült le.

A kandallóban nyírfa ropogott, és Lucien a kezét melengette. Az arca a tűzben vörös és arany árnyalatokban játszott, az arany jól illett a műszeméhez.

- Te is. - Futó, gyors pillantást vetett oldalra, Elainre. - Mind a ketten jól néztek ki.

Bár Elain nem szólt, de köszönete jeléül biccentett. Nuala és Cerridwen az ebédlőben további ételeket pakoltak az asztalra, de csak ikerárnyaknak tűntek, akik átjárnak a falon.

- Látom, ajándékokat is hoztál - mondtam, csak azért, hogy mondjak valamit, és a kis halomra mutattam, amit Lucien az ablak elé pakolt.

- Itt így szokás, nem?

Kellemetlen érzés támadt bennem, de elnyomtam magamban. Az utolsó napfordulót a Tavasz udvarában ünnepeltem, Ianthe-tel. És Tamlinnel.

- Az éjszakát is itt töltheted - mondtam, mivel tudtam, hogy Elain ezt biztos nem fogja felajánlani.

Lucien az ölébe tette a kezét, és hátradőlt.

- Köszönöm, de már más terveim vannak.

Csak remélni tudtam, hogy az Elain arcán felvillanó megkönnyebbülést Lucien nem vette észre.

- Hová mész? - kérdeztem azzal a szándékkal, hogy magamra tereljem a figyelmét, bár tudtam, hogy sokáig ez úgyse fog sikerülni.

- Hát… - Lucien a szavakat kereste. Nem mintha hazudni akart volna, vagy valami kifogással előállni, ahogy erre rá is jöttem, amikor így szólt: - Többször elnéztem a Tavasz udvarába, de amikor nem itt voltam, Velarisben, akkor a legtöbb időt Juriannél töltöttem, vele és Vassával.

- Tényleg? Hol? - kérdeztem felvillanyozódva.

- Délnyugaton, a halandók birodalmában van egy régi kastély. Jurian és Vassa… Megkapták ajándékba.

A grimaszából kikövetkeztettem, hogy ki miatt kapták meg a kastélyt: Graysen vagy az apja miatt. Nem mertem Elainre nézni.

- Rhys említette, hogy Prythianben maradtak, de azt nem tudtam, hogy le is telepedtek ott.

Lucien biccentett.

- Legalábbis amíg tisztázódnak a dolgok.

Például, hogy milyen a világ fal nélkül.

Vagy a négy királynő ügye, akik továbbra is a kontinens túlsó végén vesztegeltek. De nem ez volt a legalkalmasabb pillanat, hogy ezekről a témákról beszéljünk.

- Jurian és Vassa hogy van? - Rhystől eleget tudtam Tamlinről, és már nem akartam több információt róla.

- Jurian… - Lucien nagyot sóhajtott, és a tekintetét a faragott mennyezetre emelte. - Hálát adok érte az Üstnek. Nem hittem volna, hogy valaha ilyet fogok mondani, de így van. - Végigsimított selymes, vörös haján. - Szóval mindent kézben tart, és ha nem lenne Vassa, már biztos királlyá koronázták volna. - Megremegett a szája, és vörösesbarnás szeme felcsillant. - Vassa is derekasan helytáll, és ideig-óráig tartó szabadsága minden másodpercét kiélvezi.

Nem felejtettem el a kérését, sőt szinte könyörgését a Hybern elleni utolsó csata utáni éjszakán. Azért esedezett, hogy oldjam fel az átkot, ami éjszakára nővé változtatta őt, de nappal tűzmadárrá. Az egykor büszke királynő. A büszkesége ugyan megmaradt, de kétségbe is volt esve, hogyan szerezhetné vissza a szabadságát. Emberi testét és királyságát.

- Juriannel jól kijönnek?

Korábban nem volt alkalmam látni, hogyan tudnak együttműködni, és hogy vajon hogyan jönnek ki egymással. Hisz valószínűleg mind a ketten szívesen állnának az emberek élére azon a Prythian déli részén elterülő vidéken, amit oly sokáig nem kormányozhattak. Túl hosszú ideig.

Ezen a területen nem volt se király, se királynő. Semmi sem emlékeztetett a nevükre vagy a királyi családfára.

Az emberek körében legalábbis. A tündérek talán tudtak valamiről. Rhys talán.

De csak egy szedett-vedett társaság, néhány úr és úrnő maradt azokból, akik egykor Prythian déli csücskén uralkodtak. Semmi több. Se hercegek, se grófok, se más magas rangú személyek, akiket a nővéreim említettek, ha a szárazföldön élő emberekről beszéltek. A tündérek birodalmában, Prythianben nem voltak ilyen rangok.

Nem, ott csak főurak és lordok voltak, illetve királynő.

Lehetséges, hogy az emberek a falnál ólálkodó főtündérek miatt vezették be a lord rangot?

Korábban a tündérek a falnál ólálkodtak, de ennek már vége.

Lucien elgondolkodott a kérdésemen.

- Vassa és Jurian olyan, mint egy érme két oldala. Szerencsére az emberi birodalom jövőjét illetően teljes köztük az egyetértés. Ahogy viszont ezt el kívánják érni… - A homlokát ráncolva nézett előbb Elainre, aztán rám. - Nem a legmegfelelőbb téma a napfordulóra.

Igaza volt, de számomra nem jelentett gondot. Ami viszont Elaint illeti…

A nővérem felállt.

- Hozok valami frissítőt.

Lucien is felemelkedett.

- Ne fáradj! Én…

De Elain már kiment.

Amikor a léptei elnémultak, Lucien visszasüppedt a foteljébe, és hangosan kifújta a levegőt.

- Hogy van?

- Jobban. Nem beszél a képességeiről. Már ha megmaradtak.

- Az jó. De… - Megrándult az arca. - Gyászolja még a kapcsolatát?

Olyan halkan beszélt, mintha morgott volna.

Az ajkamat rágva azon töprengtem, hogy mennyi igazságot bízzak rá. Végül a teljes igazság mellett döntöttem.

- Nagyon szerette azt a fickót, Lucien.

Vörös szemében felizzott a harag. Ezt az ösztönt nem tudta uralni. Ha valaki a párja valakinek, akkor minden fenyegetést ki akar iktatni. De ülve maradt, igaz, az ujjait a fotel karfájába mélyesztette.

- Az egész még csak néhány hónapja történt. Graysen félreérthetetlenül Elain tudtára adta az eljegyzés felbontását, de Elainnek több időre van szüksége ahhoz, hogy túllépjen rajta.

Megint a harag. Nem féltékenységből, vagy valamilyen veszély miatt, hanem…

- Ekkora rohadékkal még életemben nem találkoztam.

Ezek szerint tényleg találkoztak. Miközben Juriannel és Vassával lakott a kastélyban, valahogy az útjába akadhatott Graysen, és Luciennek sikerült ezt a halandó urat életben hagynia.

- Ebben igazat adok neked - ismertem el. - De ne feledd, hogy jegyesek voltak. Hagyj időt Elainnek, hogy elfogadja az új helyzetet.

- Egy olyan életet, amiben hozzám van kötve?

Sóhajtottam.

- Nem így értettem.

- Semmit sem akar tőlem.

- Ellenkező esetben te másképp éreznél?

Nem felelt.

Újra próbálkoztam.

- Miért nem maradsz egy-két hétig a napforduló után? Nem a lakásodban, hanem itt a városi házunkban.

- Minek?

- Hogy együtt töltsetek némi időt.

- Két percig sem bírja velem egy légtérben. Felejtsd el, hogy mi két hétig együtt legyünk. - Fogcsikorgatva bámult a tűzbe.

Tűz. Az anyja mágiája.

Nem az apjáé.

Igen, ez Beron mágiája volt, róla hitte a világ, hogy ő nemzette Lucient. És nem Helion mágiája, aki a valódi apja volt.

Rhys kivételével még egy szóval sem említettem ezt senkinek.

De most sem lett volna itt se a helye, se az ideje ennek a témának.

- Reméltem - folytattam -, hogy nekünk fogsz dolgozni, miután beköltöztél a lakásodba. Az emberek követeként.

- Nem ezt csinálom? - Felvonta a szemöldökét. - Kéthetente beszámolót küldök a kémfőnökötöknek.

- Azt akartam mondani, hogy lakhatnál itt, Velarisben. - Nem hagytam magam. - Úgy igazán, és nem csak pár napokat. Szerezhetnénk neked egy szép lakást…

Lucien felállt.

- Nincs szükségem az alamizsnátokra.

Én is felemelkedtem.

- Juriantől és Vassátói viszont szívesen?

- Meg lennél lepve, ha látnád, milyen jól kijövünk egymással.

Megértettem. Valamiképpen barátok lettek.

- Szóval szívesebben maradsz náluk.

- Nem náluk lakom. A kastély mindannyiunké.

- Érdekes.

Surrogott a műszeme.

-Mi?

Mivel minden ünnepi hangulatom elillant, ezért élesen feleltem:

- Az, hogy az emberek között jobban érzed magad, mint főtündéri körökben. Ha engem kérdezel…

- Nem kérdezlek.

- Határozottan úgy tűnik nekem, mintha két olyan valakihez csatlakoztál volna, akiknek nincs otthona, ahogy neked sincs.

Hosszan nézett rám, keményen, és érdes hangon szólalt meg:

- Szép napfordulót, Feyre.

A kijárat felé fordult, de megfogtam a karját, hogy feltartóztassam. Alkarjának inas izmai megmozdultak finom kék selyemzakója alatt, de nem rázta le a kezem.

- Nem úgy értettem - mondtam. - Itt otthonra találhatsz. Ha akarsz.

Lucien tekintete végigvándorolt a nappalin, az előtéren és az ebédlőn.

- A száműzöttek csapata.

- Micsoda?

- Így hívjuk magunkat: A száműzöttek csapata.

Nevetek is van. - Igyekeztem úrrá lenni hitetlenkedésemen.

Bólintott.

- Juriant nem űzte el senki - mondtam. Vassát igen. Lucient pedig már másodszor.

- Jurian királysága por és hamu, félig elfeledett emlékek… Népe szétszóródott a szélrózsa minden irányába, és más birodalmakba mentek. Hívhatja magát úgy, ahogy akarja.

Ez igaz, én is ezt mondanám a hyberniek elleni csata és Jurian segítsége után.

- És pontosan mi a terve a száműzöttek csapatának? - kérdezősködtem tovább. - Rendezvényeket, bulikat szerveztek?

Lucien fémszeme halkan kattant, aztán összeszűkült.

- Ugyanolyan otromba tudsz lenni, mint a párod. Tudod ezt magadról?

Igaza van. Sóhajtottam.

- Sajnálom. Csak azt akartam…

- Nem tudok máshová menni. - Mielőtt ellentmondhattam volna, folytatta: - Minden esélytől megfosztottál, hogy visszatérjek a Tavasz udvarába. Nemcsak Tamlint értem ezalatt, hanem az udvart, akik mögötte állnak. Mindenki elhitte az általad terjesztett hazugságokat, vagy azt hiszik, hogy be voltam avatva az árulásodba. Ami pedig ezt a házat illeti… - Lerázta a kezemet, és az ajtóhoz ment. - Én sem bírok ki két percet sem vele egy légtérben. Nem bírok ebben az udvarban lenni úgy, hogy a párod fizet mindent, még a ruhát is, amit viselek.

Szemügyre vettem a zakóját. Már láttam. Amikor…

- Tamlin elküldte tegnap a kastélyba - sziszegett Lucien. - A ruháimat, a dolgaimat. Mindent. Elküldte a Tavasz udvarából, és lerakatta az ajtónk elé.

Rohadék. Ugyanaz a rohadék, mint volt, mindazok ellenére, amit az utolsó ütközetben Rhysért és értem tett. De nemcsak Tamlin volt a felelős a viselkedéséért. Én is elősegítettem az eltávolodásukat, a közreműködésemmel szakadt meg a barátságuk.

A bűntudatom odáig már nem terjedt, hogy bocsánatot kérjek. Még nem. De az is lehet, hogy soha nem fog erre sor kerülni.

- Hogyhogy? - Nem jutott más kérdés az eszembe.

- Lehetséges, hogy köze van hozzá a párod látogatásának.

Láthatóan meglepődtem.

- Rhys téged kihagyott ebből.

- És ha igen? Mindegy, mit mondott vagy csinált, Tamlin már csak annyit akar, hogy hagyják békén. - Vörösesbarna tekintete elsötétült. - A párodnak tudnia kellett volna, hogy a földön fekvő emberbe nem rúgunk bele.

- Nem sajnálom őt különösebben.

- Mielőtt helyreáll a rend, szükségetek lesz Tamlin szövetségére. Én a ti helyetekben vigyáznék.

Erről nem akartam gondolkodni, sem ma, sem máskor.

- Én végeztem vele.

- Az lehet, hogy te igen, de Rhys biztos nem. És jól tennéd, ha Rhyst is emlékeztetnéd erre.

A kötelékünket Rhysszel mintha valami megrántotta volna. Minden rendben ?

Hagytam, hogy Rhys mindent megnézzen és meghallgasson, ami eddig elhangzott. A gondolatátvitel csak egy pillanatig tartott. Sajnálom, ha kellemetlen helyzetbe hoztam, mondta Rhys. Jöjjek haza?

Megoldom.

Szólj, ha bármire szükséged van, tette hozzá Rhys, majd a kötelékünk elnémult.

- Leadtad a drótot? - kérdezte Lucien halkan.

- Nem tudom, mire gondolsz - feleltem unott arckifejezéssel. Éles pillantást vetett rám, az ajtóhoz lépett, és a lambérián lévő fogasról leakasztotta súlyos kabátját és sálját.

- A nagyobb doboz a tied, a kisebb Elainé.

Egy másodpercre szükségem volt, hogy rájöjjek, hogy az ajándékokra utalt. Hátranéztem a gondosan ezüstpapírba csomagolt, kék szalaggal díszített dobozokra.

Amikor visszanéztem, Lucien már eltűnt.

A nővéremet a konyhában találtam. A sípoló üstöt figyelte.

- Nem maradt teára - mondtam. Nualának és Cerridwennek nyoma sem volt. Elain levette az üstöt a tűzhelyről.

Tulajdonképpen nem igazán rá haragudtam, hanem magamra, már ha valakire egyáltalán, de így szóltam:

- Tényleg képtelen voltál egy szót szólni hozzá? Csak kedvesen üdvözölni.

Elain a gőzölgő üstöt bámulta, amit a kő munkaasztalra tett.

- Hozott neked ajándékot.

Erre őzbarna szemét felém fordította, de a tekintetét még soha nem láttam ilyen metszően élesnek.

- És ettől már jogot kap arra, hogy időt és figyelmet fordítsak rá?

- Nem. - Döbbenten pislogtam. - De tényleg jószívű tündér. - A kíméletlen szópárbaj és a száműzöttek csapata szöveg ellenére. - Kedvel téged.

- Nem is ismer egyáltalán.

- Nem is adsz esélyt neki arra, hogy megismerjen. Összeszorította a száját, kedves, fegyelmezett személyisége ezen az egy módon mutatta ki dühét.

- Én nem akarok párt. Tündért pedig végképp nem. Férfit akart, embert.

Napforduló napján derűsnek, boldognak kellene lenni, legalábbis nem vitába bonyolódni folyton.

- Tudom. - Lassan kifújtam a levegőt. - De… Sejtelmem sem volt arról, hogyan fejezzem be a mondatot.

Csak azért, mert Lucien a párja, nincs joga az idejére vagy a figyelmére. Elain önálló személy, képes arra, hogy döntéseket hozzon és felismerje, mire van igazán szüksége.

- De ő egy jószívű tündér - hajtogattam. - És… Csak… - Kerestem a szavakat. - Nem akarom, hogy bármelyikőtök is boldogtalan legyen.

Elain mereven bámulta a munkaasztalt, míg az üst lassan kihűlt. A készre formázott süteményeken kívül még megmunkálásra való tészta is hevert az asztalon.

Nem volt miről beszélgetnünk tovább. Megsimogattam a vállát, és elhagytam a konyhát.

Ő hallgatott.

A lépcső alján Mórba botlottam, aki laza, barackszínű nadrágot és vastag fehér pulóvert viselt. Ez a kombináció inkább Amrenhez vagy az én stílusomhoz illett.

A fülbevalója szikrázott. Ádáz vigyort villantott rám.

- Mit szólnál egy italhoz? - A kezében két pohár és egy üveg volt.

- Te Jó Anya, igen, tényleg jó lenne.

Megvárta, míg leülök mellé a tölgyfa lépcsőre, és iszom egy nagy kortyot a borostyánszínű italból, ami átmelegíti egész bensőmet, és csak ezután kérdezte:

- Adhatok neked egy tanácsot?

Nem. Igen.

Bólintottam.

Ivott egy nagy kortyot.

- Maradj ki belőle! Elain még nem áll készen, de Lucien sem, akármennyi ajándékot is hoz neki.

Felvontam a szemöldököm.

- Te hallgatóztál.

Hátradőlt a lépcsőn, de a rossz lelkiismeret leghalványabb jelét sem mutatta.

- Hagyd meg neki a száműzöttek csapatát! Hadd rendezze a maga módján a dolgait Tamlinnel! Rá fog jönni, hol a legjobb neki. Hogy ki akar lenni. És ez Elainre is vonatkozik.

Igaza volt.

- Tudom, hogy még mindig magadat hibáztatod amiatt, hogy a nővéreid újra lettek teremtve. - A térdével megbökte a térdem. - És ezért akarsz most mindent úgy intézni, hogy az nekik a legjobb legyen.

- Mindig is ezt akartam - feleltem letörten.

Visszafogottan mosolygott.

- Ezért szeretünk téged, és ők is téged.

Nestában nem voltam olyan biztos.

- Légy türelemmel! - folytatta Mor. - Minden helyre fog jönni magától, mindig így szokott lenni.

Újabb igazságmorzsa.

Újra töltöttem. Az üveget magunk mögé tettem a lépcsőre, és ittam tovább.

- Azt szeretném, hogy mindenki boldog legyen.

- Azok lesznek.

Olyan cáfolhatatlan meggyőződéssel mondta ki ezeket az egyszerű szavakat, hogy hittem neki.

A homlokomat ráncoltam.

- És veled mi újság? Boldog vagy?

Tudta, mire célzok, de mosolyogva a poharát rázogatta.

- A napfordulót ünnepeljük. Együtt vagyok a családommal. Van elég innivaló. Nagyon boldog vagyok.

Ügyes elterelő manőver, de meg tudtam békélni vele. Koccintottunk, a súlyos poharak megcsörrentek.

- Ha már szóba került a család… Hol az ördögben vannak?

Mor barna szeme felcsillant.

- Ó, nem mondta neked, ugye?

Kényszeredetten elmosolyodtam.

- Mit is?

- Hogy mit csinálnak ők hárman napforduló reggelén?

- Lassan kezdek ideges lenni.

Mor letette a poharat és karon ragadott.

- Gyere!

Mielőtt tiltakozhattam volna, gondolatutazással magával vitt.

Erős fény érte a szemem. Fagyos hideg lett, fogvacogtató, túl hideg ahhoz képest, hogy mi milyen vékony nadrágban és pulóverben voltunk.

Hó. Nap. És szél.

Hegyek.

És egy kunyhó.

Az a kunyhó.

Mor egy végtelen mezőre mutatott a hegytetőn, ami most is olyan hóval borított volt, mint mikor utoljára láttam. De ez most nem egyszerűen széles, lapos fennsík volt, mert…

- Ezek hóbarikádok?

Bólintott.

Valami fehér repült a hómezőn. Fehér volt, kemény, csillogott, és aztán…

Cassian éljenzése visszhangzott a környező hegyekből, amit az alábbi kurjantás követett:

- Te rohadék!

Rhys nevetése olyan tisztán csengett, mint a nap a havon.

Néztem a három hófalat, a barikádokat a mező szélén. Mor láthatatlan védőfalat emelt a jéghideg széllel szemben. A hideg ellen mindenesetre ez keveset jelentett.

- Hógolyóznak.

Mor bólintott.

- Három illír harcos - mondtam. - Minden idők legnagyobb illír harcosai. Hógolyóznak.

Mor szemében huncut öröm villant.

- Ráadásul már gyerekkoruk óta.

- Több mint ötszáz évesek.

- Megmondjam, ki hányszor nyert?

Tátott szájjal néztem, aztán a mezőre tévedt a tekintetem. Tényleg hógolyók repkedtek, brutális, villámgyors pontossággal. A fekete fejek közben újra és újra kikukucskáltak a saját kezűleg épített falak felett.

- Mágia nélkül csinálják - magyarázta Mor. - Szárnyak és szünet nélkül.

- Dél óta itt vannak kint. - Majdnem háromra járt. A fogaim elkezdtek vacogni.

- Én otthon szoktam maradni, inkább iszogatok - felelte Mor, mintha ez válasz lenne.

- Hogy döntik el, hogy ki győz?

- Aki fagysérülés nélkül megússza?

Tátott szájjal, tágra nyílt szemmel néztem, vacogva.

- Ez nevetséges.

- Van bőven alkohol a kunyhóban.

Nem vettek észre bennünket. Azriel kiemelkedett, két hógolyót kilőtt, és eltűnt a barikádja mögött.

Röviddel ezután Rhys kimondhatatlan káromkodása hallatszott.

- Seggfej.

Minden szót nevetés kísért.

Mor belém karolt.

- Attól tartok, drága barátnőm, hogy idén nem a párod fog nyerni.

Meleg oldalához simultam, és a lábszárközépig érő hóban a kunyhó felé indultunk. A kéményből már szállt fel a füst a tiszta kék ég felé.

Ezek tényleg illír kisbabák voltak.

19.
FEJEZET

Feyre

Azriel nyert.

Állítólag a százkilencvenkilencedik alkalommal.

Egy óra múlva jöttek be a kunyhóba, csepegett róluk a hó, az arcukon vörös foltok, a szájuk fülig ért.

Mor és én egy takaró alá vackoltuk be magunkat kényelmesen a kanapén, és csak a szemünket forgattuk.

Rhys egy csókot nyomott a fejem búbjára, majd kijelentette, hogy ők hárman most mennek a gőzbe, a cédrusfával lambériázott sufniba, és ezzel el is tűntek.

Egy ideig csak hagytam, hogy hasson rám, amit láttam, majd döbbenten Mórra néztem.

- Ez is egy hagyomány - válaszolta meg kimondatlan kérdésemet. A borostyánszínű itallal töltött üveg már majdnem kiürült. Egy kicsit szédültem. - Pontosabban egy illír szokás: a befűtött pajta, a nyírfa és egy rakás meztelen harcos, akik a gőzben együtt izzadnak.

Alig tértem magamhoz a meglepetéstől.

Mor ajka megrándult.

- Őszintén szólva ez az egyetlen jó szokás, amit az illírek találtak ki.

- Azaz ők hárman most csak üldögélnek és izzadnak?

Te Jó Anya!

Akarod látni? Sötét dorombolás visszhangzott a tudatomban.

Te kéjenc, csak izzadj tovább!

Egyvalaki még befér.

Azt hittem, hogy a férfiak nem osztoznak szívesen.

Éreztem a mosolyát, mintha a nyakamnál vigyorogna.

Mindig örülök, hogy nyitott vagy az új dolgok iránt, drága Feyre. Végigjárt a tekintetem a kunyhón, jól megnéztem, hogy egy éve mi mindent festettem. Kaptam egyszer egy ígéretet, hogy majd a falnál, Rhys. Erre csend lett, hosszú csend. Egyszer már csináltuk a falnál. Ezeknél a falaknál.

Újabb csend, hosszú csend. Nagyon illetlen, ha az izzasztókunyhóban feláll az embernek.

Élvezettel elhúztam a szám, miközben küldtem neki egy képet. Egy emléket.

A konyhaasztalon feküdtem, ami most egész közel volt. Ő előttem térdelt, én a lábammal körbefogtam a fejét.

Hogy te milyen gonosz és kegyetlen vagy!

A házban valahol becsapódott egy ajtó, amit kiáltás követett. Majd hangos dörömbölés, mintha valaki vissza akarna jutni valahová.

Mor szeme csillogott.

- Elintézted, hogy kidobják, ugye?

Rámosolyogtam, mire kitört belőle a röhögés.

A nap a távoli tenger felé süllyedt, ami Velarisen túl helyezkedett el. Rhys a városi házunk nappalijában állt, és a fekete márványkandallóról felemelte a borospoharát.

Kivételesen a legszebb ruhánkban követtük a példáját.

A hullócsillagos éjszakát szimbolizáló ruhámat választottam, korona nélkül, de a csuklómon gyémánt karperecekkel. Azok csillogtak, szikráztak, miközben Rhys szép arcát néztem. Mellette álltam.

- Az áldott sötétségre, amiből születtünk és ahová visszatérünk.

Koccintottunk, és ittunk egy kortyot.

Oldalra vetettem egy pillantást, a páromra. A legelegánsabb fekete zakóját viselte, az ezüsthímzés csillogott a tündérfényben. Ennyi volt?

Felvonta a szemöldökét. Végtelen hosszan beszéljek tovább, vagy inkább kezdjünk ünnepelni?

Megrándult az ajkam. Tényleg nagyon lazán csinálod.

Annyi idő után még mindig nem hiszel nekem. Mögém csúsztatta a kezét, és belém csípett. Muszáj volt visszatartanom a nevetést. Remélem, hogy klassz ajándékot kapok tőled napfordulóra.

Én is megcsíptem, mire ő nevetett, halántékon csókolt, és kiment a szobából, kétségkívül azért, hogy hozzon még bort.

Kint már besötétedett, az év leghosszabb éjszakája kezdődött.

Megláttam Elaint, szép ametisztszínű ruhájában szintén kinézett az ablakon. Oda akartam menni hozzá, de valaki megelőzött.

Az Árnyénekes Rhysandhez hasonlóan fekete, elegáns szabású öltönyt viselt. A szabás a szárnyait is tekintetbe vette, valamint a szifonköveket a két kezén. Az árnyai a lába körül követték őt, úgy örvénylettek, mint a parázsló hamu, de egyébként alig volt felismerhető benne a harcos, főleg amikor barátságosan így szólt a nővéremhez:

- Boldog napfordulót!

Elain elfordult az ablaktól, a hóesést nézte a sötétben, és visszafogottan mosolygott.

- Az első az életemben.

- Nagyon túl van értékelve ez az ünnep - jegyezte meg Amren a szoba másik sarkából. Mellette Varian ült teljes hercegi pompájában.

Mor vigyorgott.

- Mondja az a tündér, aki mindig a legértékesebb ajándékokat kapja. Tényleg nem tudom, hogy csinálod, hogy egyik évben sem rabolnak ki hazafelé, pedig egy halom ékszert viszel a táskádban.

Amren kivillantotta fehér fogait.

- Vigyázz, Morrigan, mert visszaviszem a szép kis ajándékod.

Nem kis döbbenetemre Mor nyomban elhallgatott.

A többiek is, amikor Rhys visszajött.

- Ez nem lehet igaz - bukott ki belőlem.

Hatalmas emeletes torta fölül vigyorgott rám. A huszonegy gyertya lágy fénybe vonta az arcát.

Cassian vállon veregetett.

- Azt hitted, csak úgy megúszod?

Sóhajtottam.

- Tényleg elviselhetetlenek vagytok.

Elain mellém libbent.

- Boldog születésnapot, Feyre!

Minden oldalról záporoztak rám a jókívánságok, a barátaimtól, családtagjaimtól, miközben Rhys letette a tortát a kandalló előtti dohányzóasztalra. A nővéremre néztem.

- Te sütötted?

Bólintott.

- De Nuala díszítette.

Csak most vettem észre, hogy mit ábrázol a három színpompás emelet.

A legfelső szint: virágok. Középen: lángok.

Lent pedig, a legszélesebb tortán… csillagok.

Ugyanaz volt az elrendezés, mint a komódon, amit valamikor régen a lepusztult viskónkban kipingáltam. Mindegyikünknek egy fiók. A három nővérnek. És a csillagok és holdak, amiket a párom már jóval azelőtt a képzeletembe küldött, hogy ismertük volna egymást.

- Kértem Nualát, hogy tartsa meg ezt a sorrendet - magyarázta Elain, miközben a többiek összegyűltek a torta körül. - Mert te vagy az alap, aki erőt ad nekünk. Mindig ilyen voltál.

Gombóc nőtt a torkomban. Köszönetem jeléül megszorítottam a kezét.

Mor, az Üst áldja meg, felkiáltott:

- Kívánj valamit, és aztán végre kibonthatjuk az ajándékainkat!

Legalább egy olyan hagyomány, ami a fal mindkét oldalán érvényes volt.

A lobogó gyertyák felett egymásra néztünk Rhysszel. Elég volt a mosolya, hogy ne csak a torkom szoruljon össze, hanem könnyek is szökjenek a szemembe.

Mit kívánsz?

Őszinte, egyszerű kérdés.

Rhysre pillantottam, gyönyörű arcára és könnyed mosolyára, ami már annyi sötét árnyat eltüntetett, láttam a családunkat körülöttünk és az örökkévalóságot előttünk… És tudtam.

Pontosan tudtam, mit kívánok, mintha csak Amren kirakósában egy puzzle a helyére került volna, mintha a textilművész faliképén a fonalak végre felfednék a kész képet.

De nem árultam el Rhysnek. Nagy levegőt vettem és elfújtam a gyertyákat.

Miközben letettük a süteményes tányérjainkat a nappaliban oda, ahol épp hely akadt, Rhys elmondta nekem, hogy napfordulókor teljesen rendjén való tortát enni vacsora előtt. Sőt, azelőtt kell, hogy szétosztanánk az ajándékokat.

- Milyen ajándékokat? - kérdeztem, és körbenéztem a szobában. Csak azt a két csomagot láttam, amiket Lucien hozott.

A többiek vigyorogtak, mire Rhys csettintett az ujjával, és…

-Ó!

Hirtelen egy csomó csodásan becsomagolt, díszes doboz és csomag hevert a balkon ablaka előtt.

Halomban, sőt hegyekben tornyosultak az ajándékok. Mor örömében felvisított.

Az előtér felé fordultam, mert én az ajándékaimat a harmadik emeleten rejtettem el egy seprűs szekrényben.

Nem, azok is itt voltak, szépen becsomagolva, hátul a belső erkélyen.

Rhys kacsintott.

- Személyesen tettem a többi kincs mellé az ajándékaidat.

Felvontam a szemöldököm.

- Mindenki neked adta oda az ajándékait?

- Ő az egyetlen, akiben megbízunk, hogy nem kukkant bele - magyarázta Mor.

Azrielre néztem.

- Igen, még benne se lehet megbízni - vélekedett Amren.

Azriel bűntudatosan fintorgott.

- Kémfőnök volnék, ugyebár.

- Kétszáz éve vezettük be ezt a szabályt - folytatta Mor. - Miután Rhys rajtakapta Amrent, amint vadul rázogatott egy dobozt, hogy kitalálja, mi van benne.

Amren csettintett a nyelvével, én nevettem.

- De azt senki sem vette észre, hogy Cassian már itt volt tíz perccel mindenki előtt, és megszaglászott minden ajándékot.

Cassian könnyed mosolyt küldött felénk.

- Téged viszont rajtakaptak.

Rhys felé fordultam.

- Tényleg te vagy itt a legmegbízhatóbb?

Egyenesen sértődöttnek tűnt.

Főúr vagyok, drága Feyre. Már a bölcsőtől megvesztegethetetlen, tisztességes.

Mórral prüszköltünk a nevetéstől.

Amren az első ajándéktorony felé közeledett.

- Én kezdem.

- Persze - motyogta Varian, amivel a vigyorgásunkat érdemelte ki Mórral.

Amren édesen rámosolygott, és lehajolt egy ajándékért. Variannek volt annyi önuralma, hogy csak akkor rezzent össze, amikor Amren hátat fordított neki.

De Amren egy rózsaszínű papírba csomagolt, a nevével ellátott ajándékért nyúlt. Feltépte a csomagolást.

Mindenki összerezzent, hiába próbálta leplezni döbbenetét.

Vadállatok nem nyitják fel áldozataikat ilyen vadsággal, mint ő az ajándékát.

Amren, aki egy pompás gyöngy-gyémánt fülbevalót himbált kis kezében, sugárzó örömmel fordult Azriel felé.

- Köszönöm, Árnyénekes - mondta, és fejet hajtott.

Azriel csak oldalra billentette a fejét.

- Örülök, hogy megfelel szigorú mércédnek.

Cassian a könyöke bevetésével előrefurakodott Amren mellett. Amren figyelmeztetően felszisszent, de Cassiant ez nem tartotta vissza attól, hogy az ajándékokat kezdje hajigálni. Mor könnyed mozdulattal kapta el a sajátját, és Amrenhez hasonló lelkesedéssel tépte szét a papírt. A tábornokra vigyorgott.

- Köszi, drágám.

Cassian vigyorgott.

- Ismerem az ízlésed.

Mor felemelte az ajándékot…

Nemcsak én nyeltem félre, hanem Azriel is, aki villámgyorsan Cassian felé fordult.

Cassian csak kacsintott, Mor pedig a leheletvékony, vörös hálóinget lóbálta.

Mielőtt Azriel kérdezhetett volna, mert a kérdés nyilvánvalóan a nyelve hegyén volt, Mor halk dudorászás után így szólt:

- Nehogy bedőljetek neki! Nem jutott semmi sem az eszébe, ezért feladta és megkérdezett. Pontosan leírtam, mit szeretnék, ő pedig követte az utasítást.

- Ilyen egy tökéletes harcos - mondta Rhys elnyújtva.

Cassian hátradőlt a kanapén a párnák közé, és kinyújtotta maga előtt hosszú lábait.

- Ne aggódj, Rhysie, te is kapsz.

- Bevonuljak benne?

Nevettem, és meglepve hallottam, hogy Elain is hangosan felnevet.

Hoppá, Elain ajándéka… Az ajándékhegy felé siettem, mielőtt Cassian a következőt áthajítaná a szobán, és megkerestem a csomagot, amit előző nap olyan szeretettel csomagoltam be. Egy nagyobb doboz mögött fedeztem fel, de ekkor kopogást hallottam.

Csak egyet, de gyorsat, határozottat.

Tudtam. Mielőtt Rhys rám nézett volna, tudtam, ki áll az ajtóban.

Nem voltam ezzel egyedül.

A csendet csak a kandallóban égő tűz ropogása törte meg.

A következő pillanatban megindultam, és nagy ruhasuhogás közepette az ajtóhoz siettem. Egy erőteljes mozdulattal kinyitottam az ólomüveg előszobaajtót, majd a tölgyfa bejárati ajtót, és készültem a betörő hidegre.

És a befelé viharzó Nestára.

20.
FEJEZET

Feyre

Hó tapadt a hajába. A küszöbön állva mustráltuk egymást.

A jeges éjszakában kipirult az arca, de ünnepélyes komolyság honolt rajta, a tekintete hideg, mint a havas kockakő.

Tágabbra nyitottam az ajtót.

- A nappaliban vagyunk.

- Láttam.

Meg-megakadó, tétova beszélgetésfoszlányok szűrődtek a bejárat felé, kétségkívül az a tiszteletre méltó próbálkozás vezérelte a többieket, hogy ne zavarjanak bennünket, és közben a normalitás látszatát keltsék.

Mivel Nesta megállt az ajtóban, ezért a kezemet nyújtottam.

- Gyere, add ide a kabátod!

Igyekeztem nem visszafojtani a lélegzetem, amikor benézett a házba, mintha nem döntötte volna még el, hogy be akar-e jönni.

A szemem sarkában valami lila és arany villant. Elain.

- Megbetegszel, ha ennyi ideig állsz a hidegben - szólt rá Nestára, de sugárzott az örömtől. - Gyere, ülj mellém a tűzhöz!

Nesta kékesszürke szemével gyanakvóan méricskélt.

Én nem mozdultam, továbbra is nyitva tartottam az ajtót.

Ő szó nélkül bejött, levette a kabátját, sálját és kesztyűjét. Egyszerű, de elegáns ruháinak egyikét viselte, ahogyan mindig is öltözni szeretett. Erre az estére palaszürkét választott, ékszerek nélkül. Ajándékot biztos nem hozott, de a lényeg, hogy eljött.

Elain belekarolt, hogy bekísérje a nappaliba. Én mögülük figyeltem a többieket. A testvéreim megálltak.

A pillantásomat Cassianre tereltem, aki Azzel állt a tűznél.

A megtestesült lazaság volt, a kandallópárkányra támaszkodott. A szárnyait finoman behúzta, és szája szegletében apró mosoly bujkált. Egy borospoharat tartott a kezében, és nem mozdult a helyéről, amikor barna szemével a nővéremre nézett.

Elain mosolyt erőltetett magára, és Nestát a javaslatával ellentétben nem a kandallóhoz, hanem az italokhoz vezette.

- Ne a borhoz menjetek! Először egyetek valamit! - kiáltott Amren Elainnek a foteljából, ahol az Azrieltől kapott gyöngy fülbevalókat tette fel. - A ruháján keresztül is látom, milyen csontos a hátsója.

Nesta félúton a nappaliba szálegyenes tartással megállt, Cassian is elnémult.

Elain a nővérem mellett maradt, műmosolya lassan lehervadt róla.

Amren egyszerűen rávigyorgott Nestára.

- Boldog napfordulót, kislány!

Nesta visszabámult, aztán végre megjelent valami szellemszerű mosoly az arcán.

- Milyen csinos fülbevalók!

Mindenki érezhetően megkönnyebbült.

- Épp az imént kezdtük az ajándékozást - mondta Elain kedvesen.

Csak amikor ezt mondta, döbbentem rá, hogy egyetlen ajándékon sem szerepel Nesta neve.

- Még nem is ettünk - szóltam a nappali és a folyosó közötti küszöbről. - Ha éhes vagy, szívesen szedek neked…

Nesta elvette a pohár bort, amit Elain a kezébe nyomott. Ugyanakkor észrevettem, hogy Elain újra a bár felé fordult, és megfogott egy üveg borostyánszínű likőrt. Töltött magának egy ujjnyival, grimaszolva magába döntötte, és utána szentelte magát újra Nestának.

Amren figyelmét semmi sem kerülte el, az akciót egy fújta tással kommentálta.

Nesta tekintete ekkor a születésnapi tortára vándorolt, ami még a dohányzóasztalon állt, és a három emeletből már mindenki élvezettel fogyasztott.

A szemembe nézett.

- Boldog születésnapot! - mondta végül. Köszönetem jeléül fejet hajtottam.

- Elain sütötte a tortát - magyarázkodtam feleslegesen.

Nesta csak biccentett, aztán odament egy fotelhoz, ami hátul állt egy könyvespolc előtt.

- Nyugodtan folytassátok az ajándékozást - mondta halk, de határozott hangon, és helyet foglalt.

Elain az egyik dobozhoz sietett, ami a kupacok előtt hevert.

- Ez a tied - jelentette ki a nővérünknek.

Könyörgő pillantást vetettem Rhysre. Beszélgessetek tovább, kérlek!

Ibolyaszín szeme veszített csillogásából, amikor nézte, Nesta hogy issza a borát. Nem a kötelékünkön keresztül válaszolt, hanem Varienhez szólt:

- Tarquin a napfordulón hivatalos ünnepi vacsorára vagy inkább egy laza partira szokott meghívni benneteket?

Adriata hercege nem kérette sokáig magát, és hosszú, talán túl részletes magyarázatot adott a Nyár udvarában zajló ünnepségekről. Később majd megköszönöm neki.

Közben Elain Nesta elé lépett, és átnyújtotta neki a becsomagolt dobozt, ami láthatólag valami súlyos tárgyat rejtett.

Mor, aki a balkon ablaka előtt állt, most újra mozgásba lendült, és átadta Azrielnek az ajándékát.

Én tanácstalanul álltam a küszöbön.

Azriel megőrizte önuralmát, miközben Mor ajándékát csomagolta ki. A csomag két hímzett kék zsebkendőből állt, a hímzésen Az monogramja szerepelt.

Ha nem néztem volna másfelé, elnevettem volna magam. Az javára szolgált, hogy egy mosollyal köszönte meg Mórnak az ajándékot, bár elpirult és nem tudta levenni róla a pillantását. A tekintetében túl hevesen égett a vágy, inkább el is vettem róla a tekintetem.

Mor csak legyintett és továbbment Cassian felé, hogy átadja neki is az ajándékát, de a harcos épp mással volt elfoglalva. Nestát tartotta szemmel, miközben az kibontotta a barna csomagolópapírt, és öt regényt vett elő bőr díszdobozban. Elolvasta a címet, és Elainre emelte a pillantását.

Elain visszamosolygott rá.

- Bementem abba a könyvesboltba. Tudod, ott a színház mellett. Az eladótól kértem tanácsot, és a hölgy, vagyis a tündér azt mondta, hogy ez az író a kedvenc szerzője.

Én is előrefurakodtam, hogy ki tudjam betűzni a címet. Úgy tűnt, hogy szerelmes regény.

Nesta kihúzott egy könyvet a kupacból, és belelapozott.

- Köszönöm szépen!

Mereven, nyersen hangzott.

Cassian ekkor végre a figyelmét Mórra fordította, a szép csomagolásra fittyet hányva feltépte a papírt, és nevetett a tartalmán.

- Mindig is egy ilyet szerettem volna. - A magasba emelte a ruhaneműt, egy selyem alsónadrágot, ami tökéletesen passzolt Mor hálóingéhez.

Mivel Nesta látványosan azzal volt elfoglalva, hogy az új könyveit lapozgassa, én a tegnap becsomagolt ajándékaimra összpontosítottam.

Amrennek egy különleges kialakítású, összecsukható tartót adtam a kirakósainak, hogy ne kelljen otthon hagynia őket, ha napos, melegebb tájakra látogatna. Mosolygott örömében, de a szemét is forgatta. A szárnyakat formázó rubin-ezüst brossért még két puszit is kiérdemeltem, ami ritkaságszámba ment tőle.

Elainnek egy világoskék felsőt vásároltam, ujjatlant: kertészkedéshez kiváló a hűvösebb hónapokban.

Cassiannek, Azrielnek és Mórnak pedig…

Nyögve vonszoltam elő a három becsomagolt képet. Toporogva vártam, míg kicsomagolják. Miután rájöttek, mi az, mosolyogtak.

Tényleg nem jutott jobb az eszembe, mint amin az utóbbi időben dolgoztam, és ami betekintést nyújtott a saját történetükbe.

Senki nem próbálta magyarázni, hogy mi jelenthetnek a képek, de mindenkitől kaptam egy puszit köszönetképpen.

Mielőtt Rhysnek odaadhattam volna az ajándékát, hirtelen egy egész rakás hevert az ölemben.

Amrentől egy miniatúrákkal ellátott kéziratot, kódexet kaptam, nagyon régi és szép volt. Azriel a kontinensről származó ritka, élénk színű festékeket adott, Cassian pedig egy bőr kardhüvelyt, amit a hátamra tudtam szíjazni, mint egy igazi illír harcos. Elaintől finom ecseteket kaptam, a nyelükön monogrammal és az Éjszaka udvarának szimbólumaival, Mórtól egy pár szőrmével bélelt papucsot. Élénk rózsaszínű papucsokat.

Nestától semmit, de ez nem érdekelt. Egy kicsit sem bántott.

Amikor a többiek körbeadták az ajándékaikat, végre adódott egy pillanat, amikor az utolsó képet is oda tudtam vonszolni Rhyshez, aki csendesen, mosolyogva nézett a balkon ablakából. A téli napfordulót tavaly tudta először megünnepelni az Amarantha felett aratott győzelem után, ez volt a második alkalom. Egyáltalán nem akartam arról tudni, hogy a negyvenkilenc napfordulón, ami kimaradt az életéből, hogy zajlott az ünnep, és mit tett vele Amarantha.

Rhys óvatosan bontotta ki az ajándékomat, és olyan magasra emelte csak a képet, hogy a többiek ne lássák.

Néztem, hogy dolgozza fel, mit festettem, még az ádámcsutkája mozgását is észrevettem.

- Ugye nem az új háziállatotok? - mondta Cassian mögém lopakodva.

Eltoltam.

- Nem szimatolsz!

Rhys komolyan rám nézett csillagfényes szemével.

- Köszönöm!

A többiek egy kicsivel még hangosabban kezdtek beszélni, hogy a zsúfolt nappaliban egy kicsit kettesben érezhessük magunkat.

- Fogalmam sincs, hova akaszthatnád ki - mondtam. - De feltétlenül ezt akartam neked ajándékba adni.

Mindenképp azt szerettem volna, hogy lássa.

Ezen a képen ugyanis megmutattam, amit korábban még senkinek, és amit Ouroboros nekem megmutatott: a legbelső énemet, egy olyan teremtményt, aki tele van haraggal, megbánással, szeretettel és áldozatkészséggel. Egy olyan lény, aki kegyetlen és bátor is tud lenni, máskor pedig szomorú és vidám.

Magamat ajándékoztam neki, úgy, ahogyan rajta kívül senki nem láthat. Ahogy rajta kívül senki nem értene meg.

- Szép lett. - Rekedt volt a hangja.

Kipislogtam a könnyeimet, amik a szavaira a szemembe szöktek, és beleolvadtam a csókjába. Szép vagy, suttogta a kötelékünkön keresztül.

Te is.

Tudom.

Nevetve bontakoztam ki az ölelésből. Te nagyképű!

Csak pár ajándék volt még hátra, Lucientől. Három üveg minőségi bor nekem és a páromnak. Még jól fog jönni, csak ennyi állt rajta.

Odaadtam Elainnek a kisebbik dobozt, amin a neve állt, de a mosoly lehervadt az arcáról, amikor belenézett.

Elvarázsolt kesztyű - olvasta a kártyán. Kertészkedéskor nem szakadnak el, és az izzadást is gátolják. - Ahogy félretette az ajándékot, anélkül, hogy jobban szemügyre vette volna, felmerült bennem a kérdés, vajon jobban szereti, ha izzad a keze és elszakad a kesztyűje? Mintha a kosz és a karcolások bizonyítékul szolgálnának a munkájának. Az örömének.

Amren visított, szó szerint visított örömében, amikor a kezébe vette Rhys ajándékát, a szikrázó ékszereket a különböző kis dobozokban. A Variantől kapott dobozka kinyitásakor csendesebb, gyengédebb örömöt mutatott, visszafogottan mosolygott rá, meghitten, és nem is árulta el nekünk, mit kapott Variantől ajándékba.

Már csak egy apró dobozka hevert az asztalon az ablaknál. Mor vette fel, hunyorogva elolvasta a névkártyát, és így szólt:

- Az, ez a tied.

Az Árnyénekes felvont szemöldökkel nyújtotta heges kezét.

Elain félbeszakította a beszélgetését Nestával.

- Tőlem van.

Azriel rezzenéstelen arccal fogadta a bejelentést, és nem is mosolygott, amikor kinyitotta az ajándékot.

- Madját kértem meg rá, hogy készítse el - magyarázta Elain. Azriel az egész család kedvenc gyógyítójának neve hallatán a homlokát ráncolta. - A port bármilyen italba bele lehet keverni.

Csend.

Elain az ajkába harapott és zavartan mosolygott.

- A fejfájás ellen, amit mi okozunk neked. Folyton a halántékodat dörzsölgeted miattunk.

Senki sem szólalt meg.

Azriel viszont kissé hátradöntötte a fejét és röhögött.

Még soha nem hallottam őt így, örömében nevetni. Cassian és Rhys is csatlakozott hozzá. A párom kivette Azriel kezéből az üvegcsét, hogy szemügyre vegye.

- Szuper - mondta Cassian.

Elain szégyenlősen mosolygott.

Azriel lassan annyira összeszedte magát, hogy köszönetet tudott mondani. Még soha nem láttam így csillogni mogyoróbarna szemét, a zöldes árnyalat úgy fénylett benne, mintha smaragdcsíkok lettek volna.

- Köszönöm. Nem is tudom, hogy tudtam eddig nélküle élni.

- Idióta - mondta Cassian, de nem hagyta abba a röhögést.

Nesta bizalmatlanul figyelte a foteljából a jelenetet, és Elain ajándékát, az ő egyetlen ajándékát az ölében tartotta. A szokottnál is feszesebb volt a tartása, és nem is miattunk, hanem mert Elain is együtt nevetett mindenkivel. Velünk.

Úgy tűnt, mintha Nesta egy ablakon keresztül nézne mindent, mintha még kint állna és benézne a házba.

Én is magamra erőltettem egy mosolyt, majd együtt nevettem a többiekkel.

Valahogy olyan érzésem volt, mintha Cassian se tiszta szívéből nevetne.

Az éjszaka teljesen összefolyt, nevettünk, ittunk. Nesta egész vacsora alatt hallgatagon ült az asztalnál, ami a sok finomság alatt szó szerint roskadozott.

Csak akkor kezdődött az ásítozás, amikor a falióra kettőt ütött. Amren és Varian vonult először vissza. Varian keze tele volt ajándékokkal, Amren pedig élvezettel bújt bele az elegáns hermelinkabátba, amit Variantől kapott, a dobozkában lapuló titokzatos ajándékon kívül.

Miután ők elmentek, mi kényelmesen újra elhelyezkedtünk a nappaliban. Nesta fél óra múlva állt fel, halkan jó éjszakát kívánt Elainnek, megpuszilta a feje búbján, és lassan elindult az ajtó felé.

Cassian, aki Mórral, Rhysszel és Azriellel a kanapén terpeszkedett, nem moccant.

Én felálltam a fotelből, és követtem a nővéremet, aki felöltözött. Amikor az előtérbe lépett, így szóltam:

- Tessék, itt van.

Nesta ekkor félig felém fordult, és a pillantása arra a dologra tévedt, amit a kezemben szorongattam. Egy keskeny papírdarab volt.

Egy csekk, az albérlet díjához, még egy kisebb összeggel megtoldva.

- Ahogy megígértem - mondtam.

Azon imádkoztam magamban, hogy ne vegye el, és arra kérjen, hogy tépjem szét.

De ő csak összeszorította a száját, és határozottan a papírért nyúlt. A keze sem remegett közben. Hátat fordított, és kiment a jéghideg sötétségbe.

Én dermedten álltam a hideg előtérben, még éreztem a papír nyomát az ujjaimon.

Hirtelen megremegett a parketta mögöttem, és valaki lágyan, de határozottan félretolt. Egy pillanat volt az egész, de felismertem őt: Cassian viharzott ki a házból.

Nesta után.

21.
FEJEZET

Cassian

Betelt nála a pohár.

Elege lett Nesta hidegségéből, szigorúságából, szálegyenes tartásából, borotvaéles pillantásából, ami az utóbbi hónapokban csak még élesebb lett.

A havas éjszakába rohanva alig hallott, annyira zúgott a feje. Alig észlelte, hogy a királynőjét tessékeli arrébb, hogy az ajtóhoz léphessen és utolérje Nestát.

Nesta már a kapunál állt, és az egyenetlen, sima talaj ellenére biztosan, kifogástalan eleganciával állt, mint mindig. A regénysorozatot a hóna alá szorította.

Cassian már mellé ért, amikor rájött, hogy nem tud mit mondani neki, legalábbis semmi olyasmit, amiért ne nevetné ki kegyetlenül.

- Hazakísérlek - végül csak ennyit mondott.

Nesta megállt a vaskapu előtt, az arca hideg volt és sápadt, mint a holdfény.

Szép volt. Még ha fogyott is, itt a hóban olyan szép volt, mint azon a napon, amikor Cassian az apja házában először megpillantotta.

Csak sokkal halálosabb, sok szempontból.

Nesta végigmérte Cassiant.

- Nem szükséges.

- Messze laksz, és későre jár.

És egész este egy árva szót se szóltál hozzám.

Ő se szólt hozzá, de…

Az utolsó csata utáni napokban Nesta egyértelműen Cassian tudtára adta, hogy nem akar tőle semmit. Senkitől sem akar semmit.

Cassian megértette. Tényleg. Hónapokra - évekre - volt szüksége ahhoz, hogy az első csatái után összeszedje magát. Hogy egyáltalán túl tudjon lenni ezeken a dolgokon. Az ördögbe, még most is szenvedett amiatt, ami a Hybern elleni döntő ütközetben történt.

Nesta büszkén állt, akár az illír asszonyok, de a mozdulatlansága sokkal gonoszabbnak tűnt.

- Menj vissza a házba!

Cassian a szokásos módján elvigyorodott, tudva, hogy ezzel még jobban felingerii.

- Á, egy kis friss levegő nem árt!

Nesta a szemét forgatta, és egyszerűen továbbsétált. Cassian nem volt olyan buta, hogy felajánlja, hogy viszi a könyveket.

Könnyedén tartotta a lépést a lánnyal, és nézte, hol csúszós a sima macskakő. Épphogy túlélték Hybernt, Cassian nem akarta, hogy Nesta az utcán törje ki a nyakát.

Nesta egy teljes háztömbnyit menetelt szótlanul, miközben a zöldtetős házak lakásaiból vidám nevetés, hangos éneklés hallatszott, míg végül megállt, és hirtelen Cassian felé fordult.

- Menj vissza a házba!

- Megyek - mondta vigyorogva. - Miután az ajtódig kísértelek.

Addig a lepukkant lakásig, ahol Nesta mindenáron élni akart. A város másik végén.

Nesta tekintete, ami annyira hasonlított Feyre-éhoz, miközben annyira más volt, kemény és hideg, mint az acél, most Cassian kezére vándorolt.

- Mi ez?

Cassian továbbra is vigyorgott, feltartotta a kis becsomagolt dobozt.

- Az ajándékod!

- Nekem nem kell ajándék.

Cassian ekkor megelőzte Nestát, és a csomaggal zsonglőrködött.

- Ez kelleni fog.

Magában imádkozott, hogy így legyen, mert hónapokig járt utána.

A többiek előtt nem akarta odaadni, mivel azt se tudta, hogy Nesta egyáltalán meg fog-e jelenni. Nagyon jól tudta, hogy Elain és Feyre mennyit fáradoztak azzal, hogy meggyőzzék, és azt is hallotta, hogy Feyre búcsúzóul pénzt adott Nestának.

Ahogy megígértem, mondta a királynő.

Cassian azt kívánta magában, bárcsak a királynő ne tette volna ezt. De volt még pár kívánsága.

Cassian Nesta mellé lépett, és fújtatva igyekezett lépést tartani vele, hosszú lábaival nagyokat lépett.

- Én egyáltalán semmit sem akarok tőled.

Cassian szándékosan felvonta a szemöldökét.

- Biztos, hogy nem, édesem?

Nem bánok semmit, csak azt, hogy nem tölthettünk el együtt több időt.

Cassian elhessegette ezeket a szavakat, és azt a képet is, ami éjszakáról éjszakára üldözte. Nem az, amikor Nesta Hybern királyának a fejét a magasba emelte, mint egy trófeát, és nem is Nesta apjának kitekert nyaka Hybern királyának kezében. Az a kép üldözte, amikor Nesta Cassian fölé hajolt és a testével védte, készen arra, hogy a királyi mágia pusztító haragjának áldozatául essen. Nesta képes lett volna az életét áldozni érte. Ez a karcsú, szép nő, félelmében reszketve, a halál torkában Cassian fölé hajolt.

Ennek a lénynek nyomát sem látta az elmúlt hónapokban. Nesta nem is nevetett, sőt nem is mosolygott.

Cassian tudott az ivászatairól és a férfiakról. Elhitette magával, hogy mindez közömbös a számára.

Bemesélte magának, hogy mindegy neki, melyik rohadék vette el Nesta szüzességét. Hogy nem érdekli, vajon a tündérfickók jelentenek-e valamit neki, ahogy az sem, hogy ő maga jelent-e neki valamit.

Cassian tényleg nem tudta, mi a pokolért volt ez neki mégis fontos, és miért igyekezett annyira már az elejétől fogva, bár Nesta már az apja házában nagyot rúgott bele azon a bizonyos délutánon.

Most is ezt mondta:

- Azt hittem, hogy egyértelműen világossá tettem a számodra, mit akarok tőled.

Cassian még nem találkozott olyan emberrel, aki néhány szóval ennyi mindent ki tudott fejezni, aki ennyire tudta hangsúlyozni, hogy tőled. Aki ennyire sértőn tudott fogalmazni.

Cassian összeszorította a fogát, és már nem igyekezett összeszedni magát. Így szólt:

- Semmi kedvem ezekhez az átkozott játszmákhoz.

Nesta felszegett állal, királynői pökhendiséggel válaszolt:

- Nekem igen.

- Mindenkinek elege van belőle. Idén egy kicsit megerőltethetnéd magad.

Nesta elképesztő szemeivel ránézett, mire Cassian nagy erőfeszítés árán tudta csak megőrizni az önuralmát.

- Megerőltetni?

- Tudom, hogy ez a szó is ismeretlen a számodra.

Nesta megállt az utca végén, a jéghideg Sidra partján.

- Miért kellene bármiért is megerőltetnem magam? - Kivillantotta a fogait. - Engem ide elráncigáltak, ebbe a világba, ebbe az udvarba.

- Akkor menj máshova!

A kihívásra Nesta összeszorította a száját, majd így szólt:

- Lehet, hogy így lesz.

Cassian pontosan tudta, hogy ezen a birodalmon kívül pénz és család híján sehová sem tud menni.

- Írj majd néha nekünk!

Nesta folytatta az útját a folyóparton.

Cassian követte, bár utálta magát emiatt.

- Legalább odaköltözhetnél a többiekhez - kezdte újra. Nesta hirtelen Cassian felé pördült.

- Elég! - sziszegte.

Cassian kénytelen volt jobban széttárni a szárnyait, hogy tartsa az egyensúlyát, olyan hirtelen fékezett.

- Elég volt abból, hogy utánam járkálsz! Elég abból, hogy megpróbálsz bevonni a vidám kis társaságotokba! Elég ebből az egészből!

Cassian tudta, milyen egy sebesült állat. Hogy kétségbeesésében vicsorog, és szörnyen gonosznak mutatja magát. De ez nem tartotta vissza őt attól, hogy így szóljon:

- A nővéreid szeretnek téged. Fel nem tudom fogni, miért, de így van. Ha nem akarod törni magad az én kis vidám társaságom miatt, akkor legalább értük tedd meg.

Nesta szemébe mintha valami üresség költözött volna. Végtelen, feneketlen mély üresség.

- Menj haza, Cassian - csak ennyit mondott.

Cassian egy kezén meg tudta számolni, hányszor mondta ki Nesta a nevét, ahelyett, hogy egyszerűen csak annyit mondott volna, hogy te, vagy az ott.

Nesta elfordult, a lakása, a lepusztult városnegyed felé.

Cassian ösztönösen Nesta keze után nyúlt.

A lány kesztyűs keze dörzsölte a bőrkeményedéseit, de Cassian acélkeményen fogta.

- Beszélgess velem, Nesta! Mondd el…

De Nesta kitépte magát Cassian szorításából, és a férfira meredt. Erős, bosszúvágyó királynő.

Cassian zihálva várta, hogy Nesta szavakkal tegye őt tönkre, és szedje ízekre.

De Nesta csak nézte, és közben fintorgott. Végül aztán merev tekintettel rábámult, majd fújtatva elvonult.

Mintha Cassian semmi sem lenne. Mintha Nesta nem akarná a drága idejét rá fecsérelni. Mintha nem érné meg a fáradságot.

Egy alacsony származású, illír korcs.

Most, ahogy Nesta elvonult, Cassian nem ment utána.

Csak nézte, míg árnnyá válik a sötétben, és végül teljesen eltűnik.

Csak állt ott, az ajándékkal a kezében, és bámult.

Az ujjbegyét a dobozka puha fájának nyomta.

Örült, hogy egy lélek sem járt az utcán, amikor az áramló Sidrába dobta. Akkora erővel, hogy a jég betört a becsapódáskor, és a hangos csobbanás visszhangot vetett a környező épületeken.

A lyuk visszafagyott, mintha soha nem is létezett volna, akár az ajándék.

Nesta

Nesta bezárta a negyedik és egyben utolsó zárat a lakása ajtaján, és a nyikorgó, odvas faajtónak dőlt. Üdvözölte a fojtogató csendet.

A csend csillapította a reszketést, ami keresztülűzte őt a városon.

Cassian üldözte.

Érezte a csontjaiban, a vérében. Cassian a levegőben maradt, de addig kísérte, míg Nesta belépett a házba.

Tudta, hogy most egy közeli háztetőn várja, hogy fényt gyújtson.

A lelke mélyén két ösztönös erő viaskodott benne. Egyrészt a legszívesebben nem gyújtotta volna meg a tündérfényt, hogy Cassiannek tovább kelljen fagyoskodnia. Másrészt úgy érezte, hogy nem tudja olyan gyorsan meggyújtani a tündérfény gömböt, amilyen gyorsan meg akar szabadulni tőle. Kivette a zsebéből az összehajtogatott csekket.

Háromhavi lakbért ki tud belőle fizetni.

Érezte, hogy szégyellnie kellene magát, de nem jött az érzés.

Semmit sem érzett.

Időnként dühös volt.

És ez a düh belül majdnem szétmarcangolta.

De többnyire csak a csend volt.

Dübörgő, csörömpölő csend.

Hónapokig nem érzett semmit. Bizonyos napokon nem is tudta, ki ő vagy mit csinált. Ezek a napok gyorsan elteltek, csörgedezve tovatűntek.

A hónapokkal hasonlóképpen volt. Egyet pislogott, és már tél volt. Újabb pislogás, és teljesen lefogyott, olyan üres volt és sápadt, amilyennek érezte magát.

Bár a dermesztő éjszakai fagy behatolt a kopott ablaktáblák között, és reszketett tőle, nem gyújtott tüzet a szoba másik végében álló kandallóban.

Alig bírta elviselni a tűz ropogását, főleg Feyre házában nem. Ropogás, reccsenés.

A többiek hogyhogy nem vették észre, hogy a tűznek olyan a hangja, mint amikor csontok törnek?

Ebben a lakásban még soha nem gyújtott be. Takarók alatt melegedett, és több réteg ruhát vett magára.

Szárnyak susogtak és csaptak zajt a lakása előtt.

Borzongva sóhajtott, és leroskadt a fal mellett a földre.

A melléhez húzta a térdét, és a sötét félhomályba bámult. A csend dühöngött és zajongott körülötte. Továbbra sem érzett semmit.

22.
FEJEZET

Feyre

Három felé végre a többiek nyugovóra tértek. Cassian ekkortájt ért vissza. Csöndes volt, magába mélyedt, legurított egy pohár bort, és rögtön felment az emeletre. Mor aggódó tekintettel követte.

Azriel Elainnel a nappaliban maradt. A nővérem megmutatta Aznek a terveit, amiket a ház mögötti kert bővítésével kapcsolatban rajzolt. Épp kapóra jöttek neki ehhez a családtagjaimtól kapott magok és szerszámok. Azt nem tudtam, hogy Azrielt érdekli-e az ilyesmi, de magamban némán hálát mondtam az égieknek a kedvességéért, aztán Rhyssel elbúcsúztunk, és mi is felmentünk az emeletre.

Éppen levenni készültem a gyémánt karpereceimet, de Rhys megállított.

- Még ne! - kérte.

Felvontam a szemöldököm.

Ő csak mosolygott.

- Kapaszkodj!

Sötétség és szél zúgott felém, én Rhysbe kapaszkodtam, ő pedig gondolatutazással elvitt.

Gyertyafény, ropogó tűz, színek…

- Hoppá, csak nem a kunyhóban vagyunk? - Biztos megváltoztatta a védővarázslatot, hogy egyből bent termettünk gondolatutazással.

Rhys vigyorogva elengedett. A kandalló előtti kanapé felé botorkáltam, Rhysnek lelógott a földre a szárnya, miközben követett.

- Csak egy kis nyugalomra, békére vágytam a párommal.

Csillagfoltos szemében sötét, érzéki ígéret csillogott.

Az ajkamba harapva leültem a kanapé íves kartámlájára. A ruhám úgy csillogott, mint egy folyó a tűz fényében.

- Csodálatosan nézel ki ma. - A hangja mély volt, érdes.

Végigsimítottam a ruhám csillogó anyagán az ölemben.

- Minden éjszaka ezt mondod.

- Mert ez az igazság.

Elpirultam.

- Tényleg?

Bólintott.

- Tudom, hogy egy királynőnek talán mindennap új ruhát kellene felvennie - elmélkedtem hangosan a ruhámra pillantva. - De ezért annyira odavagyok.

Megsimogatta a lábam.

- Örömmel hallom.

- Még nem is mesélted, hol vetted, honnan származnak a kedvenc ruháim.

Felvonta sötét szemöldökét.

- Még nem raktad össze a mozaikokat?

A fejemet ráztam.

Egy pillanatig hallgatott, és átható tekintettel a ruhát nézte.

- Édesanyám varrta.

Megdermedtem.

Rhys szomorúan mosolygott a szikrázó ruhát nézve.

- Varrónőként dolgozott a katonai táborban, ahol felnőtt. Nem csupán a kenyerét kereste ezzel, mert ő imádta a munkáját. Amikor az apámmal összejöttek, akkor se hagyta abba.

Áhítatosan simogattam meg a ruha ujját az ujjam hegyével.

- Sejtelmem sem volt róla.

Rhys szeme úgy szikrázott, mint a csillagok.

- Régen varrta az összeset, az összes ruhádat, még kisfiú koromban. Kelengyéül a jövendőbeli menyasszonyomnak. - Ádámcsutkája fel-le járt. - A ruhák, amiket tőlem kaptál ajándékba, tőle származnak. Az összes. Neked csinálta őket.

Égett a szemem.

- Miért nem mondtad ezt el korábban? - leheltem.

Vállat vont.

- Azt hittem, hogy a gondolat esetleg elijeszt téged, hogy olyan ruhákat viselj, amiket egy olyan tündér varrt, aki már több száz éve halott.

A szívemre tettem a kezem.

- Megtisztelve érzem magam, Rhys. Szavakkal nem is lehet leírni, mennyire.

- Szeretett volna téged - mondta, és szája megremegett.

Ilyen csodálatos ajándékot még nem kaptam. Odahajoltam hozzá, a homlokomat az övéhez érintettem. Én is szerettem volna őt.

Nem kellett megszólalnia, éreztem a háláját. Sokáig így maradtunk, belélegeztük egymás jelenlétét.

Amikor végre meg tudtam szólalni, kicsit elhúzódtam.

- Elgondolkodtam.

- Aggódjak?

Erre belerúgtam a csizmájába; mély, rekedt nevetése felborzolta a vágyaimat.

Megmutattam neki a tenyerem, mindkettőn a tetovált szemmel.

- Azt szeretném, ha jönne még hozzá valami.

- Igen?

- Mivel már nem használod a szemeket arra, hogy utánam kémkedj, ezért arra gondoltam, hogy át lehetne őket alakítani.

A kezét széles mellkasára tette.

- Nem szoktam szaglászni utánad.

- Ilyen fontoskodó alakot, mint te, életemben nem láttam. Nevetett.

- Pontosan mi legyen akkor a tenyereden?

Mosolyogva néztem a színes képeket, amikkel a falat, a kandallót és az asztalokat kifestettem, és a vásárolt faliképre gondoltam.

- Egy hegyet szeretnék, három csillaggal. - Az Éjszaka udvarának szimbólumai. - Olyat, mint amilyen a térdeden van.

Sokáig hallgatott, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Halkan szólalt meg:

- Ezeket nem lehet később eltávolítani.

- Akkor jó, mert jó ideig itt akarok maradni.

Rhys lassan felült, és kigombolta szűk fekete zakóját.

- Biztosan szeretnéd?

Megfontoltan bólintottam.

Elém állt, gyengéden megfogta a kezem és felfelé fordította a tenyerem. Belenéztünk a macskaszemekbe.

- Soha nem kémkedtem utánad.

- Dehogynem.

- Oké, előfordult. Megbocsátasz?

Komolyan gondolta. Aggódott amiatt, hogy elítélem a kíváncsiságrohamaiért. Lábujjhegyre álltam, és szenvedélyesen megcsókoltam.

- Hát legyen!

- Hm. - Mind a két kezemen megsimogatta a tetovált szemet. - Mi az utolsó szavad, mielőtt örök életű rajzot rajzolok rád?

Kalapált a szívem, de így szóltam:

- Van még egy utolsó ajándékom neked.

Halk, reszkető hangon mondtam ezt, ő pedig teljes nyugalommal kérdezte:

- Igen?

Kéz a kézben álltunk, én közben a tudatában az adamantfalat cirógattam. Azonnal leengedte, hogy beengedjen, minden feltétel nélkül, így végre meg tudtam neki mutatni, mit szeretnék még neki adni.

Csak remélni tudtam, hogy ő is ajándéknak fogja tekinteni.

A keze reszketni kezdett az enyémben, de hallgatott, míg visszavonultam a tudatából. Szótlanul néztük egymást.

Zihált, a szeme ezüstösen csillogott.

- Biztosan akarod? - kérdezte újra.

Igen, teljesen biztosan, erre még a textilművésznő házában jöttem rá, ott éreztem.

- Ez… ez tényleg ajándék lenne neked? - Ki mertem mondani a kérdést.

Erősen megszorított.

- Igen, elmondhatatlan, hogy mennyire.

És mintegy válaszul, a tenyerem fölött sziszegve felvillant egy fény. Amikor odanéztem, már mind a két kezemet a hegy díszítette három csillaggal.

Rhys továbbra is nehezen lélegezve nézett rám.

- Várhatunk még vele - mondta nyugodtan, mintha attól félne, hogy a kinti hó meghallhatja elsuttogott szavainkat.

- Inkább ne - mondtam teljes komolysággal, mert a textilművésznő története erről is szólt nekem. Lehet, hogy csak megértettem akkor, hogy már régóta mire vágyom titkon.

- Évekig is eltarthat, míg összejön - mormogta.

- Én tudok várni. - Felvonta a szemöldökét, mire mosolyogva helyesbítettem. - Szerintem én tudok várni.

A mosolyától még jobban sugárzott belőlem az öröm.

Előrehajolt, és megcsókolt a nyakamon, közvetlenül a fülem alatt.

- Talán már ma nekiállunk, édes párom?

A lábujjaimig áthatott a vágy.

- Ez a tervem.

- Mm. És azt is tudod, hogy mi volt az én tervem? - Újra megcsókolt, ezúttal a nyakamon lévő gödröcskét, majd a hátam mögé nyúlt, és kigombolta a ruhámon a rejtett gombokat. Ez a különleges, csodaszép ruha! Lehajtottam a fejem, hogy megkönnyítsem a dolgát, mire az ujjával iparkodott arra a helyre, amit éppen megcsókolt.

- Az én tervem - folytatta, miközben a ruha lecsúszott rólam, és lágyan a szőnyegre hullott - tartalmazza ezt a kunyhót és egy falat.

Abban a pillanatban nyitottam ki a szemem, amikor ő hosszú vonalakat kezdett húzni meztelen hátamon. Egyre mélyebb vonalakat.

Lemosolygott rám, és elnehezedő szempillákkal szemlélte meztelen testemet. Nem voltam teljesen meztelen, hiszen a gyémánt karpereceket még viseltem, de amikor le akartam venni, ezt dünnyögte:

- Hagyd magadon!

A várakozástól bizsergést éreztem még a hasamban is, a mellem pedig szinte fájón elnehezült.

Reszkető ujjakkal kigomboltam Rhys zakóját, kibújtattam belőle, aztán az ingétől és a nadrágjától is megszabadítottam.

Meztelenül állt előttem, szárnyait finoman kitárta. Izmos mellkasa nagyokat emelkedett és süllyedt, ahogy vette a levegőt. Látszott, hogy készen áll.

- A falnál kezdeni akarod, vagy befejezni? - Olyan torokhangon beszélt, hogy alig értettem. A szeme kéjesen csillogott, de ez egy ragadozó tekintete is volt egyben. A felsőtestemet simogatta, olyan határozott mozdulatokkal, mint aki tudatában van annak, hogy az övé. - Vagy maradjunk a falnál?

Nem várta meg a válaszom, letérdelt előttem, a szárnya szétterült a szőnyegen, majd úgy nyomott csókot a hasamra, mint aki megáld. Aztán a csókjai lejjebb vándoroltak.

Egyre lejjebb.

A hajába túrtam, amikor megfogta az egyik combomat, és a lábamat a vállára tette. Hirtelen valahogy az ajtó melletti falnak dőltem, mintha Rhys gondolatutazott volna. A fejem tompa puffanással finoman a falnak csapódott, ahogy Rhys a szájával dolgozni kezdett.

Ráérősen.

Nyalogatásától, kényeztetésétől teljesen szétfolytam. Aztán hirtelen sötéten és mélyen felnevetett, miközben teljesen felegyenesedett.

Megemelt, a lábaimat a dereka köré kulcsolta, és az emlegetett falnak nyomott.

Egyik kezével támaszkodott, a másikkal egyensúlyban tartott engem. A szemembe nézett.

- Hogy szeretnéd, kicsim?

Esküdni mertem volna rá, hogy a tekintetében galaxisok örvénylettek. A szárnyai közötti árnyékban az éjszaka pompás mélysége lakozott.

- Olyan szenvedélyesen, hogy a képek essenek le a falról - emlékeztettem zihálva.

Nevetett, halkan, csibészesen.

- Akkor kapaszkodj erősen!

A Nagy Anya és az Üst könyörüljön rajtam!

A kezemet a vállára csúsztattam, és az ujjaimat kemény izmaiba mélyesztettem.

Ekkor lassan, nagyon lassan belém hatolt.

Éreztem minden centimétert, ahogy összeolvadtunk. A fejemet hátrahajtottam, nyögés szakadt ki belőlem.

- Azt szeretném, hogy minden alkalommal - mondta csikorgó hangon - különlegesnek érezd magad.

Összeszorítottam a fogam, ziháltam, miközben ő apró, lökdöső mozgással dolgozta magát előre, hogy centiméterről centiméterre tudjam őt befogadni.

Amikor teljesen bennem volt, és a kezét a csípőmre tette… Egyszerűen megállt.

Én előrelöktem a csípőm, vágytam arra, hogy egymáshoz dörzsölődjünk, de ő belül valahogy kitért, megtagadta magát tőlem.

Lentről indulva nyalogatott a nyakamig.

- Életem minden órájában rád gondolok. Arra… - sóhajtotta a bőrömre. - Az ízedre.

Kissé kijjebb jött belőlem, hogy aztán még keményebben lökjön tovább. Én egyre nehezebben kapkodtam a levegőt, a fejemet a kemény falnak támasztottam.

Ő elismerő hangot adott ki magából, visszahúzódott, aztán még mélyebbre hatolt. Keményen.

Tőlünk balra valami zörögve lehullott a falról.

Mindegy volt, hogy mi az: már nem érdekelt, hogy tényleg a képek estek-e le a falról, amikor Rhys újra megállt.

- Többnyire arra gondolok, milyen érzés, amikor körülveszel, Feyre. - Nagyszerű érzés volt, amikor könyörtelenül belém hatolt. - Milyen az ízed a nyelvemen. - A körmeimet széles vállába mélyesztettem. - Soha nem elég belőle, még ha ezer évig is fogunk együtt élni.

A csontvelőmig átjárt a közeledő csúcspont érzése, minden elfeledtetett körülöttem, csak azt éreztem, hol érünk egymáshoz.

A következő lökés még hosszabb, még keményebb volt. A támaszkodó keze alatt a fa megnyikordult.

A száját a mellemhez engedte, és picit megharapott, aztán azonnal lenyalta a fájdalmat, ami kéjesen végigszáguldott a véremben.

- Arra is szoktam gondolni, hogy szereted, ha ilyen illetlen és vad dolgokat csinálok veled.

A hangja is kényeztetett. Én is löktem egyet a csípőmmel. Könyörgés volt ez, hogy csinálja gyorsabban. Gyorsabban!

Ő csak halkan, kegyetlenül nevetett, és visszatartotta a teljes, minden gátlástól mentes egyesülést, amiért könyörögtem.

Kinyitottam a szemem egy pillanatra, és lenézve láttam, hogy ahol összeolvadtunk, ott kínzó lassúsággal hatol belém és húzódik vissza.

- Szereted nézni? - nyögte. - Ahogy benned mozog?

A gondolataimat villámgyorsan küldtem a kötelékünkön keresztül adamant védőpajzsának.

Azonnal beengedett, szellem a szellemmel, lélek a lélekkel találkozott. Ekkor az ő szemén keresztül láttam a világot, magamra néztem le, ahogy megragadta a csípőmet, és újból lökött.

Nézd csak, Feyre, hogy csinálom.

Ti fó Istenek, csak ennyit tudtam felelni.

Mentális kezek simogatták a szellememet és a lelkemet. Nézd, milyen tökéletesen összepasszolunk.

Forró testem ívbe hajlott és a falnak nyomódott, tényleg tökéletes volt arra, hogy befogadjam őt teljes egészében.

Érted, hogy miért nem tudok másra sem gondolni? Miért csak te jársz az eszemben folyton?

Szétváltunk, majd újra belém hatolt, aztán szabad folyást engedett a mágiájának.

Csillagok gyúltak, édes sötétség borított be minket, mintha az egyedüli lelkek lennénk egy galaxisban. Rhys továbbra is előttem állt, a lábaimmal fogtam körbe.

A saját mentális kezeimmel én is megsimogattam, és így suttogtam: Itt bent is tudod velem csinálni?

Az addigi mindent elsöprő érzés egy pillanatra mintha megszűnt volna, és minden elcsendesült odabent.

Megállt minden, a csillagok és a sötétség is.

Majd a benne élő ragadozó minden gátlás nélkül így válaszolt: Részemről az élvezet.

Annak a leírására, ami ezután történt, nincsenek szavaim.

Mindent megadott nekem, amire csak vágytam: hogy zabolátlanul élvezhessem őt a testemben, a nem lankadó lökéseket, azt, ahogyan bőr a bőrhöz ér, és ahogy testünk a fának nyomódik. Az éjszaka dalolva burkolt körbe bennünket, a csillagok hópelyhekként kavarogtak körülöttünk.

Ott voltunk, szellem a szellemben, kiterülve a lelkünk közötti hídon.

Itt test nélkül voltunk, de mégis éreztem a csábítását, éreztem az engem körültomboló sötét erejét, ami a lángjaimat nyaldosta, a jegemet kóstolta, és a karmaival az enyémbe kapaszkodott.

Éreztem Rhyst, amikor a mágiája összekapcsolódott az enyémmel, csillapított és folyt, be és ki, majd a mágiám felemelkedett, belecsapódott, együtt száguldottunk és lobogva égtünk.

Közben végig bennem tombolt, kíméletlenül és erősen, mint a tenger, újra és újra. Mágia, hús és lélek, míg már azt hittem, hogy kiabálni, üvölteni hallom őt. A testem az övébe kapaszkodott, miközben ő felrobbant.

Aztán én szűntem meg. Körülöttünk minden csillagokra, galaxisokra és üstökösökre hasadt, míg nem maradt más, csak a színtiszta, ragyogó boldogság. Rhys magába rejtett és elnyelt, a sötétsége bekebelezte a fényt, ami tűzijátékként szikrákat szórt, és egyben tartott engem, és eggyé olvasztott kettőnket.

Amikor a tudatom újra képes volt szavak megfogalmazására, és éreztem Rhys lényét, ahogy újra bennem mozog, utoljára átküldtem neki a képet a sötétségbe és a csillagokba - az ajándékom.

Ami egy napon talán közös ajándékunk lesz.

Rhys hangos kiáltással ömlött szét bennem, szárnyait szélesre tárta.

Mágiája a kötelékünkön keresztül folyt a gondolatainkban. A lelkével bevonta az enyémet, megtöltött minden lyukat, minden rést. Nem maradt olyan rész bennem, amit ne vett volna körül ő, az ő nagyszerű lénye és az ő határtalan szerelme.

Bennem maradt, fáradtan a falnak támaszkodott, és a nyakamba súgta zihálva:

- Feyre, Feyre, Feyre.

Remegett. Remegtünk.

Végül annyira visszahívott a jelenbe, hogy kinyitottam a szemem.

Rhys arcáról minden érzés eltűnt, egyedül a csodálat maradt. A száját résnyire nyitva hagyta, ahogy ámulva nézett. A bőrömből sugárzó fény éles ellentétben állt az ő csillagfoltos árnyaival.

Jó ideig csak pihegve, némán néztük egymást.

Aztán Rhys futó pillantást vetett a szobára mögöttünk.

Szemrevételezte, mit tettünk.

Ravaszkás mosoly jelent meg az arcán, ahogy a képeket néztük, amik tényleg leestek, és a keretek összetörve hevertek a földön. Egy váza is leesett az asztalról és apró kék szilánkokra robbant.

A fülem alá nyomott egy puszit.

- Levonom a fizetésedből, csak hogy tudd.

Elfordítottam a fejem, és elengedtem a vállát, hogy megpöckölhessem az orrát. Nevetett, és válaszul végighúzta az ajkát a halántékomon.

A bőrét végigszántó, már halványuló karmolásokra meredtem, amiket én okoztam neki. Aztán végigfuttattam a tekintetemet a mellkasát és a karjait borító tetoválásokon. Egy örökkévalóság is kevés lenne megfesteni az összes arcát. Az összes arcunkat.

Aztán ahogy felpillantottam, azt láttam, hogy a csillagok és a sötétség rám várnak. Hogy az otthon vár rám.

Soha nem lesz elég. Soha nem tudom elégszer lefesteni őt, eléggé megismerni őt. Még most is jobban akartam ismerni őt. A világ összes ideje sem lesz elég arra, amit szeretnék vele együtt látni, átélni. Amennyire szeretni akarom.

Láttam magam előtt a képet: A gxjőzedelmes éjszaka és az örökkévalóság csillagai.

- Még egyszer! - suttogtam rekedten.

Rhys pontosan tudta, mire gondolok.

Még soha nem voltam ennyire hálás egy tündérnek, mint most, mert egy pillanat alatt újra készen állt, óvatosan a földre fektetett és a hasamra fordított. Aztán egy dörmögő, doromboló hang kíséretében belém hatolt.

Amikor aztán végül leroskadtunk a szőnyegen, éppenhogy sikerült csak kikerülnünk a tönkretett képeket és a váza cserepeit. Jó ideig csak feküdtünk, képtelenek lettünk volna megmozdulni. Az ajándékom képe még mindig ott lebegett közöttünk, és vakítóan szikrázott, akár egy csillag.

A gyönyörű, kék szemű, sötét hajú fiú, akit a Csontfaragó egyszer megmutatott nekem.

A jövő ígérete.

Velaris még aludt, amikor Rhysszel másnap reggel visszatértünk a városba.

Nem a városi házunkba vitt, hanem egy folyóparti birtokra. Az épület romokban hevert, a körülötte lévő kert pedig teljesen elvadult volt.

A pirkadat előtti órában a város nagy része felett köd gomolygott.

Mindaz, amiről az éjjel beszéltünk, és mindaz, amit tettünk, úgy áramlott közöttünk, láthatatlanul és szilárdan, akárcsak a kötelékünk. Rhys reggel már nem ivott a fogamzásgátló főzetből, és nem is akart a közeljövőben.

- Nem is kérdezted, mit kapsz napfordulóra - mondta később, mikor a Sidra partján fekvő kertek kavicsos ösvényein sétáltunk.

Ahogy andalogtunk, a fejem a vállán pihentettem, de a kérdésére felemeltem a fejem.

- Biztos azért vártál annyit, hogy még nagyobb hatást tudj kelteni.

- Lehet, hogy igazad van. - Megálltam, mert ő is így tett. A hátunk mögött álló ház felé fordult. - Ez az ajándékod.

Pislogva néztem rá, majd a lerombolt birtokra.

- Ez?

- Igen, tekintsd ezt egyszerre a napfordulós és a születésnapi ajándékomnak. - Széles gesztussal a házra mutatott, a kertre és a telekre, ami egészen a folyópartig nyúlt. Éjszaka pompás kilátás nyílik innen a Szivárvány-negyedre, mert a folyó itt vesz egy kanyart. - A tiéd. Vagyis a miénk. A napforduló előtti estén vettem. Két nap múlva jönnek a munkások, hogy elhordják a törmeléket, és lebontják a falak nagy részét is.

Lassan, töprengve néztem körbe.

- Egy birtokot vettél nekem.

- Formailag a birtok a kettőnk tulajdonában van, de a ház a tiéd. Az álmaid szerint építsd meg! Bármit, amit csak akarsz, amire csak szükséged van… Építsd meg!

Ennek az ajándéknak az értéke minden képzeletet felülmúlt.

-Rhys…

Tett pár lépést, és végigsimított ébenfekete haján. A szárnyait behúzta.

- A városi házban túl szűken vagyunk. Alig férnek el a dolgaink a hálóban. A Szelek házában pedig senki sem tartózkodik szívesen. - A pompás birtokra mutatott. - Építsd meg ezt a házat Feyre, engedj szabad utat az álmaidnak! A tied.

Hiányoztak a szavaim ahhoz, hogy leírjam, mi zajlik bennem.

- Amennyibe ez kerülhetett…

- Ne gondolj a költségekre!

- De… - Végigfuttattam pillantásomat az elvadult kerten és a romos házon. És lelki szemeim előtt láttam, amit ebből létre lehetne hozni. Elgyengült a térdem. - Rhys. Ez túl sok.

- Neked nem - mondta hirtelen, halálos komolysággal. - Neked soha. - Átkarolta a derekamat, és halántékon csókolt. - Építs egy házat műteremmel! - Újabb csók. - Legyen benne egy dolgozószoba neked és egy nekem. Kétszemélyes kád, amiben a szárnyaknak is van hely. - Megint egy csók, ezúttal az arcomra. - Építs egy házat, ahol az egész család elfér. - Újabb csók a másik orcámra. - Legyen benne kert Elainnek, gyakorlótér az illír babáknak, könyvtár Amrennek és gigantikus gardróbszoba Mórnak. - Majdnem félrenyeltem a nevetéstől, de Rhys egy édes, hosszú csókkal hallgattatott el. - Gyerekszoba is legyen, Feyre!

A szívem úgy összeszorult, hogy szinte sajgott belé. Visszacsókoltam. Nem hagytam abba, csak csókoltam, csókoltam egyre. A birtok tágasan terült el körülöttünk.

- Így lesz - ígértem meg.

23.
FEJEZET

Rhysand

A szex teljesen megsemmisített.

Totálisan kikészített.

A lelkem utolsó rostjai, azok, amelyek még nem tartoztak mindenestül Feyre-hez, ezen az éjszakán feltétel nélkül megadták magukat neki.

A tekintete pedig, amikor megmutattam neki a folyóparti birtokot… A szívemben őriztem az emléket, sugárzó, szép arcát, amikor kopogtam Tamlin kastélyának repedezett kapuján.

Semmi válasz.

Vártam egy percig, kettőig, aztán a mágiám indáját kieresztettem a ház belsejébe, és végigtapogattam. Szinte beleborzongtam a gondolatba, mi várhat rám.

A konyhában viszont, egy szinttel lejjebb… Élt.

Miután beengedtem magam, a lépteim visszhangoztak a repedezett márványpadlón. Nem bajlódtam azzal, hogy láthatatlanná tegyem magam, hiszen biztos megérezte, amikor gondolatutazással megjelentem a házba vezető lépcsőn.

Néhány perc alatt a konyhába értem.

A látványra viszont nem voltam felkészülve.

A sötét helyiség közepén, egy hosszú munkaasztalon egy pompás jávorszarvastetem feküdt. A keskeny ablakon keresztül nyirkos fény vetült a nyakába fúródott nyílra. A vére a szürke csempén tócsába gyűlt a padlón, a csepegése volt az egyedüli zaj.

Az egyedüli zaj, miközben Tamlin egy székben ült az állat előtt, a zsákmányra meredve.

- Ereszt a vacsorád - mondtam üdvözlésképpen, és a földön gyűlő tócsa felé biccentettem.

Semmi reakció. A Tavasz ura még a tekintetét sem emelte fel.

A párodnak tudnia kellett volna, hogy földön fekvő emberbe nem rúgunk bele.

Találónak éreztem, amit Lucien tegnap Feyre-nek mondott. Talán tényleg ez volt az oka annak, hogy gondolatutazással idejöttem, miközben Feyre az Azrieltől kapott festékeket próbálta ki.

Vetettem egy pillantást a hatalmas jávorszarvasra, sötét szemével üvegesen nézett előre. Bozontos feje mellett egy fanyelű vadászkés hevert.

Tamlin hallgatott, nem moccant. Hát jó.

- Beszéltem Variannel, Adriata hercegével - mondtam az asztal túlsó oldaláról. A jávorszarvas agancsa úgy tornyosult közénk, mint valami tüskés bozót. - Arra kértem, hogy Tarquinnel küldjenek a Nyár udvarából katonákat a határaidhoz. - Előző este intézkedtem. Variant vacsora közben kicsit félrehívtam. Nyitottnak mutatkozott a kérésem teljesítésére, és megígérte, hogy mindent elintéz. - Néhány napon belül ott lesznek.

Semmi válasz.

- Elfogadható ez a számodra? - Mivel az évszakok udvaraihoz tartoztak, a Nyár és a Tavasz udvara hosszú időn át szövetségben állt, egészen a háború kezdetéig.

Tamlin lassan emelte fel a fejét: kócos, szőke haja fénytelen, tompa színű volt.

- Szerinted megbocsát nekem valaha? - A hangja rekedt volt, mint aki sokat kiabált.

Tudtam, kire gondol. De a választ nem. Hogy Feyre vajon meg is bocsátott-e Tamlinnek azzal, hogy boldogságot, békét kívánt neki? Egyáltalán megbocsát-e neki valamikor - ami valószínűleg jót tenne mindkettejüknek? Másrészt, ha azt nézzük, mit tett Tamlin…

- Szeretnéd?

Zöld szeme kifejezéstelen volt.

- Megérdemelném?

Nem. Soha.

Nyilvánvalóan leolvasta az arcomról a választ, mert a következő kérdést tette fel:

- Te megbocsátod nekem? Ami az anyáddal és a húgoddal történt?

- Nem emlékszem, hogy bárki bocsánatot kért volna.

Mintha bocsánatkéréssel bármit is jóvá lehetne tenni.

Helyrehozni azt a veszteséget, ami most is emészt belülről… Betölteni azt az űrt, ahol egykor szeretettől sugárzó életük ragyogott…

- Nem hiszem, hogy bármennyit is érne egy bocsánatkérés - mondta, és a tekintete az elejtett jávorszarvasra siklott. - Se nála, se nálad.

Megtört ember. Romokban hever.

Mielőtt helyreáll a rend, szükségetek lesz Tamlin szövetségére, figyelmeztette Lucien a páromat. Lehet, hogy ezért is jöttem el hozzá.

A mágiám egy húzással lenyúzta a bőrt a jávorszarvasról és a földre csúsztatta, a hús pedig nedves puffanással visszahullott az asztalra. Egy újabb villanás, és a mágiámmal levágtam a húst a bordákról, és a sötét tűzhely mellé tettem egy kupacba. A tűzhelyet is begyújtottam.

- Egyél valamit, Tamlin - mondtam, de neki a szeme sem rebbent.

Nem a megbocsátás vezérelt, nem is az, hogy barátságos legyek vele. Nem tudtam és nem is akartam elfelejteni, mit tett azokkal, akiket a világon a legjobban szerettem.

De röviddel napforduló után voltunk. Az is lehet, hogy azért csináltam, mert Feyre nagyobb ajándékot adott, mint amit a legmerészebb álmaimban elképzeltem.

- Elsorvadhatsz és meghalhatsz majd, ha már felépítettük az új világot - tettem hozzá.

A mágiám hirtelen impulzussal egy vasserpenyőt küldött a forró tűzhelyre. Egy nagy darab hús hullott rá, és szaftosan sisteregni kezdett.

- Egyél valamit, Tamlin - ismételtem meg, és eltűntem egy sötét szél szárnyán.

24.
FEJEZET

Morrigan

Hazudott Feyre-nek.

Vagy valami olyasmi.

Ugyan valóban azt tervezte, hogy elmegy a Tél udvarába, csak nem olyan hirtelen, ahogy állította. Viviane mindenesetre tudta, mikor számíthat az érkezésére. Bár már hónapok óta leveleztek, Mor még a Tél úrnőjének sem árulta el, hogy hol lesz azután, hogy a napfordulót Velarisben tölti, de még azelőtt, hogy ellátogat Viviane és Kallias hegyi rezidenciájára.

Ezt a helyet inkább titokban tartotta, és még senkinek nem mesélt róla.

Amikor nagydarab melegvérű kancáján, Ellián a havas dombokon vágtatott, újra eszébe jutott, hogy miért viselkedik így...

A terebélyes birtok emelkedői és lejtői között a kora reggel párája úszott a levegőben. A birtok az övé volt, Athelwood volt a neve.

Háromszáz évvel ezelőtt vette, mert olyan csendes és félreeső volt ez a hely, és végül a lovak miatt tartotta meg.

Ellia a dombokat rendíthetetlen eleganciával vette be, és olyan gyorsan repült a birtokra, mint a nyugati szél.

Mor nem gyerekkorában tanult meg lovagolni. Minek is, ha gondolatutazással sokkal gyorsabban el lehet jutni bárhová?

De gondolatutazáskor soha nem volt olyan érzése az embernek, mintha tényleg valahová utazna, illetve valahova menne, futna, rohanna. Mor azonban érezni akarta ezt az érzést, és pontosan ezért volt itt.

A lovakkal tényleg más volt. Mor lovaglás közben érzett minden centimétert, a dombok és a hó illatát. Balján szemmel tartotta a sötét erdőt, miközben elrepült mellette.

Élő, minden olyan élő volt, ő is, miközben lovagolt.

Hat ló tartozott Athelwoodhoz, az előző tulajdonosuk megunta tartani őket. Mindannyian ritka, keresett tenyészállatok voltak, annyit értek, mint maga a birtok és a háromszáz hold érintetlen természet Veláristól északnyugatra. Hullámzó dombok, csobogó patakok, ősi erdők és morajló partszakaszok.

Mor nem szeretett huzamosabb ideig egyedül lenni, egyszerűen nem tudta elviselni. De néhanapján szüksége volt rá, hogy lelkileg feltöltődjön. Az Ellia hátán töltött idő olyan fiatalító hatással bírt, mintha napozással töltötte volna az egész napot.

Az egyik dombtetőn megállította Elliát, egy kis pihenőt hagyva a kancának, bár az csak rángatta a gyeplőt. Ellia, ha tehetné, addig rohanna, míg a szíve felmondja a szolgálatot. És sosem lesz olyan szelíd, mint ahogyan azt a lovászok szerették volna. Mor annál jobban rajongott érte.

A zabolátlan, vad dolgokat mindig is jobban szerette.

Míg ló és lovasa zihálva pihent, Mor tekintete végigvándorolt a dimbes-dombos földeken és a szürke égen. Illír bőrruhájában kimelegedett a lovaglástól, és kellemes melegség járta át. Elképzelte, hogy egy délutánt a ropogó tűz mellett fog tölteni Athelwood kiválóan felszerelt könyvtárában. A legjobb pedig az lenne, ha ezt kiadós vacsora, majd korai lefekvés követné.

Olyan távolinak tűnt a kontinens és Rhys kérése, hogy oda elmenjen, hogy eljátssza a kémnő, udvarhölgy és követ szerepét, és ellátogasson azokba a királyságokba, amelyek oly sokáig mindentől el voltak zárva, ahol egykor barátok éltek…

Gyerünk! - hívta a vére. Menj olyan messzire, amennyire csak tudsz. Menj a szelek szárnyán!

De ha ezt tenné, Keir azt gondolná, hogy sikerült elűznie őt az Erisszel kötött alkujával.

Te gyáva. Szánalmas, gyáva alak.

Elfojtotta a fejében sziszegő hangot, és megsimogatta Ellia havas sörényét.

Az utóbbi napokban Velarisben nem beszélt erről. Maga akarta meghozni a döntést, és a hír beárnyékolta volna a derűs hangulatot.

Tudta, hogy Azriel biztosan ellene szavazna, mert ő Mort mindig biztonságban akarta tudni, soha nem is volt ez másként. Cassian igent mondana, Amren és Feyre aggódna, de egyetértenének. Az pedig végtelenül dühös lenne, és dühében még jobban magába zárkózna.

Nem akarta elrontani Az örömét, és még több örömtől megfosztani, mint amennyitől már így is megfosztotta.

De függetlenül attól, milyen döntést fog hozni, valamikor be kell számolnia róla a többieknek.

Ellia hirtelen lesunyta a füleit.

Mor megdermedt, és követte a ló pillantását.

A kanca balra, az erdő felé fordult, de Mor csak egy átláthatatlanul sűrű bozótost látott.

Megsimogatta Ellia nyakát.

- Sssssh! - súgta neki. - Nyugalom.

Csakhogy ezekből az erdőkből ősrégi szörnyetegek is előbukkanhatnak.

Mor nem látott semmit, és nem érzett semmilyen szagot. Az erdő felé kivetett egy mágiaindát, de csak a megszokott madarakat és kisállatokat észlelte, illetve egy szarvast, ami egy befagyott pataknál egy kis lékből ivott.

Semmit nem észlelt, kivéve…

Igen, ott, a tüskésben… Egy sötét folt.

Nem mozgott, és úgy tűnt, nem csinál semmit, csak ott van. És néz.

Ismerős, és mégis idegen.

Valami Mor mágiájából azt súgta neki, hogy ne érjen hozzá, még ebből a távolságból se érintse meg. És semmi esetre se közeledjen.

Engedelmeskedett, de továbbra is szemmel tartotta azt a sötétséget a tüskék között. Mintha egy árnyék aludt volna el a bozótban.

Nem olyan volt, mint Azriel árnyai, a suttogva kanyargók.

Valami más volt ez.

Farkasszemet nézett vele, figyelte Mort.

A legjobb, ha nem zavarja meg, főleg, hogy otthon a kandallóban ropogó tűz és egy pohár bor várja.

- Gyere, a rövidebb úton megyünk - súgta Elbának, és megpaskolta a ló nyakát.

Nem kellett tovább ösztönöznie a kancát, az azonnal ügetésbe fogott, és elvitte az erdőtől és az árnyban rejtőző szempártól.

Sorra fellovagoltak az előttük elterülő dombokra, míg az erdő eltűnt mögöttük a ködben.

Mi mindent fog még látni, átélni olyan országokban, ahol évezredek óta nem járt senki az Éjszaka udvarából?

Ez a kérdés foglalkoztatta a patadobogás közepette, miközben Ellia vitte őt a patakon és a behavazott dombokon át.

A válasz szinte ott visszhangzott a sziklákról, a fákról és a szürke felhőkről az égen.

Menj. Menj.

25.
FEJEZET

Feyre

Két nappal később Polina elhagyott műtermének ajtaja előtt álltam.

Az ablakok előtti deszkák és pókhálók eltűntek, a nagy nyitott tér tiszta volt, tágas.

Én még akkor is álmélkodtam, amikor Ressina észrevett, és megállt az utcán, kétségkívül a saját műterméből jövet.

- Boldog napfordulót, királynő! - mondta sugárzó mosollyal.

Nem tudtam visszamosolyogni, mert továbbra is teljesen elképedve bámultam a nyitott ajtón befelé.

Ressina megfogta a karom.

- Valami baj van?

Behajlítottam az ujjaimat, és megfogtam a rézkulcsot.

- Az enyém lett - mondtam halkan.

Ressina arca újra felderült.

- Valóban?

- Polina… Polina családja nekem adta.

Ma reggel történt. Gondolatutazással elmentem Polina hozzátartozóinak tanyájára, akik furcsamód egy kicsit sem voltak meglepve, amikor felbukkantam náluk. Mintha vártak volna.

Ressina oldalra billentette a fejét.

- Miért vágsz ilyen arcot?

- Ajándékba adták. - Széttártam a karom. - Meg akartam vásárolni, és ajánlatot tettem a családnak. - A fejemet csóváltam, mert az élmény teljesen összezavart. Nem is tértem vissza a városi házunkba. Még Rhys se tudott róla. Amikor pirkadatkor felébredtem, Rhys már megbeszélést folytatott Devlon katonai táborában Azzel és Cassiannel. Nem akartam tovább várni. Semmi értelme, hogy az életét mellékvágányra terelve élje az ember. Végre tudtam, mit akarok, és semmi oka nem volt a halogatásnak. - Átadták az iratokat, megkértek, hogy írjam bele a nevem, és odaadták a kulcsot. - Az arcomat dörzsöltem. - Nem akartak pénzt elfogadni.

Ressina füttyentett.

- Nem csodálkozom.

- De Polina nővére - folytattam el-elakadó hangon, miközben bedugtam a kulcsot a zárba - azt javasolta, hogy a pénzt adományozzam valami más célra, például az Ecset és Mozsárnak. Te tudod, mi az?

Annyira el voltam képedve Polina családjától, hogy nem tudtam megkérdezni tőlük, csak bólintottam és igent mondtam.

Ressina okkerszínű szeme lágyan csillogott.

- Ez egy jótékonysági szervezet a bajba jutott művészek számára. Anyagilag támogatja a művészeket és családjukat, hogy ételt, ruhát tudjanak venni maguknak, és ki tudják fizetni az albérletüket. Nem szabad, hogy éhezzenek, vagy másban szükséget szenvedjenek, miközben műalkotásokat hoznak létre.

Most már nem tudtam visszafojtani a könnyeimet, amelyek elhomályosították a látásom. Túl erősek voltak az emlékeim azokból az évekből, amikor a családommal a viskónkban éltünk, emlékeztem az éhség üres fájdalmára. A lelki szemeim előtt élénken élt a három kis festékesedény képe, amikhez annyira ragaszkodtam.

- Nem is tudtam, hogy létezik ilyesmi - suttogtam végül. Bár számos szervezetben tevékenykedtem, erről még senki nem tett említést.

Nem tudtam, hogy van egy olyan hely, egy olyan világ, ahol nagyra becsülik a művészeket és gondoskodnak róluk. Ilyenről álmodni se mertem soha.

Meleg, keskeny kéz került a vállamra, és gyengéden megszorította.

- És mit szeretnél vele kezdeni? Mármint a műteremmel - kérdezte Ressina.

Vetettem még egy pillantást az üres helyiségre. Nem, nem volt üres, várt valamire.

A távolból pedig, mintha a hideg szél hordta volna ide, meghallottam a Suriel hangját.

Feyre Archeron. Egy kérés. Úgy hagyd itt ezt a világot, hogy kicsit jobb legyen utánad, mint volt.

Lenyeltem a könnyeimet, visszasimítottam egy kiszabadult tincset a copfomba, és a tündérhez fordultam.

- Nem keresel véletlenül egy teljesen tapasztalatlan üzleti partnert?

26.
FEJEZET

Rhysand

A lányok a gyakorlótéren voltak.

Csak hatan, és egy kicsit se tűntek lelkesnek, de ott voltak, és kelletlenül követték Devlon utasításait arról, hogyan kell bánni egy tőrrel. Valami viszonylag egyszerűt adott nekik, ellentétben az illír íjakkal, amelyek egy kupacban hevertek a fehér krétával körberajzolt női gyakorlótér közelében. Gúnyolódásképpen talán?

Sok olyan férfi is akadt, akiből hiányzott a kellő erő, hogy ki tudja feszíteni ezeket a nehéz íjakat. Nekem is évekbe tellett, míg megtanultam uralni ezt a fegyvert, és még most is éreztem az arcomon, a csuklómon és az ujjaimon a húr korbácsként lecsapó ütését.

Ha egyszer akad olyan lány, aki meg akarja tanulni az illír íj használatát, azt személyesen én fogom oktatni.

Cassiannel és Azriellel a gyakorlótér túlsó végében maradtunk. A vihar óta a friss hótakaró miatt a windhaveni gyakorlóterek élénk fehérséggel világítottak.

A várakozásoknak megfelelően a vihar tegnap csapott le, két nappal napforduló után. Devlon ígéretéhez híven a gyakorlótérre küldte a lányokat. A legfiatalabb talán tizenkettő, a legidősebb tizenhat lehetett.

- Azt hittem, hogy többen lesznek - dünnyögte Azriel.

- Néhányan a napforduló miatt még a családjuknál ünnepelnek - magyarázta Cassian, aki pontosan figyelte az edzést, és felszisszent, amikor egy lány valamit nagyon elrontott, és mozdulatát senki sem javította ki. - Csak néhány nap múlva jönnek vissza.

Korábban megmutattuk Cassiannek Az listáit, amelyben megnevezte a lehetséges felbujtókat. Cassian azóta még zárkózottabb lett. Az elégedetlenség sokkal nagyobb volt, mint gondoltuk. Számos felbujtó az Ironcrest katonai táborból jött, az itteni egység egy hírhedt rivális csapatából, ahol Kallón, az ottani lord fia igyekezett felkelést szítani. Elsősorban Cassian ellen és ellenem.

Bátor lépés, ha belegondolunk, hogy Kallón még újonc volt, és legkorábban most, de lehet, hogy csak jövő tavasszal esik át a vérszertartáson. De ugyanolyan megátalkodott volt, akárcsak kegyetlen apja. Rosszabb, Azriel szerint.

A vérszertartáskor érheti baleset az embert, vetettem fel a többieknek, amikor Cass a híreket fintorogva vette tudomásul.

Nem fogjuk a vérszer tartást megszentségteleníteni, jött Cassian válasza.

A levegőben folyton történnek balesetek, jegyezte meg Az hűvösen.

Ha egy kölyökkutya harcolni akar ellenem, akkor először nőjön fel, hogy szemtől szemben intézzük el az ügyeinket, csak ennyit morgott Cassian, és ezzel lezártnak tekintette a beszélgetést.

Elég jól ismertem őt ahhoz, hogy ráhagyjam az ügyet, hogy mikor és hogyan akar tárgyalni Kallonnal.

- A táborokban uralkodó nyugtalanság ellenére - mondtam Cassiannek, és a gyakorlótér felé mutattam -, ez szerintem jó jel, Cass. - A férfiak kellő távolságot tartottak a néhány lánnyal szemben, mintha féltek volna, hogy valami halálos betegség fertőzi meg őket. Tényleg szánalmas.

Azriel egyetértése jeléül bólintott, az árnyak örvénylettek körülötte. Az feltűnésekor a legtöbb nő a táborban gyorsan hazasietett.

Az Árnyénekes ritka látogatásainak egyike, egyszerre misztikus és ijesztő. Az számára hasonlóan kényelmetlen érzés volt eljönni ide, de engedett kérésemnek, hogy felkeresse a tábort.

Számára hasznos is lehet egyébként, ha nem felejti el a származását. Végtére is még mindig hordta az illír bőrruhát, és azzal sem foglalkozott, hogy eltávolítsa a tetoválásait. Részben még mindig illír volt, és az is marad, még ha legszívesebben meg is feledkezne róla.

Cassian egy percig némaságba burkolózott, egészen megkövült az arca. Ma különösen távolságtartónak tűnt nekem, amikor reggel az anyám régi házában az asztalnál ülve beszámoltunk neki a fejleményekről. A napfordulós ünnep óta így viselkedett, és le mertem volna fogadni, hogy tudom az okát.

- Akkor lesz jó jel - szólalt meg végül -, ha húsz lány fog edzeni egy teljes hónapon át rendszeresen.

Az halkan fújtatott.

- Fogadok, hogy…

- Nem fogadok semmiben - fojtotta belé a szót Cassian. - Erre nem.

Az állta a tekintetét, kék szifonkövei felvillantak, majd bólintott. Megértette. Cassian küldetése, amit évekkel ezelőtt talált ki, és amit talán majd siker koronáz, túl szent volt neki ahhoz, hogy fogadásokat kössön rá. Egy olyan sebből eredt, ami még nem gyógyult be teljesen, és soha nem is fog.

Átkaroltam Cassiant.

- Kis lépések, testvérem. - Rávigyorogtam, de közben rájöttem, hogy a tekintetem komoly maradt. - Kis lépések.

Ez mindannyiunkra vonatkozott.

Nagyon is lehetséges, hogy a világunk túlélése függ tőle.

27.
FEJEZET

Feyre

A város harangjai délelőtt tizenegy órát ütöttek.

Egy hónappal később Ressinával hasonló öltözetben álltunk a ház ajtaja előtt. Vastag, hosszú pulóvert, meleg nadrágot és vastag, báránybőrrel bélelt csizmát viseltünk a munkához.

A csizmák már festékfoltosak voltak.

Polina családja hetekkel ezelőtt adta ajándékba a műtermet, azóta Ressinával szinte naponta ellátogattunk ide, és előkészítettük a helyiséget. Ezenkívül a stratégián gondolkodtunk és terveztük a tanítást is.

- Na, idáig is eljutottunk - dünnyögte Ressina és a műterem hófehér falán lógó kis órára pillantott. Végtelen hosszú vitákat folytattunk erről is: milyen színűre fessük a falakat? Először a sárga mellett döntöttünk, de aztán elvetettük, mert a műalkotások ilyen háttérrel nem tudnának olyan jól érvényesülni. A fekete és a szürke túl komor volt az általunk megálmodott légkörhöz, a bézs szintén nem jönne jól ki a képekkel… Végül a fehér mellett tettük le a voksunk. A hátsó szobát színesre mázoltuk, minden falat más színűre: zöld, rózsaszín, piros és kék színű lett.

De itt elöl mindent üresen hagytunk. Kivéve a textilművész faliképét. Hipnotizáló fekete színe a tekintetet mágnesként a falra vonzotta. Figyelmeztetésül is szolgált, de a remény is hihetetlen erővel ragyogott rajta. Figyelmeztetés, vagy inkább ösztönzés, hogy dolgozzuk fel a veszteségeinket, még akkor is, ha annyira letaglózóak. Ösztönzés az alkotásra.

A tíz állványt és széket körben rendeztük el.

Most pedig vártunk.

- Vajon jön valaki? - kérdeztem Ressinát halkan.

A tündér toporgott, de ez volt idegességének az egyetlen jele.

- Azt mondták, hogy jönnek.

Egy hónapja dolgoztunk együtt, és jó barátnők lettünk. Tényleg a szívemhez nőtt. Ressina tévedhetetlen ízlése annyira bejött nekem, hogy arra is megkértem, hogy segítsen a folyóparti házunk tervezésében. Így hívtam, mert a villa szó… Nem. Házat akartam, még akkor is, ha a városban a legnagyobb lesz. És nem azért, mert fel akartam vágni vele, hanem pusztán csak praktikus okokból. Az udvarunk olyan nagy volt, és a családunk is, ráadásul egyszer talán utódokkal is bővülünk.

De ez még a jövő zenéje. Most viszont…

Eltelt egy perc. Még egy.

- Ennyi belefér - motyogta Ressina.

- Talán eltévesztették az órát?

De mikor ezt kimondtam, megjelentek. Ressinával lélegzetvisszafojtva néztük, hogy a sarkon befordulnak, és a műterem felé veszik az irányt.

Tíz gyerek, főtündérek és alacsonyabb rangúak, néhányan szülői kísérettel.

Néhányan csak, mert közülük nem egynek meghaltak a szülei a háborúban.

Kedvesen rájuk mosolyogtam, bár a szívem a gyanakvóan, bizonytalankodva belépő gyerekek láttán egyre erősebben dobogott. A kezem verejtékezni kezdett, miközben a kicsik az állványok köré gyűltek a szüleikkel. Talán nem is bizalmatlan volt a szülők arca, inkább csak tétova. Visszafogottság áradt belőlük, de igen, remény is.

Remény, nemcsak maguk miatt, hanem a magukkal hozott gyerekek miatt is.

Nem csináltunk túl nagy hírverést. Ressina a barátai és ismerősei körében tapogatózott, és kérte, hogy ők is érdeklődjenek, vannak-e olyan gyerekek a városban, akiknek egy olyan térre lenne szüksége, ahol ki tudnák fejezni a háború borzalmait. Tudni akartuk, vannak-e olyan gyerekek, akik talán egyáltalán nem akarnak beszélni az átélt szenvedéseikről, de tudnának festeni, rajzolni, szobrászkodni. Az is lehet, hogy semmit sem fognak ezek közül csinálni, de maga az alkotási folyamat balzsam lehet a lelkűknek.

Ahogy nekem is.

És a textilművésznek, Ressinának és a városban élő sok művésznek.

Mihelyt elterjedt a hírünk, befutottak az első érdeklődések, nem is csak a szülők vagy gyámok részéről, de lehetséges tanárok is tudakozódtak. A Szivárvány-negyedben dolgozó művészek nagyon szívesen a segítségünkre lettek volna azzal, hogy tanfolyamokat tartanak.

Királynői kötelezettségeimtől függően naponta egyszer tanítani akartam. Ressina is napi egy órát akart vállalni, a többi tanár pedig váltakozva a harmadik és negyedik tanfolyamot. Areanával, a textilművésznővel is bátran számolhattunk.

A szülők és családok reakciói teljesen letaglóztak bennünket.

Mikor kezdődnek az első tanfolyamok? Ez volt a leggyakoribb kérdés, amelyet a következő követett: Mennyibe kerül?

Semennyibe, válaszoltuk. Minden ingyen volt. Itt nem kellett fizetni egy gyereknek sem a tanfolyamért vagy a felszerelésért.

A műterem megtelt, és közben futó, megkönnyebbült pillantást vetettünk egymásra Ressinával. Azért még idegesek voltunk.

Végül a tágas, napos helyiségben összegyűlt családok felé fordultam, és mosolyogva elkezdtem az órát.

28.
FEJEZET

Feyre

Rhys másfél óra múlva várt rám.

Amikor az utolsó gyerekek is kilibbentek a műteremből, egyesek nevetve, mások még komolyan, a szemük alatt sötét karikákkal, Rhys tartotta előttük és a hozzátartozóik előtt az ajtót. Ijedten hajoltak meg előtte, amit Rhys széles, laza mosollyal viszonzott.

Imádtam ezt a mosolyt, és a könnyed vidámságot, ahogy a galériában mászkált. A szárnyait ma nem lehetett látni. Rám nézett: nemcsak az arcom volt csupa festék, de a pulóverem, csizmám is. Megnézte a képeket is, amiknek még száradniuk kellett.

- Kemény napod volt ma?

Bár tudtam, hogy kék festékfoltos vagyok, de visszasimítottam egy hajtincset a helyére. A kezeim is kék csíkosak voltak.

- Ressinát kellene látnod.

Ressina épp hátrament a hátsó szobába, hogy lemossa az arcáról a piros festéket. Egy gyereknek köszönhette, akinek az jutott az eszébe, hogy az összes festéket belekeverje egy buborékba. Meg akarta nézni, milyen szín jön ki a keverékből. És aztán elengedte a gömböt a levegőben, ott találkozott össze Ressina arcával.

Rhys nevetett, amikor elmeséltem neki a kötelékünkön keresztül.

- Legalább a gyerek kiválóan használta kibontakozó képességeit.

Vigyorogva egy kép felé fordultam, ami Rhys mellett állt a falnak döntve.

- Én is ezt mondtam, de Ressina nem találta olyan viccesnek.

Bár ez nem fedte teljesen a valóságot. Főleg azért esett nehezére a mosolygás, mert olyan sok gyerek hordozott látható és nem látható sebeket.

Egy fiatal lány képét néztük Rhysszel. A tündér szülei a támadáskor vesztették életüket.

- Nem adtunk nekik részletes utasítást - mondtam, miközben Rhys a képet szemlélte. - Csak arra kértük őket, hogy fessék le egy emléküket. Ez jött ki belőle.

Alig bírta nézni az ember. A két alakot, a vörös színt, és az égen a borzalmas fogú, kivont karmú lényeket.

- Nem viszik haza a képeiket?

- Először meg kell száradniuk, de megkérdeztem a lányt, hogy itt akarja-e tárolni, mert itt biztonságban lesz a kép. Azt mondta, hogy dobjam ki.

Rhys szemében aggodalom villant.

- Én szeretném megtartani, és később a dolgozószobában kiakasztani, hogy soha ne feledkezzünk meg róla.

Hogy ne feledkezzünk meg arról, ami történt, és hogy miért dolgozunk. Ez volt az oka annak is, hogy Aranea faliképét a birodalom jelképeivel itt akasztottam ki a falra.

Rhys megpuszilt, és megnézte a következő képet. Nevetett.

- Megmagyarázod, mi ez?

- A fiú szörnyen csalódott volt a napfordulóra kapott ajándékai miatt, főként azért, mert kiskutya nem szerepelt közöttük. Az „emléke” ennek megfelelően egy olyan napforduló, amit a jövőben szívesen átélne: ő és a kutyája látható a képen. A szüleit a kutyaólba zárta, ő pedig a kutyájával él a házban.

- A Jó Anya segítse meg a szüleit!

- Egyébként ő a festékbuborékos fiú.

Rhys nevetett.

- Akkor a Jó Anya segítsen benneteket!

Ezen már nekem is nevetnem kellett. Megböktem.

- Hazamegyünk és ebédelünk együtt?

Játékosan meghajolt.

- Részemről a megtiszteltetés, hölgyem.

Grimaszoltam, aztán hátrakiáltottam Ressinának, hogy egy óra múlva jövök. Azt felelte, hogy nem kell kapkodnom. A következő foglalkozás csak kettőkor kezdődik. A bevezető órákon mindketten ott akartunk lenni, hogy a szülők és a gyámok meg tudjanak ismerkedni velünk. És a gyerekek is természetesen. Két teljes hét állt előttünk, azalatt akartuk a teljes tanmenetet elvégezni.

Rhys segített felvenni a kabátomat, és lopott magának egy csókot, aztán kimentünk a napos, hideg utcára. A városi házunkba mentünk haza, a nyüzsgő Szivárvány-negyedben a művészek és a vásárlók üdvözöltek bennünket és integettek.

Belekaroltam Rhysbe, és belesimultam a melegébe.

- Fura - motyogtam.

Oldalra billentette a fejét.

-Mi?

Rámosolyogtam, és boldogan néztem a Szivárványnegyedet, és igen, az egész várost.

- Ez az érzés, ez a lelkesedés, mindennap, felébredéskor. Hogy látlak, dolgozhatok, itt lehetek.

Majdnem pontosan egy éve az ellenkezőjét mondtam neki, és az ellenkezőjét kívántam magamnak. A vonásai ellágyultak, ő is visszaemlékezett erre, és mintha megértette volna, mire gondolok.

- Tudom, sok a tennivalónk - folytattam. - És szembe kell néznünk bizonyos tényekkel, egyesekkel mielőbb, másokkal később. - A szavaimra felcsillantak a csillagok a szemében. - Tudom, hogy ott vannak az illírek, a halandó királynők, és maguk az emberek, ez az egész. Mégis… - Nem tudtam befejezni a mondatot, hiányoztak a megfelelő szavaim hozzá. De talán nem is tudtam volna kimondani őket anélkül, hogy ne essek szét közben atomjaimra.

Odabújtam inkább Rhyshez, rendíthetetlen erejéhez, és a kötelékünkön keresztül folytattam: Olyan hihetetlenül boldoggá teszel. Az életem csupa öröm, és örökre hálás leszek neked azért, hogy az életemhez tartozol.

Amikor felemeltem a tekintetem, nem szégyellte egyáltalán az arcán legördülő könnycseppeket, pedig bárki láthatta. Letöröltem őket, mielőtt megfagytak volna a hidegben.

- Én is örökre hálás leszek azért, hogy az életem része vagy, drága Feyre - súgta a fülembe. - És akármi is vár még ránk - derűs mosoly villant az arcán -, együtt leszünk, és minden pillanatot együtt fogunk élvezni.

Hozzábújtam, ő szorosabban átkarolta a vállam, a karom, a tetovált karom. A tetoválást mindketten viseltük, a kölcsönös ígéretünk jele volt. Hogy soha nem válunk el. Végig együtt leszünk.

És még azután is.

Szeretlek, mondtam a kötelékünkön keresztül.

Mit lehetne rajtam, nem szeretni?

Mielőtt megbökhettem volna a könyökömmel, Rhys szenvedélyesen megcsókolt, levegőt se kaptam. A csillagokra, Feyre, amik meghallgatnak bennünket.

Letöröltem az utolsó könnyeket is az arcáról. A bőre meleg és puha volt. Befordultunk az utcába, ami hazafelé vezetett, és a jövőnk felé, azok felé a dolgok felé, amik bennünket a jövőben várnak.

Az álmainkra, amik teljesülnek, Rhys.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A történet írása közben zajlott életem két legfontosabb eseménye. Tavaly nyáron a Fagy és csillagfény udvara körülbelül harmadánál tartottam, amikor édesanyám egy szörnyű hírrel hívott fel: apukám súlyos szívinfarktust kapott, és rosszak a túlélési esélyei. Csodával határos, ami ezután történt, hogy apukám megéri a könyv megjelenését, és ez leírhatatlan örömmel tölt el.

A vermonti egyetemi kórház intenzív osztályán dolgozó csapatnak örökké hálás leszek. Megmentették édesapám életét, és ezenfelül abban a két hétben, amikor gyakorlatilag beköltöztünk a klinikára, nemcsak neki, hanem az egész családomnak gondját viselték, mindezt semmivel sem összehasonlítható módon.

Az ápolók örökre a hőseim maradnak. Fáradhatatlanul kemény munkabírásotok, megingathatatlanul pozitív hozzáállásotok, figyelemre méltó intelligenciátok mesébe illő. Életünk legsötétebb napjain a remény sugarát ajándékoztátok a családomnak, és soha nem éreztettétek velünk, hogy ti is mennyire szenvedtetek amiatt, hogy olyan rosszak voltak a kilátások.

Köszönöm, nagyon köszönök nektek mindent, amit tesztek és tettetek a családomért és a többi megszámlálhatatlanul sok családért.

Ezután (illetve a szép Maine-ben töltött néhány gyógyító hét után) sikerült befejeznem a Fagy és csillagfény udvarát Ősz elején történt a második, életemet megváltoztató esemény: észrevettem, hogy várandós vagyok. Hihetetlen áldás volt ekkora örömöt átélni, ezek után a nyári napok után, amelyek életem legszörnyűbb napjai közé tartoznak.

Még ha a történet néhány héttel a szülés időpontja előtt is fog megjelenni, a Fagy és csillagfény udvara örökre különleges helyet fog elfoglalni a szívemben.

A férjem, Josh nélkül nem bírtam volna a hónapokig tartó munkát (Josh nélkül az életemet se tudnám végigcsinálni). Ezért szeretnék köszönetet mondani a világ legnagyszerűbb férjének, mert a terhesség előtt és alatt is olyan szépen gondoskodott rólam, arról, hogy mindent megkapjak, amire szükségem van, hogy tudjak összpontosítani, és a könyvből valóság legyen. Néhány csodálatos példa: végtelen mennyiségű finomság tányéron elém készítve, tea, amikor csak kértem, a legjobb párnák, hogy dagadt lábaimat fel tudjam polcolni. A végtelenségig szeretlek téged, és már várom, hogy közös utunkat hármasban folytassuk.

Annié, aranyos, pimasz kiskutyám. Köszönöm, hogy olyan bújós vagy, és olyan szőrös, amikor megpuszillak, hogy jó és rossz napokon is annyi örömöt és vigaszt jelentesz a számomra. Nem létezik nálad hűségesebb kutya a világon, aki engem kísérhetne, mint te. Örökké szeretni foglak.

Mint mindig, ezúttal is nagyon sokat köszönhetek az ügynökömnek, Tamar Rydzinskinek. Köszönöm, köszönöm, köszönöm, hogy harcolsz értem, figyelsz arra, hogy észnél maradjak. Köszönöm a bölcsességed és a tanácsaid. Nélküled ez az egész lehetetlen lenne.

Köszönet a Laura-Dail irodalmi ügynökség szuper csapatának: ti vagytok a legjobbak. Mindent nagyon köszönök. Cassie Homer: te vagy a legjobb, és mindenért hálás vagyok neked, akármit is teszel.

Bethany Buck: köszönöm, hogy annyit segítettél ennél a könyvnél nekem, és hogy olyan csodálatos ember vagy. Végtelen köszönettel tartozom a Bloomsbury egész csapatának, név szerint a következőknek: Cindy Loh, Cristina Gilbert, Kathleen Farrar, Nigel Newton, Rebecca McNally, Sonia Palmisano, Emma Hopkin, Ian Lamb, Emma Bradshaw, Lizzy Mason, Courtney Griffin, Erica Barmash, Emily Ritter, Alona Fryman, Alexis Castallanos, Grace Whooley, Alice Grigg, Elise Burns, Jenny Collins, Beth Eller, Kelly de Groot, Lucy Mackay-Sim, Hali Baumstein, Melissa Kavonic, Diane Aronson, Donna Mark, John Candell, Nicholas Church, Anna Bemard, Kate Sederstrom. Köszönet a könyvek külföldi kiadásával foglalkozó teamnek is. Nagyon lelkesítő, hogy ti adjátok ki a könyvem.

Charlie Bowater: a művészeted annyiféle módon inspirál engem. Köszönöm a fantasztikus munkád és az elképesztően jó borítót. Egyszerűen álomszerűen jó veled együtt dolgozni. Alig várom, hogy a jövőben ez még sokszor előforduljon.

A családom: nagyon köszönöm a szereteteteket és a támogatásotokat, amit apuval együtt nyáron megtapasztaltunk tőletek. Az egész országból repülőre szálltatok, hogy Vermontban velünk legyetek. Most, majdnem egy évvel később sem találok szavakat arra, hogy kifejezzem hálám és szeretetem, amit irántatok érzek. Tényleg áldottnak érzem magam, hogy az életem részei vagytok.

Szüleim: borzalmas év van mögöttünk, de túl vagyunk rajta. Örökké csodálni foglak benneteket, és köszönetet fogok mondani azért, hogy ezt elmondhatom. Nagyon szeretlek benneteket.

Köszönöm fantasztikus barátaimnak, mert azok vagytok, hogy ott voltatok mellettem, amikor a legnagyobb szükségem volt rátok. Figyeltetek rám és a családomra, és mindig mosolyt csaltatok az arcomra.

Végül pedig köszönöm mindenkinek a kinti nagyvilágban, hogy újra és újra az én könyveimet választjátok. Ti vagytok a legszuperebb emberek, akikkel valaha találkoztam, és megtisztelve érzem magam, hogy olvassátok a történeteimet.

A csillagokra, amik meghallgatnak bennünket, és az álmokra, amik megvalósulnak.

SARAH J. MAAS

a New York Times bestseller Üvegtrón - Throne of Glass című sorozat szerzője, melynek kötetei: Throne of Glass - Üvegtrón: Crown ofMidnight - Éjkorona; Heir ofFire - A tűz örököse; Queen of Shadows - Árnyak királynője; Empire of Storms - Viharok birodalma; The Kingdom of Ash - Felperzselt királyság; The Assassin’s Blade - Az orgyilkos pengéje (előzmények). A Coiirt of Thorris and Roses - Tüskék és rózsák udvara c. sorozat a New York Times bestsellerlistáját is vezette. Maas műveit több mint harminc nyelvre fordították le. Az írónő New Yorkban született. Jelenleg Pennsylvaniában él a férjével és a kutyájukkal.

Weboldala: www.sarahjmaas.com Instagram: @therealsjmaas.