SARAH J. MAAS megjelent kötetei:

AZ ÜVEGTRÓN-SOROZAT

THRONE OF GLASS – ÜVEGTRÓN

Első kötet

CROWN OF MIDNIGHT – ÉJKORONA

Második kötet

HEIR OF FIRE – A TŰZ ÖRÖKÖSE

Harmadik kötet

QUEEN OF SHADOWS – ÁRNYAK KIRÁLYNŐJE

Negyedik kötet

EMPIRE OF STORMS – VIHAROK BIRODALMA

Ötödik kötet

TOWER OF DAWN – A hajnal tornya

Hatodik kötetT

THE ASSASSIN’S BLADE – AZ ORGYILKOS PENGÉJE

Az Üvegtrón előzményei

TÜSKÉK ÉS RÓZSÁK UDVARA-SOROZAT

A COURT OF THORNS AND ROSES

Tüskék és rózsák udvara

A COURT OF MIST AND FURY

Köd és harag udvara

A COURT OF WINGS AND RUIN

Szárnyak és puszulás udvara

S A R A H   J .   M A A S

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2020

Írta: Sarah J. Maas

A mű eredeti címe: House of Earth and Blood
(Crescent City Book 1)
Text copyright © by Sarah J. Maas 2020. All rights reserved.

Map copyright © Virginia Allyn

Fordította: Szabó Krisztina

A szöveget gondozta: Molnár Eszter

A művet eredetileg kiadta: Bloomsbury Publishing Plc 2020

Cover illustrations and Interior art by Carlos Quevedo

Cover design by David Mann

ISSN 2559-8295

EPUB ISBN 978-963-245-905-9

MOBI ISBN 978-963-245-906-6

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2020-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektor: Széll Katalin

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tarannek –
Egem legfényesebb csillagának

MIDGARD
négy háza

ahogyan azt a v. k. 33. évében a Birodalmi Szenátus
az Örök Városban elrendelte

FÖLD ÉS VÉR HÁZA

Alakváltók, emberek, boszorkányok, közönséges állatok
és mindazok, akiket Kthona szólít, továbbá Luna néhány kiválasztottja

ÉG ÉS LÉLEGZET HÁZA

Malákhim (angyalok), tündérek, elementálok, természetszellemek* és azok, akiket Solas megáldott, továbbá Luna néhány kegyeltje

EZER VÍZ HÁZA

Folyószellemek, sellők, vízi lények, nimfák, kelpie-k,
nøkkok és mások, akik Ogenas oltalma alatt állnak

LÁNG ÉS ÁRNY HÁZA

Daemonakik, kaszások, lidércek, vámpírok, drakik, sárkányok,
nekromanták, továbbá számos veszedelmes és névtelen lény,
akiket még maga Urd istennő sem lát

* A természetszellemeket a Bukásban való segédkezésük okán kizárták a házukból, és most alsóbbrendűként tartják őket számon, de sokan nem fogadják el ezt az ítéletet.

I. RÉSZ
A MÉLYSÉG

1.

Egy farkas volt a galéria ajtajában.

Ami azt jelentette, hogy csütörtök van, ami azt jelentette, hogy Bryce tényleg istentelenül fáradt lehet, ha Danika érkezése alapján állapítja meg, milyen nap van.

A Griffin Régiségkereskedés súlyos fémajtaján puffanások jelezték, hogy a farkas ököllel veri. Bryce tudta jól, hogy a szóban forgó ököl fémes lilára lakkozott körmökben végződik, és igencsak ráférne már egy manikűr. Egy szívdobbanással később fojtott női vakkantás hangzott a fémen túlról:

– A francba már, B, nyisd ki! Rohadt meleg van idekint!

A szerény bemutatóterem asztala mögött ülő Bryce elvigyorodott, és megnyitotta a bejárati ajtó kamerájának videoképét. Borvörös tincsét hegyes füle mögé simította, és beleszólt a kaputelefonba:

– Miért vagy ilyen mocskos? Úgy nézel ki, mint aki a szemétben kajtatott valami után.

– Mi a tökömet jelent az, hogy kajtat? – Danika egyik lábáról a másikra ugrott, verejték csillogott a homlokán. Koszos kezével letörölte, nedves fekete foltot hagyva maga után.

– Te is tudnád, ha néha a kezedbe vennél egy-két könyvet.

Bryce hálás volt, hogy végre félbeszakíthatja a délelőtti kemény kutatómunkát, és mosolyogva felállt az asztalától. A galériának nem volt ablaka, így csak a teljes körű megfigyelőrendszerre támaszkodhatott, ha ki akarta deríteni, ki jár a vastag falakon túl. Még éles, féltündérhallásával sem hallott szinte semmit a vasajtón túlról, leszámítva persze, ha valaki épp dörömbölt rajta. Az épület dísztelen homokkő falai a legmodernebb technológiát és elsőrangú védővarázslatokat rejtettek, ezeknek köszönhetően maradt fenn, és ezek védték a rengeteg könyvet odalent az irattárban.

Mintha elég lett volna csupán a tűsarkúja alatti szintre gondolni, halk hang csendült a bal kéz felőli, tizenöt centi vastag irattárajtó mögül.

– Danika az?

– Igen, Lehabah.

Bryce megragadta a bejárati ajtó kilincsét. Az igézetek ott bizseregtek a tenyere alatt, füstként kúsztak végig szeplős, aranybarna bőrén. A fogát csikorgatva állta, még mindig nem szokott hozzá az érzéshez, hiába dolgozott már egy éve a galériában.

– Jesiba nem szereti, ha itt van – figyelmeztette Lehabah az irattár megtévesztően egyszerűnek tűnő fémajtajának másik oldaláról.

– Te nem szereted, ha itt van – javította ki Bryce, és összehúzott, borostyánszín szemmel az irattár ajtajára sandított. Tudta, hogy a kis tűzszellem ott lebeg a másik oldalon, és a fülét hegyezi, mint mindig, amikor valaki odakint állt. – Menj vissza dolgozni!

Lehabah nem válaszolt, valószínűleg lelebegett a lépcsőn, hogy a könyveket őrizze. Bryce a szemét forgatva felrántotta a bejárati ajtót, mire mellbe vágta a hőség. Olyan száraznak bizonyult, hogy azzal fenyegetett, az életet is kiszívja belőle. És még csak most kezdődött a nyár.

Danika nem csak úgy festett, mint aki a szemétben kajtatott valami után, pont úgy bűzlött is.

Máskor egyenes, selymes zuhatagként aláhulló, ezüstszőke hajának tincsei kicsúsztak hosszú fonatából, begöndörödtek, és az ametiszt-, zafír- és rózsaszínű sávokat fém- és ammóniaszagú, sötét, olajos anyag pöttyözte.

– Nem sietted el – morogta Danika, majd bevonult a galériába. A hátára erősített kard minden egyes lépéssel ringott. Hajfonata rátekeredett a markolat viharvert bőrborítására, és Bryce vette a bátorságot, hogy kiszabadítsa, amint a lány megállt az asztal előtt.

Épphogy csak sikerrel járt, Danika vékony ujjai már csatolták is ki a szíjakat, amik viseltes bőr motorosdzsekijére erősítették a kardot.

– Itt kell hagynom pár órára – jelentette be, miközben lehúzta a fegyvert a hátáról, és megindult a bemutatóterem lambériája mögé rejtett tárolóhoz.

Bryce az íróasztal szélének dőlt, és összefonta a karját, ujjhegyei testhez álló, fekete ruhájához simultak.

– Már így is bűzlik minden az edzőcuccodtól. Jesiba délután visszajön, és ki fogja hajítani a holmidat a szemétbe, ha itt találja.

És hálát adhatnak, ha csak ennyit tesz – az ember könnyedén Hél bugyraiban érezheti magát, ha Jesiba Rogát provokálja.

A négyszáz éves varázslónő boszorkánynak született, de a gyökereit megtagadva a Láng és árny házához csatlakozott, és egyedül a Holtkirálynak felelt. A Láng és árny jól illett hozzá, varázslatai segítségével könnyedén felvehette a versenyt a legsötétebb ház bármely varázslójával vagy nekromantájával.

Úgy hírlett, állattá változtatja azokat, akik nagyon dühítik. Bryce nem mert rákérdezni, vajon a tucatnyi, akváriumban és terráriumban élő lény eredetileg is állatnak született-e.

És Bryce igyekezett nem dühíteni a főnökét. Nem mintha a vanírokkal biztosra lehetett volna menni. Az embereket és a közönséges állatokat leszámítva közéjük tartozott Midgard összes lakója, és még a leggyengébb is halálosnak bizonyulhatott.

– Majd később elviszem – ígérte Danika, és megnyomta a rejtett panelt, hogy kinyíljon az ajtó.

Bryce már vagy háromszor figyelmeztette, hogy a tároló nem a szekrénye, de Danika mindig azzal vágott vissza, hogy az Óváros közepén található galéria sokkal jobb helyen van, mint a farkasok Odúja Holderdőben. És ezzel le is zárta a vitát.

A tároló ajtaja kinyílt, és Danika meglegyintette a kezét az orra előtt.

– Az én edzőcuccom bűzlik? – Fekete bakancsával megbökte a Bryce táncfelszerelését rejtő besüppedt sporttáskát a felmosó és a vödör között. – Mikor mostad ki utoljára a ruhádat, baszki?

Bryce felhúzta az orrát, amikor megcsapta a régen használt cipő és az izzadságtól bűzlő ruha szaga. Igen, tényleg elfelejtette hazavinni a dresszt meg a harisnyát, amit két nappal korábban viselt az ebédidei órán. Ennek leginkább az volt az oka, hogy Danika videót küldött neki a konyhapultjukra kiborított mámorgyökérhalomról, a háttérben dübörgött a zene az ablaknál álló lejátszóból, és meglátta az utasítást, miszerint siessen haza. Bryce engedelmeskedett. Annyit szívtak, hogy valószínűleg még előző reggel is be volt állva, amikor bebotorkált a munkahelyére.

Más magyarázattal nem tudott előrukkolni arra, hogy miért tartott tíz percig begépelnie egy kétmondatos e-mailt aznap reggel. Betűről betűre kellett haladnia.

– Nem az a lényeg! – vágott vissza Bryce. – Amúgy is bajom van veled.

Danika átrendezte a bedobált holmikat, hogy elférjen a saját cucca is.

– Már bocsánatot kértem, amiért megettem a maradék tésztádat. Majd este veszek még.

– Nem az, te barom, de ha már így szóba hoztad, kapd be! Az lett volna a mai ebédem. – Danika kuncogott egy sort. – Hél bugyraiban nem fájhat úgy semmi, mint nekem ez a tetkó – panaszkodott Bryce. – Hátra sem tudok dőlni a széken.

Danika félig énekelve felelt:

– A tetováló figyelmeztetett, hogy pár napig érzékeny lesz.

– Olyan részeg voltam, hogy a nevemet is rosszul írtam le a nyilatkozatra. Nem voltam épp olyan állapotban, hogy megértsem, mit jelent a „pár napig érzékeny lesz”.

Danika, aki ugyanolyan tetoválást csináltatott magának, mint amilyen most Bryce hátán is végigfutott, persze már meggyógyult. Az egyik előnye annak, ha valaki tiszta vérű vanír: könnyedén meggyógyul az emberekhez meg a Bryce-hoz hasonló félemberekhez képest.

Danika betuszkolta a kardját a kupiba.

– Megígérem, hogy segítek jegelni ma este a fájós hátadat. Csak hadd zuhanyozzak le, tíz perc múlva itt sem vagyok!

Bryce azt már megszokta, hogy a barátnője be-beugrik a galériába, főleg csütörtökönként, amikor pár utcával odébb végez a reggeli őrjárattal, de még sosem használta az archívum teljes körűen felszerelt fürdőszobáját.

– Mi ez rajtad egyáltalán?

Danika összevonta a szemöldökét, szögletes arca összeráncolódott.

– Le kellett állítanom egy összeverekedő szatírt és éjrémet. – Fehér fogait kivillantva vicsorgott, ahogy szemügyre vette a kezét fedő fekete anyagot. – Kettőt találhatsz, melyik okádta rám a nedveit.

Bryce horkantva az irattár ajtaja felé intett.

– Tiéd a fürdő. Van tiszta ruha a lenti asztal alsó fiókjában.

Danika mocskos ujjai az irattár ajtajának kilincsére fonódtak. Aztán megfeszült az álla, a nyakán futó korábbi tetoválás – az Ördögfalka jeleként szolgáló szarvas, vigyorgó farkas – hullámzott a feszültségtől.

Nem a megerőltetéstől, döbbent rá Bryce, ahogy észrevette Danika megmerevedő hátát. A tárolóra pillantott, Danika nem csukta be az ajtót. A városban és messze földön híres kardot a partvisnak és a felmosónak döntötte, az ősrégi bőrhüvely szinte alig látszott ki a benzinnel teli kannától, ami a kinti áramgenerátorhoz kellett.

Bryce jó néhányszor eltöprengett már, ugyan minek Jesibának egy régimódi generátor, de múlt héten az egész városban kihunyt az elsőfény. Amikor elment az áram, egyedül a generátornak köszönhették, hogy a mechanikus zárak kitartottak a sötétség leple alatt zajló fosztogatások során, amikor azok a nyomorultak kirohantak a Húspiacról, és ellenvarázslatokkal ostromolták a galéria bejáratát, hátha át tudnak törni az igézeteken.

Viszont… Danika az irodában akarta hagyni a kardját. Zuhanyozni akart. Megmerevedett a háta.

– Jelenésed van a városvezetés előtt? – kérdezte Bryce.

Bryce egy kezén meg tudta számolni, hányszor hívta Danikát találkozóra az elmúlt öt évben – azóta, hogy gólyaként összeismerkedtek a Crescent City-i Egyetemen – az a hét ember, aki elég fontosnak bizonyult ahhoz, hogy a barátnője lezuhanyozzon és átöltözzön. Danika általában még akkor is bőrdzsekit, farmert és valamelyik éppen tiszta, zenekaros pólóját viselte, amikor a nagyapjának, a valbarai farkasok Falkavezérének vagy az anyjának, Sabine-nek jelentett.

Sabine-t persze iszonyúan dühítette, de hát bármit tett is Danika – és Bryce –, azzal úgyis feldühítette a Holdsarlófalka alfáját, aki a város Auxiliájának alakváltóit vezette.

Nem számított, hogy Sabine volt a valbarai farkasok falkavezéri címének örököse, hogy évszázadok óta őt illette a cím, ahogy az sem, hogy Danika hivatalosan csupán második az öröklési sorrendben. Méghozzá azért nem, mert évek óta keringtek a pletykák, hogy Danikát fogják örökössé kinevezni, az anyját pedig egész egyszerűen kihagyják a sorból. A vén farkas az unokájának adta a családi örökségnek számító kardot, hiába ígérte, hogy a halálakor Sabine-é lesz. A penge holdfényes éjszakában harsanó vonításként hívta Danikát a tizennyolcadik születésnapján, magyarázta a Falkavezér a váratlan döntését.

Sabine sosem tette túl magát a megaláztatáson. Pláne, hogy Danika mindenhová magával vitte a kardot, főleg, ha tudta, hogy az anyja is ott lesz.

Danika megtorpant a boltíves nyílásban, a zöld szőnyeggel borított lépcső tetején, ami a galéria alatt található irattárba vezetett – oda, ahol Lehabah éjt nappallá téve őrizte a régiségkereskedés valódi kincseit. A CCE-n történelem szakot végzett Danika valójában ezért ugrott be olyan gyakran: szerette nézegetni a régi korok művészeti remekeit és könyveit, hiába szívta a vérét Bryce az olvasási szokásai miatt.

Danika megfordult, karamellszínű szeme megrebbent.

– Philip Briggst ma kiengedik.

Bryce összerezzent.

– Mi van?

– Valami istenek verte formaság miatt engedik el. Valaki elcseszte a papírmunkát. A megbeszélésen elmondják a részleteket. – Megfeszítette keskeny állkapcsát, a lépcsősor lámpáinak üvegén átragyogó elsőfény visszaverődött mocskos hajáról. – Olyan szar ez az egész!

Bryce gyomra felfordult. Az emberek lázadása megmaradt Pangera északi részén, a Haldren-tenger túloldalán található hatalmas földrészen, de Philip Briggs mindent megtett, hogy elhozza Valbarába is.

– De hát a lázadók bombagyárában tartóztattátok le őket a falkával!

Danika toppantott egyet a zöld szőnyegen.

– Nyomorult bürokrácia!

– De hát fel akart robbantani egy klubot! Szó szerint megtaláltátok náluk a Fehér Holló alaprajzát.

A város egyik legnépszerűbb szórakozóhelyét akarták megtámadni, iszonyú sokan vesztek volna oda. Briggs korábbi robbantásai nem öltöttek ugyan ekkora mértéket, de ugyanolyan halálosak voltak, és egyetlen célt szolgáltak: hogy kirobbantsák a háborút az emberek és a vanírok között, éppúgy, ahogy Pangera hűvösebb éghajlatán. Briggs nem titkolta a célját, globális konfliktust akart szítani, ami mindkét oldalon milliók életét követelhette. Mindezt elfogadható áldozatnak tartotta, ha cserébe az embereknek lehetőségük nyílik letaszítani a trónjukról az elnyomóikat – a mágikus képességekkel rendelkező, hosszú életű vanírokat és az Asztereket, akik a pangerai Örök Városból uralták Midgard bolygót.

Csakhogy Danika Ördögfalkája elejét vette a robbantásnak. Letartóztatták Briggst és a legfőbb támogatóit, akik mind a Kérek csoportjához tartoztak, és megkímélték az ártatlanokat fanatikus tetteiktől.

Crescent City Auxiliájának egyik legelitebb alakváltó alakulataként az Ördögfalka az Óvárosban járőrözött, ügyeltek rá, nehogy a részeg, tapizós turisták részeg, halott turistákká váljanak, ha rossz célpontot választanának. Megvédték a bárokat, kávézókat, koncerttermeket és üzleteket az éppen arra tévedő piti bűnözőktől. És gondoskodtak róla, hogy a Briggshez hasonló alakok rács mögé kerüljenek.

Elméletileg a 33. Birodalmi Légió is ugyanezért dolgozott, de a kormányzó saját hadseregének legendás katonáit adó angyalok csak csúnyán néztek, és Héllel fenyegetőztek, ha valaki ellenszegült nekik.

– Hidd el – indult meg Danika csörtetve lefelé –, rohadt világosan kifejtem majd a megbeszélésen, hogy Briggs szabadon eresztése elfogadhatatlan!

Ehhez kétség sem fért. Még ha Danikának Micah Domitus képébe kell vicsorognia, akkor is megérteti velük, amit akar. Kevesen akadnak, akik hajlandóak lennének magukra haragítani Crescent City arkangyalát, de Danika tétovázás nélkül megtenné. És tekintve, hogy a város mind a hét vezetője jelen lesz a megbeszélésen, ez nagy eséllyel be is fog következni. Könnyedén puskaporossá vált a levegő, ha egy légtérben tartózkodtak. A hivatalosan Lunathion nevet viselő metropolisz, Crescent City, azaz Félholdváros hat alsó vezetője nem kifejezetten kedvelte egymást. Mindegyik vezető a város egy-egy negyedét irányította: a farkasok Falkavezére a Holderdőt, a tündér Őszkirály az Öt Rózsát, a Holtkirály a Csontnegyedet, a Viperakirálynő a Húspiacot, az Orákulum az Óvárost, és a szinte mindig távolmaradásával tüntető, az Ezer víz házát és a mélyen nyugvó Kék Udvart képviselő Folyókirálynő az Isztrosz folyó türkiz vizét, amit csak nagyon ritkán hagyott el.

Az Aszfodéloszmezőkön lakó embereknek nem volt vezérük. Nem kaptak helyet az asztalnál. Philip Briggs jó néhány szimpatizánst magáénak tudhatott emiatt.

Micah, a Központi Üzleti Negyed vezetője irányította mindannyiukat. Városi tisztségei mellett ő volt Valbara arkangyala is. Az egész kibaszott tartomány ura, aki csakis a hat Aszternek felelt az Örök Városban, egész Midgard bolygó lüktető szívében és fővárosában. Ha van valaki, aki börtönben tarthatja Briggst, az ő.

Danika leért a lépcső aljára, már nem is látszott a rézsútos mennyezettől. Bryce elidőzött még az ajtóban, hallgatta, ahogy Danika így szól:

– Szia, Syrinx!

Válaszképp a tizenöt kilós kiméra örömteli vakkantása szállt felfelé a lépcsőn.

Jesiba két hónapja vette az alsóbbrendű lényt, akinek Bryce nagyon megörült. Nem házi kedvenc! – figyelmeztette Jesiba. Drága, ritka jószág, amit egyedül azért vettem, hogy segítsen Lehabah-nak a könyvekre vigyázni. Ne akadályozd a munkában!

Bryce eddig nem tájékoztatta Jesibát, hogy Syrinxet jobban érdekli az evés, az alvás és a hasa simogattatása, mint az értékes könyvek őrzése. Igaz, hogy erre a főnöke is könnyedén rájöhetett volna, ha veszi a fáradságot, és ránéz a könyvtár tucatnyi kamerájának felvételeire.

– Mi van, hangya került a gatyádba, Lehabah? – kérdezte Danika gúnyos mosollyal a hangjában.

A tűzszellem morogva válaszolt:

– Nincs gatyám. Sem semmilyen egyéb ruhám. Annak, aki lángokból áll, nem szokása ilyesmit hordani, Danika.

Danika felvihogott. Még mielőtt Bryce eldönthette volna, lemenjen-e levezetni a tűzszellem és a farkas közti meccset, megcsörrent az íróasztalon álló telefon. Sejtette, ki lehet az.

A szőnyegbe süppedő cipősarokkal a telefonhoz sietett, és sikerült még azelőtt felvennie, hogy hangpostára kapcsolt volna, megkímélve magát egy ötperces fejmosástól.

– Szia, Jesiba!

Gyönyörű, dallamos női hang felelt:

– Kérlek, add át Danika Fendyrnek, hogy ha továbbra is szekrényként használja a tárolót, akkor tényleg gyíkká változtatom!

2.

Mire Danika visszaért a galéria bemutatótermébe, Bryce végighallgatta Jesiba enyhén fenyegető hangvételű fejmosását a hozzá nem értéséről, kapott egy e-mailt egy idegesítő ügyféltől, aki követelte, hogy Bryce iparkodjon a megvásárolt ősi urna papírmunkájával, mert a hétfői koktélpartiján villogni akar vele a hasonlóképp idegesítő barátai előtt, és jött két üzenet Danika falkájától, az iránt érdeklődtek, ki fog-e nyírni valakit az alfájuk Briggs szabadon eresztése miatt.

Nathalie, Danika harmadparancsnoka elég nyíltan fogalmazott: Kiborult már Briggs miatt?

Connor Holstrom, Danika másodparancsnoka jobban meggondolta, mit küld az éterbe, hiszen bármi bármikor kiszivároghatott. Beszéltél már Danikával? – kérdezte.

Bryce épp visszaírt Connornak – Igen. Rajta vagyok az ügyön –, amikor egy kisebb ló méretű szürke farkas lökte be mancsával a vas irattárajtót, karma megcsikordult a fémen.

– Ennyire nem tetszett a ruhám? – kérdezte Bryce, és felállt a székéből.

Ebben az alakjában csak Danika karamellszínű szeme maradt ugyanolyan, csak az ellensúlyozta a farkas minden egyes méltóságteljes lépéséből áradó fenyegetést, ahogy az íróasztalhoz sétált.

– Rajtam van, ne aggódj! – Hosszú, éles agyarak villantak minden szónál. Danika bolyhos füle megrebbent, ahogy meglátta a kikapcsolt számítógépet és Bryce táskáját az asztalon. – Te is jössz?

– Nyomoznom kell Jesibának. – Bryce felkapta a kulcscsomót, ami az élete különböző részeibe vezető ajtókat nyitotta. – Már megint azzal nyaggat, hogy keressem meg Luna kürtjét. Mintha nem azt kerestem volna megállás nélkül az elmúlt egy hétben!

Danika a bemutatóterem egyik látható kamerájára pillantott a tízezer éves, lefejezett táncoló faunszobor mögött. Dús farka meglebbent.

– Egyáltalán minek az neki?

Bryce vállat vont.

– Annyira nem vagyok tökös, hogy rákérdezzek.

Danika a bejárati ajtóhoz vonult, ügyelt rá, nehogy akár a szőnyeg egyetlen szálát is meghúzza a karmaival.

– Kétlem, hogy csupa szívjóságból visszajuttatná a templomba.

– Szerintem is előnyére akarja fordítani a helyzetet – hagyta helyben Bryce.

Kiléptek az Isztrosztól egy háztömbnyire futó, csendes utcára. A déli napfény felhevítette a macskaköveket, amiken Danika áthatolhatatlan, bundás falat képezett Bryce és a járdaszegély között.

A szent kürtöt az áramszünet alatt vitték el, ez volt a katasztrófa legfontosabb híre: a tolvajok a sötétség leple alatt betörtek Luna templomába, és ellopták az ősrégi tündérrelikviát a hatalmas, trónon ülő istennő szobrának öléből.

Maga Micah arkangyal is szép kis summát ajánlott a nyomravezetőnek, és ígéretet tett, hogy az igazságszolgáltatás elé állítják a szentségtörő tolvajt.

Azaz keresztre feszítik.

Bryce mindig nagy ívben elkerülte a KÜN ennek helyet adó terét. Bizonyos napokon, amikor épp olyan volt a széljárás és a hőmérséklet, a vér és a rothadó hús bűze jó néhány háztömbbel odébb is érezhető volt.

Bryce tartotta a lépést Danikával, ahogy a hatalmas farkas az utcát fürkészte, orrával a veszély legapróbb jelét is megpróbálta kiszimatolni. Bryce féltündérként sokkal kifinomultabb szaglással rendelkezett egy átlagos embernél. Gyerekként hosszasan szórakoztatta a szüleit azzal, hogy leírta, kinek milyen illata van a kis hegyi városukban, Nidarosban. Az emberek képtelenek így érzékelni a világot. Ugyanakkor Bryce labdába sem rúghatott a barátnője mellett.

Danika az utcát szimatolva meglegyintette a farkát – és nem a boldogságtól.

– Nyugi! – csitította Bryce. – Elmondod a vezetőknek, amit kell, aztán majd ők döntenek.

Danika lesunyta a fülét.

– Már baszhatjuk, B. Az egészet.

Bryce összevonta a szemöldökét.

– Komolyan úgy gondolod, hogy a vezetők szabadon akarnak ereszteni egy Briggs-féle lázadót? Úgyis találnak valami apróságot, ami miatt visszahajíthatják a börtönbe. – Tette hozzá, mert Danika továbbra sem volt hajlandó ránézni. – Tuti, hogy a 33. minden egyes lélegzetvételét figyeli. Ha csak sandán pislant, a saját bőrén tapasztalhatja, miféle fájdalmat képesek az angyalok okozni. Hél bugyraira, a kormányzó akár még az Umbra Mortist is utánaküldheti!

Micah orgyilkosának ritka erő lakozott az ereiben, villámaival szinte bármilyen fenyegetésen felülkerekedhetett.

Danika megcsillanó fogazattal vicsorgott.

– Én is elbánok Briggsszel.

– Tudom. Mindenki tudja, Danika.

Danika felmérte az előttük futó utcaszakaszt, elnézett a hat trónoló Asztert – és az elesett nővérüknek emléket állító üres trónt – ábrázoló poszter mellett, de végül csak fellélegzett.

Danikára mindig olyan terhek és elvárások nehezednek majd, amiket Bryce-nak sosem kell elviselnie, és rohadtul hálás is volt, hogy nem kell ilyesmivel szembenéznie. Ha elcseszett valamit, Jesiba jó alaposan kiosztotta pár percben, és ezzel le is volt tudva a dolog. Ha Danika cseszett el valamit, az bekerült minden híradóba, és elterjedt a hálón is.

Sabine gondoskodott róla.

Bryce és Sabine azóta gyűlölték egymást, hogy az alfa rávicsorgott egyetlen gyermeke selejtes félvér szobatársára első nap az egyetemen. És Bryce azóta szerette Danikát, hogy új szobatársa ennek ellenére kezet nyújtott neki, és azt mondta, Sabine azért ilyen zabos, mert egy izmos vámpírban reménykedett, akire a nyálát csorgathatta volna.

Danika ritkán hagyta, hogy mások – főleg Sabine – véleménye letörje a magabiztosságát és a boldogságát, de az ilyen kemény napokon… Bryce felemelte a kezét, és egyetlen nyugtató, hosszú mozdulattal végigfuttatta Danika izmos oldalán.

– Gondolod, hogy Briggs téged vagy a falkát veszi majd célba? – kérdezte Bryce összeránduló gyomorral. Danika nem egyedül tartóztatta le Briggst, így a férfinak mindannyiukkal volt elszámolnivalója.

Danika felhúzta az orrát.

– Nem tudom.

A szavak visszhangot vertek közöttük. Közelharcban Briggsnek esélye sem lett volna Danika ellen. De a bombák teljesen átírták a játékszabályokat. Ha Danika túl lett volna már a Zuhanáson, és halhatatlanná vált volna, valószínűleg túlélné. De mivel nem tette… mivel ő volt az egyetlen az Ördögfalkából, aki nem tette… Bryce szája kiszáradt.

– Vigyázz magadra! – figyelmeztette halkan.

– Fogok – válaszolta Danika. Meleg tekintete továbbra is felhősnek tűnt. De aztán oldalra rántotta a fejét, mintha csak vizet akarna kirázni belőle, teljesen kutyaszerű volt a mozdulat. Bryce gyakran csodálta Danikát, amiért ilyen könnyedén száműzi a félelmeit, vagy legalábbis elég mélyre temeti őket ahhoz, hogy továbblépjen. És igen, Danika most is témát váltott. – A testvéred is ott lesz a megbeszélésen.

Féltestvér. Bryce inkább nem javította ki. Féltestvér és tiszta vérű tündérrohadék.

– És?

– Gondoltam, megemlítem, hogy találkozni fogok vele. – A farkas vonásai megenyhültek kissé. – Meg fogja kérdezni, hogy vagy.

– Mondd meg Ruhnnak, hogy el vagyok foglalva, és menjen a francba!

Danika felnevetett.

– És egész pontosan hol fogsz nyomozni a kürt után?

– A templomban – sóhajtotta Bryce. – Most komolyan, napok óta keresem, és az égvilágon semmit sem találtam. Nincsenek gyanúsítottak, nem keringenek pletykák a Húspiacon, hogy eladó lenne, még csak okát sem látom annak, hogy valaki el akarja lopni. Elég híres dologról van szó ahhoz, hogy bárki tette is, nagyon eldugja. – Homlokráncolva a tiszta égboltra pillantott. – Már azon is elgondolkoztam, hogy talán köze van az áramkimaradáshoz, hogy valaki pont azért vágta el a város áramellátását, hogy a káoszban ellophassa. Nagyjából húsz ember van ebben a városban, akinek van ennyi sütnivalója, és csak a felének állnak rendelkezésére a megfelelő eszközök ahhoz, hogy meg is valósítsa.

Danika farka megrezzent.

– Ha képesek ilyesmire, akkor jobb, ha távol tartod magad tőlük. Add elő Jesibának, hogy keményen dolgozol, hadd higgye, hogy keresed, aztán hagyd a fenébe! Vagy előkerül addigra a kürt, vagy jöhet a következő hülye ötlete.

– Csak tudod… Olyan jó lenne megtalálni a kürtöt – vallotta be Bryce. – A saját karrierem szempontjából.

Bármiről legyen is szó egész pontosan. Egy éve dolgozott már a galériában, de egyedül undor ébredt benne, hogy milyen pofátlanul sok pénzt szórnak el a gazdagok ősrégi szarokra.

Danika szeme megrebbent.

– Igen, tudom.

Bryce ide-oda húzogatta az aranymedált – a három összefonódó kör csomóját – a nyakában lógó finom láncon.

Danika a karmaival, a kardjával és fegyverekkel indult járőrözni, Bryce mindennap viselt páncélját viszont egyedül ez alkotta: egy Arkhéamulett, épphogy akkora, mint a körme, Jesibától kapta a munkába állása napján.

Védőruha nyaklánc formájában – csodálta Danika, amikor Bryce bemutatta neki, mennyire védi őt az amulett a különféle mágikus tárgyak hatásától. Az Arkhé-amuletteknek megkérték az árát, de Bryce nem hitegette magát azzal, hogy Jesiba ne a saját céljait szem előtt tartva adta volna neki. Biztosítási rémálom lett volna, ha Bryce-t nem védi semmi.

Danika a nyakláncra biccentett.

– Ne vedd le! Főleg akkor ne, ha a kürthöz hasonló szarok után kutatsz!

Hiába hunyt ki már réges-régen a kürt elképesztő ereje, ha nagy erőkkel bíró személy lopta el, Bryce-nak szüksége lesz mágikus védelemre.

– Oké, persze – vágta rá Bryce, pedig Danikának igaza volt. Egyetlenegyszer sem vette le a nyakláncot azóta, hogy megkapta. Ha Jesiba valaha kirakja őt, valahogy meg kell tartania a láncot. Danika jó néhány alkalommal felhívta erre a figyelmét, képtelen volt megálljt parancsolni az alfaösztöneinek, mindenáron meg akarta védeni őt. Bryce részben ezért szerette annyira – és ezért szorult úgy el a mellkasa ebben a pillanatban a szeretettől és a hálától.

Megrezzent a telefonja a táskájában, mire kihalászta. Danika odapillantott, meglátta, ki hívja Bryce-t, és fülét hegyezve megcsóválta a farkát.

– Egy szót se Briggsről! – figyelmeztette Bryce, majd fogadta a hívást. – Szia, anya!

– Szia, kicsim! – Ember Quinlan tiszta hangja töltötte meg a fülét, és Bryce a kettejüket elválasztó ötszáz kilométeres távolság ellenére is elmosolyodott. – Csak rá akartam kérdezni, hogy akkor jó lesz-e, ha jövő hétvégén meglátogatunk.

– Szia, anyuci! – vakkantotta Danika a telefonba.

Ember felnevetett. Danika az első találkozásuk óta anyának szólította, és Ember, akinek egyetlen gyereke született, nagy örömmel fogadott még egy, Bryce-hoz hasonlóan akaratos és engedetlen lányt.

– Danika is veled van?

Bryce a szemét forgatta, és odanyújtotta a telefont a barátnőjének. Danika két lépés közt egy fényvillanás kíséretében átváltozott, az óriási farkas karcsú emberalaknak adta át a helyét. Kikapta Bryce kezéből a telefont, és vállával a füléhez szorította, miközben foltos farmerjába tűrte a Bryce-tól kölcsönvett fehér selyemblúzt. A nadrágról és a bőrdzsekiről sikerült levakarnia egy jó adag éjrémtrutyit, de a jelek szerint a pólója menthetetlennek bizonyult.

– Sétálunk egyet Bryce-szal – szólt bele Danika a telefonba.

Hegyes fülével Bryce tökéletesen hallotta, hogy az anyja azt kérdezi:

– Hol?

Ember Quinlan sportot űzött a túlféltésből.

Igencsak egymásnak feszültek, amikor Bryce Lunathionbe költözött. Ember csak akkor nyugodott meg, amikor rájött, ki lett az elsőéves egyetemista Bryce szobatársa, majd előadást tartott Danikának arról, hogyan vigyázzon a lányára. Randall, Bryce mostohaapja megkönyörült rajtuk, és félóra elteltével leállította a feleségét.

Bryce tudja, hogyan védje meg magát – emlékeztette Randall Embert. Gondoskodtunk róla. És nem fogja elhanyagolni a gyakorlást, amíg itt van, igaz, Bryce?

Nem hanyagolta el. Épp pár napja járt a lőtéren, végigvette az összes dolgot, amit Randall – akit a maga részéről a valódi apjának tartott – gyerekkorától kezdve tanított neki: összerakta a fegyvert, a céltáblára fogta, ügyelt a légzésére.

Általánosságban véve kegyetlen gyilkológépnek tartotta a fegyvereket, és hálás volt, hogy a Köztársaság szigorúan szabályozza a használatukat. De tekintve, hogy a gyorsaságát és néhány ügyes mozdulatot leszámítva nem sokkal védekezhetett, megtanulta, hogy egy ember számára a fegyverek jelenthetik a túlélés kulcsát.

– Az egyik utcai árushoz megyünk az Óvárosba, bárányköftét akarunk enni – füllentette Danika. Mielőtt Ember folytathatta volna a vallatást, hozzátette: – Hé, B ezek szerint elfelejtette mondani, hogy jövő héten Kalaxosba utazunk, Ithannek ott lesz naplabdameccse, megyünk szurkolni.

Ami csak félig volt igaz. Valóban volt meccs, de arról nem volt szó, hogy mennek megnézni Connor öccsét, a Crescent City-i Egyetem sztárjátékosát. Az Ördögfalka most délután tényleg a CCE arénájába tartott, hogy szurkoljanak Ithannek, de Bryce és Danika másodikos koruk óta nem vettek részt egyetlen meccsen sem – akkor is csak azért, mert Danika akkoriban összejárogatott az egyik védővel.

– Nagy kár! – felelte Ember. Bryce gyakorlatilag kihallotta az anyja hangjából, ahogy a homlokát ráncolja. – Nagyon vártuk már.

Solas tüze, ez a nő aztán ért a bűntudatkeltéshez! Bryce összerezzent, majd visszaszerezte a telefonját.

– Mi is, de beszéljük meg jövő hónapra!

– De az még olyan sok idő…

– Basszus, épp szembejön velünk az egyik ügyfelünk – hazudta Bryce. – Mennem kell!

– Bryce Adelaide Quinlan…

– Szia, anya!

– Szia, anya! – visszhangozta Danika, ahogy Bryce letette.

Bryce a tekintetét égnek emelve felsóhajtott, ügyet sem vetett a felettük repülő, csapkodó szárnyú angyalokra, akiknek az árnyéka végigtáncolt a napfényben fürdő utcákon.

– Mindjárt jön az üzenet. Három, kettő…

Megrezzent a telefon.

Akár azt is hihetném, hogy kerülsz minket, Bryce. Apádnak nagyon rosszul fog esni – írta Ember.

Danika füttyentett egyet.

– Hű, jól tolja!

Bryce felnyögött.

– Nem hagyom, hogy idejöjjenek, ha Briggst szabadon engedik.

Danika mosolya lehervadt.

– Megértem. Amíg pont nem kerül az ügy végére, elhalasztjuk a találkozót.

Hála Kthonának Danikáért – neki mindig mindenre volt terve.

Bryce visszadugta a telefont a táskájába, nem válaszolt az anyja üzenetére.

Az Óváros szívében álló kapu kvarcboltíve tiszta volt, akár egy befagyott tó vize. Amikor odaértek, a nap épp a felső szegélyét érte, ami megtörte a fényt, és apró szivárványokat rajzolt a körülötte álló épületekre. A nyári napfordulón a nap tökéletes szögben érte a kaput, és az egész tér megtelt szivárványokkal, annyival, hogy olyan érzés volt, mintha egy gyémánt belsejében járnának.

A turisták ide-oda kóvályogtak, sokan beálltak a téren keresztülkígyózó sorba, várták, hogy a hat méter magas látványossággal fényképezkedhessenek.

Ez volt a város hét kapujának egyike, mindegyiket az északra fekvő Lakón-hegységben bányászott óriási kvarctömbökből faragták. Az óvárosi kaput gyakran Szívkapunak nevezték, hiszen épp Lunathion kellős közepén állt, a többi hat kapu pedig egyenlő távolságra magasodott tőle, mindegyik a fallal körülvett városból kifelé futó utakra vezetett.

– Kellene egy külön sáv, ahol a lakosok átvághatnak a téren – motyogta Bryce a turistákat és az árusokat kerülgetve.

– És meg kellene büntetni a turistákat, ha túl lassan mennek – felelte Danika ugyanolyan halkan, de farkasvigyort villantott egy fiatal emberpárra, akik felismerték őt, rámeredtek, majd fotózni kezdték.

– Vajon mit gondolnának, ha tudnák, hogy az éjrém különleges nedve fed? – mormolta Bryce.

Danika belekönyökölt.

– Seggfej!

Szívélyesen odaintett a turistáknak, majd továbbment.

A Szívkapu másik oldalán az ételt és a turistáknak szánt vackokat kínáló árusok kisebb hada között másik sor állt, ezek az emberek arra vártak, hogy odaférhessenek a kapu déli oldalából kiálló aranytömbhöz.

– Kénytelenek leszünk keresztülvágni rajtuk – mondta Bryce, ahogy a szemöldökét összevonva fürkészte a hervasztó melegben ácsorgó turistákat.

De Danika megtorpant, szögletes arcát a kapu és a tábla felé fordította.

– Kívánjunk!

– Én ugyan be nem állok a sorba! – Általában elüvöltötték a kívánságaikat, amikor késő este részegen botorkáltak hazafelé a Fehér Hollóból az üres téren. Bryce megnézte a telefonján az időt. – Nem fogsz elkésni a Comitiumból?

A kormányzó öttornyos erődje legalább negyedórányi sétára volt tőlük.

– Ráérek még – válaszolta Danika, majd megragadta Bryce kezét, és keresztülhúzta a tömegen, egyenesen a kapu valódi turistalátványossága felé.

A kvarcból nagyjából egy méter magasan állt ki a tárcsázó: tömör aranytömb, benne hét különböző drágakővel. Mind a város különböző részeit jelölte, és alájuk vésték a negyedek jelét is.

Smaragd és rózsa az Öt Rózsának. Opál és szárnyak a KÜN-nek. Rubin és szív az Óvárosnak. Zafír és tölgyfa a Holderdőnek. Ametiszt és emberkéz az Aszfodéloszmezőknek. Tigrisszem és sárkánygyík a Húspiacnak. És ónix – olyan sötét, hogy a fényt is elnyelte – koponyával, keresztbe tett csontokkal a Csontnegyednek.

A kövek és a bevésett emblémák íve alatt kis kerek korong emelkedett ki enyhén, a fémet elkoptatta már a számtalan kéz, mancs, uszony és egyéb végtag.

Mellette felirat figyelmeztetett: Megérinteni csakis saját felelősségre. Nem használható naplemente és napfelkelte között. A szabályszegésért büntetés jár.

A sorban állók, akik pont arra vártak, hogy megérinthessék a korongot, a jelek szerint nem bánták a veszélyeit.

Néhány nevetgélő tizenéves alakváltófiú – a szag alapján valami macskafélék lehettek – húzta épp egymás agyát, a másikba könyököltek, hogy az meg meri-e érinteni a korongot.

– Szánalmas! – jelentette ki Danika, ahogy elhaladt a sor, a kötél és az unottnak tűnő városi őr, egy fiatal tündérnő mellett, és meg sem állt a sor elejéig. Előhalászta a jelvényét a bőrdzsekijéből, és felmutatta az őr előtt, aki megmerevedett, ahogy rádöbbent, ki vágott be a sor elejére. Még csak rá sem nézett az arany holdsarlóíjat és belefogott nyilat ábrázoló emblémára, már lépett is hátra.

– Hivatalos Aux-ügyben járok el – jelentette ki Danika lenyűgözően komoly képpel. – Egy perc az egész.

Bryce elfojtotta a nevetését, pontosan tudta, hogy a sorban állók mind az ő hátukra merednek.

Danika vontatottan odaszólt a fiúknak:

– Ha nem csináljátok, akkor húzzatok innen!

A fiúk megpördültek, majd holtsápadttá váltak.

Danika elmosolyodott, szinte az összes foga kilátszott. Nem volt kifejezetten kellemes látvány.

– A rohadt életbe! – suttogta az egyik.

Bryce a mosolyát is elfojtotta.

Sosem unt rá erre a csodálatra. Főleg azért, mert tudta, hogy Danika megérdemli. Minden egyes átkozott nap kiérdemelte azt a csodálatot, ami most az idegenek arcára is kiült, amint észrevették lenszőke haját és azt a nyaktetoválást. Ahogy a félelmet is, aminek hatására a város bűnözői kétszer is meggondolták, ujjat húzzanak-e vele és az Ördögfalkával.

Leszámítva persze Philip Briggst. Bryce néma imát mormolt Ogenas kék mélységébe, arra kérte a tengeristennőt, figyelmeztesse Briggst, nehogy Danika közelébe merészkedjen, amennyiben tényleg szabadon engedik.

A fiúk elléptek, és csupán a másodperc törtrésze kellett ahhoz, hogy Bryce-t is észrevegyék. Az arcukra kiülő csodálat helyét azonnal színtiszta vágy vette át.

Bryce felhorkant. Álmotokban esetleg!

Egyikük elszakította a tekintetét Bryce-ról, és dadogva így szólt Danikához:

– A… a történelemtanárom azt mondta, a kapuk eredetileg kommunikációs célt szolgáltak.

– Minden lányt elcsábítasz az elképesztő érdekességeiddel, mi? – válaszolta Danika anélkül, hogy hátrapillantott volna, a legkevésbé sem hatotta meg vagy érdekelte, amit a fiú mondott.

A srácok vették az üzenetet, és visszasétáltak a sorba. Bryce vigyorogva odalépett a barátnője mellé, és lepillantott a tárcsázóra.

A tininek persze igaza volt. A város hét kapuja mind a Lunathion alatt futó Ley-vonalakon állt, és azért építették őket évszázadokkal korábban, hogy a különböző negyedekben állomásozó őrök könnyedén kommunikálhassanak egymással. Ha valaki a tárcsázó közepén lévő aranykorongra tette a kezét, és megszólalt, hangja átfutott a többi kapuhoz, amiken felvillant annak a negyednek a drágaköve, ahonnan a hang elindult.

Mindehhez persze szükség volt némi mágiára is – a tárcsázó szó szerint kiszívta az illető ereiből a mágiát, röpke elektromosság futott végig rajta, aztán odalett.

Bryce a fejük felett lévő bronztáblára nézett. A kvarckapuk emlékművek voltak, de arra már nem emlékezett, hogy pontosan melyik konfliktusnak vagy háborúnak állítottak emléket. Mindenesetre az összes kapun ugyanaz a felirat díszelgett: Az erő legyen mindig azoké, akik életüket adják a városért.

Tekintve, hogy ezt a kijelentést talán pont az Aszterek hatalma ellen tették, Bryce-t újra és újra megdöbbentette, hogy a kapuk még mindig álltak. A telefon feltalálása után már nem volt szükség rájuk, és a kapuk új célt kaptak a gyerekek és a turisták által, akiknek barátai a város más pontján álló kapuhoz mentek, és ott súgtak mocskos szavakat egymásnak, vagy egyszerűen csak csodálták, hogy ez a régi kommunikációs módszer még mindig működik. Nem meglepő módon hétvégenként a részeg barmok – és bizony ebbe a kategóriába tartozott Bryce és Danika is – annyira zavarták a lakosokat a kapukon keresztüli üvöltözéssel, hogy a város megszabta, mikor lehet használni őket.

Aztán elterjedt az az ostoba babona, miszerint a kapu valóra váltja a kívánságokat, és ha az ember átad egy cseppet az erejéből, azzal az öt istennek áldozik.

Ostobaság volt, Bryce tudta jól – de ha Danika ettől kevésbé retteg Briggs szabadon eresztése miatt, hát, akkor teljesen megérte.

– Mit fogsz kívánni? – kérdezte Bryce, amikor Danika lebámult a sötét ékkövek alatti korongra.

A Rózsa smaragdja felvillant, és fiatal női hang sikkantott:

– Ciciket!

Körülöttük sorban mindenki felnevetett, mintha víz csorgott volna végig a köveken, és Bryce is kuncogott egy sort.

Danika arca azonban teljesen elkomolyodott.

– Túl sok mindent szeretnék – mondta. Még mielőtt Bryce rákérdezhetett volna, Danika vállat vont. – Szerintem azt fogom kívánni, hogy Ithan megnyerje a ma esti naplabdameccset.

Azzal a koronghoz nyomta a tenyerét. Bryce figyelte, ahogy a barátnője megborzong, halkan felnevet, majd hátralép. Karamellszínű szeme fénylett.

– Te jössz!

– Tudod, hogy alig van mágiám, amit érdemes lenne feláldozni, de jó – egyezett bele Bryce, akin nem tehetett túl még egy alfa farkas sem. Attól a pillanattól fogva, hogy Bryce belépett a szobájukba az első év elején, mindent együtt csináltak. Csak ők ketten, és ez így is marad az idők végezetéig.

Még a Zuhanást is közösen akarták végigcsinálni – ugyanazzal a lélegzetvétellel akartak halhatatlanságba merevedni, miközben az Ördögfalka tagjai lehorgonyozzák őket.

Persze nem valódi halhatatlanságról volt szó, idővel a vanírok is megöregedtek és meghaltak, vagy természetes, vagy egyéb okokból kifolyólag, de a Zuhanás után az öregedési folyamat olyannyira lelassult, hogy fajtól függően akár évszázadokba is telhetett, mire az illetőn megjelent az első ránc. A tündérek ezer évig is élhettek, az alakváltók és a boszorkányok általában ötszázig, az angyalok valahol a kettő között. A száz százalékban embernek születettek mágia híján nem élhettek a Zuhanással. Az átlagos élettartamú, lassan gyógyuló emberekhez képest a vanírok végső soron halhatatlanok voltak – bizonyos fajok gyerekei nyolcvanéves korukig még csak nem is számítottak felnőttnek. És a többségükkel nagyon-nagyon nehéz lett volna végezni.

De Bryce ritkán gondolkozott azon, mi vár rá – hogy féltündér származása miatt száz év jut-e majd neki, vagy ezer. Nem számított, ha Danika végig mellette marad. Kezdve a Zuhanással. Közösen vállalják majd a felnőtt erejükhöz vezető veszedelmes ugrást, megbirkóznak mindazzal, ami a lelkük mélyén várja őket, aztán visszavágtáznak az életbe, még mielőtt az oxigénhiánytól agykárosodást szenvednének. Vagy holtan végeznék.

Míg Bryce épp csak annyi erőre számíthatott, amivel menő bűvésztrükköket mutathat be, Danika tengernyi hatalom örökösének tűnt, aminek köszönhetően azonnal Sabine fölé kerülhet rangban – valószínűleg a tündérnemesekkel egy szintre emelkedik, sőt, talán magát az Őszkirályt is túlszárnyalja majd.

Hallatlan volt, hogy egy alakváltó ennyi erővel bírjon, mégis az összes bevett gyerekkori teszt ezt támasztotta alá: amint Danika végigcsinálja a Zuhanást, elképesztő erővel bír majd a farkasok között, a tengerentúli ősidők óta nem birtokolt ennyit senki.

Danika nem csak Crescent City Falkavezére lesz. Nem, ugyanis az is benne volt a pakliban, hogy az összes farkas alfájává válik. Az egész kibaszott bolygón.

Danikát sosem érdekelte a dolog. Nem ez alapján tervezte a jövőjét.

Miután éveken keresztül kíméletlen alapossággal tanulmányozták a különböző halhatatlanokat, akik már évszázadokban és évezredekben mérték a korukat, úgy döntöttek, a huszonhét éves kor a megfelelő időpont arra, hogy megcsinálják a Zuhanást. Épp még mielőtt véglegesen elmélyülnének az arcredőik, ráncossá válnának, és őszülni kezdenének. Aki értetlenül állt a dolog előtt, annak egyszerűen ennyit feleltek: Mi érelme menő halhatatlannak lenni, ha már megereszkedett a mellem?

Hiú némberek vagytok – sziszegte Fury, amikor először elmagyarázták.

Fury huszonegy évesen esett túl a Zuhanáson, de nem azért, mert ő maga határozott így. Egyszerűen csak megtörtént vagy rákényszerítették – hogy a kettő közül melyik, azt nem tudták pontosan. Fury csak álcaként járt az egyetemre valami küldetés során, és az ideje nagy részét igazán elcseszett dolgokkal töltötte Pangerában, amiért undorítóan sokat fizettek neki. Szándékosan megkímélte őket a részletektől.

Orgyilkos – hajtogatta Danika meggyőződéssel. Még Juniper, a barátságnégyszögük negyedik pontját alkotó kedves faun is elismerte, hogy Fury nagy eséllyel zsoldos. Azt is gyakran találgatták, vajon az Aszterek és a bábként működő Birodalmi Szenátus is alkalmazza-e. De igazán nem érdekelte egyiküket sem, mert Fury mindig kiállt mellettük, ha kellett. Meg néha akkor is, ha nem.

Bryce az aranykorong fölé emelte a kezét. Danika hűvös pillantással méregette.

– Csináld már, B, ne legyél ilyen beszari!

Bryce felsóhajtott, és a tárcsázóra tette a kezét.

– Azt kívánom, bár elmenne Danika körmöshöz! Rohadt ocsmányak a karmai!

Villámlás futott végig rajta, enyhe vákuumot érzett a köldökénél, majd Danika nevetve meglökte.

– Te idióta barom!

Bryce átkarolta Danika vállát.

– Megérdemelted.

Danika köszönetet mondott a biztonsági őrnek, akit teljesen felvillanyozott, hogy odafigyelt rá, majd a továbbra is fényképező turistákra ügyet sem vetve továbbindultak. Egy szót sem szóltak egészen addig, amíg el nem érték a tér északi szélét, ahonnan Danika az angyalokkal teli égbolt és a KÜN tornyai felé indult, a negyed szívében álló Comitium-komplexum felé, Bryce pedig Luna háromsaroknyira található temploma felé.

Danika állával a Bryce mögötti utcák felé intett.

– Otthon találkozunk, oké?

– Légy óvatos! – Bryce kifújta a levegőt, és próbálta lerázni magáról a rossz érzését.

– Tudok vigyázni magamra, B – vágta rá Danika, de a szemében szeretet és Bryce mellkasát azonnal elszorító hála fénylett, pusztán csak azért, mert volt valaki, akit érdekelt, hogy életben van-e még.

Sabine egy rohadék. Soha egyetlen szóval sem említette, még csak véletlenül sem, hogy ki lehet Danika apja, úgyhogy egyedül a nagyapja maradt, aki túl idős és magának való volt ahhoz, hogy megkímélje Danikát az anyja szemétkedéseitől.

Bryce a KÜN felé biccentett.

– Sok sikert! Ne idegesíts fel túl sok mindenkit!

– Tudod, hogy fel fogok – vigyorodott el Danika, de a szemében nem tükröződött a derű.

3.

Mire Bryce hazaért a munkából, az Ördögfalka már ott volt a lakásban.

Nehéz lett volna nem hallani a harsogó nevetést, ami már a második emeleti lépcsőfordulóban megütötte a fülét – meg persze a derűs csaholást. Egyiknek sem szakadt vége, ahogy felsétált még egy emeletet a lift nélküli házban, és amiatt morgott, hogy lőttek a kanapén töltött csendes estének.

Bryce olyan cifra igézetekkel nyitotta ki a kékre festett vasajtót, hogy még az anyja is büszke lett volna rá, és megacélozta magát a farkasokra jellemző parancsolgatás, arrogancia és az élete minden területére kiterjedő kíváncsiskodás ellen. És ezzel még csak Danikára készült fel.

A falka mindezt tökélyre fejlesztette. Leginkább azért, mert befogadták Bryce-t, hiába nem tetoválták a jelüket a nyakára.

Bryce néha előre sajnálta Danika jövendőbeli párját, bárki legyen is az. Szerencsétlen teljesen padlót fog majd. Kivéve persze, ha ő maga is farkasféle – bár Danikát nagyjából annyira érdekelték a farkassrácok, mint Bryce-t.

Azaz rohadtul semennyire.

Bryce vállal jó erősen belökte az ajtót – elhajlott széle miatt gyakrabban szorult, mint nem, és ezt főleg a randalírozó ördögfiókáknak köszönhették, akik most elterültek a rozoga kanapékon és fotelekben –, majd felsóhajtott, ahogy hat szempár villant rá azonnal. És hat vigyor.

– Milyen volt a meccs? – kérdezte mindannyiuktól, miközben a csálé kerámiatálba hajította a kulcsait, amit Danika félmunkát végezve készített egy szabadon választható fazekaskurzuson.

A barátnője semmi konkrétumot nem mondott a Briggsszel kapcsolatos megbeszélésről, csak annyit írt, hogy: Majd otthon elmondom. Annyira azért nem mehetett rosszul a dolog, ha visszaért a naplabdameccsre. Még fényképet is küldött Bryce-nak a falkáról, ahogy a pálya szélén állnak, Ithan sisakos alakként látszott a háttérben.

Maga a sztárjátékos is írt később: Legközelebb elvárom, hogy te is velük gyere, Quinlan.

Csak nem hiányoztam, farkaskölyök? – válaszolta Bryce.

Még szép! – felelte Ithan.

– Nyertünk – jelentette ki Connor Bryce kedvenc helyéről a kanapén. Szürke CCE naplabdás pólója felgyűrődött annyira, hogy kilátsszon némi izom és napbarnított bőr.

– Ithané volt a győztes gól – tette hozzá Bronson, aki még mindig a kék-ezüst mezt viselte Holstrom felirattal a hátán.

Connor öccse, Ithan az Ördögfalka nem hivatalos tagjának számított. És egyúttal Bryce kedvence volt rögtön Danika után. Üzenetben folyamatosan ugratták egymást, és beszólogattak a másiknak, fényképeket küldözgettek, és derűsen zsémbeltek Connor parancsolgató stílusa miatt.

– Már megint? – kérdezte Bryce, ahogy lerúgta tízcentis, gyöngyházfehér magas sarkúját. – Nem akarná néha megosztani a többiekkel a dicsőséget?

Normál esetben Ithan is ott ült volna a kanapén a bátyjával, és rákényszeríti Bryce-t, hogy préselje be magát közéjük, hogy onnan nézzék az aktuális műsort a tévében, de a meccsek estéjén bulizni járt a csapattársaival.

Connor szája széle félmosolyra rándult, amikor Bryce egy kicsit hosszabban nézett a szemébe, mint amit a legtöbb ember jó ötletnek tartott volna. Falkájának öt másik tagja, akik közül kettő még mindig farkasalakban lengette dús farkát, bölcsen tartotta a száját és a pofáját.

Mindenki tudta, hogy ha Danika nem lenne, Connor lenne az alfa. De Connort ez nem zavarta. Sabine-nel ellentétben őt nem érdekelte az ilyesmi.

Bryce odébb tolta a tartalék táncosruhájával teli táskát az akasztón, hogy elférjen a retikülje, és a farkasokhoz fordult:

– Mit néztek ma este?

Bármit felelnek is, már elhatározta, hogy bekucorodik az ágyába egy romantikus regénnyel. És becsukja az ajtót.

A kanapén pletykamagazint lapozgató Nathalie fel sem emelte a fejét, úgy válaszolt:

– Valami jogi drámát arról, hogy egy csapat oroszlán nekimegy egy gonosz tündérvállalatnak.

– Díjnyertes alkotásnak hangzik – jegyezte meg Bryce.

Bronson egyetértően morgott. A tagbaszakadt farkas inkább a művész- és dokumentumfilmeket szerette. Nem meglepő módon sosem engedték, hogy ő válasszon filmet falkás estékre.

Connor bőrkeményedéses ujjával végigsimított a kanapé karfáján.

– Későn jöttél.

– Dolgoztam – vágott vissza Bryce. – Talán neked sem ártana meg. És akkor nem lazsálnál folyton itt a kanapémon.

Nem volt kifejezetten fair dolog ezt mondani.

Danika másodparancsnokaként Connor az alfája végrehajtójaként tevékenykedett. A város rendjének megőrzése érdekében gyilkolt, kínzott, csonkított, aztán visszament és kezdte elölről, még mielőtt lenyugodott volna a hold.

De sosem panaszkodott. Ahogy a többiek sem.

Mi értelme rinyálni – magyarázta Danika, amikor Bryce megkérdezte, hogy képes elviselni ennyi kegyetlenséget –, ha nincs választási lehetőséged, úgyis be kell lépni az Auxiliába? A ragadozó alakváltókat már születésük előtt beosztották a különféle Aux-falkákba.

Bryce igyekezett nem rápillantani a Connor nyakának oldalára tetovált szarvas farkasra – a bizonyítékra, miszerint élete végéig szolgálnia kell majd. Örökké hűséggel tartozik Danikának, az Ördögfalkának, az Auxnak. Connor egy félmosollyal végigmérte Bryce-t, mire ő a fogát csikorgatta.

– Danika a konyhában van. Felzabálja a pizza felét, pedig mi még egy falatot sem ettünk.

– Ez nem igaz! – érkezett a fojtott válasz.

Connor mosolya kiszélesedett.

Bryce légzése kissé egyenetlenné vált a mosoly, a férfi szemében villanó pajkos fény láttán.

A falka többi tagja kötelességtudóan a tévé képernyőjére meredt, úgy tettek, mintha az esti híreket néznék.

Bryce nagyot nyelt, majd azt kérdezte:

– Van bármi, amit tudnom kellene?

Azaz: Katasztrófába torkollott a Briggs-megbeszélés?

Connor pontosan tudta, hogy érti. Mindig tudta. A konyha felé biccentett.

– Majd meglátod.

Azaz: Nem ment túl jól.

Bryce összerezzent, majd nagy nehezen elszakította a tekintetét Connorról, hogy a hosszúkás konyhába trappoljon. Végig magán érezte Connor tekintetét.

És talán szándékosan ringatta a csípőjét. De csak egy kicsit.

Danika valóban épp egy szelet pizzát nyomott magába, tágra nyílt szemmel figyelmeztette Bryce-t, hogy egy szót se szóljon. Bryce kiolvasta a ki nem mondott kérést a pillantásából, és bólintott.

A félig teli sörösüveg párakicsapódása lecsorgott a fehér műanyag pultra, aminek Danika épp nekidőlt, a kölcsönkért selyemblúz verejtéktől volt nyirkos a gallérnál. Danika hajfonata végigkígyózott keskeny vállán, a színes csíkok szokatlanul fakónak tűntek. Még máskor pirospozsgás, egészséges fehér bőre is hamuszürkének tetszett.

Persze, a vacak konyhai világítás – két süllyesztett elsőfénygömb – senkinek sem kedvezett, de… Sör. Kaja. A kint maradó falka. És az az üres, elcsigázott pillantás a barátnője szemében – igen, valami rossz történt a megbeszélésen.

Bryce kinyitotta a hűtőt, és kivett magának egy sört. A falka mind másfélét szeretett, és mivel hajlamosak voltak csak úgy beállítani, a hűtő tele volt különböző üvegekkel és dobozokkal, sőt, mintha még egy… butykos mézsört is látott volna. Nyilván Bronsoné.

Bryce kikapta Nathalie egyik kedvencét – egy zavaros, tejes ízű, sok komlóból készült sört –, és lecsavarta a kupakot.

– Briggs?

– Hivatalosan is szabadlábra helyezték. Micah, az Őszkirály és az Orákulum végignézett minden egyes jogszabályt és rendeletet, de az égvilágon semmit sem találtak, amivel bezárhatták volna a kiskaput. Ruhn még Declannel is végeztetett valami extra keresést, de semmi. Sabine megparancsolta a Holdsarlófalkának, hogy egész éjszaka figyeljék Briggst, meg még a 33. egy része is a nyakába liheg majd.

A falkáknak heti egyszer kötelező jelleggel pihennie kellett, és ma épp az Ördögfalka volt a soros – nem volt apelláta. Ha nem így lett volna, Danika most biztos odakint lett volna, és árgus szemmel figyeli Briggs minden egyes mozdulatát.

– Legalább mind egyetértetek – jegyezte meg Bryce. – Ez jó dolog.

– Igen, amíg Briggs fel nem robbant valamit vagy valakit. – Danika undorodva megrázta a fejét. – Akkora szívás ez az egész!

Bryce alaposan végigmérte a barátnőjét. Szája környéke megfeszült, nyaka verejtéktől csillogott.

– Mi a baj?

– Nincs semmi baj.

Túl gyorsan vágta rá ahhoz, hogy hihető legyen.

– Valami zavar. Ez a Briggs-dolog durva, de mindig összeszeded magad egy ilyen után. – Bryce összehúzta a szemét. – Mit titkolsz előlem?

Danika szeme fénylett.

– Semmit. – Meghúzta a sörösüveget.

Egyetlen magyarázat maradt csupán.

– Gondolom, Sabine kitett magáért ma délután.

Danika tovább ette a pizzát.

Bryce lenyelt két korty sört, és figyelte, ahogy Danika pislogás nélkül mered a pult feletti pávakék konyhaszekrényre, aminek a szélein már kezdett lepattogzani a festék.

A barátnője lassan rágott, majd tésztával és sajttal teli szájjal így felelt:

– Sabine sarokba szorított a megbeszélés után. Pont azon a folyosón, ahol Micah irodája van. Úgyhogy mindenki hallotta, amikor elmondta, hogy múlt héten megöltek két doktoranduszt Luna templomának közelében az áramszünet alatt. Az én műszakomban. Az én területemen. Az én hibámból.

Bryce összerezzent.

– És egy hétbe telt, mire ez kiderült?

– Úgy tűnik.

– Ki ölte meg őket?

A Crescent City-i Egyetem diákjai mindig az Óvárost járták, mindig bajba keveredtek. Bár ők maguk is oda jártak, Bryce és Danika sokat siránkozott rajta, hogy nincs égig érő elektromos kerítés az egyetem körül, hogy bezárja a CCE diákjait a saját területükre. Legalább nem hánynák és hugyoznák össze az Óvárost minden áldott péntek estétől vasárnap reggelig.

Danika ismét belekortyolt az italba.

– Fogalmunk sincs, ki tette. – Megborzongott, karamellszín szeme elfelhősödött. – A szag alapján rögtön tudni lehetett, hogy emberek, és még így is húsz percbe telt beazonosítani őket. Szétszaggatták és félig megették őket.

Bryce próbálta nem maga elé képzelni a történteket.

– Miért?

Danika nagyot nyelt.

– Azt sem tudjuk. De Sabine mindenki előtt elmondta, mit gondol arról, hogy ilyen nyilvános mészárlás folyt az én orrom előtt.

– Mit mondott a Falkavezér? – kérdezte Bryce.

– Semmit – válaszolta Danika. – Az öreg elaludt a megbeszélésen, és Sabine nem ébresztette fel, mielőtt sarokba szorított.

Mindenki úgy sejtette, hamarosan itt az idő. Hogy már csak egy-két év, és a farkasok közel négyszáz éves jelenlegi Falkavezére keresztülhajózik az Isztroszon a Csontnegyedbe, hogy végső nyugalomra leljen. Elképzelhetetlen volt, hogy a fekete csónak megbillenjen a szertartás során – olyan nincs, hogy a lelkét méltatlannak találják, és a folyónak adják. Tárt karokkal fogadják majd a Holtkirály birodalmában, el fogja érni a ködös partszakaszt… aztán megkezdődik Sabine uralma.

Az istenek irgalmazzanak mindannyiuknak!

– Nem a te hibád, ezt te is tudod – mondta Bryce, és kinyitotta a két legközelebbi pizzásdoboz kartonpapír fedelét. Kolbász, pepperóni és húsgolyók az egyiken. A másikon különböző felvágottak és büdös sajtok – nyilván Bronson rendelte.

– Tudom – mormolta Danika, majd felhajtotta a sör maradékát, bevágta az üveget a mosogatóba, és keresett egy másikat a hűtőben. Karcsú teste minden egyes izma pattanásig feszült. Becsapta a hűtőajtót, és nekidőlt. Nem nézett Bryce szemébe, ahogy halkan így szólt: – Háromutcányira voltam aznap este. Három. Nem hallottam, nem láttam, nem éreztem a szagát annak, hogy szétszaggatták őket.

Bryce felfigyelt rá, milyen csend uralkodik a másik helyiségben. A falka ember- és farkasformában is kitűnő hallása azt jelentette, hogy folyamatosan hallgatóztak – és úgy érezték, joguk is van hozzá.

Majd később befejezik a beszélgetést.

Bryce kinyitotta a többi pizzásdobozt is, szemügyre vette a kulináris felhozatalt.

– Nem kellene megkönyörülnöd rajtuk, és adni nekik is egy kicsit, mielőtt elpusztítod a többit?

Már volt szerencséje végignézni, ahogy Danika egy ültő helyében benyomott három nagy pizzát. Ilyen hangulatban lehet, hogy megdönti a saját rekordját egy negyedikkel.

– Kérlek, hadd együnk mi is! – könyörgött Bronson mély, dörmögő hangján a másik szobában.

Danika meghúzta a sörösüveget.

– Gyertek, egyetek, vakarcsok!

A farkasok berontottak.

Bryce gyakorlatilag a konyha hátsó falához szorult az őrületben, az oda erősített naptár összegyűrődött a háta mögött.

A rohadt életbe, pedig hogy szereti azt a naptárat! Crescent City legszexibb agglegényei, cenzúrázatlan kiadás. Ebben a hónapban a legelképesztőbb daemonaki volt a képen, akit Bryce valaha látott, hokedlire tett lába volt az egyetlen oka annak, hogy nem látszott belőle szó szerint minden. Bryce kisimította az újonnan keletkezett gyűrődéseket a napbarnított bőrön, az izmokon és az ívelt szarvakon, majd visszafordult, hogy homlokráncolva figyelje a farkasokat.

Danika egy lépéssel odébb olyan mozdulatlanul állt a falkája közepén, mint kő a folyóban. Bryce-ra vigyorgott.

– Jutottál valamire a kürttel kapcsolatban?

– Nem.

– Jesiba biztos boldog.

Bryce elfintorodott.

– Magánkívül van a gyönyörtől.

Két egész perc eltelt délután, mire a varázslónő fenyegetőzni kezdett, hogy szamárrá változtatja Bryce-t, majd beült a sofőr vezette kocsijába, és elment az istenek se tudják, hova. Talán valami feladatot hajtott végre a Holtkirály és az uralma alatt álló sötét ház megbízásából.

Danika elvigyorodott.

– Nem arról volt szó, hogy randid van hogyishívjákkal?

A kérdés végigvisszhangzott Bryce-on.

– Basszus! Basszus! De. – Fájdalmas képpel a konyhai órára pillantott. – Egy óra múlva.

Connor, aki magához vett egy egész doboz pizzát, megmerevedett. A két hónappal ezelőtti első randit követően egyértelművé tette, mit gondol Bryce pénzeszsák pasijáról. Aztán Bryce egyértelművé tette, hogy leszarja Connor véleményét a szerelmi életével kapcsolatban.

Bryce végig Connor izmos hátát figyelte, ahogy a férfi széles vállát mozgatva kivonult a helyiségből. Danika a homlokát ráncolta. Semmi sem kerülte el a figyelmét.

– Át kell öltöznöm – mondta Bryce összevont szemöldökkel. – Egyébként Reidnek hívják, és ezt te is pontosan tudod.

Danika arcára ragadozómosoly ült ki.

– Kibaszott gyökér egy név az, hogy Reid.

– Egy, szerintem szexi név. Kettő, maga Reid is szexi.

Az istenek segítsék meg, Reid Redner tényleg elképesztően nézett ki. Maga a szex viszont… elment. Átlagos volt. Sikerült elélveznie, de nagyon meg kellett dolgoznia érte. És nem olyan értelemben, ahogy néha szeretett megdolgozni érte. Sokkal inkább a „Lassabban!”, „Ide tedd!”, „Csinálhatnánk más pózban?” vonalak mentén. De még csak kétszer feküdtek le egymással. És Bryce azt mondogatta magának, hogy időbe telik, amíg az ember megtalálja a megfelelő ritmust a partnerével. Még akkor is, ha…

Danika kimondta.

– Ha megint előkapja a telefonját, és elkezdi nézegetni az üzeneteit, miközben még szinte ki sem húzta a farkát, kérlek, szoruljon már beléd annyi önérzet, hogy szétrúgod a seggét, és hazajössz hozzám.

– Hél bugyraira, Danika! – sziszegte Bryce. – Hangosabban nem tudnád mondani?

A farkasok elhallgattak. Még rágni is elfelejtettek. Aztán a kelleténél egy decibellel hangosabban folytatták.

– Legalább jó munkája van – vágott vissza, mire Danika összefonta karcsú, mégis elképesztő, veszedelmes erőt rejtő karját, és lesajnáló pillantást vetett rá, amiből egyértelmű volt, mit gondol. Igen, olyan munkája, amit apucitól kapott. Bryce hozzátette: – És legalább nem valami elmebeteg alfalágyult, aki háromnapos szexmaratont követel, aztán a párjának hív, bezár a házba, és többé ki sem enged.

Épp ez tette Reidet – az embert, akivel tűrhető volt a szex – tökéletessé.

– Rád férne egy háromnapos szexmaraton – szólt be Danika.

– Egyébként is a te hibád.

Danika legyintett.

– Tudom, persze. Az első és utolsó hibám, hogy összehoztalak titeket.

Danika futólag, Reid apja cégén keresztül ismerte meg a férfit, ahol másodállásban biztonsági felügyeletet végzett – egy óriási, embertulajdonban lévő techmágia-vállalatnál a Központi Üzleti Negyedben. Állítása szerint túl unalmas volt a munka ahhoz, hogy részletesen elmagyarázza, de elég jól fizetett, hogy ne mondjon rá nemet. Sőt, ennél többet is jelentett, hiszen ő maga választotta. Nem pedig rákényszerítették. Amikor nem járőrözött vagy teljesített egyéb feladatot az Auxnak, Danika gyakran a KÜN óriási felhőkarcolójában időzött, és úgy tett, mintha normális életet is élhetne. Hallatlan volt, hogy egy Aux-tag másodállást vállaljon, főleg egy alfa, de Danika csak megoldotta valahogy.

Az is sokat nyomott a latba, hogy manapság mindenki be akart szállni a Redner Vállalatba. Még Micah Domitus is nagy befektetőnek számított a legkorszerűbb technológiák kifejlesztésére irányuló kutatásokban, ami nem volt nagy meglepetés, hiszen a kormányzó a kutatásoktól kezdve a borászatokon át az iskolákig mindenbe befektetett. És tekintve, hogy Micah rajta volt Sabine örökös feketelistáján, Danikát valószínűleg még a szabad akarat látszatánál és a pénznél is jobban motiválta, hogy felbosszanthatja az anyját, amiért egy olyan, emberkézben lévő vállalatnak dolgozik, amit az arkangyal is támogat.

Danika és Reid pár hónapja részt vett egy délutáni előadáson, és ez pont egybeesett azzal az időszakkal, amikor Bryce szingli volt, és folyamatosan panaszkodott is miatta. Danika az utolsó szalmaszálba kapaszkodva megadta Bryce számát Reidnek, hátha ezzel megőrizheti az ép elméjét.

Bryce végigsimított a ruháján.

– Tényleg megyek átöltözni. Nekem is hagyjatok egy szelet pizzát!

– Nem vacsorázni mentek?

Bryce elfintorodott.

– De. Az egyik puccos helyre, ahol lazackrémet szolgálnak fel kekszen, és képesek egy teljes fogásnak titulálni.

Danika megborzongott.

– Akkor tényleg egyél előtte.

– Egy szeletet! – mutatott Bryce Danikára. – Ne feledkezz meg róla!

Végignézett a pizzásdobozokon, és kisietett a konyhából.

Zeldát leszámítva az Ördögfalka összes tagja emberi alakot öltött, a pizzásdobozokat a térdükre vagy a viharvert kék szőnyegre tették. Bronson valóban a kerámiapalackból vedelte a mézsört, barna szemét az esti híradóra függesztette. Épp belekezdtek a Briggs szabadlábra helyezéséről szóló hírbe, még egy szemcsés felvételt is lejátszottak, amin egy fehér rabruhás embert kísértek ki a börtönkomplexumból. Bárkinél volt is a távirányító, gyorsan átkapcsolta a Fekete-folyó deltájáról szóló dokumentumfilmre.

Miközben Bryce átvágott a nappalin a hálószobája felé, Nathalie idiótán rávigyorgott. Tutira nem fogja békén hagyni a Reid szexuális teljesítményével kapcsolatos hír után. Ráadásul az egészet Bryce ágybeli képességeire fogja kihegyezni.

– Egy szót se! – figyelmeztette Bryce.

Nathalie összepréselte az ajkát, mintha alig tudná megfékezni a kitörni készülő gonosz kacaját. Fényes fekete haja remegett a visszafojtott nevetéstől, ónixszínű szeme már-már ragyogott.

Bryce szándékosan nem foglalkozott Connor erőteljes, arany pillantásával, ami végigkövette őt a helyiségen.

Farkasok. Ezek az istenek verte farkasok folyton beleütik az orrukat a dolgába.

Még csak véletlenül sem lehetett volna őket összekeverni az emberekkel, hiába tűntek ránézésre hasonlónak. Túl magasak voltak, túl izmosak, túl mozdulatlanok. Még amikor a pizzát falták, akkor is minden mozdulatuk tudatos és elegáns volt, néma emlékeztető, hogy mire képesek, ha valaki keresztbetesz nekik.

Bryce átlépett Zach hosszú, kinyújtott lábán, és gondosan kikerülte a testvére mellett heverő Zelda hófehér farkát. A fehér farkasikrek emberalakban karcsúak és fekete hajúak voltak, átváltozva pedig teljességgel rémisztőek. A Szellemek – az elrebegett becenév mindenhová követte őket.

Úgyhogy igen, Bryce gondosan ügyelt, nehogy rálépjen Zelda dús farkára.

Legalább a CCE naplabdás sapkáját ellenzővel hátrafelé viselő Thorne küldött egy együttérző mosolyt Bryce felé a tévé közelében álló lepusztult bőrfotelből. Ő volt az egyetlen, aki értette, mennyire idegesítő tud lenni néha a falka. És aki pont ugyanannyira törődött Danika lelkiállapotával, mint ő. Akit ugyanannyira megviselt Sabine kegyetlensége.

Egy Thorne-hoz hasonló omega nem igazán számíthatott egy Danika-féle alfa figyelmére. Nem mintha Thorne akár csak véletlenül is szóba hozta volna a dolgot. De Bryce látta, hogy amikor csak egy légtérbe kerülnek, Danika és Thorne folyton egymás felé húz, két egymás körül keringő csillagra emlékeztettek.

Szerencsére Bryce-nak sikerült elérnie a hálószobáját anélkül, hogy bárki megjegyzést tett volna a majdnem-pasija rátermettségét illetően, és határozottan becsukta maga mögött az ajtót, hogy egyértelmű legyen, mind elmehetnek a francba.

Három teljes lépést tett meg az ócska zöld komód felé, amikor nevetés harsant odakint. Egy pillanattal később veszedelmes, nem teljesen emberi morgás vetett neki véget. Mély volt, mennydörgésszerű és teljességgel életveszélyes.

Nem Danikától jött, az övé maga volt a halál: halk, nyers és hűvös. Ez Connortól származott. Tele tűzzel, hévvel és érzelemmel.

Bryce letusolt, hogy megszabaduljon a portól és a mocsoktól, ami megtelepedett rajta, valahányszor megtette a lakásuk és a Griffin Régiségkereskedés keskeny homokkő épülete közötti tizenöt utcányi távolságot.

Néhány ügyesen elhelyezett hullámcsatnak köszönhetően már nem lapult le úgy súlyos, borvörös hajzuhataga, mint ahogy az a nap végén megszokott volt, és gyorsan felvitt egy újabb réteget a szempillaspirálból, hogy életet leheljen borostyánszínű szemébe. Összesen húsz percébe telt zuhannyal, mindennel együtt, hogy végül belebújjon fekete tűsarkújába.

Ez is csak azt jelezte, döbbent rá, mennyire nem érdekli a randi. Hiszen egy teljes órát töltött minden áldott reggel a hajával és a sminkjével. Nem számítva a félórás tusolást, ami után ragyogó, szőrtelen és hidratált lett a bőre. Húsz perc előkészület, amikor vacsorázni indult a Gyöngy és Rózsába?

Hát igen, Danikának igaza lehetett. És Bryce pontosan tudta, hogy az a némber nézi az órát, és valószínűleg meg is fogja kérdezni, hogy a rövid készülődési idő tükrözi-e, pontosan meddig bírja Reid.

Bryce kipillantott otthonos kis hálószobája ajtaján a farkasok irányába, majd visszanézett békés menedékére. Minden egyes falat a Crescent City-i Balett legendás előadásainak poszterei fedtek. Régen arról ábrándozott, hogy ő maga is felléphet majd a légies vanírokkal, pörögve-forogva suhan keresztül a színpadon, vagy megríkatja a nézőközönséget egy kínszenvedéssel teli haláljelenettel. Egykor úgy képzelte, igenis kiérdemelheti közöttük a helyét egy félember.

Hiába mondták el neki újra és újra, hogy nem megfelelő testalkattal rendelkezik, akkor is imádott táncolni. Akkor is teljesen magával ragadta, amikor részt vehetett egy táncelőadáson, elmehetett munka után az amatőr táncórákra, és úgy követte a CCB táncosainak pályáját, ahogy Connor, Ithan és Thorne figyelte a kedvenc sportcsapatait. Soha semmi nem olthatta ki a tánc mesés érzése iránti vágyat, akár táncórán mozdult, akár szórakozóhelyen, akár odakint a nyomorult utcákon.

Junipert sem tántoríthatta vissza semmi. Úgy döntött, hogy ő bizony erre teszi fel az életét, hogy egy faun igenis szembeszállhat a fennálló renddel, és felléphet a tündérek, nimfák és szilfek számára kialakított színpadon – aztán maga mögé utasítja mindet. És meg is tette.

Bryce hosszan felsóhajtott. Ideje volt elindulni. A Gyöngy és Rózsa húszperces sétára volt tőlük, ilyen magas sarkúban inkább huszonöt. Felesleges lett volna taxiba szállni az Óvárosban uralkodó csütörtök esti káoszban és tömegben, mozdulni sem tudna a kocsi.

Gyöngy fülbevalót dugott a fülébe, és félig remélte, hogy elegánsabbá varázsolja vele a már-már botrányos ruhát. De hát mégiscsak huszonhárom éves, igazán kiélvezheti a megfelelő helyeken igencsak gömbölyödő alakját. Mosolyogva pillantott aranyszínű lábára, miközben megpördült a falnak döntött, teljes alakját megmutató tükörben, hogy megcsodálja a feneke ívét a szűk szürke ruhában, aminek mély szabású hátvonala felett kikandikált a továbbra is sajgó tetoválás, majd kilépett a nappaliba.

Danika kegyetlen kacaja túlharsogta a természetfilmet, amit a farkasok néztek.

– Ötven ezüstmárkába fogadok, hogy a kidobók nem engednek be így!

Bryce a falka kuncogása közepette bemutatott a barátnőjének.

– Bocs, hogy engem elnézve zavar a saját csontos segged, Danika.

Thorne felnevetett.

– Azt Danika ellensúlyozza a megnyerő személyiségével.

Bryce a jóképű omegára vigyorgott.

– Ez lehet az oka, hogy én épp randizni megyek, ő pedig egyetlenegyen sem volt… mióta is? Három éve?

Thorne rákacsintott, majd kék tekintete a szemöldökét összevonó Danikára siklott.

– Csak ez lehet az oka.

Danika elterült a székében, és feltette csupasz lábát a dohányzóasztalra. Minden lábkörme más színben virított.

– Csak két év tel el – motyogta. – Rohadékok!

Bryce megpaskolta Danika selymes haját, ahogy elhaladt mellette, mire Danika kivillanó fogakkal utánakapott.

Bryce kuncogva belépett a keskeny konyhába. Matatni kezdett a fenti szekrényekben, meg-megcsörrentek a poharak, ahogy egyre csak kereste a…

Á! Meg is találta a gint.

Felhajtott egy pohárkával. Aztán még eggyel.

– Húzós estére számítasz? – kérdezte az ajtófélfának dőlő Connor, karját széles mellkasán összefonva.

A gin egy része Bryce állára cseppent, és már a határán volt, hogy a kézfejével veszedelmesen vörös rúzsát is letörölje a szájáról, de végül a pizzériától kapott egyik szalvétával itatta le a nedvességet. Ahogyan azt illik.

Ezt az árnyalatot szopásvörösnek kellene hívni – jegyezte meg Danika, amikor Bryce először magára kente. Mert nincs olyan férfi, aki ne erre gondolna, amikor meglát. És valóban, Connor tekintete is a szájára siklott.

– Tudod, hogy szeretem jól érezni magam csütörtökönként – felelte Bryce a tőle telhető legközönyösebben. – Miért ne kezdhetném korán?

Lábujjhegyen egyensúlyozva visszatette a gint a szekrénybe, ruhája szegélye vészesen magasra csúszott. Connor a plafont tanulmányozta, mintha hirtelen valami elképesztően érdekeset talált volna ott, és csak akkor nézett vissza rá, amikor Bryce ismét rendesen állt a lábán. A másik szobában valaki úgy felhangosította a tévét, hogy az egész lakás beleremegett.

Köszi, Danika!

Ekkora hangzavarban még farkashallással sem lehetett hallgatózni.

Connor érzéki ajka felfelé rándult, de nem mozdult az ajtóból.

Bryce nagyot nyelt, elmerengett, mennyire lenne undorító a gin maró ízét a pulton hagyott sörrel lemosni.

Connor megszólalt:

– Figyelj, régóta ismerjük már egymást…

– Begyakoroltad a szöveget?

Connor kihúzta magát, elszíneződött az arca. Az Auxilia legfélelmetesebb, legveszélyesebb alakulatának, az Ördögfalkának a másodparancsnoka elpirult.

– Nem.

– Pedig nagyon úgy hangzott az eleje, mintha begyakoroltad volna.

– Elhívhatlak randira, vagy előbb össze kell vesznünk a megfogalmazás miatt?

Bryce felhorkant, de összerándult a gyomra.

– Nem randizom farkasokkal.

Connor öntelten elvigyorodott.

– Tegyél kivételt!

– Nem. – De azért elmosolyodott.

Connor szavaiból csak úgy áradt az egyedül a halhatatlan ragadozókra jellemző megingathatatlan arrogancia.

– Akarsz engem. Én is akarlak téged. Így van már egy ideje, és ezt semelyik emberférfi nem felejtette el veled, nem igaz?

De, igaz. Ennek ellenére Bryce torkában dübörgő szívvel, mégis nyugodtan felelt:

– Connor, nem randizom veled. Danika épp eleget parancsolgat. Nincs szükségem még egy farkasra, főleg nem egy férfira, hogy intézze az életemet. Nem kell még egy vanír, aki beleüti az orrát a dolgomba.

Connor arany szeme elsötétült.

– Nem az apád vagyok.

Nem Randallre gondolt.

Bryce ellökte magát a konyhapulttól, és megindult Connor felé. A mögötte lévő bejárati ajtó felé. El fog késni.

– Annak semmi köze ehhez, hozzád. A válaszom: nem.

Connor nem mozdult, Bryce a közvetlen közelébe érve lefékezett. Hiába viselt magas sarkút, hiába volt már alapból is magasabb az átlagnál, Connor fölé tornyosult. Uralta az egész helyiséget, pedig épp csak levegőt vett.

Ahogy az az alfalágyultakra jellemző. Ahogy Bryce tündér apja is tette a tizenkilenc éves Ember Quinlannel, amikor megkörnyékezte, elcsábította és próbálta megtartani. Annyira korlátozni kezdte, hogy amint Ember rádöbbent, terhes lett tőle – terhes lett Bryce-szal –, menekülőre fogta, még mielőtt a férfi megérezhette volna, és bezárhatta volna az öt rózsabeli villájába, amíg meg nem öregszik, és rá nem un.

Az öregedés olyan téma volt, amire Bryce inkább nem is gondolt. Hiszen elvégezték rajta a vérvizsgálatokat, és amikor kilépett a gyógyboszorkány rendelőjéből, már tudta, hogy nem csak a vörös haját és a hegyes fülét örökölte tündér apjától.

Egy nap el kell temetnie az anyját és Randallt is. Ami teljesen megszokott, ha valaki embernek születik. De felfordult a gyomra a gondolattól, hogy ő maga ezt követően több száz évig él majd, és csak fotókon és videókon láthatja az arcukat, hallhatja a hangjukat.

Kellett volna egy harmadik feles is.

Connor nem moccant az ajtóból.

– Egyetlen randitól még nem fogok rád telepedni. Még csak nem is kell randiznunk. Elmehetünk… pizzázni – fejezte be a mondatot az egymásra halmozott dobozokra pillantva.

– Gyakran megyünk közösen ide-oda. – Ami így is volt. Azokon az estéken, amikor Danikának Sabine-nel vagy a többi Aux-parancsnokkal kellett találkoznia, Connor sokszor hozott kaját, vagy találkozott Bryce-szal a lakás életteli háztömbjének számtalan étterme közül valamelyikben. – Ha nem randi, akkor mitől más?

– Próbakör lenne. Egy randihoz – szűrte Connor az összeszorított fogai között.

Bryce felvonta a szemöldökét.

– Egy randi, amin eldöntöm, akarok-e veled randizni?

– Elviselhetetlen vagy! – Connor ellökte magát az ajtófélfától. – Később találkozunk.

Bryce magában mosolyogva kilépett mögötte a konyhából, és összerezzent az iszonyatosan hangos tévé hallatán, amit a farkasok nagyon-nagyon figyelmesen néztek.

Még Danika is tudta, hol húzódik az a határvonal, ameddig súlyosabb következmények nélkül el lehet menni Connornál.

Bryce egy pillanatra elgondolkozott rajta, hogy megragadja a másodparancsnok vállát, és elmagyarázza neki, hogy jobb lenne, ha találna magának egy kedves, aranyos farkaslányt, aki szívesen szül neki egy egész alomnyi kölyköt, és hogy valójában nem akar egy ennyire elcseszett barátnőt, aki még mindig olyan erőbedobással bulizik, hogy végül arra a szintre jut, mint a sikátorokban okádó egyetemisták, ráadásul nem is teljesen biztos benne, hogy képes lenne-e egyáltalán beleszeretni bárkibe, amikor valójában csak Danikára van szüksége.

De nem nyúlt Connor után, és mire kiszedte a kulcsait az ajtó melletti tálból, a férfi már visszazuttyant a kanapéra – már megint Bryce helyére –, és épp meredten bámulta a képernyőt.

Danika elkapta a pillantását a szoba másik végéből, továbbra is óvatos tekintetében derű csillant. Bryce-ra kacsintott.

– Tündökölj, te lotyó!

– Tündökölj, te seggfej! – felelte Bryce, könnyedén buktak ki a száján az évek óta ismételgetett szavak.

De aztán Danika hozzátette, hogy: Szeretlek!, amikor Bryce kilépett a koszos folyosóra, ő pedig kezével a kilincsen megtorpant.

Beletelt pár évbe, mire Danika kimondta ezt a szót, és még mindig ritkán hallotta tőle. Danika kezdetben nagyon utálta, amikor Bryce ezt mondta neki, hiába magyarázta el, hogy ő egész életében mondogatta, nehogy az legyen az utolsó alkalom, amikor látja azt, akit annyira szeret. Nehogy ne tudjon elbúcsúzni a számára legfontosabbaktól. És az egyik legelcseszettebb dolognak kellett megtörténnie – egy totálkáros motorral, szó szerint fegyverek kereszttüzében –, hogy Danika kimondja, de legalább most már mondta. Legalább néha.

Nem is Briggs szabadon eresztéséről szólt ez az egész. Sabine nyilván nagyon szemét lehetett vele.

Bryce cipősarka hangosan kopogott a lestrapált járólapon, ahogy a folyosó végi lépcső felé sietett. Talán le kellene mondania a randit Reiddel. Venni egy csomó fagyit a sarki boltban, aztán összebújni Danikával az ágyban, és a kedvenc bugyuta vígjátékaikat nézni.

Talán Furyt is felhívhatná, hátha hajlandó meglátogatni Sabine-t.

De… ilyesmit sosem kérne tőle. Fury távol tartotta tőlük a munkaügyeit, nekik pedig volt annyi sütnivalójuk, hogy nem kérdezősködtek sokat. Csak Juniper feszegethette nála a határokat.

Ami azt illeti, teljesen ellentmondott a józan észnek, hogy ők négyen összebarátkoztak: a farkasok jövendőbeli alfája, egy orgyilkos, aki kisebb vagyonokért háborúzott gazdag ügyfelei számára a tengerentúlon, egy elképesztően tehetséges táncos, az egyetlen faun, aki valaha is kiállhatott a Crescent City-i Balett színpadára, meg… ő.

Bryce Quinlan. Egy varázslónő asszisztense. A táncoskarrierről álmodó, nem megfelelő testalkatú lány. Aki folyton páváskodó, törékeny emberférfiakkal járt, akiknek fogalmuk sem volt, mihez kezdjenek vele. Hát még Danikával, ha véletlenül elég messzire jutottak a randik jelentette tűzpróbán.

Letipegett a lépcsőn, és homlokráncolva figyelte a pergő, szürkéskék falfestékre remegő fényt vető elsőfénygömbök egyikét. A tulajdonos a lehető legkevesebbet költötte a világításra, valószínűleg lopta az elsőfényt ahelyett, hogy fizetett volna érte, mint mindenki más a városban.

Ami azt illeti, az egész lakóépület egy ócska romhalmaz volt.

Danikának jobbra is tellett volna. Bryce-nak viszont határozottan nem. És Danika eléggé ismerte már ahhoz, hogy eszébe se jusson felajánlani, majd fizeti ő egyedül az egyik mesés lakást a folyóparton vagy a KÜN-ben álló toronyházak egyikében. Úgyhogy a diplomaosztó után csak olyan helyeket néztek, amiket Bryce megengedhetett magának, és ez a lepusztult koszfészek volt a legkevésbé szánalmas közülük.

Bryce néha azt kívánta, bár elfogadta volna a szörnyeteg apja pénzét, bár ne pont akkor fogalmazott volna meg elvekre hasonlító nézeteket, amikor az a rohadék temérdek aranymárkát ajánlott, ha tartja a száját vele kapcsolatban. Akkor most odafent, a magasban lebzselhetne a medence mellett, és olajtól csillogó testű angyalokon legeltethetné a szemét, nem pedig a perverz gondnokot próbálná elkerülni, aki a mellét bámulja, valahányszor Bryce panaszkodik, hogy már megint eldugult a szemétledobó.

A lépcső aljában álló üvegajtó az esti sötétségbe burkolózó utcára vezetett, tele turistával, mulatozóval és ködös tekintetű helyi lakosokkal, akik hazafelé igyekeztek a lármás tömegben a hosszú, forró nyári nap végén. Egy öltönyös-nyakkendős drakiférfi rohant el Bryce mellett csípőjén ugráló oldaltáskájával, ügyesen kikerült egy alakváltócsaládot – a végtelen égbolt és zöld mezők illata alapján állatformában lovak lehettek –, akiket annyira lefoglalt, hogy mindent lefényképezzenek, hogy észre sem vették, mások is elhaladnának mellettük.

A sarkon két unott malákh állt a 33. fekete páncéljában, szárnyukat szorosan izmos testükhöz húzták, nyilván azért, nehogy valamelyik siető gyalogos vagy részeg idióta megérintse. Ha valaki engedély nélkül megérinti egy angyal szárnyát, az bizony hálás lehet, ha csak a kezét veszti el.

Bryce jó erősen behúzta maga mögött az üvegajtót, és átadta magát az ősi, élettel teli városnak: a száraz, nyári forróságnak, ami azzal fenyegetett, hogy egészen a csontjáig hatol; a szórakozóhelyekről áradó zene ütemes dallamán és süvítésén keresztülhasító dudálásnak; a háromutcányira folyó Isztrosz felől érkező, a hajladozó pálmákat és ciprusokat borzoló szélnek; a közeli türkiz tenger enyhén sós illatának; a kőhajításnyira lévő park vaskerítésére felfuttatott jázmin csábító, éjpuha illatának; a hányás, a húgy és az állott sör enyhe szagának; a sarki ételárusoknál lassú tűzön sütött ínycsiklandó, füstölt, fűszeres kérgű bárány aromájának… Mindez egyetlen csókként lehelt életet belé.

Bryce igyekezett nem kitörni a bokáját a macskakövön, ahogy beleszimatolt mindabba, amit Crescent City éjszaka kínálhatott, mélyen belélegezte az illatokat, majd beleveszett a tömegbe.

4.

A Gyöngy és Rózsában összpontosult minden, amit Bryce gyűlölt ebben a városban.

De legalább Danika jött neki ötven ezüstmárkával.

A kidobók hagyták, hogy elsétáljon mellettük, fel a három lépcsőfokon, és át az étterem bronztáblás, nyitott ajtaján.

De még ötven ezüstmárka sem számítana semmit, ha neki kellene fizetnie az ételért. Nem, ez már határozottan aranyat kívánt.

Reid persze megengedhette magának. A bankszámlája egyenlegének hála valószínűleg rá sem pillant majd a csekkre, csak átnyújtja fekete kártyáját.

Bryce az aranyozott terem közepén, a díszesen festett mennyezetről lógó kristálycsillárok alatt ült, és megivott két pohár vizet, valamint fél üveg bort, amíg várakozott.

Húsz perc múltán megrezzent a telefonja a fekete, selyem kézitáskában. Ha Reid lemondja a találkozót, kinyírja. Tutira nem fogja tudni kifizetni ezt a bort, legfeljebb akkor, ha egy hónapig nem jár táncórára. Sőt, két hónapig.

De nem Reid írt, és Bryce háromszor is végigolvasta az üzeneteket, mire visszadugta a táskájába a készüléket, és töltött magának egy újabb pohárral a nagyon-nagyon drága borból.

Reid gazdag és késik. Ezzel igazán jön neki.

Főleg, mert Crescent City felsőosztálya épp azzal szórakoztatta magát, hogy a ruháján, a fedetlenül hagyott testrészein, a tündérfülein, mégis szemmel láthatóan embertestén gúnyolódott.

Félvér – szinte hallotta a gondolataikban formálódó gyűlöletes kifejezést. Legjobb esetben is alantas munkásnak gondolták. Legrosszabb esetben zsákmánynak, aki később az egyik konténerben végzi.

Bryce ismét előhúzta a telefonját, és negyedszerre is elolvasta az üzenetet.

Connor írt: Tudod, hogy a beszéd nem az erősségem. Azt szerettem volna mondani – mielőtt megpróbáltál összeveszni velem, egyébként –, hogy szerintem megéri. Te meg én. Adni egy esélyt magunknak.

Majd hozzátette: Odáig vagyok érted. Nem akarok mást. Nagyon régóta így érzek. Egyetlenegy randit kérek! Ha nem működik, megoldjuk. De legalább add meg nekünk az esélyt! Kérlek!

Bryce még mindig az üzeneteket bámulta, kezdett szédülni attól az istenek csapása bortól, amikor Reid végre megérkezett. Háromnegyed órás késéssel.

– Bocs, kicsim! – hajolt oda hozzá, hogy puszit nyomjon az arcára, mielőtt leült a székére. Makulátlan grafitszürke öltönyt viselt, aranybarna bőre már-már ragyogott fehér inggallérja felett. Minden egyes sötét hajszála tökéletesen állt a fején.

Reid fesztelen volt, mint minden gazdag családba születő, kitaníttatott gyerek, aki előtt mindig minden ajtó kinyílt. Rednerék azon kevés embercsalád közé tartoztak, akiknek sikerült a vanírok társadalmi szintjére emelkedniük – és ennek megfelelően is öltözködtek. Reid gondosan ügyelt a megjelenésére, mindenre odafigyelt. Mint kiderült, minden egyes nyakkendőt úgy választott, hogy kiemelje a zöldet mogyoróbarna szemében. Öltönyeit mintha szálkás testére öntötték volna. Ha Bryce nem foglalkozott volna annyit a saját külsejével, akár hiúnak is titulálhatta volna őt. De Reid is ugyanazért járt személyi edzőhöz, amiért Bryce táncolt – azon túl persze, hogy imádta csinálni –, gondoskodni akart róla, hogy ha esetleg menekülnie kell egy ragadozó elől az utcán, akkor képes legyen rá.

Azóta, hogy a vanírok eonokkal ezelőtt átmásztak az Északi Résen, és átvették az uralmat Midgard felett – ezt az eseményt nevezték a történészek Átkelésnek –, a prédáik számára a futás volt a lehető legjobb opció. Már persze, ha nem volt náluk fegyver, bomba vagy egyéb szörnyűség, amiket a Philip Briggshez hasonló emberek azért fejlesztettek ki, hogy még egy hosszú életű, gyorsan gyógyuló lénnyel is végezhessenek.

Bryce gyakran elmerengett, milyen lehetett az élet azelőtt, hogy a bolygót megszállták a különböző világok lényei, akik mind jóval fejlettebbek és civilizáltabbak voltak, akkor, amikor még csak emberek és közönséges állatok éltek itt. Még a naptárukat is az Átkeléshez igazították, az előtte és az utána lévő időszakokhoz: e. k. és v. k. – emberek kora és vanírok kora.

Reid felvonta sötét szemöldökét a kis híján üres üveg láttán.

– Jó választás.

Háromnegyed óra. Egyetlen hívást vagy üzenetet sem eresztett meg, hogy szóljon, késni fog.

Bryce a fogát csikorgatta.

– Történt valami a munkahelyeden?

Reid vállat vont, miközben magas rangú tisztviselőket keresett az étteremben, hátha bratyizhat valakivel. Tekintve, hogy az apja neve a KÜN három épületén díszelgett húsz láb magas betűkkel, általában nyitottan fogadták a közeledését.

– A malákhim egy része aggódik a pangerai konfliktus miatt. Biztosítanom kellett őket, hogy jó kezekben vannak a befektetéseik. Elhúzódott a hívás.

A pangerai konfliktus – a harc, amit Briggs annyira szeretett volna ide is elhozni. A bor, amitől Bryce az imént még szédelgett, most megülte a gyomrát.

– Az angyalok szerint ide is el fog érni a háború?

Mivel senki érdekeset nem talált, Reid felütötte a bőrkötéses étlapot.

– Nem. Az Aszterek semmiképpen sem hagynák.

– Azt hagyták az Aszterek, hogy odaát kirobbanjon a háború.

Reid szája lefelé kunkorodott.

– Bonyolult ügyről van szó, Bryce.

Téma lezárva. Bryce hagyta, hogy Reid tovább tanulmányozza az étlapot.

Aggasztó hírek érkeztek a Haldren-tenger túlpartjáról: az emberi ellenállás készen állt rá, hogy az életét adja, semmint, hogy behódoljanak az Asztereknek és az általuk „megválasztott” szenátusnak. Már negyven éve dúlt a háború Pangera hatalmas tartományában, városokat döntött romba, és egyre közelebb ért a viharos tengerhez. Amennyiben a konfliktus erre a partra is elér, a Valbara délkeleti szélén – a száraz, hegyvidékes terület formája után Kéznek nevezett félsziget felénél – elhelyezkedő Crescent City az elsők között kerül majd az útjába.

Fury nem volt hajlandó arról beszélni, amit odaát látott. Amit odaát csinált. Hogy melyik oldalon harcol. A vanírok többségének nem igazán tetszett, ha valaki meg akarta dönteni tizenötezer éves uralmukat.

Az emberek többségének pedig nem igazán tetszett, hogy tizenötezer éve gyakorlatilag rabszolgaként, zsákmányként, élelemként és szajhaként tekintenek rájuk. Az mit sem számított, hogy az elmúlt évszázadokban a Birodalmi Szenátus több jogot szavazott meg nekik – az Aszterek jóváhagyásával, természetesen. Ettől még az, aki felrúgta a szabályokat, visszakerült oda, ahonnan indult: szó szerint a Köztársaság rabszolgája lett.

Legalább a rabszolgák nagyja Pangerában élt. Crescent Cityben kevesen voltak, egész konkrétan a 33. harcos angyalai között, a kormányzó külön hadseregében akadt csupán néhány, csuklójukon az SPQM tetoválással, de nagyrészt ők is beolvadtak a többiek közé.

Bár a leggazdagabbak hatalmas seggfejek voltak, Crescent City mégiscsak olvasztótégelynek számított. Egyike volt azon kevés helyeknek, ahol ha valaki embernek született, nem feltétlenül volt élethosszig tartó kétkezi munkára kárhoztatva. Persze, ez még nem jelentette, hogy bármi egyéb járna neki.

Ahogy Bryce végigpillantott a termen, egy sötét hajú, kék szemű tündérnőre lett figyelmes, a vele szemközt ülő selyemfiú alapján valamiféle nemes lehetett.

Bryce sosem tudta eldönteni, kit gyűlöl jobban: a szárnyas malákhimet vagy a tündéreket. De valószínűleg a tündéreket, akik elképesztő mágiájuk és eleganciájuk miatt bárkivel bármit megtehettek, amihez csak kedvük támadt. Ez az Ég és lélegzet házának többségére is jellemző volt: az angyalokra, a fennhéjázó szilfekre és a fortyogó elementálokra.

Pöcsfejek és rohadékok háza – mondogatta Danika mindig. Persze lehet, hogy szerepet játszott a véleményformálásában az is, hogy ő maga a Föld és vér házához tartozott, és az alakváltók örökös harcban álltak a tündérekkel.

Két különböző ház gyermekeként Bryce kénytelen volt lemondani a Föld és vér házáról, hogy elfogadhassa az apja által kijárt civitast. Ez is része volt az árnak, amit a vágyott állampolgári státuszért fizetett: az apja kérelmezte a teljes jogú állampolgárságát, feltéve, hogy az Ég és lélegzetet jelöli meg saját házaként. Gyűlölte az egészet, ahogy azt a rohadékot is, amiért erre kényszerítette, de még az anyja is úgy gondolta, hogy megéri meghozni ezt az áldozatot.

Nem mintha az embereknek olyan sok előnyük vagy oltalmuk származott volna a Föld és vér házából. Annak a fiatal férfinak, aki a tündérnővel ült egy asztalnál, semmiképpen.

Gyönyörű volt, szőke, húszévesnél semmiképp sem idősebb, valószínűleg tízszer fiatalabb, mint az asztaltársa. Csuklójának napbarnított bőrét nem csúfította a négybetűs tetoválás. Tehát a saját szabad akaratából volt a nővel – talán azért, amit az nyújthatott: szexért, pénzért, hatalomért. Ettől még persze ostobaság volt. A tündérnő addig használja majd, amíg rá nem un, vagy a fiú meg nem öregszik, aztán kiteszi, ő meg ácsingózhat tovább a tündérvagyon után.

Bryce biccentett a nemes tündérnőnek, aki kivillantotta fehér fogait a szemtelenség láttán. A tündér gyönyörű volt – de persze a legtöbb az.

Bryce észrevette, hogy Reid őt nézi, vonzó arcán rosszalló kifejezés ült. A fejét csóválta – Bryce miatt –, majd folytatta az étlap tanulmányozását.

Bryce belekortyolt a borba. Intett a pincérnek, hogy hozzon még egy üveggel.

Odáig vagyok érted.

Connor nem tűrné el, hogy vicsorogjanak rá, hogy sugdolózzanak. Ahogy Danika sem. Nem egyszer nekimentek már azoknak az ostoba barmoknak, akik ocsmányságokat mormoltak, vagy azt hitték, ő is egyike a számtalan félvanír nőnek, akik a testüket árulva kaparták össze a megélhetésükre valót a Húspiacon.

Az ilyen nők nagy része még csak nem is álmodhatott a Zuhanásról – vagy azért, mert nem érték meg a felnőttkort, vagy azért, mert szerencsétlen csillagzat alatt születtek, és halandó élettartam várt rájuk. Akadtak olyan született és annak nevelt ragadozók, akik vadászterületként használták a Húspiacot.

Bryce telefonja épp abban a pillanatban rezzent meg, amikor a pincér végre megérkezett az újabb üveg borral. Reid megint rosszallóan összehúzta a szemöldökét, és Bryce nem is merte megnézni az üzenetet egészen addig, amíg meg nem rendelte a marhás-sajthabos szendvicset.

Danika írt: Ejtsd már azt a puha pöcsű nyomoroncot, és szabadítsd meg Connort a szenvedéstől! Egyetlen randiba még nem halsz bele. Évek óta vár, Bryce. Évek óta. Hadd örüljek valaminek ma este!

Bryce összerezzenve dugta vissza a telefont a táskájába. Amikor felpillantott, látta, hogy Reid a saját telefonját nyomogatja, hüvelykujjai ide-oda siklanak, a halványan fénylő képernyő megvilágítja finoman metszett arcát. Öt évtizede pont a Redner Vállalat híres technológiai kutatólaborjában fejlesztették ki a készülékeket, és a cég elképesztő vagyonra tett szert velük. Mindenki azt mondogatta, új korszak nyílt a világ különböző részeinek összekapcsolásában. Bryce úgy érezte, így legalább van mire fogni, hogy miért nem akar valaki a másik szemébe nézni. Meg hogy miért olyan rossz randipartner.

– Reid! – szólalt meg.

A férfi feltartotta az ujját.

Bryce megkocogtatta a borospohara talpát hosszú, vörös körmével. Szándékosan nem vágta rövidre, mindennap elixírt ivott, hogy jó erősek legyenek. Annyira persze nem hatásosak, mint a karmok, de azért valamennyit lehet pusztítani velük. Legalább annyit, hogy lehetősége nyíljon menekülni a támadó elől.

– Reid! – szólt ismét.

A férfi tovább pötyögött, és csak akkor nézett fel, amikor meghozták az első fogást.

Valóban lazackrém volt. Egy falatnyi kenyéren, fodros zöld növények alkotta boltozat alatt. Kis páfrányoknak tűntek. Bryce visszanyelte a nevetését.

– Egyél csak nyugodtan! – szólt oda Reid, és ismét pötyögni kezdett. – Nem kell megvárnod.

– Egyetlen harapás az egész – motyogta Bryce, majd felemelte a villáját, és azon morfondírozott, ugyan hogy a francba kell illedelmesen megenni. Senki sem evett kézzel a teremben, de… A tündérnő ismét gúnyosan elmosolyodott.

Bryce letette a villát. Gondosan négyzet alakúra hajtotta a szalvétáját, mielőtt felállt.

– Megyek.

– Oké – vágta rá Reid, továbbra is a képernyőre meredve. Nyilván úgy hitte, a mosdóba tart.

A szomszédos asztalnál ülő, jól öltözött angyal végignézett Bryce csupasz lábán, megnyikordult a szék, ahogy hátradőlt, és a fenekét is megcsodálta.

Pontosan ezért ügyelt rá, hogy erősek legyenek a körmei.

– Nem, úgy értem, hazamegyek – magyarázta. – Köszönöm a vacsorát.

Reid erre már felnézett.

– Mi? Ülj már le, Bryce! Egyél!

Mintha Bryce döntését a legkevésbé sem befolyásolta volna, hogy Reid elkésett, és folyton a telefonját nyomkodja. Mintha mindenképpen meg kellett volna etetnie, mielőtt megdugja.

– Nem megy ez nekünk.

Reid szája megfeszült.

– Tessék?

Bryce úgy sejtette, Reidet még sosem dobták. Bájos mosollyal köszönt el:

– Ég veled, Reid! Sok sikert a munkában!

– Bryce!

De legalább annyi istenek verte önérzet szorult belé, hogy nem hagyta Reidet magyarázkodni, nem fogadta el, hogy a szex csak tűrhető, amikor gyakorlatilag csupán annyit kapott cserébe, hogy egy olyan férfi hívta meg számára megfizethetetlen éttermekbe, aki az együttlétet követően legördült róla, és előszedte a telefonját. Úgyhogy felkapta a borospalackot az asztalról, és megindult, de nem a kijárat felé.

Egyenesen a gúnyosan mosolygó tündérnőhöz és az emberi játékszeréhez sétált.

– Tetszik, amit látsz? – kérdezte olyan hűvösen, hogy attól még Danika is meghátrált volna.

A nő a magas sarkútól a vörös hajáig végigmérte, pillantása elidőzött a kezében szorongatott boron, majd vállat vont, amitől megcsillantak a strasszok hosszú ruháján.

– Kapsz egy aranymárkát, ha nézhetlek titeket – biccentett az asztalnál ülő emberre.

A fiú Bryce-ra mosolygott, üres arckifejezése arról árulkodott, hogy szétcsapta magát valami droggal.

Bryce a tündérre vigyorgott.

– Nem tudtam, hogy a tündérnők ilyen smucigok lettek. Régen az a hír járta, hogy egy csomó aranyat fizettek nekünk, ha eljátsszuk, hogy nem vagytok olyan vérszegények az ágyban, mint egy kaszás.

A tündérnő napbarnított arca elfehéredett.

Fényes, hússzaggatásra alkalmas körmei az asztalterítőbe mélyedtek. A vele szemközt ülő fiú meg sem rezzent.

Bryce a srác vállára tette a kezét – hogy megnyugtatásképp, vagy csak azért, mert fel akarta bosszantani a tündért, abban ő maga sem volt biztos. Könnyedén megszorította, újfent biccentett a tündérnőnek, majd kivonult.

Meghúzta a borospalackot, és a bronzajtón kifelé menet beintett a páváskodó hostessnek. És felmarkolt egy halom gyufát is az állványon lévő tálból.

Bryce kilépett a fullasztóan forró utcára. Az utánaszálló hangok alapján Reid lélekszakadva rohant bocsánatot kérni a nemeshez.

Hát, basszus! Kilenc óra, ő kicsípte magát, és ha most hazamegy, csak fel-alá járkál majd, amíg Danika le nem harapja a fejét. És a farkasok is beleütnék az orrukat a dolgába, pedig a legkevésbé sem akarta megbeszélni velük a történteket.

Így hát egyetlen választási lehetősége maradt. Ami szerencsére a kedvenc opciója volt.

Fury az első csörgésre felvette.

– Mi van?

– A Haldren ezen a partján tartózkodsz épp, vagy a rossz oldalon?

– Az Öt Rózsában vagyok. – A monoton, hűvös hangban némi derű csendült, Furytől gyakorlatilag nevetésnek számított. – De nem megyek tévét nézni a farkaskölykökkel.

– Ki a tököm vágyik arra?

Fury hallgatott a vonal másik végén. Bryce a Gyöngy és Rózsa világos kőfalának dőlt.

– Azt hittem, randid van hogyishívjákkal.

– Borzasztóak vagytok Danikával, remélem, tudod!

Gyakorlatilag hallotta Fury sátáni vigyorát a telefonban.

– Fél óra múlva találkozhatunk a Hollóban. Még be kell fejeznem ezt a melót.

– Légy kíméletes a szerencsétlennel!

– Nem azért fizetnek.

Azzal megszakadt a hívás. Bryce elkáromkodta magát, és imádkozott, hogy ne áradjon Furyből a vér bűze, amikor odaérnek a kedvenc klubjukba. Másik számot tárcsázott.

Juniper zihálva vette fel az ötödik csörgésre, épp mielőtt hangpostára kapcsolt volna a telefonja. Nyilván a táncteremben volt, hogy még este is gyakoroljon. Ahogy máskor is. Ahogy Bryce is szeretett, ha volt egy kis szabadideje. Csak táncolt, táncolt és táncolt, a világ elmosódott, nem maradt más, csak a zene, a légzése és a verejtéke.

– Ó, csak nem dobtad?

– Az a kibaszott Danika mindenkinek írt?

– Nem – válaszolta a kedves, imádnivaló faun –, de csak egy órája kezdődött a randid. Mivel általában másnap reggel szoktál hívni…

– A Hollóba megyünk – vágott közbe Bryce. – Félórád van odaérni!

Letette, még mielőtt Juniper ezüstösen csilingelő nevetése káromkodásra késztethette volna.

Danika megfizet még azért, hogy elmondta nekik! Hiába tudta jól, hogy figyelmeztetni akarta őket, felkészíteni a lányokat, hogy szükség esetén összekaparhassák Bryce-t. Ahogy Bryce is írt Connornak Danikával kapcsolatban korábban az este folyamán.

A Fehér Holló ötperces sétára volt tőle, az Óváros szívében. Így pont elég ideje maradt arra, hogy eldöntse, mi lenne jobb: igazán keresni a bajt, vagy szembenézni azzal, amit egy órája halogatott már.

A bajt választotta.

Méghozzá nem is keveset, kifizette érte a tárcájában lévő, kemény munkával szerzett hét aranymárkát a vigyorgó drakinak, aki aztán Bryce kinyújtott tenyerébe tett mindent, amit csak kért. A nő megpróbált eladni neki valami új partidrogot is – Istennőnek érzed majd magad a szinttől –, de a harminc aranymárka egyetlen adagért jócskán túlmutatott Bryce anyagi korlátain.

Még így is maradt öt perce. A Briggs meghiúsult robbantási kísérlete ellenére is bulizókkal teli Fehér Hollóval szemközt előhúzta a telefonját, és megnyitotta a Connorral folytatott beszélgetést. Az imént mámorgyökérre elszórt összegben fogadott volna, hogy a férfi két másodpercenként nézi a telefonját.

Autók araszoltak el Bryce mellett, a hangrendszerükből áradó basszus visszhangot vert a macskakövön és a ciprusfákon, a lehúzott ablakok mögött ülő utasok alig várták, hogy kezdetét vegye a csütörtök estéjük, és ihassanak, szívhassanak, együtt énekelhessenek a zenével, üzenetet írhassanak a barátaiknak, a dílerüknek, bárkinek, aki be tudja juttatni őket az Íjász út tucatnyi klubjának egyikébe. Már így is hosszú sorok kígyóztak a szórakozóhelyek, köztük a Holló bejárata előtt. A vanírok izgatottan figyelték a fehér márványépületet, kiöltözött zarándokokként álltak a templom kapuja előtt.

Merthogy a Holló valóban templom volt. Régebben legalábbis. A romok köré épületet emeltek, de a táncparkettet valamilyen réges-régen elfeledett isten templomának ősrégi kövezete biztosította, és a díszes oszlopok is fennmaradtak. Ha valaki odabent táncolt, azzal annak a névtelen istennek áldozott, akiről a szőlőtövek között iddogáló, táncoló és üzekedő szatírokat és faunokat ábrázoló vésetek árulkodtak. A mámor temploma – ez lehetett régen. És ismét ez lett belőle.

Egy csapat puma alakváltó sétált el Bryce mellett, páran visszafordultak, hogy hívogatóan rámorogjanak. Bryce ügyet sem vetett rájuk, inkább odaosont a Holló személyzeti bejáratától balra eső beugróba. Nekidőlt a csúszós kőnek, a könyökhajlatába szorította a bort, megtámasztotta a lábát a háta mögötti falon, és a közeli autóból áradó zene ritmusára bólogatva végül gépelni kezdett: Pizza. Szombat este hatkor. Ha elkésel, annyi az egésznek.

Connor azonnal válaszolni kezdett. Majd eltűnt a buborék. Aztán megint megjelent.

Végül megérkezett az üzenet.

Sosem foglak megváratni.

Bryce a szemét forgatta, majd azt pötyögte: Ne ígérj olyasmit, amit nem tudsz megtartani!

Írás, törlés, írás. Majd: Komolyan gondolod? A pizzázást?

Úgy nézek én ki, mint aki viccelődni szokott, Connor?

Eszméletlenül néztél ki, amikor elindultál.

Bryce hirtelen kimelegedett, és az ajkába harapott. Elbűvölő, arrogáns rohadék! Mondd meg Danikának, hogy a Hollóba megyek Juniperrel és Furyvel. Két nap múlva találkozunk!

Megmondtam. Mi van hogyishívjákkal?

REIDet hivatalosan is ejtettem.

Helyes. Már kezdtem aggódni, hogy ki kell nyírnom.

Bryce gyomra összerándult.

Connor gyorsan hozzátette: Csak viccelek, Bryce. Nem leszek alfalágyult, megígérem!

Még mielőtt válaszolhatott volna, ismét megrezzent a telefonja.

Ezúttal Danika írt: HOGY MERÉSZELSZ NÉLKÜLEM MENNI A HOLLÓBA? ÁRULÓ!

Bryce felhorkant. Érezd jól magad a falkás estéden, lúzer!

NE ÉREZD JÓL MAGAD NÉLKÜLEM! MEGTILTOM!

Bryce tudta jól, hogy bár Danika majd belehal, hogy otthon kell maradnia, a világ minden kincséért sem hagyná ott a falkáját. Azon az egyetlen estén semmiképpen, amikor mind együtt lehetnek, azon az estén, amikor a csapatszellemet építik. És főleg nem egy ilyen elcseszett nap után. Azok után, hogy Briggst szabad lábra helyezték, és nyomós oka volt bosszút állni az egész Ördögfalkán.

Éppen ezért a hűségért szerették úgy Danikát a többiek, ezért harcoltak érte olyan ádázul, ezért álltak ki érte, amikor Sabine nyilvánosan merengett, vajon a lánya érdemes-e az örökösödési sorban másodikra nehezedő státuszra és az azzal járó felelősségre.

A Crescent City-i farkasok hierarchiáját egyedül a dominancia határozta meg, ritkaságszámba ment a háromgenerációnyi sor, amit a farkasok Falkavezére, az Örökös és Danika alkotott, bárminek számított is ő (az Örökös Örökösének?). Általában az erőteljes, ősi vérvonallal magyarázták.

Danika számtalan órát töltött azzal, hogy más városok domináns alakváltófalkáinak történelmét tanulmányozta. Miért pont az oroszlánok uralkodnak Hilenében, miért épp a tigrisek irányítják Korinthoszt, miért a sólymok vezetik Oiát? Örökölhető-e a falkavezéri címet jelentő dominancia, vagy egyszerűen csak megjelenik? Nem kizárólag ragadozó alakváltók vezethették ugyan az Auxot, de szinte mindig közülük kerültek ki a fejesek. Őszintén szólva, Bryce-t halálra untatta az egész. Ha Danika rájött is, miért pont a Fendyr családnak jutott ennyi hatalom, nem mesélte el Bryce-nak.

Visszaírt Connornak: Kitartást Danikához!

Connor csak ennyit felelt: Ő ugyanezt mondja rólad.

Bryce már épp el akarta tenni a telefonját, amikor ismét felvillant a képernyő. Connor írt még egy üzenetet: Nem fogod megbánni. Sok időm volt kigondolni, hogyan kényeztesselek. Nagyon fogjuk élvezni.

Megszállott vagy. De azért elmosolyodott.

Menj, érezd jól magad! Pár nap múlva találkozunk. Írj, ha épségben hazaértél!

Akkora lúzer volt, hogy kétszer is végigolvasta a beszélgetést, és már épp azon gondolkozott, hogy megkéri Connort, ne várjanak, találkozzanak inkább most, amikor hideg fém nyomódott a nyakának.

– És meghaltál – duruzsolta egy női hang.

Bryce felkiáltott, próbálta csitítani az imént még boldogságtól túlcsorduló szívét, ami egyetlen dobbanás alatt félelemmel telt meg.

– Ne csinálj ilyet, bassza meg! – sziszegte Furynek, ahogy a barátnője elhúzta a kést Bryce nyakától, és visszacsúsztatta a hátára erősített tokba.

– Ne legyél élő céltábla! – felelte Fury halkan. Magas lófarokba kötött hosszú, ónixszínű haja kiemelte világosbarna arcának éles vonásait. Végignézett a Holló előtt várakozók során, mélyen ülő, gesztenyebarna tekintete mindenen megakadt, és halált ígért annak, aki az útjába mer állni. De alatta… hála a jó égnek, a fekete bőrleggings, a szűk bársonyfelső és a menő csizma nem bűzlött vértől. Fury végigmérte Bryce-t. – Alig van rajtad smink. És az az emberfiú nem látta első pillantásra, hogy dobni fogod!

– Túlságosan lefoglalta a telefonja.

Fury jelentőségteljesen Bryce telefonjára pillantott, amit még mindig olyan erősen szorított, mint amikor az előbb halálfélelemmel küzdött.

– Danika kicsinál téged, amikor elmondom neki, hogy így rajtad ütöttem.

– Az ő hibája! – csattant fel Bryce.

Pimasz mosolyt kapott csupán válaszul. Bryce tudta, hogy Fury vanír, de azt nem, hogy miféle. Fogalma sem volt, melyik házba tartozik. Udvariatlanság ilyesmit kérdezni, és természetfeletti gyorsaságát, ügyességét és reflexeit leszámítva sosem derült ki róla semmi, nem látták más alakban, nem mutatott a legalapvetőbb mágikus képességeknél többet.

De civitas volt. Teljes jogú állampolgár, ami azt jelentette, hogy olyasminek kell lennie, amit erre méltónak találtak. A képességei alapján a Láng és árny háza illett hozzá leginkább, még akkor is, ha Fury határozottan nem volt sem daemonaki, sem vámpír, sem pedig lidérc. Az biztos, hogy nem boszorkányból lett varázslónő, mint Jesiba. Nekromanta sem lehetett, hiszen ő életeket oltott ki, nem pedig illegálisan visszahozta a holtakat.

– Hol a hosszú lábú? – kérdezte Fury. Kikapta Bryce kezéből a borosüveget, és meghúzta, úgy figyelte az Íjász út bulizóktól hemzsegő klubjait és kocsmáit.

– Tudja a franc – válaszolta Bryce. Furyre kacsintva feltartotta a mámorgyökérrel teli műanyag zacskót, megmozgatva a tizenkét, sodort fekete cigarettát. – Szereztem cuccot.

Fury elvigyorodott, vörös ajkak és egyenes, fehér fogsor villant. Leggingse hátsó zsebébe nyúlt, és előhúzott egy zacskót tele fehér porral, ami izzón, irizálva csillogott az utcai lámpa fényében.

– Én is.

Bryce összehúzott szemmel méregette a port.

– Ezt akarta eladni nekem a díler?

Fury megdermedt.

– Mit mondott, mit árul?

– Valami új partidrogot, istennőnek érzed magad tőle, valami ilyesmi. Baromi drága volt.

Fury a homlokát ráncolta.

– Szint? Tartsd távol magad tőle! Nagyon veszélyes az a szar.

– Oké. – Bryce bízott annyira Fury ítéletében, hogy megfogadja a tanácsot. Lepillantott a porra Fury kezében. – Nem szívhatok olyat, amitől napokon át hallucinálni fogok. Holnap dolgoznom kell.

És kénytelen lesz legalább eljátszani, hogy nem teljesen tanácstalan azzal az istenek verte kürttel kapcsolatban.

Fury a fekete melltartójába dugta a zacskót. Ismét meghúzta a borosüveget, aztán visszaadta Bryce-nak.

– Jesiba nem érzi majd rajtad, ne aggódj!

Bryce a karcsú orgyilkosba karolt.

– Akkor hadd forogjanak a sírjukban a felmenőink!

5.

Az, hogy pár nap múlva randija volt Connorral, nem jelentette, hogy jól kell viselkednie.

Úgyhogy Bryce kiélvezett mindent, amit a Fehér Holló szentélye kínálhatott.

Fury ismerte a tulajt, Risót – vagy munkakapcsolatban állt vele, vagy a szabadidejükben szórakoztak együtt, bármit csinált is olyankor a barátnője –, így sosem kellett várniuk, hogy bejussanak. A színpompás lepke alakváltó mindig fenntartotta számukra az egyik bokszot.

Az italaikat felszolgáló mosolygó, tarka ruhát viselő pincéreknek a szemük sem rebbent a csillogó fehér porok sora láttán, amiket Fury egyetlen kézmozdulattal rendezett el, de a füstfellegeken sem akadtak fenn, amik Bryce egymástól elváló ajkai között szálltak ki, ahogy hátrahajtott fejjel a kupolás, tükrös mennyezetre nevetett.

Juniperre táncóra várt hajnalban, úgyhogy nem kért sem a porból, sem a mámorgyökérből, sem az alkoholból. De azért eltűnt egy jó húsz percre a széles mellkasú tündérférfival, akinek elég volt egyetlen pillantást vetnie a sötétbarna bőrre, a finom metszésű arcra, a göndör, fekete hajra és az elegáns patában végződő, hosszú lábra, és gyakorlatilag térden állva könyörgött a faun érintéséért.

Bryce átadta magát a zene lüktető ritmusának, az eufóriának, ami sebesebben száguldott végig a vérén, mint ahogyan egy angyal lebukhat az égből, a testén végigcsorduló verejtékcseppeknek, ahogy ott vonaglott az ősrégi táncparketten. Járni alig tud majd másnap, búcsút inthet a fél agyműködésének, de szent egek – még, még, még!

Nevetve hajolt rá a két omladozó oszlop közötti privát boksz alacsony asztalára, nevetve egyenesedett fel, és dőlt neki a sötét bőrrel bevont padnak, ahogy vörös körmével eleresztette addig befogott orrlyukát, és nevetve döntötte magába a vizet meg a bodzabort, mielőtt visszabotorkált a táncoló tömegbe.

Élvezte az életet. Kibaszottul élvezte, és alig várta azt a nyavalyás pillanatot, amikor Danikával végigcsinálják a Zuhanást, hogy aztán addig bulizzanak, amíg darabokra nem hullik körülöttük az egész világ.

Juniper egy csapat szilflány között táncolt, akik a barátnőjük sikeres Zuhanását ünnepelték épp. Ezüstös fejükön világító neonkorona díszelgett, amit a barátnő a Zuhanás során generált saját elsőfényadagjából töltöttek tele. Juniper szerzett valahogy egy világító rúdból hajlított glóriát magának, hajára kék fény vetült, ahogy a kezét nyújtotta Bryce-nak, majd összefont ujjal táncolni kezdtek.

Bryce vére együtt lüktetett a zenével, mintha erre született volna: azért a pillanatért, amikor dallammá, ritmussá, basszussá válhatott, amikor testet öltött benne a dal. Juniper csillogó szeméből kiolvasta, hogy a barátnője mindig is pontosan értette, miféle szabadsággal, boldogsággal és fellélegzéssel jár a tánc. Mintha a testük annyi hanggal telt volna meg, hogy majd szétrepedt, alig bírták, és csakis a tánc fejezhette ki, csillapíthatta, dicsőíthette megfelelőképp.

Férfiak és nők gyűltek köréjük, hogy figyeljék őket, vágyuk verejtékként ülte meg Bryce bőrét. Juniper minden egyes mozdulatát habozás nélkül az övéihez igazította, mintha kérdés és válasz lettek volna, nap és hold.

A csendes, csinos Juniper Andromeda – az exhibicionista. Még a Holló szent, ősi szívében táncolva is kedves és szelíd volt, mégis ragyogott.

Vagy talán csak a felszippantott fénylelő miatt tűnt úgy.

Bryce haja izzadt nyakára tapadt, magas cipősarkának köszönhetően sajgott a lába, és a torka is fájt attól, hogy együtt üvöltött a klubban dübörgő zenével. Valahogy küldött pár üzenetet Danikának – és egy videót is, mert alig tudta elolvasni a válaszokat.

Rohadt nagy bajban lesz, ha holnap még olvasni sem fog tudni a munkahelyén.

Az idő lelassult, elmosódott. Az újjászületett templom oszlopai között, az ütött-kopott kövezeten nem is létezett az idő.

Talán ideköltözik.

Felmond a munkahelyén, és ideköltözik a klubba. Dolgozhatna táncosként a táncparkettet alkotó templomrom feletti üvegkupoláról lógó fémketrecek egyikében. Ők biztosan nem jönnének a baromságaikkal, hogy nem megfelelő a testalkata. Nem, ők azért fizetnék, hogy azt csinálja, amit szeret, aminél jobban semmi sem kelti életre.

Nem is rossz ötlet, gondolta Bryce, ahogy később végigbotladozott azon az utcán, ahol lakott. Nem emlékezett rá, hogy eljött a Hollóból, hogy elköszönt a barátaitól, nem tudta, miképpen jutott el idáig. Taxival? De hát mindenét drogra költötte. Lehet, hogy valaki kifizette helyette…

Mindegy. Majd holnap gondolkozik ezen. Már ha egyáltalán képes lesz elaludni. Ébren akart maradni, táncolni az idők végezetéig. Csakhogy… ó, kibaszottul fájt a lába. És tiszta kosz volt, meg ragadt…

Megtorpant a házuk ajtaja előtt, nagyot nyögve kibújt a magas sarkújából, és felkapta. Kód. Be kell ütnie a kódot, hogy bejusson.

Úgy fürkészte a számkódos panelt, mintha szempár nyílhatna rajta, és elmondhatná neki a kódot. Bizonyos épületek képesek erre.

Basszus. Basszuuus! Előhúzta a telefonját, a vakító fény bántotta a szemét. Hunyorogva nézte a pár tucatnyi üzenetértesítést. Összemosódtak, hiába próbált összpontosítani, hogy elolvasson legalább egyetlen betűt. Még ha valahogy fel is tudná hívni Danikát, a barátnője biztos, hogy leharapná a fejét.

A kaputelefon sípolása még inkább feldühítené. Bryce összerezzent, egyik lábáról a másikra ugrált.

Mi is a kód? A kód, a kód, a kóóóóód…

Ó, meg is van! Az elméje hátsó zugába rejtette.

Vidáman beütötte a számokat, majd zúgást hallott, ahogy a zár halk, fémes kattanással kinyílt.

A homlokát ráncolta, amint megcsapta a bűz a lépcsőházban. Az az istenek verte gondnok! Szétrúgja a seggét! Felnyársalja ezzel az ócska, olcsó magas sarkúval, ami úgy szétcseszte a lábát…

Fellépett az első lépcsőfokra, és elhúzta a száját. Fájni fog. Mintha üvegcserepeken lépkedne.

Cipője hangos csattanással ért földet a kövezeten, és Bryce suttogva megígérte, hogy majd holnap megkeresi. Mindkét kezével megragadta a feketére festett fémkorlátot. Talán felülhetne rá, és felkúszhatna rajta.

Hél bugyraira, de büdös van! Mégis mit esznek ezek a lakók? Kit esznek? Remélhetőleg nem beszívott, eltompult elméjű féltündér lányokat, akik még a lépcsőn sem képesek felmenni.

Ha Fury valami mást is belekevert a fénylelőbe, kinyírja.

Felhorkant, amikor elképzelte, hogy egyáltalán megpróbálná kinyírni a hírhedt Fury Axtart, és közben lépésről lépésre küzdötte fel magát.

Elgondolkozott rajta, hogy lefekszik inkább a második emeleti fordulóban aludni, de iszonyú volt a bűz.

Talán Connor még nem ment haza. Akkor lenne csak igazán szép estéje.

Az istenek szerelmére, mennyire vágyott már egy jó szexre. Önfeledt, teljes hangerős szexre. Olyanra, hogy még az ágy is összeroskadjon alattuk. Tudta, hogy Connorral ilyen lenne. Sőt, annál is jobb. Vele tényleg nem csak testiségről lenne szó. Észbontó lenne – már amennyi marad majd az agyából a ma este után.

Ezért volt ilyen gyáva eddig, ezért nem gondolt rá azóta, hogy Connor öt évvel ezelőtt nekidőlt a szobájuk ajtajának, amikor beugrott köszönni Danikának és az új szobatársának, és egyszerűen csak… meredtek egymásra.

A lehető legkínzóbb kísértés volt, hogy Connor négy szobával lakott csak odébb az első évben. De Danika ráparancsolt a fiúra, hogy várja meg, amíg Bryce kezdeményez, és bár akkor még nem alakították meg az Ördögfalkát, Connor engedelmeskedett. Úgy tűnt, Danika ma este engedélyt adott neki, hogy ő lépjen.

Az a drága, rémes Danika. Bryce elmosolyodott, ahogy félig mászva feljutott a harmadik emeletre. Visszanyerte az egyensúlyát, és előbányászta a kulcsát a táskájából, amit valami csodának köszönhetően sikerült megőriznie. Imbolyogva megindult előre a folyosón, amin egy másik lakással osztoztak.

Ó, Danika nagyon dühös lesz. Nagyon dühös lesz, hogy Bryce nemcsak bulizott nélküle, hanem úgy szétcsapta magát, hogy már olvasni sem tud. És a kapukódra sem emlékezett.

A villódzó elsőfény annyira szúrta a szemét, hogy a folyosón botladozva hunyorgással enyhítette a fényárt. Le kellene zuhanyoznia, már ha fel tudja idézni, hogyan fordítsa el a karokat. Le kellene mosnia mocskos, zsibbadt lábát.

Főleg azok után, hogy belelépett egy hideg tócsába valamelyik csöpögő mennyezeti vezeték alatt. Megborzongott, megtámaszkodott a falon, de azért továbbtámolygott.

Bassza meg! Túl sok volt a drog. Még a tündérvére sem tudta megszabadítani tőle elég gyorsan.

De csak elért az ajtajukig. A kulcs. Ja, igen, már a kezében van a kulcscsomó.

Hat kulccsal. Melyik is a lakásé? Az egyik a galériát nyitja, az egyik az irattár számtalan akváriumát és ketrecét, az egyik Syrinx ketrecét, az egyik a robogója lakatját, az egyik magát a robogót indítja be… és az egyik az ajtóhoz tartozik. Ehhez az ajtóhoz.

A rézkulcsok csilingeltek, himbálóztak, megcsillant rajtuk az elsőfény, aztán összemosódtak a folyosó festett fémjével. Kihullottak elernyedő ujjai közül, hangosan csattantak a kövön.

– Basszuuuuuus! – A második szótag egyetlen hosszú sóhaj volt.

Bryce megtámaszkodott az ajtófélfában, hogy ne végezze a fenekén, és lehajolt a kulcsért.

Ujjvégei valami hűvöset, nyirkosat érintettek.

Lehunyta a szemét, igyekezett rábírni a világot, hogy ne forogjon úgy. Amikor ismét kinyitotta, az ajtó előtti kövezetre fókuszált.

Vörös tócsa. És a szag… nem a korábbi bűz volt.

Vér terült el előtte.

És a lakás ajtaja már nyitva volt.

A zárat szétroncsolták, a kilincset teljesen leszaggatták.

Vas… az ajtó vasból készült, a beszerezhető legjobb védővarázslatokkal látták el, hogy kívül tartsa a nemkívánatos vendégeket, a támadókat, a mágiát. Ez volt az egyetlen, aminél Bryce engedte, hogy Danika fizessen. Nem akarta tudni, mennyibe került, valószínűleg kétszer annyi lehetett, mint amennyit a szülei egész évben keresnek.

Az ajtó most mégis egy összegyűrt papírlapra emlékeztetett.

Bryce eszeveszetten pislogva felegyenesedett. Basszák meg a drogok a szervezetében, bassza meg Fury is! Megígérte, hogy nem fog hallucinálni tőlük!

Soha többé nem iszik, nem pusztítja a testét drogokkal. Holnap reggel azonnal meg is mondja Danikának. Soha többé. Soha. Többé.

Megdörgölte a szemét, a szempillafesték elmosódott az ujjhegyein. A véráztatta ujjhegyein…

A vér továbbra sem tűnt el. Ahogy a szétroncsolt ajtó sem.

– Danika! – krákogta. Ha a támadó még mindig odabent van… – Danika!

Véres kéz – a saját keze – tárta szélesebbre a félig összegyűrt ajtót.

Sötétség fogadta.

Mellbe vágta a vér fémes szaga és az az iszonyú bűz.

Teste görcsbe rándult, minden izma megfeszült, minden ösztöne arra sarkallta, hogy meneküljön, meneküljön, meneküljön…

Tündérszeme hozzászokott a sötéthez, és felsejlett előtte a lakás.

Az, ami maradt belőle.

Az, ami maradt belőlük.

Segítség… valahogy segítséget kell szereznie, de…

Betántorgott a szétvert lakásba.

– Danika? – Rekedt, elcsukló szóként bukott ki belőle a név.

A farkasok nem adták meg magukat harc nélkül. Egyetlen ép bútordarab sem maradt, mindet szétszaggatták, széttörték.

Egyetlen test sem maradt ép. Kupacokban, cafatokban hevertek szerteszét.

– DanikaDanikaDanika…

Fel kell hívnia valakit, segítségért kiáltani, idehívni Furyt, a bátyját, az apját, Sabine-t…

Bryce ajtaját is széttörték, a küszöböt vér fedte. A balettposzterek foszlányokban lógtak. És az ágyon…

A zsigereiben érezte, hogy nem hallucinál, valóban az van az ágyán, hogy darabokra hasad a szíve a mellkasában.

Danika hevert ott. Szétszaggatva.

És az ágy végében, a szakadt szőnyegen még kisebb cafatokban, mintha életét adta volna Danika védelmében… Bryce tudta jól, hogy az volt Connor.

Az ágytól jobbra, Danikához legközelebb… Az volt Thorne.

Bryce mereven bámult maga elé. Nézte, csak nézte.

Talán megdermedt az idő. Talán eljött a vég. Nem érezte a testét.

Kongó, visszhangzó csattanás hallatszott odakintről. Nem a lakásból, a folyosóról.

Bryce megmozdult. A lakás görbülni látszott, szűkült és tágult, mintha életre kelt volna, a padló minden egyes lélegzetvétellel emelkedett, de valahogy csak sikerült megindulnia.

A kis konyhaasztal darabokban hevert. Vértől csúszós, remegő ujjakkal markolta meg az egyik falábat, nesztelenül a vállára emelte. Kikémlelt a folyosóra.

Beletelt pár pislogásba, hogy kitisztuljon a résnyire szűkült szemén keresztüli kép. Az az átkozott drog…

A szemétledobó nyitva volt. A szag alapján farkasvér fedte a rozsdás fémajtót, a kövezeten nem emberi lábnyomok vezettek a lépcső felé.

Ez a valóság. Újra és újra pislogott, nekitántorodott az ajtónak…

Ez a valóság. Ami azt jelenti…

Mintha távolról látta volna magát, ahogy kiugrik a folyosóra.

Ahogy nekiesik a szemközti falnak, visszapattan róla, majd botladozva futásnak ered a lépcső irányába.

Bármi gyilkolta is meg őket, nyilván hallotta, hogy Bryce hazaér, elrejtőzött a szemétledobóban, és várta, hogy ráronthasson vagy észrevétlen elszökhessen…

Ragyogó fehér köd ereszkedett Bryce látómezejére, ahogy lefelé rohant a lépcsőn. Felperzselt minden gátlást, félresöpört minden vészjelzést.

A lépcsőház aljában álló üvegajtó szilánkosra törött. Odakint sikolyok harsantak.

Bryce a lépcsőfordulóból ugrott.

Térde megroppant, megrogyott, ahogy földet ért, csupasz talpát szétszabdalták az előtér padlóját borító üvegcserepek. A sebek szétnyíltak, ahogy kirontott az ajtón, és az utcát fürkészte…

Jobb kéz felől szájukat tátó lakosokat látott. Mások sikítoztak. Az autók megálltak, a sofőrök és az utasok mind a ház és a szomszédos épület közötti keskeny sikátor felé meredtek.

Arcuk elmosódott, megnyúlt, rémületük groteszkké vált, különössé, elsöprővé és…

Ez nem hallucináció.

Bryce végigsprintelt az utcán, követte a sikolyokat, a bűzt…

Majd szétrepedt a tüdeje, ahogy a szeméthalmokat kerülgetve rohant a sikátorban. Bármit üldözött is, nem sokkal járt előtte.

Hol van már, hol van?

A logikus gondolatok szalagként lebegtek a feje felett. Úgy olvasta, mint egy tőzsdefigyelőt a KÜN épületein.

Legalább egy pillantást hadd vessen rá, ha megölni nem is tudja. Egyetlen pillantást, hogy azonosíthassa, Danikáért…

A sikátor végére ért, és kirontott a zsúfolt Központi sugárútra, tele menekülőkkel és dudáló autókkal. Átugrott a kocsik motorházteteje felett, egyiket mászta meg a másik után, minden egyes lépés könnyed volt, mintha táncolna. Ugrás, pörgés, hajlongás – a teste nem hagyta cserben. Egy újabb sikátorig követte a lény rothadó bűzét. Majd még egyig, és még egyig.

Már majdnem az Isztrosznál jártak. Vicsorgás és üvöltés rengette meg a levegőt Bryce előtt. Egy másik, innen nyíló sikátorból érkezett, ami leginkább egy alkóvszerű zsákutcának tűnt két téglaépület között.

Megemelte az asztallábat, azt kívánta, bár Danika kardját hozta volna magával, és elgondolkozott, vajon Danikának volt-e ideje előhúzni…

De nem. A kard a galéria tárolójában volt, ahol Danika Jesiba figyelmeztetésére ügyet sem vetve hagyta. Bryce lendületesen befordult a sarkon.

Minden csupa vér volt. Minden.

És az a valami a sikátor felénél… Nem vanír volt. Nem olyasfajta lény, amivel Bryce korábban már találkozott.

Talán egy démon? Valami vad teremtmény volt sima, már-már áttetsző szürke bőrrel. Négy hosszú, vékony lábon mászott, de nagyjából emberszerűnek tűnt. És épp lakmározott valakiből.

Egy… egy malákhból.

Vér fedte az angyal arcát, eláztatta a haját, eltakarta duzzadt, összezúzott vonásait. Fehér szárnya szétnyílt, eltörött, erős teste ívbe feszült a kíntól, ahogy a lény a mellkasába mélyesztette átlátszó, kristályszerű agyarait, könnyedén harapva át bőrt és csontot…

Bryce nem gondolkozott, nem érzett semmit.

Gyorsan mozdult, ahogy Randall tanította, kényszerűségből elsajátított kíméletlenséggel.

Olyan erősen vágta fejbe a lényt az asztallábbal, hogy nem csak fa, csont is törött.

A teremtmény lerepült az angyalról, és megpördült, hátsó lába kifacsarodott alatta, mellső lába – a karja – pedig keskeny árkokat szántott a macskakövön.

Nem volt szeme. Csak sima felület a mély, keskeny nyílások – az orra – felett.

És a halántékából szivárgó vér… áttetsző volt, nem vörös.

Bryce lihegett, a malákh artikulálatlanul, nyögve könyörgött neki, ahogy a lény szaglászni kezdett.

Bryce egyre csak pislogott, próbálta kitisztítani a szervezetéből a fénylelőt és a mámorgyökeret, kiélesíteni a látását…

A lény elrugaszkodott. Nem Bryce-ra támadt, hanem az angyalra. Egyenesen a mellkasára és a hőn áhított szívére. A nagyobb zsákmányra.

Bryce előreugrott, ismét meglendítette az asztallábat. Belesajdult a tenyere, ahogy csontot ért. A lény felordított, vakon rávetette magát.

Bryce félreugrott ugyan, de az éles, átlátszó agyarak fordulás közben felhasították a combját.

Felsikoltott, elvesztette az egyensúlyát, és felfelé döfött, amikor a teremtmény ismét ráugrott, ezúttal a nyakára célozva.

Az átlátszó fogak szétrepedtek a fán. A démon felrikoltott, olyan hangosan, hogy Bryce tündérfüle kis híján széthasadt. Bryce megkockáztatott egy pillantást…

Karmok csikorogtak, szisszenés hallatszott, és a lény elmenekült.

Épp látta még, hogy átugrik annak a téglaépületnek a peremén, aminek a malákh nekidőlt. Utána tudna menni, szemmel tarthatná addig, amíg az Aux vagy a 33. meg nem érkezik…

Egyetlen lépést tett csupán, amikor az angyal ismét felnyögött. Kezét a mellkasához szorította, ernyedten tartotta. Nem elég erősen ahhoz, hogy megállítsa a végzetes harapás nyomán kiömlő vért. Hiába gyógyult gyorsan, még ha át is esett már a Zuhanáson, elég súlyos sérüléseket szenvedett ahhoz, hogy életét veszítse.

Valaki felsikított az egyik közeli utcán, ahogy a lény egyik házról a másikra ugrott.

Menj már, menj, menj!

Az angyal arcát úgy szétverték, hogy gyakorlatilag egyetlen hatalmas duzzanatnak tűnt.

Az asztalláb az angyal vérének tócsájába esett, ahogy Bryce a saját combsebe miatti fájdalomkiáltását elfojtva odaugrott a férfihoz. Mintha savat öntöttek volna a bőrére, a csontjára.

Elviselhetetlen, áthatolhatatlan sötétség hasított keresztül rajta, az egész bensejét elfedte.

Jó erősen nyomni kezdte az angyal sebét, nem foglalkozott a nedves, szétszaggatott hússal, a széttört szegycsont egyenetlen szélével. A lény szétmarcangolta, hogy felfalhassa a szívét…

– Telefon – zihálta Bryce. – Van telefonod?

Az angyal fehér szárnya teljesen szétzúzódott, vörös cafatoknak tűnt. Mégis megmozdította kissé, hogy megmutassa fekete farmerjának zsebét. A szögletes dudort benne.

Bryce nem tudta volna megmondani, hogy sikerült egyetlen kézzel kihúznia. Még mindig akadozott, gyorsult, megdermedt az idő. Minden egyes lélegzetvétellel fájdalom cikázott végig a lábán.

De csak sajgó kezébe vette a fényes, fekete készüléket, vörös körmei kis híján eltörtek, olyan erővel ütötte be a segélyhívószámot.

Férfihang válaszolt rögtön az első csörgésre.

– Crescent City-i segély…

– Segítsen! – Bryce hangja elcsuklott. – Segítsen…

Rövid csend.

– Hölgyem, el kell mondania, pontosan hol van, és mi történt.

– Az Óvárosban. A folyónál… Nem messze a folyótól, a Hattyúfióka utca közelében… – Csakhogy az az ő címe. Már jó néhány háztömbnyire jár onnan. Nem ismerte a keresztutcák nevét. – Kérem… kérem, segítsen!

Az angyal vére átáztatta Bryce ölét, akinek vérzett a térde, teljesen lehorzsolta.

És Danika

És Danika

És Danika

– Hölgyem, el kell mondania, pontosan hol van, egy percen belül oda tudjuk küldeni a farkasokat.

Bryce erre felzokogott, és az angyal ernyedt ujjai sebes térdéhez értek, mintha csak vigasztalni próbálná.

– Telefon – nyögte ki Bryce nagy nehezen, félbeszakítva a segélyhívó munkatársát. – A telefonja… Nyomozzák le, nézzék meg, hol vagyunk! Keressenek meg!

– Hölgyem, pontosan…

– Nyomozzák le a számot!

– Hölgyem, beletelik egy pillanatba, hogy…

Bryce előhívta a telefon menüjét, és ködös elmével addig nyomogatta, amíg meg nem találta ő maga a számot.

– 112 03 0577.

– Hölgyem, ezek az adatok…

– 112 03 0577! – visította Bryce a telefonba. Újra meg újra. – 112 03 0577!

Más nem jutott eszébe. Csak ez az átkozott telefonszám.

– Hölgyem… szent istenek! – Megreccsent a vonal. – Már úton vannak – lehelte a segélyhívó munkatársa.

Próbálta kifaggatni a férfi sebeivel kapcsolatban, de Bryce elejtette a telefont, ahogy a drogok ismét maguk alá gyűrték, lerántották, és megingott. A sikátor eltorzult, hullámzott.

Az angyal Bryce szemébe nézett, tekintete kínnal telt meg, és Bryce úgy érezte, mintha a saját lelkébe nyerne épp bepillantást.

A férfi vére egyre csak ömlött az ujjai között. Nem állt el.

6.

A féltündér nő úgy festett, mint aki megjárta Hél bugyrait.

Nem, nem is Hél bugyrait, döbbent rá Isaiah Tiberian, ahogy a légió fogdájának egyirányú tükrén keresztül figyelte őt. Magát a halál birodalmát.

Azokra a katonákra hasonlított, akiket Pangera vérben úszó harcmezeiről látott levánszorogni.

Immár órák óta ült a semmibe révedve a kihallgatószoba közepén álló fémasztalnál.

Alig hasonlított arra a sikoltozó, vergődő nőre, akit Isaiah és a csapata az óvárosi sikátorban találtak szakadt szürke ruhában, olyan erősen vérző combsebbel, hogy felmerült benne, talán el fog ájulni. Félig magánkívül volt – vagy az átélt iszonyattól, vagy a veszteség fájdalmától, vagy a szervezetében lévő drogoktól.

Valószínűleg mindháromtól egyszerre. És tekintve, hogy nem csupán információforrás volt a támadással kapcsolatban, hanem veszélyt is jelentett saját magára, Isaiah úgy határozott, behozatja a Comitiumtól pár háztömbnyire álló steril, föld alatti fogdába. Gondoskodott róla, hogy szemtanúként legyen feltüntetve az iratokon, ne gyanúsítottként.

Mélyet sóhajtott, és ellenállt a késztetésnek, hogy a megfigyelőablaknak támassza a homlokát. Csak a feje feletti elsőfények szüntelen zümmögése törte meg a csendet.

Órák óta először lett egy kis nyugta. Úgy sejtette, hamarosan véget ér.

Mintha magát Urdot kísértette volna a gondolattal: durva férfihang csendült a háta mögötti ajtóban.

– Még mindig nem szólalt meg?

Két évszázadnyi, harcmezőn és egyéb helyeken szerzett gyakorlat kellett ahhoz, hogy Isaiah ne rezzenjen össze a hang hallatán. Hogy lassan forduljon hátra az angyal felé, akiről tudta jól, az ajtófélfának dől szokásos fekete harci ruhájában. Egy olyan angyal felé, akiről az észérvek és a múlt eseményei alapján tudta, hogy a szövetségese, mégis minden egyes ösztöne az ellenkezőjét bizonygatta.

Ragadozó. Gyilkos. Szörnyeteg.

Hunt Athalar szögletes, sötét szemét végig az ablakon tartotta.

Bryce Quinlanen.

Szürke szárnyának egyetlen tolla sem rezzent. Dél-Pangerában, a 17. légióban ismerkedtek meg, és Isaiah azóta próbálta figyelmen kívül hagyni, hogy Hunt mintha újra meg újra mozdulatlanná dermedt volna. Maga volt a mennydörgés előtti feszült csend, mintha a közelében az egész vidék visszafojtotta volna a lélegzetét.

Azok után, amiket Hunt Isaiah szeme láttára művelt az ellenfeleivel és a kiválasztott célpontokkal, nem csodálkozott rajta.

Hunt tekintete Isaiah-ra siklott. Igaz is. Hiszen kérdezett tőle valamit. Isaiah megmozgatta fehér szárnyát.

– Egyetlen szót sem szólt azóta, hogy behoztuk.

Hunt ismét végigmérte a nőt az ablakon keresztül.

– Megjött már a parancs, hogy vigyük át egy másik szobába?

Isaiah pontosan tudta, miféle szobára céloz Hunt. Azokat a helyiségeket úgy alakították ki, hogy szóra bírják, akit kell. Még ha csak egy tanúról van is szó.

Isaiah megigazította fekete selyem nyakkendőjét, és fél szívvel néma imát küldött az öt istennek, hogy szénfekete öltönyét ne szennyezze vér, mire a nap felkel.

– Még nem.

Hunt biccentett, aranybarna arca kifürkészhetetlen maradt.

Isaiah végigmérte az angyalt, aki kérdés nélkül még csak véletlenül sem árult el semmit. Most nem volt nála a koponyát idéző sisak, amiről Crescent City összes folyosóján és utcáján csakis suttogva kiejtett becenevét, az Umbra Mortist kapta.

A Halál Árnyéka.

Isaiah nem tudta volna megmondani, megkönnyebbüléssel vagy aggodalommal tölti-e el Hunt hírhedt sisakjának hiánya. Szó nélkül nyújtotta át Micah orgyilkosának a vékony aktát.

Ügyelt rá, hogy sötétbarna ujjai ne érjenek hozzá Hunt kesztyűjéhez, ugyanis a bőrt még mindig vér fedte, szaga kezdte betölteni a helyiséget. Az angyalét felismerte, a másik nyilván Bryce Quinlané lehetett.

Isaiah állal a fehér csempés kihallgatószoba felé bökött.

– Bryce Quinlan, huszonhárom éves, félig tündér, félig ember. A tíz évvel ezelőtti vérvizsgálat kimutatta, hogy halhatatlan élettartam vár rá. Elhanyagolható erővel rendelkezik. Még nem esett át a Zuhanáson. Teljes jogú civitasként szerepel a nyilvántartásban. A saját fajtánk egy képviselőjével találtak rá a sikátorban, puszta kézzel próbálta megakadályozni, hogy kiessen a szíve a helyéről.

Olyan érzelemmentesen csengtek a szavak! De tudta jól, hogy Hunt is pontosan tisztában van a részletekkel. Mindketten tudták, mi történt, hiszen mindketten ott voltak a sikátorban. De még a biztonságos megfigyelőhelyiségben is ostobák lettek volna bármilyen bizalmas részletet hangosan kimondani.

Mindketten kellettek hozzá, hogy talpra állítsák Bryce-t, aki Isaiah-ra rogyott – nem a bánattól, hanem a fájdalomtól.

Hunt vette észre elsőként, hogy felhasították a combját.

Még mindig teljesen meg volt veszve, vergődött, ahogy visszaeresztették a földre. Isaiah azonnal gyógyboszorkányt hívott az erősen vérző combsebhez. Az ütőerét érte a támadás. Istenek verte csoda, hogy életben volt még egyáltalán, amikor kiérkeztek.

Hunt hosszasan átkozódott, ahogy letérdelt elé, és Bryce úgy lendítette a lábát, hogy kis híján ágyékon találta.

De aztán Hunt levette a sisakot, hogy egyenesen a szemébe nézzen.

És rászóljon, hogy a rohadt életbe is, nyugodjon már le.

Bryce ekkor teljesen elhallgatott. Üres tekintettel meredt Huntra. Még csak össze sem rezzent, amikor Hunt a harci ruhájában hordott kis elsősegélycsomag tűzőgépével összefércelte a sebet. Nézte, nézte, egyre csak nézte az Umbra Mortist.

De Hunt nem maradt ott azután, hogy összetűzte a sebet. Azonnal belevetette magát az éjszakába, hogy azt tegye, amihez a legjobban ért: felkutassa az ellenségeiket, és eltörölje őket a föld színéről.

Mintha csak most figyelt volna fel a véres kesztyűjére, Hunt elkáromkodta magát, lehúzta és az ajtó melletti fémkukába hajította.

Aztán végiglapozta Quinlan aktáját. Vállig érő fekete haja eltakarta egyébként is kifürkészhetetlen arcát.

– A jól ismert, elkényeztetett partihercegnőnek tűnik – mondta lapozgatás közben. Szája széle felfelé görbült, de a legkevésbé sem derűsen. – És milyen meglepő, Danika Fendyr, maga a Partikirálynő a lakótársa.

A 33. légióban senki sem használta ezt a kifejezést, hiszen senki más sem merte volna Lunathionben, még a tündérnemesek sem. De Isaiah nem tette szóvá, csak intett, hogy Hunt olvasson tovább. Az angyal már azelőtt távozott a sikátorból, hogy rájöttek volna, pontosan miféle tragédia történt.

Hunt továbbolvasott. Felvonta a szemöldökét.

– Urd bassza meg!

Isaiah kivárt.

Hunt sötét szeme elkerekedett.

– Danika Fendry meghalt? – Továbbolvasott. – És vele együtt az egész Ördögfalka. – A fejét rázva ismételte meg korábbi szavait: – Urd bassza meg!

Isaiah visszavette az aktát.

– Teljesen, elképesztően elcseszett egy helyzet, barátom.

Hunt állkapcsa megfeszült.

– Nem bukkantam rá a démon nyomára.

– Tudom. – Hunt kérdő pillantására Isaiah hozzátette: – Ha rábukkantál volna, akkor nem az akta lett volna az előbb a kezedben, hanem egy levágott fej.

Isaiah – számos alkalommal – jelen volt, amikor Hunt győzedelmesen visszatért a démonvadászatról, amire az éppen aktuális arkangyalgazdája küldte.

Hunt szája megrezzent, mintha felidézte volna a legutóbbi alkalmat, amikor így jelezte a diadalát, de végül csak összefonta izmos karjait. Isaiah nem foglalkozott a testtartásából áradó dominanciával. Megvolt a maguk hierarchiája az öt főből álló harcoscsapatban, a triariiban – a Birodalmi Légió legelitebb csapatában. Ők alkották Micah privát elitalakulatát.

Bár Micah Isaiah-t jelölte ki a 33. parancsnokává, hivatalosan sosem mondta ki, hogy ő a triarii vezére. Isaiah ennek ellenére mindig is úgy tekintett magára, mint aki a ranglétra legfelső fokán áll, mint aki kimondatlanul is a triarii legjobb katonája, hiába visel elegáns öltönyt és nyakkendőt. Hogy Hunt hol helyezkedik el… Azt senki sem firtatta azóta, hogy két éve megérkezett Pangerából. Isaiah nem is volt benne igazán biztos, hogy tudni szeretné.

Hunt hivatalosan azt a feladatot kapta, hogy nyomozza le és likvidálja a démonokat, amik az Északi Rés repedésein keresztül beférkőznek a világukba, vagy amiket illegális idézés során hoznak ide. Hunt képességeihez illő beosztás volt. Az istenek tudják, összesen hány démont vadászott le az elmúlt évszázadokban, kezdve a legelső pangerai csapatban – a 17.-ben –, ahol együtt kellett a másvilágra küldeniük a lényeket.

De Hunt a miatt a munka miatt kapta a becenevét, amit az árnyak közt végzett az arkangyaloknak, jelenleg épp Micah-nak. Egyedül neki felelt, a többiek pedig inkább nem álltak az útjába.

– Naomi letartóztatta Philip Briggst a gyilkosságokért – mesélte Isaiah, megnevezve a 33. légió gyalogságának parancsnokát. – Briggs pont ma került szabadlábra, és Danika meg az Ördögfalka juttatta rács mögé. – Isaiah-t roppantmód irritálta, hogy nem a 33. dicsekedhetett ezzel az eredménnyel. Legalább ma este Naomi vette őrizetbe a férfit. – De fogalmam sincs, hogy a francba tud egy Briggshez hasonló ember ilyen erős démont megidézni.

– Gondolom, hamarosan kiderül – felelte Hunt komoran.

Az biztos, a rohadt életbe is!

– Briggs elképesztően ostoba, ha képes volt ilyen célpontot választani rögtön a szabadulása után.

De a lázadó Kérek – egy nagyobb felkelési mozgalom, az Ophion vadhajtása – vezére nem tűnt ostobának. Csak fanatikusnak, aki bármi áron ki akart robbantani egy olyan konfliktust, mint ami a tenger túlpartján tombolt.

– Lehet, hogy tudta, úgyis börtönbe zárjuk valami ürüggyel, és megragadta az alkalmat – rukkolt elő egy lehetséges magyarázattal Hunt. – Tisztában volt vele, hogy fogytán az ideje, és mindenképpen oda akart szúrni egyet a vaníroknak.

Isaiah a fejét rázta.

– Borzalom az egész.

Az nem kifejezés. Hunt kifújta a levegőt.

– A sajtó hallott már róla?

– Még nem – válaszolta Isaiah. – És pár perce kaptam az utasítást, hogy titokban kell tartanunk, még akkor is, ha holnap reggel már mindenhol ez lesz a fő hír.

Hunt szeme megcsillant.

– Nincs kinek elmondanom.

Valóban, Hunt nem az a kifejezetten barátkozós típus. Hiába élt itt már két éve, hiába volt a triarii tagja, nem nyílt meg. Egy dologért küzdött szakadatlanul: a szabadságért. Pontosabban annak halvány reménysugaráért.

Isaiah felsóhajtott.

– Sabine mikor ér ide?

Hunt a telefonjára pillantott.

– Elvileg lefelé tart épp… – Kivágódott az ajtó. Hunt szeme megrebbent. – Most.

Sabine finom metszésű arcával és hosszú, ezüstszőke hajával alig tűnt idősebbnek Bryce Quinlannél, de a szemében a halhatatlanok tüze lobogott.

– Hol az a félvér ribanc…? – Éktelen haragra gerjedt, ahogy megpillantotta Bryce-t az ablakon túl. – Megölöm…

Isaiah kinyújtotta fehér szárnyát, hogy elzárja a Falkavezér örökösének útját mind az ajtótól, amin bejött, mind az attól pár lépésnyire balra lévő kihallgatószoba bejáratától.

Hunt kényelmes pózt vett fel mellette. Villámok cikáztak az öklén. Töredéke annak az erőnek, amit Isaiah szeme láttára az ellenfeleikre mért. Villámaival akár az egész épületet lerombolhatta volna.

Legyen szó egyszerű angyalról vagy arkangyalról, az erejük mindig ugyanúgy mutatkozott meg: esőt, vihart, néha tornádót idézhettek. Maga Isaiah is képes volt olyan szelet vetni, hogy azzal féken tartsa a rájuk rontó ellenséget. Olyanról viszont senki sem hallott, aki Hunthoz hasonlóan uralni tudta volna a villámokat, ráadásul ilyen mértékben, hogy ekkora pusztítást okozzon vele. Ez volt Hunt szerencséje és egyben veszte is.

Isaiah egyik hideg szellője megborzolta Sabine lenszőke hajzuhatagát, egészen Huntig elért. Mindig is könnyedén összedolgoztak, és ezzel Micah is pontosan tisztában volt, amikor Isaiah mellé osztotta be Huntot, hiába futott töviskorona-tetoválás mindkettejük homlokán. Hunt sötét haja elrejtette a szégyenbélyeg nagy részét, de a homlokán lévő vékony, fekete csíkot még az sem fedte.

Isaiah alig emlékezett rá, hogy nézett ki a barátja azelőtt, hogy a pangerai boszorkányok megbélyegezték. Pokoli varázsigéiket összedolgozták a tintával, hogy Hunt bűnei sose merülhessenek feledésbe, és boszorkánymágiájukkal megfékezhessék az ereje nagy részét. Glóriának nevezték, gúnyolva ezzel a dicsfényt, amivel az emberek réges-régen az angyalokat ábrázolták.

Isaiah homlokán nem rejtette el semmi a Huntéval megegyező tetoválást, ahogy azon a további kétezer angyalén sem, akik mind olyan idealisták, bátrak és ostobák voltak két évszázaddal ezelőtt.

Az Aszterek tökéletes katonának és hűséges szolgának teremtették a különleges képességekkel megáldott angyalokat, ők pedig örömmel játszották a szerepet. Aztán jött Shahar, az arkangyal, akit egykor Hajnalcsillagnak neveztek. Jött Hunt és mindenki más Shahar elit 18. légiójában.

Lázadásuk kudarcra ítéltetett – és most az emberek lázadtak immár több mint negyven éve. Más céllal, más csoportokban és harcosokkal, de az ok gyakorlatilag ugyanaz volt: a Köztársaság az ellenségük, a merev hierarchikus rendszer pedig úgy szar, ahogy van.

Mielőtt az emberlázadók háborút robbantottak ki, az egyik idiótának meg kellett volna kérdeznie a Bukott angyalokat, ők hogyan vallottak kudarcot jóval az ő születésük előtt. Isaiah határozottan el tudta volna mondani, mit ne tegyenek. Aztán felvilágosította volna őket a következményekről is.

A másik tetoválást sem rejthették el ugyanis a jobb csuklójukon: SPQM.

A hét csillaggal körbevett négy betű ott díszelgett a Köztársaság minden egyes zászlaján és levélpapírján, ahogy mindazoknak a csuklóján is, akik felett rendelkeztek. Még ha Isaiah le is vágta volna a karját, a visszanövő végtagon ott éktelenkedett volna a jel. Ilyen erővel bírt a boszorkánytinta.

A halálnál is rosszabb volt a sorsuk: örökké kellett szolgálniuk azokat, akiket le akartak taszítani a trónjukról.

Isaiah úgy döntött, megkíméli Sabine-t attól, ahogyan Hunt a problémás helyzeteket szokta intézni, és szelíden így szólt:

– Megértem, hogy gyászolsz, Sabine, de van bármiféle konkrét okod arra, hogy holtan akard látni Bryce-t?

Sabine vicsorogva Bryce-ra mutatott.

– Elvette a kardot. Az az önjelölt farkas elvette Danika kardját. Tudom, hogy így van, mert nincs a lakásban… és engem illet.

Isaiah is látta, hogy a Fendyr család öröksége eltűnt. De nem úgy tűnt, mintha Bryce Quinlannél lenne.

– Mi köze a kardnak a lányod halálához?

Düh és fájdalom kavargott Sabine eltorzult arcán. Végül megrázta a fejét, és a kérdésre ügyet sem vetve azt felelte:

– Danika folyton bajba került. Képtelen volt befogni a száját, egyszerűen nem tudta, mikor hallgasson az ellenségei közelében. És lám, mi történt vele! Ez az ostoba kis ribanc még mindig él és virul, Danika pedig nem. – Kis híján elcsuklott a hangja. – Danikának több esze is lehetett volna.

– Mivel kapcsolatban? – kérdezte Hunt egészen kedvesen.

– Mindennel! – csattant fel Sabine. Ismét megrázta a fejét, hogy száműzze a gyászos gondolatokat. – Kezdve ezzel a ribanc lakótársával! – Fúriaként pördült Isaiah felé. – Mindent tudni akarok!

Hunt hűvösen rászólt:

– Egy szót sem kell elárulnia neked, Fendyr.

A 33. Birodalmi Légió parancsnokaként Isaiah egy szinten állt Sabine-nel a ranglétrán: mindketten tagjai voltak ugyanazoknak az igazgatótanácsoknak, mindketten a saját felettesüknek, a saját házuknak jelentettek.

Sabine szemfogai megnyúltak, ahogy végigmérte Huntot.

– Szóltam egy kibaszott szót is hozzád, Athalar?

Hunt szeme felcsillant, de Isaiah előhúzta a telefonját, pötyögni kezdett, és nyugodtan közbevágott:

– Még érkeznek a jelentések. Viktoria épp úton van, hogy beszéljen Miss Quinlannel.

– Majd én beszélek vele! – Sabine forrt a dühtől. Ujjai begörbültek, mintha készen állna rá, hogy kitépje Hunt torkát.

Hunt rámosolygott, mintha épp erre buzdítaná, és az öklén táncoló villámok egészen a csuklójáig nyúltak.

Isaiah nagy szerencséjére kinyílt a kihallgatószoba ajtaja, és egy tökéletesre szabott, sötétkék kosztümöt viselő, sötét hajú nő lépett be rajta.

Az elegáns kosztüm és az öltöny, amit Viktoria és ő viselt, jelmez volt. Egyfajta páncél is, igen, ugyanakkor ennek segítségével próbálták eljátszani, hogy legalább részben normális életet élnek.

Nem csoda, hogy Hunt sosem foglalkozott ilyesmivel.

Bryce rá sem pillantott a kecsesen közeledő gyönyörű Viktoriára, akit minden ház tagja jó alaposan meg szokott nézni.

Persze Bryce már órák óta nem mozdult. A csupasz combjára tekert fehér kötszert átáztatta a vér. Viktoria felhúzta kissé az orrát, világoszöld szeme összeszűkült a homlokára tetovált sötét glória alatt. A lidérc egyike volt azon keveseknek, akik két évszázada együtt lázadtak a malákhimmal. Nem sokkal később Micah-nak adták, és a büntetése nem merült ki a homloktetoválásban és a rabszolgabélyegben. Nem volt ugyan olyan szörnyű, mint amit Isaiah és Hunt élt át az Aszterek börtönében, majd a különböző arkangyalok tömlöceiben a lázadás leverését követő években, de az ő kínzása még akkor is folytatódott, amikor Isaiah-éké már véget ért.

– Miss Quinlan! – szólalt meg Viktoria.

Bryce nem reagált.

A lidérc odahúzott egy fémszéket a faltól, és az asztal túlfeléhez állította. Elővett egy aktát a blézeréből, leült, és keresztbe tette a lábát.

– Tudja, ki felelős a ma esti vérontásért?

Bryce-nak még a légzése sem változott. Sabine halkan felmordult.

A lidérc összekulcsolta alabástrom kezét az ölében, a természetellenes elegancia jelezte egyedül a nyugodt felszín alatt hullámzó ősi erőt.

Viknek valójában nem volt saját teste. Bár ő is a 18.-ban harcolt, Isaiah csak akkor tudta meg, mi történt vele, amikor tíz éve idejött. Hogyan szerezte Viktoria ezt a testet, kié volt korábban? Nem kérdezte. Ő maga nem mesélte el. A lidércek úgy cserélgetik a testeket, ahogy néhányan az autókat adják-veszik. A hiúbbak gyakran átköltöznek egy másikba, általában az öregedés első jelére, de Viktoria a szokásosnál tovább maradt ebben, azt mondta, tetszik a felépítése, a mozgása.

Most pedig már azért nem költözött át másikba, mert nem tehette. Micah ezzel büntette a lázadásáért, bezárta őt ebbe a testbe. Örökre. Nem költözhetett másikba, nem cserélhette le újabbra, szebbre. Vik kétszáz éve élt ilyen formában, kénytelen volt elviselni a test mostanra szabad szemmel is látható lassú kopását: a szeme körüli, egyre mélyülő ráncokat, a töviskorona-homloktetoválás feletti barázdát.

– Quinlan sokkos állapotban van – jegyezte meg Hunt, figyelemmel követve Bryce minden egyes lélegzetvételét. – Nem fog beszélni.

Isaiah hajlott rá, hogy egyetértsen, de aztán Viktoria kinyitotta az aktát, végigfutott egy papírt, és így szólt:

– A magam részéről úgy vélem, jelenleg nem uralja teljes mértékben a testét, a tetteit.

Majd annyi drogot és alkoholt nevezett meg, amitől egy ember szíve biztosan felmondta volna a szolgálatot. Ami azt illeti, egy kevésbé erős vaníré is.

Hunt elkáromkodta magát.

– Van bármi, amit nem szívott fel vagy el ma este?

Sabine felhúzta magát.

– Félvér söpredék…

Isaiah Huntra pillantott. Ennyi elég is volt ahhoz, hogy megkérje.

Nem utasította – sosem mert semmit utasításba adni Huntnak. Az angyal hirtelen robbanó dühe nyomán egész birodalmi hadi csapatok végezték füstölgő hamuként. Bár a glória tizedére csökkentette villámainak erejét, harcosként szerzett képességeivel pótolta ezt a hiányt.

Most megrándult az álla, egyedül ezzel jelezte, hogy beleegyezik Isaiah kérésébe.

– Ki kell töltened néhány papírt odafent, Sabine. – Hunt fújt egyet, mintha emlékeztetnie kellene magát, hogy Sabine mégiscsak anya, aki ma este elveszítette egyetlen gyermekét, és hozzátette: – Ha szeretnél egyedül lenni egy kicsit, nyugodtan, de akkor is alá kell írnod…

– Szarok az aláírogatásra meg az egyedüllétre! Feszítsétek keresztre azt a ribancot, ha kell, de vegyétek rá, hogy tegyen tanúvallomást! – Sabine a kőre köpött, épp Hunt csizmája mellé.

Isaiah nyelvén megült az éter, ahogy Hunt hűvös pillantást lövellt Sabine felé, ami a harcmezőn egyedüli figyelmeztetésként szolgált az ellenfeleinek. Senki sem élte még túl azt, ami ezután következett.

Mintha Sabine is rájött volna erre, ugyanis bölcsen kiviharzott a folyosóra.

Megfeszített kezéből borotvaéles karmok nyúltak ki, belevágott velük a fémajtóba.

Hunt mosolyogva figyelte távolodó alakját. Felkerült a listájára. Nem ma fog lesújtani rá, nem is holnap, de valamikor a jövőben mindenképpen… Még hogy az alakváltók jobban kijönnek az angyalokkal, mint a tündérek!

– Felvételek igazolják, hogy a Fehér Hollóban tartózkodott – magyarázta Viktoria épp kedvesen. – Azt is, hogy utána hazasétált.

Lunathiont teljesen bekamerázták, sehol máshol nem akadt ilyen kitűnő kép- és hangfigyelő rendszer, de Bryce egy régi épületben lakott, és már évtizedek óta nem tartották karban a folyosókon kötelező eszközöket. Elő fogják szedni a tulajdonost azokért a szabályszegésekért, amik most szétcseszik az egész nyomozást. Az épület rendszere egyetlen aprócska hangfelvételt rögzített csupán – csak a hangot, semmi mást. Nem derült fény egyébre, mint amit amúgy is tudtak már. Az Ördögfalka mobiljai mind tönkrementek a támadás során. Egyetlen üzenetet sem tudtak elküldeni.

– Amiről nincs felvételünk, Bryce – folytatta Viktoria –, az az, hogy mi történt a lakásban. El tudja mondani?

Lassan, mintha épp most szállna vissza a testébe, Bryce Viktoriára emelte borostyánszín szemét.

– Hol vannak a hozzátartozói? – kérdezte Hunt érdes hangon.

– Az anya az ember, a mostohaapával egy északi hegyi városban él. Mindketten peregrinusok – magyarázta Isaiah. – Az apát nem regisztrálták, vagy nem volt hajlandó elismerni az apaságot. Nyilván tündér. És valószínűleg magas rangú lehet, ha annyit azért megtett, hogy megszerezte neki a civitas státuszt.

Az embernők szülte gyerekek általában peregrinussá váltak. És bár akadt némi elegáns tündérszépség Bryce-ban, az arca alapján határozottan embernek tűnt – aranyló bőr, szeplők az orrán és a magas járomcsontján, telt ajkak. Még akkor is, ha a selymes, vörös hajzuhatag és a hegyes fül tagadhatatlanul tündérvonás volt.

– Értesítették már az ember szülőket?

Isaiah beletúrt rövid, göndör, barna hajába. Hajnali kettőkor a telefon éles hangja ébresztette, egy perccel később már rohant is kifelé a kaszárnyából, és most kezdte érezni az álmatlan éjszaka hatását. Valószínűleg közelgett a hajnal.

– Az anyja teljesen kiborult. Újra és újra megkérdezte, tudjuk-e, miért támadtak a lakásra, hogy Philip Briggs volt-e. Látta a hírekben, hogy valami apróság miatt kiengedték, és biztosra vette, hogy ő tette. A 31. egy járőre épp most repül oda, egy órán belül a szülők is a levegőben lesznek.

Viktoria hangja csendült a rádión, folytatta a kihallgatást:

– Le tudná írni a lényt, ami megtámadta a barátait?

Quinlan nem szólt semmit, tekintete üres maradt.

Az utcai kameráknak hála voltak elmosódott felvételeik, de a démon gyorsabban mozgott, mint a szél, és volt annyi esze, hogy a kamerák hatókörén kívül maradjon. Még nem tudták beazonosítani, Hunt kiterjedt ismeretei sem segítettek. Csak egy ködös, szürke foltot láttak, amit még a felvétel lelassításával sem tudtak pontosan kivenni. És persze Bryce Quinlant, ahogy mezítláb rohan az utcán.

– Ez a lány még nem fog tudni vallomást tenni – mondta Hunt. – Csak az időnket pocsékoljuk.

– Miért utálja Sabine ennyire Bryce-t, miért őt hibáztatja? – kérdezte Isaiah. Amikor Hunt nem felelt, állal az asztal szélén álló akták felé bökött. – Nézd meg Quinlanét! Egyetlen dolog van a rovásán eddig, közszeméremsértés a nyári napforduló egyik felvonulásán. Nagyon belemelegedett a dologba egy falnál, és rajtakapták. Éjszakára bezárták, másnap kifizette a bírságot, és egy hónapig közmunkát végzett, hogy ne maradjon róla maradandó bejegyzés a nyilvántartásban.

Esküdni mert volna, hogy Hunt arcán mosoly suhan át. De aztán Isaiah bőrkeményedéses ujjával megpaskolta a lenyűgözően vastag másik aktát.

– Ez Danika Fendyr lajstromának az első része. Összesen hét van. Kezdődött a kisebb lopásokkal tízéves korában, és egészen az öt évvel ezelőtti nagykorúságáig folytatódik. Aztán döbbenetes módon semmi. Szerintem Bryce-t belevitték a rosszba, és talán pont ő volt az, aki jó útra terelte Danikát.

– Azért annyira nem felelősségteljes ő sem, hogy ne szívjon fel annyi fénylelőt, amibe egy ló is beledöglene – jegyezte meg Hunt. – Gondolom, nem egyedül bulizott. Barátokkal ment?

– Igen, kettővel. Juniper Andromedával, a városi balett-társulat faun szólótáncosával, és… – Isaiah kinyitotta az ügyre vonatkozó aktát, és elmormolt egy imát. – Fury Axtarral.

Hunt halkan elkáromkodta magát a bérgyilkos neve hallatán.

Fury Axtar fél tucat országban gyilkolhatott.

Köztük itt is.

– Fury Quinlannel volt ma este? – kérdezte.

Elégszer volt már dolguk Axtarral ahhoz, hogy tudják, jobb, ha nem mennek a közelébe. Micah megparancsolta Huntnak, hogy végezzen vele. Kétszer is. De túl sok nagy hatalmú szövetségese volt, állítólag még a Birodalmi Tanácsban is akadt egy-kettő. Végül Micah mindkét esetben rájött, nem biztos, hogy megérné szénné égettetni Fury Axtart az Umbra Mortisszal.

– Igen – válaszolta Isaiah. – Fury is ott volt vele a klubban.

Hunt felvonta a szemöldökét. Ám ekkor Viktoria ismét odahajolt Bryce-hoz.

– Próbáljuk megtalálni a tettest. Tud nekünk segíteni ebben?

Egy üres porhüvely ült a lidérc előtt.

Viktoria olyan kedvesen dorombolt Bryce-nak, aminek hatására mások a tenyeréből szoktak enni.

– Segíteni akarok. Meg akarom találni azt, aki ezt művelte. És aztán megbüntetni.

Viktoria a zsebébe nyúlt, előhúzta a telefonját, és kijelzővel felfelé az asztalra tette. A digitális tartalom azonnal megjelent a képernyőn Isaiah és Hunt mellett. Ide-oda járatták a tekintetüket a lidérc és a megnyitott üzenetek között.

– Ezt az ön telefonjáról töltöttük le. Át tudjuk beszélni őket?

Üveges szempár figyelte a linóleumpadlóból kiemelkedő kis rejtett képernyőt. Ugyanazokat az üzeneteket tartalmazta, amiket most Isaiah és Hunt is elolvashatott.

Az elsőt Bryce küldte: A tévé a farokcsóváló kölyköknek van. Inkább csapd szét magad a nagylányokkal!

Majd egy rövid, sötét videó következett, remegett, ahogy valaki fennhangon röhögött, amíg Bryce bemutatott a kamerának, ráhajolt egy fehér porcsíkra – a fénylelőre –, és felszívta szeplős orrába. Nevetett, úgy ragyogott, annyira élettel teli volt, hogy a szomszédos helyiségben ülő nő kizsigerelt holttestnek tűnt hozzá képest. Belevisított a kamerába:

– TÜNDÖKÖLJ, DANIKAAAAA!

Danika pontosan azt felelte, amire Isaiah számított. A falkavezéri cím várományosa, akit csak messziről, hivatalos rendezvényeken látott, és aki készen állt rá, hogy bajt keverjen, bárhová is ment, így felelt: KIBASZOTTUL UTÁLLAK! NE FÉNYLELŐZZ NÉLKÜLEM! KÖCSÖG!

Partihercegnő a javából.

Bryce húsz perccel később válaszolt: Az előbb dugtam valakivel a mosdóban. Ne mondd el Connornak!

Hunt a fejét rázta. De Bryce csak ült ott, hagyta, hogy a rezzenéstelen arcú lidérc felolvassa neki az üzeneteket.

Danika ezt írta vissza: Jó volt?!!?

Csak annyira, hogy ne legyek úgy felajzva.

– Ez nem lényeges – mormolta Hunt. – Hívd vissza Viktoriát!

– Parancsot kaptunk.

– Szarok a parancsokra! Az a nő ott mindjárt összeroppan, és nem úgy, ahogy szeretnénk.

Bryce ezután már nem válaszolt Danikának. Danika viszont folyamatosan írogatott. Egyik üzenet jött a másik után a következő két órában.

Vége a filmnek. Hol vagytok, nyomik?

Miért nem veszed fel a telefonodat? Felhívom Furyt.

Hol a PICSÁBAN van Fury?

Juniper sosem viszi el a telefonját, úgyhogy őt meg sem próbálom. Hol vagy?!!!

Elmenjek a klubba? A falka tízkor megy haza. Ne kefélj idegenekkel a mosdóban, mert Connor is velem jön.

BRYYYYCE! Remélem, jól felcsesz majd az 1000 értesítés, amikor meglátod a telefonodat.

Thorne azt mondja, ne írogassak. Megmondtam neki, hogy törődjön a saját kibaszott dolgával.

Connor azt mondja, rohadtul fel kellene már nőnöd, és nem felszívni minden szart, amit Hél bugyraiban összekotyvasztanak, mert ilyesmit csak lúzerek csinálnak. Nem tetszett neki, amikor mondtam, hogy nem szívesen látnálak egy szentfazék rinyagéppel.

Jól van, öt perc, és indulunk. Nemsokára ott leszünk, te ribi! Tündökölj!

Bryce pislogás nélkül meredt a képernyőre, megviselt arca kórosan sápadtnak tűnt a monitor fényében.

– Az épület kamerái nagyrészt tönkrementek már, de az egyik a folyosón készített hangfelvételt, csak képet nem – folytatta Viktoria nyugodtan. – Lejátsszam?

Nem érkezett válasz. Úgyhogy Viktoria lejátszotta.

Fojtott vicsorgás és sikolyok áradtak a hangszóróból – elég halkan ahhoz, hogy egyértelmű legyen, a folyosón lévő kamera csak a lakásból érkező leghangosabb zajokat rögzítette. Aztán valaki felüvöltött, vadul, mint egy farkas.

– Könyörgöm, könyörgöm…

A szavak félbeszakadtak, de a folyosói kamera felvétele nem.

Danika Fendyr sikított. Valami lebucskázott, összetört a háttérben, mintha nekihajították volna valamelyik bútornak. A folyosói kamera még mindig működött.

Danika csak sikított, és sikított, és sikított. Csak a kamera félig tönkrement rendszere miatt néha félbeszakadt a hang. A fojtott nyögések, morgások kegyetlenségről, vérengzésről árulkodtak, és Danika zokogva könyörgött kegyelemért, sírt, sikított, hogy hagyja abba…

– Kapcsolja ki! – parancsolta Hunt, és már indult is kifelé. – Most azonnal!

Olyan gyorsan mozdult, hogy Isaiah nem állhatta útját, azonnal ott termett az övék mellett álló ajtónál, és már fel is tépte, mire Isaiah egyáltalán kiugrott a folyosóra.

De továbbra is hallották a plafon hangszóróiból áradó recsegő felvételen, ahogy Danika kegyelemért könyörög. Ahogy felfalják, szétmarcangolják őt.

A gyilkos némasága éppolyan vérfagyasztó volt, mint a zokogó Danika sikolyai.

Viktoria az ajtó felé fordult, ahogy Hunt dühtől elsötétült arccal, szárnyait kitárva berontott. A Halál Árnyéka elszabadult.

Isaiah étert érzett. Villámok cikáztak Hunt ujjhegyein.

Danika véget nem érő, félig fojtott sikolyai betöltötték a helyiséget.

Isaiah épp abban a pillanatban lépett be, amikor Bryce kiborult.

Szélből falat képezett saját maga és Vik köré, és nyilván Hunt is hasonlóképp tehetett, amint Bryce felpattant a székről, és felborította az asztalt, ami átrepült Viktoria feje felett, és a megfigyelőablakba csapódott.

Állatias morgás töltötte be a szobát, ahogy Bryce felkapta a széket is, amin eddig ült, és azt is a falhoz vágta, olyan erővel, hogy a fémváz elgörbült, meggyűrődött.

Aztán a padlóra hányt.

Ha Isaiah ereje nem védte volna Viktoriát, biztosan beszennyezi döbbenetesen drága, rendelésre készült magas sarkúját.

A hangfelvételnek akkor szakadt vége, amikor a folyosói kamera ismét megreccsent, de ezúttal már teljesen kisült.

Bryce zihálva nézte a tócsát maga alatt. Aztán térdre rogyott benne.

Ismét elhányta magát. Majd még egyszer. Aztán a térdére hajolt, selymes haja a hányásba ért, ahogy ringatózni kezdett a döbbent csendben.

Féltündér volt, alig mérhető erővel. Amit az imént az asztallal és a székkel tett… A düh színtiszta, fizikai megnyilvánulása volt. Még a legfegyelmezettebb tündér sem képes megálljt parancsolni, amikor eluralkodik rajta ez az állatias düh.

Huntnak a szeme sem rebbent, magasra húzott szárnnyal lépett oda hozzá, nehogy beleérjen a mocsokba.

– Bryce. – Letérdelt mellé. Bryce válla után nyúlt, de végül leeresztette a kezét. Hány ember látta valaha, hogy az Umbra Mortis teljesen békésen nyújtja felé a kezét? Hunt a tönkretett asztal és szék felé biccentett. – Nem semmi.

Bryce még jobban összehúzta magát, napbarnított ujjai szinte teljesen elfehéredtek, olyan erővel szorította a hátát, hogy biztosan nyomot hagyott. Elcsukló, reszketeg hangon szólalt meg:

– Haza akarok menni.

Hunt sötét szeme megrebbent. De nem szólt egy szót sem.

Viktoria homlokráncolva szemügyre vette a felfordulást, majd elment keríteni valakit, aki feltakarítja.

Isaiah válaszolt:

– Sajnos nem mehet haza. Bűnügyi helyszín, épp folyik a nyomozás. – Arról nem is beszélve, hogy még ha mindent le is locsolnak fertőtlenítővel, nincs az a vanír, aki képes anélkül belépni oda, hogy megcsapná a mészárlás bűze. – Ráadásul nem is biztonságos, amíg ki nem derítjük, ki tette ezt. És miért.

– S-sabine… – lehelte Bryce.

– Igen, tudja – felelte Isaiah kedvesen. – Danika minden hozzátartozóját értesítettük.

És néhány órán belül az egész világ tudni fogja.

A továbbra is Bryce mellett térdelő Hunt dörmögve így szólt:

– El tudjuk helyezni egy szobában, ahol van ágy és fürdő. Hozhatunk váltásruhát.

Bryce ruhája úgy szétszakadt, hogy szinte mindene kilátszott, a derekánál egy felhasadt rész alól kikandikált a hátán végigfutó tetoválás. Még a Húspiac szajhái sem feltétlenül öltöztek ilyen kihívóan.

Isaiah zsebében megrezzent a telefon. Naomi kereste.

A 33. gyalogságának parancsnoka feszülten beszélni kezdett, miután Isaiah beleszólt.

– Eresszétek el a lányt! Most azonnal! Vigyétek ki innen, és mindannyiunk érdekében mondom, hogy ne állítsatok rá senkit. Főleg Huntot ne.

– Miért? A kormányzó ennek pont az ellenkezőjét parancsolta.

– Épp az előbb beszéltem telefonon Ruhn Danaannal – válaszolta Naomi. – Teljesen kikelt magából, hogy nem értesítettük az Ég és lélegzetet arról, hogy behozzuk a lányt. Azt mondja, a tündérek hatáskörébe tartozik az ügy, meg ilyenek. Úgyhogy leszarom, mit akar a kormányzó, később majd megköszöni nekünk, hogy elkerültük ezt a kibaszott botrányt. Most azonnal engedjétek el a lányt! Majd tündérkísérettel visszajöhet, ha azt akarják azok a seggfejek.

Hunt, aki hallotta az egész beszélgetést, most egy ragadozó rezzenéstelen pillantásával mérte végig Bryce Quinlant. A triarii tagjaként Naomi Boreas egyedül Micah-nak felelt, és nem is kellett volna magyarázkodnia, de hogy még a kormányzó utasításának is ellenszegüljön a tündérek kedvéért…

– Ne vitatkozz, Isaiah! – tette hozzá, aztán lerakta.

Bryce üveges tekintetén hegyes tündérfüle ellenére sem látszott, hogy hallotta volna a beszélgetést.

Isaiah visszatette a telefont a zsebébe.

– Szabadon távozhat.

Bryce feltápászkodott, lába meglepően erősnek bizonyult, hiába fedte kötszer az egyiket. Csupasz lábfejét vér és kosz borította. Az előbbiből épp elég ahhoz, hogy Hunt így szóljon:

– Van egy gyógyboszorkányunk az épületben.

Csakhogy Bryce ügyet sem vetett rá, egyszerűen kibicegett a nyitott ajtón a folyosóra.

Hunt addig figyelte a kijáratot, amíg a csosszanó léptek el nem haltak.

Egy hosszú pillanatig egyikük sem szólalt meg. Majd Hunt felsóhajtott és felállt.

– Melyik szobába vitte Naomi Briggst?

Isaiah nem tudott válaszolni, mert léptek dobbantak odakint a folyosón, méghozzá igen gyorsan. Határozottan nem Bryce tartott feléjük.

Isaiah és Hunt még az ehhez hasonló biztonságos helyeken is a keze ügyében tartotta a fegyvereit, előbbi mindig keresztbe fonta a karját, hogy könnyedén kihúzhassa a zakója alá rejtett fegyvert, utóbbi pedig a combján, az oda erősített fekete markolatú kés mellett tartotta a kezét. Ismét villámok cikáztak Hunt ujjain.

Sötét hajú tündérférfi rontott be a kihallgatószoba ajtaján. Hiába viselt alsó ajkában karikát, hiába nyíratta fel egyik oldalt hosszú, hollófekete haját, hiába varratta ki a karját bőrkabátja alatt, nem rejthette el feltűnően vonzó arcára kirajzolódó származását.

Ruhn Danaan állt előttük, a valbarai tündérek koronahercege. Az Őszkirály fia és a Csillagkard, az ősi csillagfényű tündérek híres sötét pengéjének jelenlegi tulajdonosa. Ez bizonyította a herceg kiválasztott státuszát a tündérek között – bármit jelentsen is ez.

Ruhn a hátán hordta a kardot, fekete markolata magába itta a vakító elsőfényt. Isaiah egyszer azt hallotta, hogy a kardot egy meteoritból bányászott irídiumból kovácsolták egy másik világban – még mielőtt a tündérek átkeltek volna az Északi Résen.

Danaan kék szemében tűz égett – bár ő maga nem birtokolt ilyesfajta mágiát. A tűzmágia gyakori volt a valbarai tündérek körében, maga az Őszkirály is képes volt irányítani. De a pletykák szerint Ruhn mágiája a tengerentúlon, Avallen szent tündérszigetén uralkodó rokonaiéhoz hasonlított inkább: árnyékokat és ködöt idézett, ami nem csupán a kézzelfogható világot, hanem az elmét is elborította. Talán még telepata is volt. Ruhn a hányásra pillantott, érezte a nemrégiben távozott tündér illatát.

– Hol a francban van?

Hunt megdermedt a herceg hangjában csendülő rideg parancs hallatán.

– Bryce Quinlant szabadon engedtük – válaszolta Isaiah. – Néhány perce küldtük fel.

Ruhn nyilván egy oldalsó bejáraton jött be, ha elkerülték egymást, és a recepción sem tudtak az érkezéséről.

Talán a mágiája segítségével, az árnyékok között érkezett.

A herceg az ajtó felé fordult, de Hunt utánaszólt:

– Mit érdekel annyira?

Ruhn dühbe gurult.

– Az unokatestvérem, te seggfej! Mi megvédjük a saját fajtánkat.

Elég távoli rokon lehetett, hiszen az Őszkirálynak nem voltak testvérei, a herceg mégis ismerte annyira Bryce-t, hogy most közbeavatkozzon.

Hunt Ruhnra vigyorgott.

– Hol voltál ma este?

– Baszd meg, Athalar! – vicsorgott Ruhn. – Gondolom, hallottad, hogy Danikával összevitatkoztunk a tanácsülésen. Micsoda nyom! Szép munka! – Egyre pattogósabban ejtette ki a szavakat. – Ha meg akartam volna ölni Danikát, biztosan nem idézek meg egy kibaszott démont. Hol a francban van Briggs? Beszélni akarok vele.

– Nemsokára itt lesz. – Hunt mosolya továbbra sem hervadt le, és a villámok is ott táncoltak a kézfején. – És nem te fogod először kikérdezni. – Majd hozzátette: – Apuci hatalma és pénze eddig juttatott csak el, herceg.

Nem érdekelte, hogy Ruhn irányítja az Aux tündérosztagát, hogy éppolyan alaposan kiképezték, mint a legelitebb harcosaikat. És hogy a hátán függő kard nem csupán dekoratív célokat szolgált. Huntot mindez cseppet sem hatotta meg, ha nemesekről és merev hierarchiáról volt szó.

– Jártasd csak tovább a pofádat, Athalar! – szólt vissza Ruhn. – Meglátjuk, hova jutsz vele.

Hunt elvigyorodott.

– Reszketek a félelemtől.

Isaiah megköszörülte a torkát. Solas tüze, más sem hiányozna még a mai estéhez, mint hogy a triarii egy tagja és a tündérherceg összeverekedjen. Ruhnhoz fordult:

– Tudod esetleg, hogy Miss Quinlan ma esti viselkedése a gyilkosság előtt szokatlannak minősül-e, vagy…

– A Holló tulajdonosa azt mondta, részeg volt, és felszívott egy csomó fénylelőt – vetette oda Ruhn. – Bryce legalább heti egyszer szétcsapja magát.

– Miért? – kérdezte Isaiah.

Ruhn összefonta a karját.

– Azt tesz, amihez csak kedve támad. Mindig is ilyen volt.

Elég keserűség csendült a hangjában ahhoz, hogy sejteni lehessen, történt közöttük egy s más – méghozzá igen csúnya dolgok.

– Egész pontosan mennyire is álltok közel egymáshoz? – kérdezte Hunt gúnyosan.

– Ha arra vagy kíváncsi, dugom-e – gerjedt éktelen haragra Ruhn –, akkor a válaszom nem, te seggfej! A rokonom.

– Távoli rokonod – jegyezte meg Hunt. – Úgy hallottam, a tündérek szeretik tisztán tartani a vérvonalukat.

Ruhn állta a tekintetét. És amikor Hunt ismét elmosolyodott, éter töltötte meg a helyiséget, vihar előszele futott végig Isaiah bőrén.

Isaiah elgondolkozott, lenne-e elég ostoba ahhoz, hogy közéjük álljon, amikor Ruhn megpróbálja kiverni Hunt fogát, Hunt pedig füstölgő hamukupaccá változtatja a herceget, és gyorsan közbeszólt:

– Csak a munkánkat próbáljuk végezni, herceg.

– Ha tényleg szemmel tartottátok volna Briggst, ahogy kellett volna, akkor ez az egész talán meg sem történik.

Hunt valamivel szélesebbre tárta szürke szárnyát – úgy, ahogy egy malákh akkor szokta, amikor közelharcra készül. És az a sötét tekintet… A rettegett harcosé, a Bukott angyalé, aki szétverte a harcmezőket, ahová kivezényelték. Aki egy arkangyal parancsára gyilkolt, és olyan jól végezte a munkáját, hogy a Halál Árnyékának nevezték érte.

– Vigyázz a szádra! – figyelmeztette Hunt a herceget.

– Ne merészelj Bryce közelébe menni! – vetette oda vicsorogva Ruhn, majd kiviharzott az ajtón, minden bizonnyal az unokatestvére nyomába eredt. Legalább valaki vigyáz Bryce-ra.

Hunt bemutatott az üres kijáratnak. Aztán mormolva így szólt:

– Mennyi ideig működik az a nyomkövető, amit a Quinlannel megitatott vízbe tettetek?

– Három napig – válaszolta Isaiah.

Hunt szemügyre vette a combjára szíjazott kést.

– Danika Fendyr az egyik legerősebb vanír volt a városban, pedig még a Zuhanás előtt állt. A végére úgy könyörgött, mint egy ember.

Sabine sosem fogja túltenni magát a szégyenen.

– Nem tudok olyan démonról, amelyik így öl – gondolkozott hangosan Hunt. – Vagy ilyen könnyedén eltűnik. Nem találtam a nyomát. Mintha egyszerűen visszateleportált volna Hélbe.

– Ha Briggs áll a dolog mögött, hamarosan kiderül, miféle démonról van szó – mondta Isaiah.

Már ha Briggsnek megered a nyelve. Amikor a bombakészítő laborban ütöttek rajta, egyetlen szót sem szólt, hiába próbálkozott a lehetőségeihez mérten mind a 33., mind pedig az Aux.

– Minden egyes szabad járőrcsapatot kiküldök, hogy vigyázzanak a fiatalabb Aux-falkákra – tette hozzá Isaiah. – Ha mégsincs semmi köze Briggshez, akkor lehet, hogy nem ez volt az utolsó eset.

– És ha megtaláljuk a démont? – kérdezte Hunt komoran.

Isaiah vállat vont.

– Akkor gondoskodhatsz róla, hogy többé ne jelentsen problémát, Hunt.

Hunt pillantása kiélesedett, veszedelmessé és eltökéltté vált.

– És mi lesz Bryce Quinlannel három nap múlva?

Isaiah homlokráncolva meredt az asztalra, az összezúzott székre.

– Ha van esze, egy időre meghúzza magát, és soha többé nem hívja fel magára egyetlen erős halhatatlan figyelmét sem.

7.

A Csontnegyed ködös partvonalát szegélyező fekete lépcső nyomta Bryce térdét, ahogy a fölé magasodó elefántcsontszínű kapu előtt térdelt.

Az Isztrosz szürke tükörként terült el mögötte, csendes volt a hajnal előtti sötétben. Éppolyan csendes és mozdulatlan, amilyenné ő maga is vált, ahogy üresen sodródott tovább.

Köd gomolygott körülötte, mindent elfedett, kivéve az obszidián lépcsőfokokat, amik egyikén ő is térdelt, és a hatalmas csontkaput előtte. Egyedül a korhadó fekete csónak kísérte, aminek penészfoltos, ősrégi kötelét cölöp híján a lépcsőre fektette. Megfizette a díjat, így a csónak mindenképpen vele marad, amíg el nem végzi, amiért jött. Amíg el nem mondja, amit kell.

Egy egész világ választotta el őt az élők birodalmától, a város tornyait és felhőkarcolóit elrejtette a kavargó köd, már nem hallotta a dudálást, a hangzavart. Hátrahagyta minden holmiját. Itt, a kaszások és a holtak között úgysem menne velük semmire.

Hálás is volt, hogy hátrahagyhatja őket – főleg a telefonját, tele haraggal és gyűlölettel. Még egy óra sem telt el Ithan legutóbbi hangüzenete óta, ami felrázta őt az álomtalan kábulatból, amiben az elmúlt hat éjszakát töltötte. Csak bámulta az anyjával közös hotelszoba sötét mennyezetét, nem foglalkozott a hívásokkal, az üzenetekkel.

Ithan szavai nyomot hagytak, amikor beosont a fürdőszobába, hogy meghallgassa az üzenetét.

Ne gyere el holnap az Elhajózásra! Nem látunk szívesen.

Újra és újra végighallgatta, az első szavakat, amik visszhangot vertek üres elméjében.

Az anyja nem ébredt fel a másik ágyban, amikor Bryce nesztelen tündérléptekkel elhagyta a hotelszobát, beszállt a személyzeti liftbe, majd kilépett az őrizetlen ajtón a sikátorba. Hat napja nem hagyta el a hotelszobát, a semmibe révedve meredt a virágos tapétára. És most, a hetedik hajnalon… Egyedül ez bírhatta távozásra. Ezért felidézte, hogyan mozgassa a testét, hogyan beszéljen.

Danika Elhajózása hajnalban kezdődik, utána következik a falka többi tagjáé. Bryce pedig nem lesz ott. Még ha a farkasok nem is tiltották volna meg, képtelen lenne elviselni. Képtelen lenne végignézni, ahogy ellökik a fekete csónakot a parttól, benne mindazzal, ami Danikából maradt, hogy a lelke megmérettessen, és kiderüljön, érdemes-e belépni a folyón túli szent szigetre.

Nem volt itt semmi, csak a csend. A csend és a köd.

Ilyen lenne a halál? Némaság és ködfátyol?

Bryce megnyalta száraz, kicserepesedett ajkát. Nem emlékezett, mikor ivott, mikor evett utoljára. Az anyja időről időre nagy nehezen belediktált egy-két korty vizet.

Kialudt benne a fény. Teljességgel odaveszett.

Mintha saját magával nézett volna szembe épp: Sötétség. Csend. Köd.

Felemelte a tekintetét, felnézett a kapura, amit egy réges-rég halott leviatán csontjaiból faragtak, ami egykor az északi tengerek mélyét járta. A köd sűrűbben gomolygott, hirtelen hűlni kezdett a levegő. Valami ősi, rémisztő jöttét jelezte.

Bryce térdelt tovább. Lehajtotta a fejét. Nem látták szívesen az Elhajózáson. Úgyhogy eljött ide búcsút venni. Megadni ezt Danikának.

Még a folyó is megremegett Bryce mögött, amint a ködben lakozó lény előbukkant.

Bryce kinyitotta a szemét, és lassan felemelte a pillantását.

II. RÉSZ
A HASADÉK

8.

HUSZONKÉT HÓNAPPAL KÉSŐBB

Bryce Quinlan kibotorkált a Fehér Holló mosdójából. Egy oroszlán alakváltó fúrta a nyakába a fejét, hatalmas kezével a derekát szorította.

Három hónapja nem volt része ilyen jó szexben. Talán több is. Lehet, hogy egy ideig megtartja.

Talán nem ártana kideríteni előbb a nevét. Nem mintha számított volna. A klub másik végében lévő VIP-részlegbe kell mennie, ott van találkozója… Mikor is? Ó, basszus! Most.

A zene ritmusa ott dübörgött a csontjaiban, visszhangot vert a díszes oszlopok között, folyamatos hívószó volt, amivel Bryce nem foglalkozott, ellenállt neki. Ahogy az elmúlt két év minden egyes napján.

– Táncoljunk! – Az aranyhajú oroszlán szavai ott morajlottak a fülében, ahogy a férfi megragadta a kezét, és a táncparkett ősi kövezetén táncoló tömegbe akarta húzni.

Bryce megvetette a lábát – már amennyire ez lehetséges volt a tízcentis tűsarkúban.

– Köszi, de nem. Üzleti találkozóm van. – Nem hazudott, de egyébként is visszautasította volna.

Az oroszlán szájának sarka megrándult, ahogy végigmérte vészesen rövid fekete ruháját és csupasz lábait, amiket néhány perce még köré font. Urd szerelmére, elképesztő az a járomcsont! Ahogy az aranyszínű szempár is, ami most derűsen összehúzódott.

– Így jársz üzleti megbeszélésekre?

Igen, valahányszor a főnöke üzletfelei ragaszkodtak hozzá, hogy a Hollóhoz hasonló semleges helyen találkozzanak, mert féltek, hogy megfigyelik őket, vagy tartottak Jesiba varázslataitól a galériában.

Bryce magától semmiképpen sem jött volna ide egyedül – de egyébként is ritkán fordult meg errefelé mostanság. A normál bárpultnál üldögélt szénsavas ásványvizet kortyolgatva, nem pedig a VIP-részlegben, odafent a karzaton, ahol lennie kellett volna, amikor a könnyed mosolyú, széles vállú oroszlán megkörnyékezte. Valamivel le kellett vezetnie a minden egyes múló pillanattal egyre növekvő feszültséget, úgyhogy szinte ki sem ürült még a pohara, már rángatta is a srácot a mosdóba. Az oroszlán örömmel állt a rendelkezésére.

Bryce elköszönt tőle:

– Köszi az élményt! – Bárhogy hívjanak is.

Beletelt egy pillanatba, mire a srác rájött, hogy komolyan beszél, tényleg találkozója lesz. Napbarnított arca elvörösödött.

– Nem tudok fizetni neked – bukott ki belőle.

Most Bryce pislogott értetlenül. Aztán hátravetett fejjel elnevette magát.

Nagyszerű!

A srác azt hiszi, Riso egyik szajhája. Szent prostitúció, magyarázta egyszer Riso, hiszen a klub az élvezetek templomára épült, neki pedig kötelessége ápolni a hagyományokat.

– A ház ajándéka – búgta Bryce a srác arcát paskolva, majd a hatalmas lenti helyiség feletti üvegkarzat ragyogó, aranyszínű bárpultja felé fordult.

Szándékosan nem nézett a két megviselt oszlop között megbúvó bokszra. Nem figyelte meg, kik ülnek ott. Juniper biztosan nem, ő manapság túlságosan elfoglalt volt, legfeljebb villásreggelizni ért rá néha, Fury pedig aztán semmiképpen sem, hiszen nem vette fel a telefont, nem válaszolt az üzenetekre, a városba pedig végképp nem jött vissza.

Bryce megmozgatta a vállát, száműzte ezeket a gondolatokat.

Az átalakított templomból a VIP-karzatra vezető, kivilágított aranylépcső tetején őrködő jaguár alakváltók azonnal elhúzták a fekete bársonyzsinórt, hogy beengedjék. Húsz üveg bárszék állt a tömör arany pult mentén, de csak a harmaduk bizonyult foglaltnak. Minden ház képviseletében ültek ott vanírok, ember azonban egy sem.

Kivéve őt magát, már ha őt annak lehet egyáltalán számítani.

Az ügyfél már ott ült a bárpult túlsó végében, sötét öltönye ráfeszült izmos testére, hosszú, fekete haját hátrafésülte, így jól látszottak éles vonásai és tintafekete szeme.

Bryce gyorsan, mormolva felidézte a szükséges tudnivalókat, ahogy odasétált a férfihoz, és remélte, nem az a típus, aki felfigyel rá, hogy két percet késett.

Maximus Tertian: kétszáz éves vámpír; nincs sem felesége, sem párja; Lord Cedrian, a leggazdagabb és – ha hinni lehet a pletykáknak – a legrémesebb pangerai vámpír fia. A lordról köztudott volt, hogy jeges hegyi erődjében szűz emberlányok vérével tölti meg a kádját, hogy megfürödjön fiatalságukban…

Hasztalan információ! Bryce mosolyt varázsolt az arcára, leült Tertian mellé, és rendelt egy pohár ásványvizet.

– Mr. Tertian! – Kezet nyújtott.

A vámpír mosolya olyan sármos volt, hogy Bryce rögtön tudta, tízezer fehérnemű végezte miatta a padlón az évszázadok során.

– Miss Quinlan! – búgta a férfi. Megfogta Bryce kezét, és csókot lehelt rá. Ajka éppolyan hosszan időzött a kézfején, hogy Bryce még nem rántotta vissza a kezét. – Micsoda öröm, hogy személyesen is találkozunk! – A vámpír szeme a nyakára, majd a ruha által szabadon hagyott dekoltázsára vándorolt. – A főnökének egy egész galériányi műalkotása van, de az igazi kincs mégiscsak ön.

Ne már!

Bryce behúzta a nyakát, mosolyt kényszerített az arcára.

– Biztos minden lánynak ezt mondja!

– Csak az ínycsiklandóknak.

Tehát ha úgy akarja, azzal is véget érhet az este, hogy Tertian a vérét szívja és megdugja. Inkább nem világosította fel, hogy ezzel már megvan, leszámítva persze a vére kiszívását. Jó helyen volt az ott, ahol jelenleg is.

Kihúzott a táskájából egy keskeny bőrmappát, pont olyat, mint amiben a Holló csillagászati összegre rúgó számlái érkeztek a legválogatottabb vendégeknek.

– Hadd hívjam meg az italára! – Bryce mosolyogva odacsúsztatta Tertiannek a számlatartót.

Maximus végigfutotta a réges-régen halott vámpírúr ötezer éves ónix mellszobrának tulajdonjogi iratait. Bryce igazi diadalként élte meg az üzlet nyélbe ütését, heteken át puhatolózott a potenciális vásárlóknál, elhúzta az orruk előtt a mézesmadzagot, hogy ritka műkincset vehetnek még a riválisok előtt. Korán kiszemelte Maximust, és a véget nem érő telefonbeszélgetések és üzenetfolyamok során a férfi más vámpírurak iránti ellenszenvére, törékeny egójára és elviselhetetlen arroganciájára alapozva ügyesen játszotta ki a lapjait.

Nehezen palástolta most a mosolyát, ahogy Maximus – még csak véletlenül sem Max – bólogatva olvasott. Hogy a privát szféra illúzióját keltse a vámpír számára, Bryce megfordult a széken, és lenézett a tömött földszintre.

Egy csapat lány elsőfénnyel feltöltött világítórúd-glóriával táncolt az egyik oszlopnál, nevetgélve, énekelve adták körbe a pezsgősüveget.

Bryce mellkasa elszorult. Egykor ő is azt tervezte, hogy a Hollóban ünneplik majd a Zuhanását. Éppolyan tenyérbemászó akart lenni, mint ezek a lányok odalent, a Felemelkedését követően addig akart bulizni, amíg ki nem dől, vagy ki nem rakják a szórakozóhelyről.

Leginkább a buli érdekelte. Ahogy szinte mindenki mást is. Inkább, mint a Zuhanás rituáléjával járó rettegés.

De szükséges rítus volt. Az elsőfényhálózatot a vanírok Zuhanás közben generált tiszta, tömény fénye tartotta működésben. És az elsőfény, az a nyers, elemi erejű mágia csakis a Zuhanás közben keletkezik. Gyógyít, pusztít és minden egyébre is képes.

A kinyert és elraktározott első ragyogást mindig gyógyításra használták, a többit pedig átadták az erőműveknek, hogy gondoskodhassanak a világítás, az autók, a gépek, a technológia működéséről. Egy részét varázslatokhoz használták, egy részét pedig megtartották a Köztársaság számára, bármiféle kétes ügyletre akarták is használni.

Az elsőfény „felajánlása” kulcsfontosságú volt minden egyes Zuhanás esetében, és részben ezért kellett egy kormányzati központ steril szobájában végrehajtani, ahol a Zuhanás során előtörő fényt azonnal elszipkázhatták, miközben az illető halhatatlanná vált, és hozzáférést nyert a teljes hatalmához. Mindezt az Eleuszisz-rendszer segítségével követték nyomon, ami a világ minden egyes mágikus rezzenését érzékelte. Még az is előfordult, hogy a családtagok egy szomszédos helyiségből végignézték a folyamatot.

Maga a Zuhanás a könnyebbik rész, amikor valaki fejest ugrik a saját erejébe. De amint eléri a mélyét, a halandó test felmondja a szolgálatot. És elindul a visszaszámlálás.

Néhány perc marad csupán, mindenki versenyt fut az idővel, hogy visszatérjen az élők közé, még mielőtt az agy teljesen leállna az oxigénhiánytól. Hat perc áll mindenki rendelkezésére, hogy az ereje mélyén végigszáguldjon egy lelki kifutón, és egyetlen, kétségbeesett mozdulattal az élet felé ugorjon. Ha valakinek nem sikerül eléggé felgyorsulni és megfelelően elrugaszkodni, az lebucskázik a végtelen, sötét mélységbe, az ott váró halálba.

Éppen ezért kell valaki, aki Horgonyként szolgál: jelzőfény, biztos pont, mentőkötél, ami visszarántja az illetőt, amint elrugaszkodik a kifutóról. Ha valaki egyedül kezd neki a Zuhanásnak, arra a biztos halál vár – ha eléri az ereje legalját, a mélyponton megáll a szíve. Nem tudni, odalent tovább él-e a lélek, örökre elveszve, vagy az élők világában hagyott testtel együtt meghal.

Épp ezért általában egy családtag – szülő, testvér – vagy közeli barát a Horgony. Olyasvalaki, aki semmiképp sem hagyna odaveszni. Vagy egy állami alkalmazott, akinek jogilag kötelessége segíteni. Vannak, akik szerint azt a hat percet Keresésnek hívják, hogy abban a rövid időben szembe kell nézni mindazzal, ami a lélek legmélyén rejtőzik. Ha valaki kifut az időből, akkor viszont nincs menekvés.

A Felemelkedés után, az élet küszöbének átlépésekor, újfajta erővel telítve érhető el a halhatatlanság, vagyis az öregedési folyamat egy gleccser olvadási sebességével halad tovább, a test pedig jóformán elpusztíthatatlanná válik attól a rengeteg, szabad szemmel akár vakító elsőfénytől, amiben megfürdött. Végül, miután a Zuhanásközpont modern energiapaneljei elszívták az elsőfényt, egyetlen cseppnyi elsőfény marad csupán az illető birtokában üvegbe zárva. Egyfajta szuvenír.

Manapság, amikor mindenki odáig volt az ilyen Zuhanás-partikért, az újonnan halhatatlanná válók gyakran a bulizáshoz használták fel a fényüket. Bryce is világító rudakat tervezett, meg kulcstartókat, amikre a Csókold meg a ragyogó seggem! feliratot íratta volna. Danika csak felespoharakat akart.

Bryce elzárta a mellkasát szorító régi fájdalmat, ahogy Maximus az olvasás végeztével hangos csattanással becsukta a számlatartót. Elővett egy ugyanolyan bőrmappát, és Bryce elé csúsztatta a bárpult ragyogó aranyszínű lapján.

Bryce a benne lévő csekkre pillantott – Tertian úgy nyújtotta át a döbbenetes összeget, mintha csak egy rágógumi csomagolását hajította volna elé –, és ismét elmosolyodott. Még akkor is, ha elszomorodott kissé, amiért nem fogja megkapni az eladás utáni jutalékát. Ahogy semmi más után sem, amit Jesiba galériájából értékesít. Az a pénz máshová folyt be.

– Öröm volt önnel üzletet kötni, Mr. Tertian.

Tessék. Kész is. Ideje hazamenni, bemászni az ágyba, és megölelgetni Syrinxet. Az utóbbi időben ennél kellemesebb ünneplést el sem tudott volna képzelni.

Ám ekkor erős fehér kéz csapott le a számlatartóra.

– Máris menne? – Maximus mosolya kiszélesedett. – Igazán sajnálatos lenne, ha egy önhöz hasonló szépség már indulna is, pedig épp most akartam rendelni egy üveg Seratot.

A dél-valbarai pezsgő ára nagyjából száz aranymárkánál kezdődött. És a jelek szerint elhitette az ilyen mocskokkal, hogy jár nekik a nők társasága. Bryce rákacsintott, próbálta elhúzni a számlatartót, hogy a táskájába rakhassa.

– Biztos vagyok benne, hogy csak az ön számára lenne sajnálatos, ha egy hozzám hasonló szépség itt hagyná, Mr. Tertian.

A férfi nem eresztette a mappát.

– Amennyit a főnökének fizettem, akár feltételezhetném is, hogy egyéb juttatások is járnak a műtárgy mellé.

Bryce ma este rekordot döntött, tíz percen belül kétszer nézték kurvának. Nem nézte le a világ legősibb mesterségét, tisztelte és néha sajnálta a művelőit, de gyakorta igen kellemetlen helyzetekhez vezetett, amikor annak nézték. Mégis megőrizte a hidegvérét.

– Sajnos vár rám egy másik találkozó is.

Maximus keze a csuklójára siklott, és olyan erősen megszorította, hogy Bryce érezze, könnyedén szétroppanthatná az összes csontját.

Bryce gyomra összerándult ugyan, de nem engedte, hogy ez az illatán is érződjön. Volt már dolga efféle férfiakkal, sőt, rosszabbakkal is.

– Engedjen el, kérem!

Az utolsó szót csak azért tette hozzá, mert tartozott annyival Jesibának, hogy megpróbáljon udvariasnak tűnni – legalább egyetlenegyszer.

Maximus végigmérte, és a pillantásából egyértelmű volt, hogy azt gondolja, halhatatlan férfiként mindenhez joga van.

– Van, aki szereti, ha megdolgoztatják. – Ismét Bryce-ra mosolygott. – Szerencsére én is ilyen vagyok. Nem leszek hálátlan.

Bryce farkasszemet nézett Maximusszal, és gyűlölte magát, amiért egy kis része legszívesebben összerezzent volna, hiszen ragadozóként látta a férfit, önmagát pedig prédaként, aki hálás lehet, ha egyáltalán menekülőre foghatja, mielőtt egészben lenyelik.

– Köszönöm, de nem.

A VIP-karzat elcsendesedett, és a végiggyűrűző csendből egyértelművé vált, hogy egy nagyobb, keményebb ragadozó sétált be. Helyes.

Talán eltereli a vámpír figyelmét addig, amíg ő elhúzza a kezét. Meg a csekket. Jesiba élve megnyúzná, ha itt hagyná.

Maximus valóban átpillantott Bryce válla felett, hogy megnézze, ki érkezett. Keze megfeszült Bryce csuklóján. Épp annyira, hogy ő maga is hátranézett.

Sötét hajú tündér sétált a bárpult másik végébe. És végig őt nézte.

Bryce próbálta elfojtani kitörni készülő nyögését, ami a legkevésbé sem hasonlított arra, amikor az oroszlán alakváltó késztette nyögésre.

A tündér addig nézte őt, amíg Maximus kivillantotta hosszú szemfogát, amit olyan nagyon Bryce-ba akart mélyeszteni. A vámpír figyelmeztetően felmordult.

– Az enyém vagy. – Alig érthető torokhangon buktak ki belőle a szavak.

Bryce csukott szájjal mélyet sóhajtott, ahogy a tündér helyet foglalt a pultnál, és elmormolta a mögötte álló ezüst hajú szilfnek, mit szeretne.

– Csak az unokatestvérem – magyarázta Bryce. – Nyugi!

A vámpír pislogott.

– Mi?

Bryce kihasználta Maximus döbbenetét: ahogy enyhült a szorítása, a lány a táskájába dugta a számlatartó mappát, és ellépett. Legalább arra jó volt a tündérvére, hogy szükség esetén gyorsan tudott mozdulni. Távozás közben hátravetette:

– Csak a rend kedvéért mondom, hogy nem jön be a birtokló-agresszív típus.

Maximus ismét elvicsorodott, de látta, ki Bryce „unokatestvére”. Nem merte követni.

Bár a külvilág azt hitte, csak távoli rokonok, senki sem mert akár csak egy ujjal is Ruhn Danaan családtagjaihoz érni.

Ha tudnák, hogy Ruhn valójában a bátyja – na jó, az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy csak a féltestvére –, akkor minden férfi nagy ívben elkerülné őt. De szerencsére a külvilág úgy hitte, csak unokatestvérek, és Bryce örömmel megtartotta a titkukat. Nem csak az apjuk miatt, és mert réges-régen megesküdött, hogy hallgat. Nem csak azért, mert Ruhn volt a törvényes utód, a kibaszott kiválasztott, Bryce pedig… egy senki.

Ruhn már a whiskey-jét kortyolgatta, vesébe látó kék szemét Maximusra függesztette. És halált ígért.

Bryce-t elkapta a vágy, hogy hagyja, hadd kergesse Ruhn vissza Maximust apuci horrorkastélyába, de keményen megdolgozott ezért az üzletért, rávette ezt a seggfejet, hogy közel a háromszorosát fizesse a mellszoborért, mint amennyit valójában ért. És elég lett volna egyetlen telefonhívás, a bankár máris elintézte volna, hogy Maximus csekkje Bryce táskájában érvénytelenné váljon.

Úgyhogy Bryce odalépett Ruhnhoz, és elvonta a figyelmét a vámpírról.

A bátyja fekete pólója és sötét nadrágja elég szűk volt ahhoz, hogy sejtesse dagadó izmait, amiért a tündérek annyira odáig voltak, és bizony a VIP-részleg jó néhány vendége őt bámulta. Aranyló bőrét mindkét karján tetoválás fedte, épp elég színesek és gyönyörűek voltak ahhoz, hogy feldühítse velük az apjukat. A rengeteg karika sem tetszett neki Ruhn egyik hegyes fülében, sem az, hogy derékig érő egyenes, fekete haját egyik oldalt felnyíratta. Mind-mind egyértelműen közvetítette az üzenetet: Baszd meg, apa!

Ruhn ettől még tündér volt. Ötven évvel idősebb Bryce-nál. Valahányszor összefutottak, irányítani akarta őt, akár egyedül volt, akár a barátaival. Azaz olyankor, amikor Bryce semmiképpen sem tudta elkerülni őt.

– Nocsak, nocsak – szólalt meg Bryce, és biccentett a pultosnak, aki újabb pohár ásványvizet tett le elé. Nagyot kortyolt, hadd mossák el a buborékok az oroszlán- és alfalágyult utóízt. – Látom, valaki úgy döntött, hagyja a fenébe azokat a hatásvadász rockklubokat, és inkább a menőkkel bulizik. A kiválasztott kezd felzárkózni.

– Mindig elfelejtem, milyen idegesítő vagy – mondta Ruhn köszönés helyett. – És nem mintha közöd lenne hozzá, de nem bulizni jöttem.

Bryce végigmérte a bátyját. Ma este nem volt nála a Csillagkard – és ránézésre a csillagfényű vérvonal kézzel fogható örökségét leszámítva szinte semmi sem árulkodott arról, hogy Luna kiválasztottja, hogy a genetikája alapján a népük felemelkedését kell szolgálnia. De hát eltelt pár év azóta, hogy komolyabban beszélgettek volna. Talán Ruhn visszamászott oda, ahonnan jött. Nagyon szomorú lenne, tekintve, mi minden történt azért, hogy hátat fordítson a múltnak.

– Van bármiféle különösebb oka annak, hogy idejöttél, vagy csak az én estémet akartad tönkretenni? – kérdezte Bryce.

Ruhn felhorkant.

– Látom, még mindig élvezed, hogy feslett titkárnőt játszhatsz.

Elkényeztetett pöcs! Néhány csodás évig a legjobb barátok voltak, pazar párost alkottak az első számú anyaszomorító – értsd: a nemzőjük – ellen, de annak már rég vége. Ruhn gondoskodott róla, hogy így történjen.

Bryce összevont szemöldökkel figyelte a zsúfolt táncparkettet, a két rohadtul idegesítő tündért kereste, akik folyton Ruhn nyomában loholtak.

– Egyáltalán hogy jutottál be?

Még a tündérherceg is sorba kell, hogy álljon a Holló előtt. Bryce-nak egyszer volt szerencséje végignézni, ahogy az ajtónál elküldtek pár öntelt tündérrohadékot.

– Jóban vagyok Risóval – válaszolta Ruhn. – Kedd esténként együtt pókerezünk.

Naná, hogy Ruhnnak sikerült összehaverkodnia a klub tulajdonosával. A különleges lepke alakváltó Riso a személyiségével kompenzálta a méretét, mindig nevetett, ide-oda repkedett a klubban, ott táncolt a tömeg felett. Úgy lakmározott a jelenlévők boldogságából, mintha nektár lett volna.

A közeli barátait viszont nagyon is megválogatta, szeretett érdekes emberekkel időzni, akik elszórakoztatták. Bryce és Danika sosem fért be ebbe a csoportba, de Fury valószínűleg bejáratos volt a pókerpartikra. Milyen kár, hogy Fury már nem vette fel a telefont, ha Bryce kereste, így nem kérdezhette meg tőle!

Ruhn Maximusra vicsorgott, ahogy az őket gyilkos pillantással méregető vámpír az aranylépcsők felé indult.

– Riso felhívott pár perce, és azt mondta, itt vagy. Ezzel a kibaszott görénnyel.

– Hogy mi? – Bryce hangja élesen csengett, de a legkevésbé sem azért, mert tudta, hogy a diplomatikus tulajdonos más szavakat használt. Riso inkább úgy fogalmazott volna, hogy: Olyasvalakivel van, aki miatt leállhat a tánc. Riso nyilván így képzelte Hélt.

– Riso nem kockáztathatja meg, hogy kidobja Tertiant – magyarázta Ruhn. – De említette, hogy nyomul, és segítségre lenne szükséged. – A bátyja szemében egy ragadozó pillantása csillant. – Nem tudod, mit művel Tertian apja?

Bryce elvigyorodott, de tudta, hogy a szeméig már nem ér el. Manapság egyik mosolya sem ért el odáig.

– De tudom – felelte negédesen.

Ruhn undorodva rázta a fejét. Bryce előrehajolt, hogy felkapja a poharát. Minden egyes mozdulat hatalmas önuralmat igényelt – még a végén Ruhn arcába öntötte volna a vizet.

– Nem otthon kellene lenned? – kérdezte Ruhn. – Hétköznap van. Hat óra múlva kezdődik a munkaidőd.

– Köszi, anyuci – vágta rá Bryce. Ami azt illeti, mennyeien hangzott, hogy hazamehet, és végre leveheti a melltartóját. Ma is hajnal előtt, verejtékben úszva és zihálva ébredt, és később sem bizonyult kellemesebbnek a napja. Talán most estére kifáradt annyira, hogy végre aludni is tudjon.

De amikor Ruhn nem mozdult, hogy elinduljanak, Bryce felsóhajtott.

– Mondd már!

Nyilván más oka is volt annak, hogy Ruhn eljött, hiszen az apjuk miatt mindig akadt valami.

Ruhn az italába kortyolt.

– Az Őszkirály azt akarja, hogy húzd meg magad. Valamivel több, mint egy hónap múlva jön a csúcstalálkozó, és szeretné, ha senki sem viselkedne forrófejűen.

– Mi köze a csúcstalálkozónak hozzám? – Valbara urai minden évtizedben összeültek, hogy megvitassák az Aszterek által megjelölt problémák és teendők listáját. Felváltva szerveztek találkozókat a Köztársaság minden egyes tartományában, így minden évre jutott egy, és Bryce figyelmét idáig egészen pontosan nulla keltette fel közülük.

– Az Őszkirály a lehető legjobb magatartást várja mindenkitől, akinek köze van a tündérekhez. Állítólag az Aszterek ideküldik a kedvenc parancsnokaikat, és azt akarja, hogy rendes, engedelmes alattvalóknak tűnjünk. Őszinte leszek, Bryce, pont leszarom. De parancsba kaptam, hogy mondjam meg, a találkozó végéig ne… keveredj bajba.

– Mármint ne csináljak semmi kínosat.

– Gyakorlatilag igen – felelte Ruhn, és ismét belekortyolt az italába. – És vigyázz magadra, a csúcstalálkozók környékén mindig elég feszült a helyzet! Hirtelen mindenki megjelenik, hogy a saját érdekeit forszírozza. Légy résen!

– Nem is tudtam, hogy apucit érdekli a testi épségem. – Korábban pont nem hatotta meg.

– Nem érdekli – felelte Ruhn elkeskenyedő ajkakkal, mire az alsóban lévő ezüstkarika megmozdult. – De majd én elérem, hogy érdekelje.

Bryce a bátyja kék szemében lángoló dühöt tanulmányozta – nem felé irányult. Tehát Ruhn mégsem állt vissza az apjuk mellé. Nem foglalkozott a kiválasztottságával. Bryce beleivott a vizébe.

– Mégis mióta hallgat ő rád?

– Bryce, a lényeg az, hogy kerüld a bajt, mindenféle szempontból. Bármi oka legyen is, fontos számára ez a csúcstalálkozó. Elég feszült miatta már egy ideje, és nem csak az, hogy elvárja, vágja magát mindenki haptákba. – Felsóhajtott. – Két éve nem láttam ilyen ingerlékenynek…

Elhallgatott, ahogy rádöbbent, mit beszél. De Bryce-nak leesett, mire céloz. Két éve… Danika halála óta. Connor halála óta.

Megrepedt a pohár a kezében.

– Nyugi! – mormolta Ruhn. – Nyugi!

Bryce képtelen volt elereszteni a poharat, megfékezni az elemi erővel egyre feljebb és feljebb törő dühöt…

A nehéz kristálypohár szétrobbant a kezében, víz fröccsent az arany bárpultra. A pultos megpördült, de nem jött oda. Egy pillanattal később mindenki elkapta a tekintetét, hiszen mégiscsak a valbarai tündérek koronahercege mellett ült.

Ruhn megragadta Bryce arcát.

– Lélegezz már, bassza meg!

Az a rémséges, hasztalan tündérvére engedelmeskedett Ruhn parancsának, a vele született ösztönök átvették felette az uralmat, semmi sem nyomhatta el őket, bármivel próbálkozott is.

Bryce mély levegőt vett, egyszer, majd még egyszer. Zihálva, reszketve.

A féktelen düh minden egyes lélegzetvétellel enyhült. Elpárolgott.

Ruhn egészen addig farkasszemet nézett vele, amíg Bryce abba nem hagyta a vicsorgást, amíg ki nem tisztult a látása, majd lassan eleresztette az arcát, és ő maga is mély levegőt vett.

– Bassza meg, Bryce!

Bryce remegő lábbal felállt, megigazította a táskája pántját a vállán, ellenőrizve, hogy Maximus felháborítóan nagy összegről kiállított csekkje benne van-e még.

– Vettem az adást. A csúcstalálkozóig meghúzom magam, és a lehető legstílusosabban viselkedem.

Ruhn a homlokát ráncolta, és az ismerős tündérkönnyedséggel leugrott a bárszékről.

– Hadd kísérjelek haza!

– Felesleges.

Egyébként is, senki sem mehetett be a lakásába. Ami igazából még csak nem is az ő lakása volt, de ez végső soron nem számított. Csak az anyját és Randallt engedte be, meg néha Junipert, ha a barátnője épp nem a táncteremben tartózkodott, rajtuk kívül senkit. Az volt Bryce menedéke, és nem akarta, hogy tündérillat szennyezze.

Ruhn nem foglalkozott a tiltakozásával, körbenézett a helyiségben.

– Hol a kabátod?

Bryce megfeszítette az állkapcsát.

– Nem hoztam.

– Még épphogy csak tavaszodik!

Bryce elcsörtetett mellette, azt kívánta, bár csizma lenne rajta tűsarkú helyett.

– Tiszta szerencse, hogy fűt a pia, nem? – Hazugság. Közel két éve egyetlen kortyot sem ivott.

De Ruhn ezt nem tudta. Ahogy más sem. A bátyja utánaindult.

– Micsoda humorérzék! Nagyon megérte az oktatásodra költeni.

Bryce megindult lefelé a lépcsőn.

– Én legalább elmentem egyetemre, nem csak ültem otthon apuci pénzén, hogy a pöcsfej barátaimmal videojátékozzak!

Ruhn felmordult, de Bryce már félúton járt a táncparkett felé. Pár másodperccel később átvágott az oszlopok között táncoló tömegen, lesietett az üveggel körbevett udvarra, amit két oldalról még mindig a templom eredeti kőfalai határoltak. Nem figyelte, követi-e Ruhn, amikor kilépett az óriási vaskapun, és intett a félig farkas, félig deamonaki kidobóknak, akik visszaintegettek neki.

Jó srácok voltak, évekkel ezelőtt mindig gondoskodtak róla, hogy Bryce a húzósabb estéken taxiba kerüljön. És hogy a sofőr pontosan tudja, milyen sors vár rá, ha Bryce nem ér haza egy darabban.

Egyutcányira jutott, mire megérezte Ruhnt maga mögött, ahogy viharos dühvel követte. Nem elég közel ahhoz, hogy bárki rájöjjön, együtt vannak, de elég közel, hogy Bryce pontosan érezze az illatát, a mérgét.

Legalább távol tartotta az esetleges ragadozókat.

Amikor Bryce elérte az otthona csupa üveg, csupa márvány előcsarnokát, Marrin, a medve alakváltó portás barátságosan integetve beengedte a kétszárnyú ajtón. Bryce kezével az üvegajtón megtorpant, és hátrapillantott a válla felett, oda, ahol Ruhn a feketére festett lámpaoszlopnak dőlve megállt. A bátyja felemelt kézzel, gúnyosan búcsút intett.

Bryce beintett neki, majd belépett az épületbe. Gyorsan odaköszönt Marrinnek, aztán felliftezett a legfelső, ötödik emeletre, és már lépett is ki a krémszínű folyosóra. Cipőjének sarka belesüppedt az ő lakását és a szemköztit elválasztó puha, kobaltkék futószőnyegbe. Sóhajtva nyitotta ki a táskáját, a kulcsát kereste a fal melletti ébenfa asztalon álló tálba rejtett elsőfénygömb fényében, ami átragyogott a rálógó fehér orchideán.

Kinyitotta az ajtót, először a kulccsal, aztán a kilincs melletti ujjlenyomat-olvasóval. A súlyos zárak és védővarázslatok szisszenve engedtek, majd Bryce belépett a sötét lakásba. Az aromaterápiás párologtató orgonaillata körbeölelte, Syrinx pedig üdvözlésképp nyüszített egyet, és rögtön követelni kezdte, hogy eressze ki a ketrecből. Bryce az ajtónak rogyott.

Idegesítette, hogy Ruhn, a birtokló-agresszív alfalágyultak kibaszott koronahercege még mindig odalent van az utcán, és a hatalmas nappali Bryce-szal szemközti, padlótól mennyezetig érő ablakát bámulja, arra várva, hogy felgyulladjon a fény.

Három perc múlva mindenképpen dörömbölni kezdene az ajtón, ha nem kapcsolná fel a lámpát. Marrinnek több esze van annál, semmint hogy útját állja. Ruhn Danaannak semmiképp. A bátyját soha életében nem fogadta egyetlen zárt ajtó sem.

Bryce-nak nem volt hangulata megvívni ezt a csatát. Ma este nem.

Felkattintotta az ajtó melletti kapcsolót, fényárba borítva a világos faparkettát, a puha, fehér bútorokat és a színben megegyező falat. Mind éppolyan tiszta volt, mint aznap, amikor közel két évvel ezelőtt beköltözött. A saját fizetéséből álmában sem engedhette volna meg magának.

Danika vette. Aztán Bryce-ra hagyta a nyomorult végrendeletében.

Syrinx morogni kezdett, rázta a ketrecet. Még egy birtokló, agresszív alfalágyult. De legalább kicsi volt, és bolyhos.

Bryce nagyot sóhajtva lerúgta a magas sarkúját, végre kikapcsolta a melltartóját, és elindult, hogy kiengedje a kisállatot a ketrecéből.

9.

– Könyörgöm!

A férfi nyögését alig lehetett érteni a száját, az orrát megtöltő vértől.

– Könyörgöm!

Hunt Athalar kardjából vér csöpögött az Aszfodéloszmezőkön álló nyomorúságos lakás szőnyegére. Az tarkította a sisak plexijét is, bepöttyözte Hunt látómezejét, ahogy végignézett az egyetlen, talpon maradó férfin.

Ha egészen pontos akart lenni, az illető térdelt.

A férfi barátai a nappali padlóján hevertek, egyikük immáron csonknak számító nyakából még mindig spriccelt a vér. A levágott fej a rozoga pamlagra repült, tátott szájú arca az évek hosszú sora alatt lelapított ülőpárnára nézett.

– Mindent elmondok! – könyörgött a férfi zokogva, kezét a vállsebére szorítva. – A többiek nem mondtak el mindent, de én el fogok!

A férfi rettegése betöltötte a szobát, elnyomta a vér bűzét is, éppolyan undorító volt, mint egy sikátor állott húgyszaga.

Hunt kesztyűs ujjai szorosabbra fonódtak a kard markolatán. A férfi felfigyelt rá, és remegni kezdett, nadrágján a vérnél világosabb folt terjedt szét.

– Többet tudok! – próbálkozott ismét.

Hunt megvetette a lábát, hogy biztosan álljon a padlón, és megsuhintotta a pengét.

A férfi belei a szőnyegre omlottak. Üvöltése nem szakadt félbe.

Úgyhogy Hunt sem hagyta abba.

Huntnak sikerült észrevétlenül visszajutnia a Comitium kaszárnyájába.

Ilyen időben legalább ránézésre úgy tűnt, mintha aludna a város. Ahogy maga a Comitium öt épülete is. De a 33. légió a Comitium második csúcsos tornyában helyet kapó kaszárnyájának kamerái mindent láttak. Mindent hallottak.

A fehér csempés falak gyér fénybe burkolóztak, ilyenkor semmi sem utalt a mindig hajnaltájt kezdődő nyüzsgésre.

A sisak plexijén keresztül minden kiélesedett, a hangérzékelők segítségével még a folyosót kétoldalt szegélyező csukott hálószobaajtók mögül is hallott mindent: alacsony rangú őrök valamilyen videojátékkal játszottak, igyekeztek visszafogottan szidni egymást, egy nő telefonált, két angyal épp hevesen egymásnak esett az ágyban, és jó néhányan horkoltak.

Hunt elhaladt a saját ajtaja mellett, a hosszú folyosó közepén lévő közös fürdő felé tartott, ahová csak a társalgón keresztül lehetett bejutni. Az észrevétlenség reménye azonnal elpárolgott, ahogy meglátta a csukott ajtó alól kiszivárgó aranyszínű fényt, és meghallotta a mögüle érkező hangokat.

Túl fáradt volt, és túl koszos ahhoz, hogy köszönjön, amikor belépett a társalgóba, és a fürdő felé igyekezve elhaladt a kanapék és székek mellett.

Naomi a tévével szemközti, viharvert zöld kanapén terült el, fekete szárnyát széttárta. Viktoria mellette ücsörgött a fotelben, épp a nap legfontosabb sporthíreit nézték. A kanapé másik végében Justinian ült fekete legionáriuspáncéljában.

Amint Hunt belépett, elhallgattak.

– Szia! – üdvözölte Naomi. Sötét fonata a vállára lógott. A szokásos fekete öltözékét viselte, a triarii feketéjét, de veszedelmes fegyvereinek most nyomuk sem volt a gondosan kialakított tokokban.

Úgy tűnt, Viktoria hajlandó elengedi Huntot köszönés nélkül. Hunt éppen ezért őt szerette a legjobban Micah Domitus legelitebb harcosai közül, már a 18. légióban megkedvelte, amikor egyike volt azon kevés vanírnak, akik bár nem angyalok voltak, csatlakoztak a felkelésükhöz. Vik sosem erőltetett semmit, ha Hunt azt akarta, hogy békén hagyják. Justinian viszont…

Az angyal szippantott egyet a levegőből, megérezte a Hunt ruháját, fegyvereit szennyező vér szagát. Hogy hány különböző emberhez tartozott. Füttyentett egyet.

– Elbaszott egy alak vagy, remélem, tudod.

Hunt megállás nélkül haladt tovább a fürdő felé. Még csak fel sem szikrázott benne a villám.

– Pisztollyal sokkal egyszerűbb lett volna – folytatta Justinian.

– Micah nem akart lőfegyvereket – felelte Hunt, és még az ő fülének is üresen csengett a hangja. Évszázadok óta így volt már, de ma este, a gyilkosságok után, tudva, hogy mivel vívták ki az arkangyal haragját… – Nem érdemelték meg – javította ki magát.

Ahogy a sebes villámokat sem.

– Nem akarom tudni – morogta Naomi, és felhangosította a tévét. A távirányítóval Justinianre, a triarii legifjabb tagjára mutatott. – És te sem, úgyhogy kussolj!

Nem, tényleg nem akarták tudni.

Naomi – a triarii egyetlen olyan tagja, aki nem Bukott angyal volt – Hunthoz fordult:

– Isaiah szólt, hogy Micah azt akarja, nyomozzatok valami után az Óvárosban. Holnap reggeli után felhív a részletekkel.

Alig értette a szavakat. Isaiah. Holnap. Óváros.

Justinian felhorkant.

– Sok szerencsét hozzá! – Meghúzta a sörösüvegét. – Gyűlölöm az Óvárost, tele van elkényeztetett egyetemistával meg rémes turistával.

Naomi és Viktoria egyetértően mormogott.

Hunt nem kérdezte, miért vannak még ébren, vagy hogy merre van Isaiah, miért nem tudta személyesen elmondani, amit akart. Valószínűleg az éppen aktuális jóképű pasijával időzik.

Micah azért szerezte be őt, hogy megerősítse Crescent City védelmét, és Isaiah a 33. parancsnokaként több mint egy évtizeddel ezelőtti érkezése óta ki is élvezte mindazt, amit a város nyújthatott. Az elmúlt négy évben Hunt semmit sem látott itt, ami megfogta volna, leszámítva, hogy tisztább és jobban szervezett volt, mint bármelyik másik pangerai metropolisz, utcái gyakorta önmagukba forduló, ráérős kacskaringók helyett egyenes vonalakként futottak.

De legalább nem Ravilisben volt. Legalább Micah uralkodott, nem Sandriel.

Sandriel – Pangera északnyugati negyedének arkangyal kormányzója, Hunt korábbi tulajdonosa, még mielőtt Micah cserélt vele, hogy Hunt megtisztíthassa Crescent Cityt az ellenségeitől. Sandriel – Hunt halott szerelmének ikertestvére.

A hivatalos iratok alapján Huntnak az volt a feladata, hogy levadássza az esetlegesen idetévedő démonokat. De tekintve, hogy ilyesfajta katasztrófa csak évi egy-két alkalommal fordult elő, elég egyértelmű volt, miért hozták ide. Sandrielnek, a szerelme arcát viselő arkangyalnak is főleg orgyilkosként dolgozott abban az ötvenhárom évben, amíg ő birtokolta.

Különös volt, hogy mindkét testvér arkangyali ranggal és hatalommal bírt. Mindenki jó jelnek hitte. Amíg Shahar – amíg a csapatait vezető Hunt – fel nem lázadt mindaz ellen, amit az angyalok képviseltek. És közben elárulta a nővérét.

Sandriel Hunt harmadik tulajdonosa volt a Hermon-hegyi kudarc után, és elég arrogáns ahhoz, hogy úgy higgye, hiába volt képtelen megtörni az előző két arkangyal, ő majd sikerrel jár. Először borzalmakkal teli börtönében próbálkozott. Aztán a Ravilis szívében álló, véráztatta arénában, ahol olyan harcosok ellen kellett küzdenie, akiknek esélyük sem volt ellene. Végül megparancsolta, hogy tegye, amihez a legjobban ért: lopózzon be ide-oda, és végezzen az ottlévőkkel. Egyikkel a másik után, évek, évtizedek hosszú során át.

Sandrielnek határozottan megvolt rá az oka, hogy meg akarja törni őt. A hermoni, túlságosan rövid csata során Hunt az ő hadseregét semmisítette meg, villámai szénné égett porhüvellyé változtatták a katonákat, még mielőtt azok egyáltalán fegyvert ránthattak volna. Sandriel volt Shahar legfőbb célpontja, és Huntnak adta parancsba, hogy végezzen vele. Bármi áron.

És Shahar sem véletlenül akart a nővére életére törni. A szüleik szintén arkangyalok voltak, az ő címük szállt a lányokra, miután egy orgyilkos valahogy szétszaggatta őket.

Hunt sosem feledte Shahar elméletét, miszerint valójában Sandriel gyilkolta meg a szüleiket, aztán az orgyilkosra kente a dolgot. Szerinte saját magáért és az ikertestvéréért tette, hogy zavartalanul uralkodhassanak. Sosem tudták Sandrielre bizonyítani, de Shahar abban a hitben halt meg, hogy ő tette.

Shahar, a Hajnalcsillag fellázadt miatta a többi arkangyal és az Aszterek ellen. Igen, meg akarta szabadítani a világot a merev hierarchiától, és ha sikerrel jártak volna, meg sem állnak egészen az Aszterek kristálypalotájáig, de a húgán is bosszút akart állni. Úgyhogy szabadjára eresztette Huntot.

Ostobák voltak. Elképesztően ostobák.

Nem számított, hogy Hunt elismerte, milyen bolond volt. Sandriel hitte, hogy Hunt vette rá az ikertestvérét a lázadásra, hogy ő fordította ellene Shahart. Hogy amikor a testvére kardot rántott, és kettejük harca a megszólalásig hasonlító arcuk, testfelépítésük és harci technikájuk miatt olyannak tűnt, mintha valaki a saját tükörképével viaskodott volna, majd végül az egyikük elesett, az valahogy Hunt kibaszott hibája volt.

Legalább Micah megváltást kínált számára. Bizonyíthatta minden kétséget felülíró hűségét és behódolását az arkangyaloknak, a birodalomnak, hogy egy nap lekerüljön a fejéről a glória. Évtizedek álltak még előtte, sőt, valószínűleg évszázadok, de tekintve, hogy a legidősebb angyalok kora közel nyolcszázra rúgott… talán öregségére még épp visszanyerheti a szabadságát. Lehet, hogy szabadon hal majd meg.

Amikor négy éve megérkezett Crescent Citybe, Micah alkut ajánlott neki: egy-egy életet kell kioltania mindazon életekért, amik a Hermon-hegyi csatában az ő lelkén száradtak. Meg kellett fizetnie minden egyes angyalért, akit abban a vesztes csatában megölt. Méghozzá egy újabb gyilkossággal. Egy halál minden egyes halálért – magyarázta Micah. Amikor megfizetted az adósságodat, Athalar, megbeszéljük, lekerülhet-e a tetoválás a homlokodról.

Hunt sosem tudta meg, hány életnek vetett véget aznap. De Micah-nak, aki szintén ott volt a harcmezőn, aki végignézte, ahogy Shahar a saját nővére kezétől elesik, megvolt a lista. Minden egyes elesett legionárius után fizetnie kellett. Hunt már épp meg akarta kérdezni, hogy tudták megállapítani, melyik végső csapást vitte be ő, amikor meglátta a számot.

Kétezer-kétszáztizenhét.

Lehetetlen, hogy ő maga végzett volna ennyi emberrel egyetlen csatában. Igen, bevetette a villámait, és igen, egész csapatokat vert szét, de ennyit?

Eltátotta a száját. Shahar tábornoka voltál – mondta Micah. Te vezetted a 18. légiót. Úgyhogy nemcsak azokért az életekért fogsz megfizetni, Athalar, amiket saját kezűleg oltottál ki, hanem azokért is, amiket az áruló légiód vett el. Hunt nem felelt, mire Micah ismét megszólalt: Nem kérek tőled lehetetlent. Bizonyos küldetések többet érnek majd. Viselkedj rendesen, engedelmeskedj, és el fogod érni ezt a számot!

Négy éve viselkedett rendesen. Engedelmeskedett. És a ma esti után a szám egész pontosan nyolcvankettőre emelkedett.

Ennél többre nem számíthatott. Csak ez hajtotta. A többi arkangyal még csak az esélyt sem adta meg neki. Ezért tett meg mindent ma este, amire Micah utasította. Ezért tűnt minden olyan távolinak, mintha messzire szállt volna a testétől, ezért töltötte meg a fejét tompa zúgás.

Micah arkangyal. Az Aszterek által kinevezett kormányzó. Király az angyalok között, ő maga hozta a törvényeket, főleg Valbarában – olyan nagyon messze az Örök Város hét dombjától. Ha úgy látta, hogy valaki fenyegetést jelent, vagy igazságot kell szolgáltatni, akkor nem volt nyomozás, nem volt tárgyalás.

Elég volt parancsot adnia. Általában Huntnak.

A parancs mindig akta formájában érkezett a kaszárnyában lévő postaládájába, birodalmi címerrel az elején. Nem szerepelt rajta a neve. Csak az SPQM és a betűket körbeölelő hét csillag.

Az aktában benne volt minden, amire szüksége lehetett: nevek, dátumok, bűntettek, és a határidő, amíg Huntnak teljesítenie kellett azt, amihez a legjobban értett. Továbbá az utasítás, hogy Micah milyen módszert tartott megfelelőnek.

A mai egyszerű volt: lőfegyver nélkül. Hunt értette a mögötte húzódó, le nem írt parancsot: szenvedjenek. Így hát szenvedtek.

– Vár rád egy sör, miután kijöttél – szólalt meg Viktoria, és a sisak plexijén át is a szemébe nézett. Mintegy mellékesen, elvárások nélkül hívta.

Hunt a fürdőhöz ért, az elsőfények villódzva gyulladtak fel, ahogy vállal belökte az ajtót, és az egyik zuhanyfülkéhez ment. A lehető legforróbbra állította a vizet, majd visszasétált a mosdókagylókhoz.

A felettük lévő tükörben egy kaszásra emlékeztető, szörnyű alak jelent meg. Annál is rosszabb.

Vér pöttyözte a sisakot, bemocskolta a ráfestett ezüst koponyát. Halványan csillant a harci ruhája számtalan bőrpikkelyén, a válla felett kilógó ikerkardokon. Még szürke szárnyán is ott éktelenkedett.

Hunt lehúzta a sisakot, megtámaszkodott a mosdókagylón.

Az éles fényben világosbarna bőre fakónak tűnt a homlokán lévő fekete töviskorona alatt. A tetoválással megtanult már együtt élni, a sötét szemében ülő pillantástól viszont hátrahőkölt. Üveges volt. Üres. Mintha Hél bugyrait látta volna maga előtt.

Orion – ezt a nevet kapta az anyjától. Hunter – vadász. Nem hitte, hogy az anyja így tett volna, hogy annyi szeretettel becézte volna Huntnak, ha tudja, mivé válik.

Hunt a vörös foltokra meredt, amiket a kesztyűje hagyott a porcelán mosdókagylón.

Erős rántással lehúzta a kesztyűt, és a zuhanyfülkéhez ment, ahol a víz már-már égetett. Megszabadult a fegyvereitől és a harci ruhájától, további véres foltokat hagyva maga után a járólapon.

Aztán belépett a zubogó víz alá, és átadta magát a szüntelenül perzselő forróságnak.

10.

Még alig ütött reggel tízet az óra, és máris el volt cseszve a keddje.

Bryce az arcára fagyott mosollyal állt a vasfa asztalánál a galéria bemutatótermében, amíg a tündérpár nézelődött.

A kétszintes, lambériás teremben rejtett hangszórókból kellemes hegedűmuzsika áradt, a szimfónia nyitánya, amire Bryce azon nyomban átváltott, amint megszólalt a kapucsengő. A páros öltözéke alapján – a nő bézs rakott szoknyát viselt fehér selyemblúzzal, a férfi pedig szürke öltönyt – valószínűleg nem értékelték volna a Bryce reggeli tornájára összeválogatott, basszustól dübörgő zenét.

De már tíz perce nézelődtek, épp elég idő telt el ahhoz, hogy udvariasan megkérdezze:

– Tudják már, pontosan mit szeretnének, vagy még csak nézelődnek?

A fajtájához képest idősebbnek tűnő szőke tündérférfi leintette, és a legközelebbi tárlóhoz vezette partnerét: egy márvány dombormű állt benne, Morrah romjaiból, egy beomlott templomból mentették ki. Nagyjából akkora lehetett, mint egy dohányzóasztal, a nagyját egy ágaskodó hippokamposz töltötte ki. A félig ló, félig hal lények egykor a pangerai Rhagan-tenger égszínkék vizében éltek, amíg az ősi háborúk ki nem pusztították őket.

– Nézelődünk – felelte a férfi hűvösen, és megérintette a nő karcsú hátát, miközben közösen tanulmányozták az elképesztően pontosan kialakított hullámvonalakat.

Bryce ismét mosolyt varázsolt az arcára.

– Csak nyugodtan. Szóljanak, ha segíthetek valamiben!

A nő biccentett köszönetképp, de a férfi elutasítóan felmordult. A nő rosszallóan összevont szemöldökkel pillantott rá.

Tapinthatóvá vált a csend a kis galériában.

Amint beléptek, Bryce rájött, hogy a férfi le akarja nyűgözni a nőt, vagy azzal, hogy valami felháborítóan drága holmit vásárol, vagy azzal, hogy úgy tesz, mintha megtehetné. Talán előre elrendezett párosításról volt szó, és épp ismerkedtek, mielőtt úgy határoztak, továbblépnek a folyamatban.

Ha Bryce is tiszta vérű tündér lett volna, ha az apja elismeri törvényes lányaként, akkor valószínűleg neki is hasonlót kellett volna átélnie. Egy nap Ruhnnak is bele kell majd mennie egy előre elrendezett házasságba, főleg így, hogy csillagfényű, már csak a megfelelő fiatal nőre vártak, akiről úgy vélték, érdemes a drágalátos uralkodói vérvonal folytatására.

Ruhnnak persze születhet gyereke korábban is, de csak akkor ismerik el az uralkodóház tagjának, ha az apjuk úgy határoz. Ha érdemes rá.

A tündérpár elhaladt egy mozaik mellett, ami korábban az egykor mesés altiumi palota udvarát díszítette, majd megállt, hogy a díszes jádeládikót tanulmányozza, ami régen egy mára a feledés homályába vesző északi vidék hercegnőjéé volt.

Főleg Jesiba szerezte be a műkincseket, ezért utazott olyan sokat, de maga Bryce is sok mindent felkutatott és vásárolt már. Aztán szép kis haszonnal továbbadott rajtuk.

A pár épp elérte a setmeki termékenységi szobrokat, amikor megszólalt a kapucsengő.

Bryce az asztalán álló órára pillantott.

A délutáni ügyfél érkezéséig volt még három óra. Tekintve, hogy mekkora összegek szerepeltek a műkincsek árcéduláin, ritkaságszámba ment, hogy egyszerre többen is nézelődjenek a galériában – de talán ma szerencséje lesz, és elad valamit.

– Elnézést! – mormolta Bryce, megkerülte a hatalmas asztalt, és megnyitotta az utcai kamera képét a számítógépen. Szinte még rá sem kattintott az ikonra, amikor ismét megnyomták a csengőt.

Bryce meglátta, ki áll a járdán, és megdermedt.

Tényleg elcseszett egy kedd volt.

Az Isztrosz folyótól egyutcányira álló keskeny, kétszintes homokkő épületen egyetlen ablak sem akadt. Hunt Athalar csak a súlyos vasajtó jobb oldalára erősített bronztábla alapján sejtette, hogy valamiféle üzlethelyiség lehet odabent.

A Griffin Régiségkereskedés szavakat gravírozták bele archaikus, vaskos betűkkel. Alattuk a tágra nyílt bagolyszempár mintha fel akarta volna szólítani a vásárlókat, gondolják át, hogy be akarnak-e lépni. Alatta kaputelefon volt, ugyanolyan bronzból készült gombbal.

A szokásos öltönyt és nyakkendőt viselő Isaiah olyan hosszasan meredt a kaputelefonra, hogy Hunt végül gúnyosan megszólalt:

– Nem átkozták ám meg.

Pedig a tulajdonost ismerve nem lett volna meglepő.

Isaiah lesújtó pillantást vetett rá, és megigazította a nyakkendőjét.

– Kellett volna innom még egy kávét – motyogta, majd megnyomta a fémgombot. Halk csengést hallottak az ajtón túlról.

Senki sem szólt bele a kaputelefonba.

Hunt rejtett kamerát keresett az épületen. Nem látott egyet sem. A legközelebbi kamera a háztömb közepénél, az óvóhely krómozott ajtaján volt.

Ismét végignézett a homokkő épületen. Olyan nincs, hogy Jesiba Roga nem kamerázta be az egész helyet kívül-belül.

Megeresztett egy szikrányit az erejéből, a kis villámnyelvek energiamezőt kerestek.

A reggeli napfényben szinte láthatatlan villám lepattant a követ, a vakolatot, az ajtót szorosan fedő igézetről. Barátságtalan, elmés varázslat, ami mintha halkan nevetett volna, hogy bárkinek eszébe jut egyáltalán belépni.

– Roga nem aprózza el, mi? – mormolta Hunt.

Isaiah ismét megnyomta a kapucsengőt, erősebben is a kelleténél. A parancsuk elég sürgető volt ahhoz, hogy kávé ide vagy oda, még Isaiah is türelmetlen legyen.

Persze az is közrejátszhatott, hogy Isaiah csak hajnali négykor tért vissza a kaszárnyába. Hunt nem kérdezősködött, csak hallotta Naomit és Justiniant a társalgóban, ahogy arról pletykáltak, vajon ez az új pasi azt jelenti-e, hogy Isaiah végre továbblép.

Hunt inkább nem világosította fel őket, hogy az teljességgel kizárt. Isaiah csakis és kizárólag a nagylelkű heti apanázsért engedelmeskedett Micah-nak, amit mindannyian megkaptak, pedig a törvény egyértelműen kimondta, hogy a rabszolgáknak nem kell fizetést adni. Isaiah valaki más szabadságáért gyűjtötte a pénzt. Ahogy Hunt is azért tett meg mindent, amit Micah kért, hogy elnyerje a sajátját.

Isaiah harmadszor is becsengetett.

– Talán nincs itt.

– Itt van – vágta rá Hunt. Érezte az illatát a járdán, az orgonát, a szerecsendiót, és még valamit, amit nem ismert fel pontosan, de az alkonykor elsőként felragyogó csillagokra emlékeztette.

És valóban, a következő pillanatban megreccsent a kaputelefon, és a bársonyos női hang határozottan nem a galéria tulajdonosához tartozott.

– Nem rendeltem pizzát.

Hiába ketyegett a fejében az óra, hiába voltak a körülmények olyanok, amilyenek, Hunt kénytelen volt visszafojtani feltörő nevetését.

Isaiah megsuhogtatta a szárnyát, és elbűvölő mosollyal beleszólt a kaputelefonba:

– A 33. légiótól érkeztünk. Bryce Quinlant keressük.

– Ügyfeleim vannak épp – felelte a hang immár élesebben. – Jöjjenek vissza később!

Hunt szinte biztos volt benne, hogy a „jöjjenek vissza később” azt jelenti, „menjetek a francba”.

Isaiah elbűvölő mosolya megfeszült.

– Sürgős ügyről van szó, Miss Quinlan.

Halk hümmögés, majd:

– Sajnálom, de kénytelenek lesznek időpontot foglalni. Ráérnek mondjuk… három hét múlva? Április huszonnyolcadika szabad. Beírom önöket délre.

Hát, volt vér a pucájában, ezt el kellett ismerni.

Isaiah megvetette a lábát. A szokásos légiós harci alapállást vette fel, amit még egyszerű sorkatonaként vertek beléjük az első napokon.

– Attól tartok, most azonnal beszélnünk kell.

Nem jött válasz. Mintha Bryce egyszerűen csak otthagyta volna a kaputelefont. Hunt úgy felmordult, hogy a mögöttük sétáló szerencsétlen faunférfi rohanni kezdett az utcán, finoman ívelt patái csak úgy klaffogtak a macskakövön.

– Elkényeztetett partihercegnő. Mit vártál?

– Nem ostoba, Hunt – vitatkozott Isaiah.

– Amit eddig láttam tőle, másról árulkodik. – Mindaz, amit akkor látott, amikor két éve végigfutotta az aktáját, plusz a reggeli olvasmánya és az átnézett képek pontosan jelezték, mire számíthat a mai találkozón. Fájhat majd Bryce feje, ugyanis hamarosan rohadt komolyra fordul az ügy.

Hunt állával az ajtó felé intett.

– Nézzük meg, jön-e ki egyáltalán ügyfél!

Keresztülvágott az utcán, és nekidőlt egy ott parkoló kék autónak. Valami részeg bulizó festővászonnak használta a motorháztetőt, és egy szükségtelenül részletes, óriási hímvesszőt rajzolt rá – méghozzá szárnyakkal. A 33. szárnyas kardját ferdítette el, döbbent rá Hunt. Talán sikerült rátapintania a logó lényegére.

Isaiah is észrevette, és nevetett is egy sort. Követte Hunt példáját, és ő is nekidőlt az autónak.

Eltelt egy perc. Hunt rezzenéstelenül állt. Nem vette le a pillantását a vasajtóról. Jobb dolga is volt mára, mint egy elkényeztetett fruskával játszadozni, de ha egyszer parancsba kapta, nem volt mit tenni. Öt perc múlva elegáns, fekete autó érkezett, és a vasajtó kinyílt.

A tündérsofőr kiszállt az autóból, ami többe került, mint amennyit a legtöbb embercsalád egy egész élet során megkeres. Egy pillanat alatt a jármű másik oldalán termett, és kinyitotta a hátsó ajtót. Két tündér vonult ki a galériából, egy nő és egy férfi. A csinos nő minden egyes lélegzetvételéből könnyed magabiztosság áradt, amit az egész életében élvezett vagyonnak és kiváltságoknak köszönhetett.

Karcsú nyakában gyémánt nyaklánc lógott, mindegyik drágakő akkora volt, mint Hunt körme. Érhetett legalább annyit, mint az autó, ha nem többet. A férfi feszült arckifejezéssel bemászott a kocsiba, és bevágta az ajtót, még mielőtt a sofőr a segítségére lehetett volna ebben. A nő végigsietett az utcán tűsarkújában, már a fülénél volt a telefonja, és panaszkodott is a vonal másik végén lévőnek: Urd szerelmére, nem akarok több vakrandit!

Hunt visszanézett a galéria ajtajára, ahol egy formás, vörös hajú nő állt.

Bryce csak akkor nézett rájuk, amikor a kocsi már befordult a sarkon.

Oldalra billentette a fejét, selymes hajzuhataga fehér, szűk ruhájának vállára omlott. Ragyogó mosolyt villantott, és integetett nekik. Napbarnított nyakában megcsillant a finoman metszett aranyamulett.

Hunt ellökte magát a parkoló autótól, és elindult felé, szürke szárnyát szélesre tárta.

A borostyán szempár a tetoválásától a kemény katonai bakancs orráig végigmérte Huntot. Bryce mosolya kiszélesedett.

– Három hét múlva találkozunk! – mondta vidáman, aztán bevágta az ajtót.

Hunt néhány lépéssel az út túloldalán termett. Egy autó csikorogva vészfékezett, de a sofőrnek volt annyi esze, hogy ne tenyereljen rá a dudára, ugyanis Hunt öklén villámok cikáztak, ahogy rávágott a kaputelefon gombjára.

– Bassza meg, Quinlan, ne pocsékolja az időmet!

Isaiah hagyta, hogy a zaklatott sofőr elhaladjon, majd barna szemét összehúzva megállt Hunt mögött.

Bryce mézesmázosan felelt:

– A főnököm nem szereti, ha legionáriusok vannak idebent. Bocsi!

Hunt ököllel lesújtott a vasajtóra. Ugyanezzel a mozdulattal korábban kocsikat tett tönkre, falakat vert szét, csontokat zúzott. És még az ereiben tomboló vihar segítségére sem volt szüksége hozzá. A vas meg sem rezzent, a villámok lepattantak róla.

Akkor nem fenyegetőzik. Inkább ott sújt le, ahol a legjobban fáj, megy ez neki fizikai kontaktus nélkül is.

– Egy gyilkosság miatt jöttünk – mondta a kaputelefonba.

Isaiah összerezzent, végignézett az utcán és az égbolton, hallotta-e valaki. A csend egyre nyúlt, Hunt pedig összefonta a karját.

A vasajtó végül szisszent, kattant és résnyire kinyílt.

Telitalálat.

Beletelt egy pillanatba, mire Hunt hozzászokott a gyéren megvilágított benti térhez a kinti verőfényes napsütés után, és ahogy belépett a galériába, felmérte a teret, a kijáratokat, a részleteket.

A kétszintes, lambériázott bemutatóterem padlóját végig puha, fenyőzöld szőnyeg fedte. A terem széli alkóvokban lágy fényben fürdő műkincseket helyzetek el: ősi freskók darabjait, festményeket, olyan különös és ritka vanírok szobrait, akiknek még Hunt sem tudta a nevét.

Bryce Quinlan a helyiség közepén álló óriási vasfa íróasztalnak dőlt, hófehér ruhája kihangsúlyozta minden egyes formás porcikáját.

Hunt lassan elmosolyodott, kivillantotta a fogait.

Várta, hogy a nő rájöjjön, ki ő. Várta, hogy összerezzenjen, hogy a pánikgombot, a fegyvert keresse, vagy bármit, amiről úgy gondolja, megmentheti a Hunthoz hasonlóktól.

De lehet, hogy tényleg ostoba volt, mert a válaszmosoly roppantmód negédesnek tűnt. Vörös körme lassan kopogott a makulátlan falapon.

– Negyedórát kapnak.

Hunt inkább nem világosította fel, hogy ez a találkozó minden bizonnyal jóval hosszabbra fog nyúlni annál.

Isaiah hátrafordult, hogy becsukja az ajtót, de Hunt tudta, hogy már zárva van. Ahogyan az évek során összegyűjtött légiós információk alapján azzal is tisztában volt, hogy az íróasztal mögötti kis faajtó Jesiba Roga emeleti irodájába vezet – a csupa üveg belső fal a bemutatóteremre nézett, ahol épp álltak –, a jobb kéz felőli egyszerű vasajtón pedig az alattuk lévő szintre juthatnak le, tele mindazzal, amit a legionáriusok elől el akartak rejteni. Azt a két ajtót valószínűleg még erősebb védővarázslatokkal látták el, mint a bejáratit.

Isaiah rá jellemző hosszas sóhajt hallatott.

– Gyilkosság történt a Húspiac szélén előző éjszaka. Úgy tudjuk, ismerte az áldozatot.

Hunt felfigyelt minden egyes változásra a továbbra is az íróasztal szélének dőlő Bryce-on: a szeme kissé elkerekedett, már nem kopogott körmével az asztalon, és egyetlen pislogásából kiderült, hogy rövid lista futott keresztül az elméjén, és egyik opció sem tűnt kellemesnek számára.

– Kit? – kérdezte tömören, nyugodt hangon.

A számítógép mellett álló, kúp alakú párologtatóból gomolygó párapamacsok szálltak, borsmenta erőteljes, tiszta illatát árasztották. Hát persze hogy Bryce is megszállott aromaterápia-hívő, akivel elhitették, hogy a márkáiért cserébe boldogabb lesz, jobb az ágyban, esetleg nőni fog még egy agyféltekéje, hogy kiegészítse a már meglévőt.

– Maximus Tertiant – válaszolta Isaiah. – Szemtanúk szerint önnel találkozott két órával a halála előtt, a Fehér Holló VIP-karzatán.

Hunt esküdni mert volna, hogy Bryce válla megereszkedett kissé.

– Maximus Tertian meghalt – ismételte Bryce. Hunték bólintottak. Bryce oldalra billentette a fejét. – Ki ölte meg?

– Erre próbálunk rájönni – válaszolta Isaiah tárgyilagosan.

Hunt hallott már Tertianről, arról a rémes vámpírról, akinek nem lehetett nemet mondani, és akit gazdag, szadista apja alaposan kitanított. És persze meg is védte borzalmas tetteinek mindenfajta következményétől. Ha Hunt őszinte akart lenni, el kellett ismernie, hogy jobb Midgardnak nélküle. Leszámítva persze azt a kínszenvedést, amit át kell majd élniük, amikor Tertian apja megtudja, hogy a drágalátos fiát megölték… Ez a mai találkozó még csak a kezdet.

Isaiah folytatta a magyarázatot:

– Lehet, hogy ön volt az egyik legutolsó, aki még életben látta. Elmesélné, pontosan mi történt? Bármilyen apróság hasznos lehet.

Bryce ide-oda járatta közöttük a pillantását.

– Arra kíváncsiak, hogy én öltem-e meg.

Hunt haloványan elmosolyodott.

– Nem úgy tűnik, mintha nagyon megrázta volna Tertian halála.

Bryce borostyánszín szeme bosszúsan villant rá.

Hunt kénytelen volt elismerni, egy ilyen nőért sok elcseszett dologra hajlandóak a férfiak.

Ő is ilyesmiket tett egykor Shaharért. Most ott virított a glória a homlokán, a rabszolga-tetoválás a csuklóján. Elszorult a mellkasa.

– Biztos tudják már, hogy nem éppen barátságban váltunk el Maximusszal – fogott bele Bryce. – Azért találkoztunk, hogy elvégezzük a végső simításokat egy galériai ügyleten, és amikor végeztünk, úgy gondolta, hogy jár neki némi… közösen eltöltött idő velem.

Hunt tökéletesen értette a célzást. Cseppet sem mondott ellent mindannak, amit eddig Tertianről és az apjáról megtudott. Ráadásul kiváló indítéknak is tűnt.

– Azt nem tudom, a Holló után hova ment – folytatta Bryce. – Ha a Húspiac szélén ölték meg, gondolom, azért ment oda, hogy megvásárolja azt, amit tőlem nem kaphatott meg.

Hűvös, éles szavak.

Isaiah arckifejezése megkeményedett.

– Másképp viselkedett tegnap este, mint a korábbi találkozók során?

– Csak e-mailben és telefonon érintkeztünk, de nem mondanám. Tegnap este találkoztunk először személyesen, de pontosan úgy viselkedett, ahogyan arra a korábbiak alapján számítottam.

– Miért nem itt találkoztak? – kérdezte Hunt. – Miért pont a Hollóban?

– Bejött neki, hogy úgy tesz, mintha valami titkos ügyletről lenne szó. Azt állította, nem bízik a főnökömben, biztos rögzítené a találkozót, de csak azt akarta, hogy felfigyeljenek rá, hogy lássák, üzletet köt. Egy számlatartó mappában kellett odaadnom neki a papírokat, ő pedig adott nekem egy másikat, ilyesmi. – Hunt szemébe nézett. – Hogy halt meg?

Nyíltan rákérdezett, nem mosolygott, nem pislogott. Ez a lány hozzászokott, hogy válaszolnak, engedelmeskednek neki, hallgatnak rá. A szülei nem voltak gazdagok – legalábbis az aktája szerint –, a tizenöt utcányira álló lakása mégis felháborító vagyonról árulkodott. Vagy itt kereste meg, vagy valami kétes dologgal, amire még a légió vigyázó szemei sem figyeltek fel.

Isaiah felsóhajtott.

– Sajnos nem áll módunkban részletezni.

Bryce a fejét rázta.

– Nem tudok segíteni. Tertiannel megkötöttük az üzletet, nyomulni kezdett, végül távozott.

A Holló összes felvétele és szemtanúja ugyanezt erősítette meg. De nem is ezért jöttek ide. Nem ezért küldték őket.

– Mikor érkezett meg Ruhn Danaan herceg? – faggatta tovább Isaiah.

– Ha mindent tudnak, miért kérdeznek ki? – Nem várta meg a választ, rögtön folytatta: – Most jut eszembe, hogy be sem mutatkoztak.

Hunt nem tudta kiolvasni Bryce gondolatait az arckifejezéséből, nyugodt testtartásából. A légió fogdájában történtek óta nem találkoztak, és akkor sem mutatkoztak be egymásnak. Ki tudta venni egyáltalán Bryce az arcukat annyi droggal a szervezetében?

Isaiah megmozgatta makulátlan, fehér szárnyát.

– Isaiah Tiberian vagyok, a 33. Birodalmi Légió parancsnoka. Ő pedig Hunt Athalar, a…

Isaiah elhallgatott, mintha rádöbbent volna, milyen iszonyú régen kellett már ranggal ellátva bemutatniuk egymást. Úgyhogy Hunt kisegítette őt:

– A helyettese.

Ha Isaiah-t meglepte is, amit hallott, nyugodt, szépfiús arcán semmi sem látszott belőle. A szó szoros értelmében Isaiah valóban a felettese volt a triariiban és a 33.-ban is, még akkor is, ha a Micah-nak elvégzett feladatok miatt Hunt egyedül a kormányzónak felelt.

Persze Isaiah sosem kérkedett a rangjával. Mintha emlékezett volna a Bukás előtti napokra, hogy akkoriban ki állt a ranglétra élén.

Mintha számított volna egyáltalán ez az egész most.

Nem, egyedül az számított, hogy Isaiah legalább három tucat birodalmi legionáriust ölt meg aznap a Hermon-hegyen. Hunt pedig kénytelen volt minden egyes gyilkosságért megfizetni a Köztársaságnak. Hogy teljesítse Micah alkujának rá eső részét.

Bryce pillantása a homlokukra vándorolt, az ott éktelenkedő tetoválásra. Hunt várta a gúnyos megjegyzést, valamelyik baromságot, amit még mindig szívesen a képükbe vágtak a Bukott Légióval és a kudarcba fulladt lázadásukkal kapcsolatban. De Bryce csak annyit mondott:

– És most mellékesben bűnügyeket derítenek fel? Azt hittem, az az Auxilia dolga. Nincs jobb dolguk a 33.-ban, mint zsarut játszani?

Isaiah-nak a jelek szerint nem tetszett, hogy van valaki ebben a városban, aki nem esik hasra tőle, úgyhogy kissé kimérten felelt:

– Van bárki, aki megerősítheti, merre járt azután, hogy elhagyta a Fehér Hollót?

Bryce Isaiah szemébe nézett. Majd Huntra villant a pillantása. És Hunt továbbra sem látott keresztül az unalom maszkján, ahogy Bryce ellökte magát az asztaltól, közelebb lépett hozzájuk, és keresztbe font karral megállt előttük.

– A portás az épületben, ahol lakom… és Ruhn Danaan, de ezt már tudják.

Hunt egyszerűen nem érhette fel ésszel, hogy képes valaki ilyen tűsarkúban járni. Az is rejtély volt számára, hogy lehet ilyen szűk ruhában lélegezni. Éppcsak olyan hosszú volt, hogy eltakarja a combján azt a részt, ahol a seb tátongott két éve – már ha nem fizetett a gyógyboszorkányoknak a heg eltávolításáért. Tekintve, hogy mennyire ügyelt a megjelenésére, nyilván azonnal eltávolíttatta.

A bulizós csajok nem szerették, ha sebhelyek csúfítják a fürdőruhás összhatást.

Isaiah fehér szárnya megrebbent.

– Baráti viszonyban van Ruhn Danaannal?

Bryce vállat vont.

– Távoli unokatestvérem.

De a jelek szerint Bryce érdekelte a herceget annyira, hogy két éve berontott a kihallgatószobába. És tegnap este is ott volt a VIP-részlegben. Ha ennyire védi Quinlant, az is erős indíték lehet. Még akkor is, ha Ruhn meg az apja gondoskodna róla, hogy Hél bugyraiban érezzék magukat, ha kihallgatásra kerülne a sor.

Bryce arcára feszes mosoly ült ki, mintha neki is épp ez jutott volna eszébe.

– Jó szórakozást a vele való beszélgetéshez!

Hunt megfeszítette az állkapcsát, de Bryce már indult is a bejárati ajtóhoz, úgy ringatta a csípőjét, mintha tökéletesen tisztában lenne vele, milyen elképesztően néz ki a feneke.

– Egy pillanatig még rabolnánk az idejét, Miss Quinlan – szólalt meg Isaiah. A parancsnok hangja nyugodt volt, de ellentmondást nem tűrő.

Hunt elfojtotta a mosolyát. Isaiah dühe mindig szórakoztatónak bizonyult. Már ha éppen nem ellene irányult.

A válla felett hátrapillantó Quinlan még nem jött rá erre.

– Igen?

Hunt Bryce-t méregette, miközben Isaiah végre belefogott, hogy elmondja, valójában miért jöttek.

– Nem csak azért vagyunk itt, hogy kikérdezzük.

– Szeretnének venni valami szépet a kormányzónak? – mutatott körbe Bryce a galériában.

Hunt szája széle felfelé rándult.

– Milyen érdekes, hogy pont őt említi! Hamarosan itt lesz.

Bryce lassan pislogott. Ezúttal sem adta jelét félelemnek, nem lehetett érezni az illatán.

– Miért?

– Azt az utasítást kaptuk Micah-tól, hogy kérdezzük ki önt a tegnap estéről, valamint gondoskodjunk róla, hogy rendelkezésre álljon, és hívja fel a főnökét. – Tekintve, hogy milyen ritkán kérték meg Huntot nyomozásban történő segédkezésre, baromira meglepte az utasítás. De mivel Isaiah-val mindketten ott voltak aznap este a sikátorban, ők voltak a legalkalmasabb jelöltek erre a feladatra.

– Micah idejön. – Bryce nagyot nyelt.

– Tíz perc, és itt lesz – erősítette meg Isaiah. Bryce telefonja felé biccentett. – Azt javaslom, hívja fel a főnökét, Miss Quinlan.

Bryce kissé kapkodva szedte a levegőt.

– Miért?

Hunt végül bevetette az aduászt is.

– Mert Maximus Tertiannel pontosan ugyanúgy végeztek, ahogy Danika Fendyrrel és az Ördögfalkával.

Cafatokra szaggatták.

Bryce szeme megrebbent.

– De… Philip Briggs ölte meg őket. Megidézte azt a démont, hogy végezzen velük. És börtönben van. – A hangja éllel csendült. – Két éve börtönbe zárták.

A börtönnél sokkal rosszabb helyre került, de ez most részletkérdés volt.

– Tudjuk – válaszolta Hunt szándékosan rezzenéstelen arccal.

– Nem ölthette meg Tertiant. Mégis hogy lenne képes valaki démont idézni a börtönből? – tette fel a költői kérdést Bryce. – Akkor viszont… – Nagyot nyelve elhallgatott. Talán végre rádöbbent, miért jön ide Micah. Jó néhány ismerőse lelte a halálát nem sokkal azután, hogy találkozott vele. – Úgy gondolják, nem Briggs tette. Hogy nem ő ölte meg Danikát és a falkáját.

– Ezt nem tudhatjuk biztosra – vágott közbe Isaiah. – De a gyilkosság részletei sosem láttak napvilágot, így nyomós okunk van azt feltételezni, hogy nem az akkori tettest utánozták.

Bryce hangja üresen csengett, ahogy azt kérdezte:

– Beszéltek már Sabine-nel?

– Ön beszélt már vele? – kérdezte Hunt.

– Lehetőség szerint próbáljuk elkerülni egymást.

Talán Bryce Quinlan egyetlen bölcs döntése. Hunt jól emlékezett Sabine gyűlöletére, amivel két éve Bryce-t bámulta a kihallgatószoba ablakán keresztül, és biztosra vette, hogy csak a megfelelő idő elteltére vár, ami után Quinlan sajnálatos, idő előtt bekövetkezett halála véletlennek tűnhet.

Bryce jó nagy ívben kikerülte őket, ahogy visszasétált az íróasztalához. A javára szóljon, hogy nem sietett, nem roppant össze. Nem nézett rájuk, csak felvette a telefont.

– Odakint várunk – ajánlotta Isaiah.

Hunt tiltakozni akart, de Isaiah figyelmeztető pillantást lövellt felé.

Jól van. Majd később megütközik Quinlannel.

Bryce elfehéredő ujjakkal szorította a telefont, hallgatta, ahogy kicseng. Egyszer, majd még egyszer. Aztán…

– Jó reggelt, Bryce!

Bryce a karjában, a lábában, a gyomrában érezte kalapáló szívverését.

– Idejött két legionárius. – Nagyot nyelt. – A 33. parancsnoka meg… – Kifújta a levegőt. – Az Umbra Mortis.

Felismerte Isaiah Tiberiant, elég gyakran szerepelt az esti hírekben meg a pletykarovatban ahhoz, hogy mindenki azonnal tudja, ha a 33. vonzó parancsnokával áll szemben.

És Hunt Athalart is felismerte, pedig ő sosem szerepelt a tévében. Mégis mindenki tudta, ki Hunt Athalar. Hallott róla gyerekkorában Nidarosban, amikor Randall a pangerai csatákról mesélt. Suttogásra váltott, amikor Huntról beszélt. Az Umbra Mortisról. A Halál Árnyékáról.

Az angyal akkoriban még nem Micah Domitust és a légióját szolgálta, hanem Sandriel arkangyalt, az ő 45. légiójában repült. A pletykák szerint démonvadászattal foglalkozott. És még annál is rémesebb dolgokkal.

– Miért? – sziszegte Jesiba.

Bryce szorítása nem engedett a készüléken.

– Tegnap este valaki meggyilkolta Maximus Tertiant.

– Solas tüze…

– Ugyanúgy, ahogy Danikát és a falkát is.

Bryce száműzte a ködös emlékképet, és belélegezte az asztalán álló párologtatóból áradó erőteljes, tiszta borsmentaillatot. Két hónappal Danika halála után vette azt a nyomorult műanyag kúpot, gondolta, csak nem árthat meg, ha aromaterápiával próbálkozik a hosszú, csendes munkaórákban, amikor lecsaptak rá a gondolatok, ellepték, és azzal fenyegettek, hogy elevenen felfalják. A hét végén vett még hármat, és kitette a lakás különböző pontjaira.

– Úgy tűnik, mégsem Philip Briggs ölte meg Danikát – lehelte Bryce.

Két éven át kapaszkodott abba, hogy a gyilkosságot követő napokban elég bizonyítékot találtak Briggs elítélésére, aki a lázadó bombarobbantó köre lebuktatása miatt akarta holtan látni Danikát. Briggs tagadta a vádakat, de minden ellene szólt: az első letartóztatása előtti hetekben fekete idézősót vásárolt valami újfajta, szörnyű fegyverhez.

Az sem lehetett véletlen egybeesés, hogy Danikát a Verem egyik démona gyilkolta meg – és bizony a veszélyes fekete só kell ahhoz, hogy valaki Hél legmélyebb bugyrából idézzen meg egy lényt. Logikusnak tűnt, hogy miután elengedték Briggst, megszerezte a fekete sót, megidézte a démont, aztán Danikára és az Ördögfalkára eresztette. A lény megtámadta a 33. arrafelé járőröző katonáját is a sikátorban, és amikor végzett, Briggs visszaküldte Hélbe. Bár sosem ismerte el a vádakat, ahogy azt sem mondta el, pontosan miféle démonról volt szó, a lény két éve nem bukkant fel. Azóta, hogy leültették Briggst. Ügy lezárva.

Bryce két éven keresztül kapaszkodott ezekbe a tényekbe. Hiába hullott szét a világa, legalább a tettes rács mögé került. Életfogytiglan. És minden egyes borzalmat megérdemelt odabent.

Jesiba hosszasan felsóhajtott.

– Megvádoltak bármivel?

– Nem. – Nem igazán. – A kormányzó idejön.

– Hogy kihallgasson? – kérdezte Jesiba némi hallgatás után.

– Remélem, nem. – Nem kívánt búcsút inteni egyik testrészének sem. – Veled is beszélni akar.

– Tertian apja tudja már, hogy halott a fia?

– Nem tudom.

– El kell intéznem pár hívást – mondta Jesiba leginkább saját magának. – Még mielőtt a kormányzó odaér.

Bryce megértette a lényeget: a főnökének azért kellett telefonálnia, nehogy Maximus apja odaállítson a galériába, és válaszokat követeljen. Nehogy Bryce-t hibáztassa a férfi haláláért. Az katasztrofális következményekkel járna.

Bryce a combjába törölte nyirkos tenyerét.

– A kormányzó hamarosan ideér.

Halk kopogás hallatszott az irattár vasajtaján, majd Lehabah suttogása:

– BB? Jól vagy?

Bryce lefogta a telefon alját.

– Menj vissza őrködni, Lele!

– Az a kettő angyal volt?

Bryce a fogát csikorgatta.

– Igen. Menj le! Figyelj rá, hogy Syrinx csendben maradjon!

Lehabah olyan hangosan sóhajtott fel, hogy Bryce még a tizenöt centi vastag fémen keresztül is hallotta. De a tűzszellem nem kérdezősködött tovább, úgyhogy vagy visszament a galéria alatti irattárba, vagy továbbra is hallgatózott. Bryce-t nem érdekelte, melyik, csak a kiméra hallgasson.

– Mikor ér oda Micah? – kérdezte Jesiba.

– Nyolc perc múlva.

Jesiba elgondolkozott.

– Jól van.

Bryce kis híján eltátotta a száját, hogy Jesiba nem akarja az időt húzni. Hiszen még egy ügyfél is meghalt!

De még Jesiba is tudta, hogy egy arkangyallal nem érdemes ujjat húzni. Vagy talán mégiscsak szorult belé némi együttérzés, és ezt Danika halálának említése most előhozta belőle. Akkor nem tanúsított ilyesmit, amikor két héttel Danika halála után ráparancsolt Bryce-ra, hogy menjen vissza dolgozni, vagy disznóvá változtatja.

– Ugye nem kell külön szólnom, hogy zárj el mindent?

– Gondoskodom róla. – Már azelőtt megtette, hogy az angyalok egyáltalán betették volna a lábukat a galériába.

– Akkor tudod, mi a dolgod, Quinlan – mondta Jesiba. A háttérben ágynemű vagy ruha susogott, és két tiltakozó férfihang hallatszott, majd elnémult a vonal.

Bryce fújt egyet, és mozgásba lendült.

11.

Az arkangyal egész pontosan hét perc múlva csengetett be.

Bryce a zihálását csillapítva tizedszer is körbepillantott a galériában, meggyőződött róla, hogy minden a helyén van, a műkincseken nem ül por, és az illegális holmik odalent vannak…

Úgy érezte, kifutott az erő a lábából, a combjába visszatért a régi sajgás, már-már csontig hatolt, de a keze meg sem rezzent, ahogy elérte és kinyitotta a bejárati ajtót.

Az arkangyal elképesztően vonzó volt. Rémisztően, szemérmetlenül vonzó.

Hunt Athalar és Isaiah Tiberian mögötte álltak – kis híján ugyanolyan jóképűek voltak, és utóbbi ismét nyájas mosolyt küldött felé, amiről nyilván azt képzelte, hogy elbűvölő. Előbbi pedig… Hunt sötét pillantása előtt semmi sem maradt rejtve.

Bryce lehajtott fejjel hátralépett, hogy beengedje a kormányzót, az ostoba tűsarkú megingott a szőnyegen.

– Üdvözlöm, őkegyelmessége! Erre tessék!

Micah Domitus szinte felfalta őt barna szemével. Ereje Bryce bőrére telepedett, kiszippantotta a levegőt a teremből, a tüdejéből. Éjjeli viharok, szex és halál egyvelege töltötte be a teret.

– Ha jól sejtem, a munkaadója videoképernyőn keresztül csatlakozik hozzánk – szólalt meg az arkangyal, és belépett a vakítóan fényes utcáról.

A rohadt életbe, ez a hang… Selyem, acél és ősi kő. Valószínűleg elég lenne mocskos szavakat suttognia valaki fülébe, az illető máris elélvezne.

De meg sem kellett szólalnia, úgyis tudta mindenki, mi Micah, hiszen a kormányzó minden egyes lélegzetvételéből, pislogásából elképesztő erő áradt. Jelenleg tíz arkangyal uralta a Köztársaság különböző tartományait, mind kormányzói rangot viselt, és csakis az Asztereknek felelt. Egy erősebb angyal szükség esetén egy egész épületet le tud rombolni. Egy arkangyal egy egész metropolisszal is képes megtenni ugyanezt. Nem tudni, honnan származik pontosan az a pluszerő, ami elválasztja a közönséges angyalokat az arkangyaloktól. Néha előfordult, hogy örökölték, de csak ha gondosan betartották az Aszterek szaporodásra vonatkozó előírásait. Máskor teljességgel jelentéktelen vérvonalakban bukkant fel.

Bryce nem sokat tudott Micah múltjáról, sosem figyelt igazán történelemórán, lefoglalta, hogy a nyálát csorgassa az igazságtalanul tökéletes arcvonásokra, a töritanár magyarázata egyik fülén bement, a másikon ki is hussant.

– Miss Roga várja a hívásunkat – nyögte ki végül nagy nehezen, és próbált nem túl hangosan lélegezni, miközben Valbara kormányzója elhaladt mellette. Egyik makulátlanul fehér tolla végigsimított Bryce csupasz bőrén, épp a kulcscsontja felett. Ha nem állt volna ott a két másik angyal is, biztosan beleborzong.

Isaiah biccentett neki, ahogy követte Micah-t az asztal előtt álló székekhez.

Hunt Athalar azonban nem sietett annyira. Bryce szemébe nézett, majd a mellkasára pillantott, mintha a toll érintése nyomot hagyott volna a bőrén. Mintha elsötétült volna a homlokán a töviskorona-tetoválás.

És az arkangyalból áradó szexillat hirtelen rothadás bűzévé vált.

Az Aszterek és az arkangyalok más módszert is találhattak volna arra, hogy korlátozzák a Bukottak erejét, mégis a boszorkánymágiával átitatott, elbaszott koronára emlékeztető homloktetoválást választották. És persze a csuklótetoválást: SPQM.

Senatus Populusque Midgard.

A Midgard-i Szenátus és Nép. Ordas nagy baromság. Mintha a szenátus nem báb lett volna, mintha az Aszterek nem császárokként és császárnőkként uralkodtak volna örökké minden és mindenki felett, miközben elrothadt lelkük egyik formát öltötte a másik után.

Bryce elhessegette a gondolatot, ahogy becsukta Hunt mögött a vasajtót. Kis híja volt csupán, hogy nem ért hozzá az angyal szürke szárnyához. A férfi sötét szeme figyelmeztetően megvillant.

Bryce rámosolygott, hátha azzal elmondhat mindent, amit hangosan nem mert volna kiejteni azzal kapcsolatban, hogy így lecsaptak rá. Rosszabbal is volt már dolgom nálad, Umbra Mortis. Nézz csak mogorván, és vicsorogj, ha jólesik!

Hunt pislogott, ez jelezte csupán, hogy meglepődött, Bryce pedig már fordult is vissza az asztalához, és igyekezett bicegés nélkül tűrni a lábába hasító fájdalmat. Korábban felcipelt egy harmadik széket is a könyvtárból, ami csak még jobban kikészítette a lábát.

Nem merte megdörgölni a fehér ruha rejtette vastag, ívelt sebet a combja felső részén.

– Megkínálhatom valamivel, őkegyelmessége? Kávéval? Teával? Valami erősebbel?

A székek között álló kis asztalokra már kitette az ásványvizes üvegeket.

Az arkangyal a középső széken foglalt helyet, tekintete selyemlepelként ült meg az udvariasan mosolygó Bryce-on.

– Köszönöm, nem. – Bryce a leülő Huntra és Isaiah-ra pillantott, mire Micah hozzátette: – Ők sem kérnek.

Hát jó. Bryce megkerülte az íróasztalt, és a lapja alá csúsztatta a kezét, hogy megnyomjon egy rézgombot. Néma imát küldött Kthonának, hogy segítsen megőrizni nyugodt hangszínét, miközben a gondolatai újra meg újra ugyanoda tértek vissza: Nem Briggs ölte meg Danikát, nem Briggs ölte meg Danikát, nem Briggs ölte meg Danikát…

A háta mögött elmozdult a lambéria, és hatalmas képernyő jelent meg. Miközben bekapcsolt, Bryce felkapta az asztalon álló telefon kagylóját, és tárcsázott.

Briggs szörnyeteg, aki bántani akart másokat, és megérdemli, hogy börtönben üljön, de… ártatlanul vádolták meg a gyilkossággal.

Danika gyilkosa továbbra is szabadlábon van.

Jesiba az első csörgésre felvette.

– Készen áll a képernyő?

– Bármikor kezdhetjük. – Bryce begépelte a megfelelő kódokat a számítógépbe, ügyet sem vetve arra, hogy a kormányzó úgy bámulja, mintha steak lenne, ő pedig… valami, ami steaket eszik. Nyersen. Élvezettel nyögve. – Megjelenítelek.

Egy pillanat múlva megjelent Jesiba Roga a képernyőn, és mindketten letették a telefont.

A varázslónő pangerai pompával díszített hotelbeli lakosztályban ült: aranyozott díszítésű, fehér falak, elegáns, krémszínű szőnyegek és halvány rózsaszín selyemfüggönyök, továbbá egy akkora baldachinos tölgyfaágy, amin könnyedén elférhetett a két férfival, akiket Bryce a korábbi hívás alkalmával hallott.

Jesiba éppolyan szenvedéllyel szórakozott, mint amilyen keményen dolgozott odaát a hatalmas tartományban, hogy újabb műkincseket szerezzen be a galéria számára – vagy a különféle ásatásokon, vagy azzal, hogy körbeudvarolta a nagyhatalmú klienseket, akik ezeket a tárgyakat birtokolták.

Bár kevesebb mint tíz perc állt rendelkezésére, ami során még fontos telefonhívásokat is bonyolított, Jesiba lágy esésű, sötétkék ruhája tökéletesen állt rajta, bepillantást engedve gyönyörű testének bizonyos tájékaira. Fülét és nyakát édesvízi gyöngyök díszítették. Rövidre vágott, hamvasszőke haja ragyogott az elsőfénylámpák aranyában, oldalt rövidebbre vágták, fent hosszabbra hagyták. Könnyedén sikkes és lezser. Az arca pedig…

Az arca egyszerre volt fiatal és bölcs, bizalmasan érzéki, mégis vészjósló. Halványszürke szemében vonzó, veszedelmes mágia csillogott.

Bryce sosem kérdezett rá, miért fordított hátat Jesiba évszázadokkal ezelőtt a boszorkányoknak. Hogy miért fogadott hűséget a Láng és árny házának és vezetőjének, a Holtkirálynak, ahogy arra sem, miféle munkát végzett neki. Most varázslónőként utalt magára, még csak véletlenül sem boszorkányként.

– Jó reggelt, Micah! – köszönt Jesiba nyájasan. Hangja kellemesen, megnyerően csengett a Láng és árny házának többi tagjához, a kaszások reszelős, érdes vagy a vámpírok bársonyos hangjához képest.

– Jesiba! – búgta Micah.

Jesiba halványan rámosolygott, mintha ezerszer hallott volna már ilyesmit ezernyi különféle férfitól.

– Bár örömmel látok egy ilyen jóképű férfit, kíváncsi lennék, miért szervezted meg ezt a találkozót. Vagy a Danika-dolog csak kifogás volt, hogy beszélhess a drága Bryce-szal?

A Danika-dolog. Bryce megőrizte semleges arckifejezését, főleg, hogy magán érezte Hunt figyelmes pillantását. Mintha az angyal hallotta volna a dübörgő szívverését, érezte volna a tenyere nyirkosságát.

Ennek ellenére Bryce unottan nézett vissza rá.

Micah hátradőlt a székében, keresztbe tette hosszú lábát, és egyetlen futó pillantást sem vetett Bryce-ra, miközben így felelt:

– Akármennyire csábító is az asszisztensed, fontos dolgokat kell megbeszélnünk.

Bryce nem foglalkozott a semmibe vételével, az érzéki hangszínnel. Csábító – mintha desszert lenne egy tányéron. Megszokta már, de… istenek verte vanír férfiak!

Jesiba légies mozdulattal intett, hogy folytassa, ezüst körme megcsillant a hotel lámpájának fényében.

– Ha jól gondolom, a triarii már tájékoztatta Miss Quinlant az előző esti gyilkosságról – fogott bele Micah nyájasan. – Éppúgy végeztek az áldozattal, mint két évvel ezelőtt Danika Fendyrrel és az Ördögfalkával.

Bryce szándékosan nem mozdult, elfojtotta az érzéseit. Lopva belélegezte a tőle pár centire lévő párologtató nyugtató borsmentapamacsait.

– De van még egy összefüggés, amit nem említettek – folytatta Micah.

A kormányzó két oldalán ülő angyalok alig észrevehetően megmerevedtek. Számukra is újdonság lehetett a dolog.

– Valóban? – kérdezte Jesiba. – És fizetnem kell ezért az információért?

Elképesztő, hűvös erő csapott végig a galérián, de az arkangyal arca kifürkészhetetlen maradt.

– Megosztom veled ezt az információt, hogy közös erővel dolgozhassunk.

Jesiba természetfeletti eleganciával vonta fel szőke szemöldökét.

– Miért is?

Micah így felelt:

– Természetesen azért, hogy Bryce Quinlan megtalálhassa a valódi gyilkost.

12.

Bryce megdermedt – olyan mozdulatlanná vált, hogy Hunt elgondolkodott, vajon tudja-e, mennyire árulkodó ez. Nem az idegességére, hanem a származására nézve. Csak a tündérek tudnak ilyen mozdulatlanná válni.

Főnöke, a látszólag fiatal varázslónő felsóhajtott.

– A 33. olyan inkompetens manapság, hogy az én asszisztensem segítségére van szükséged? – Kedves hangszíne alig tompította a kérdés élét. – Mondjuk, erre már tudom is a választ, ha tévesen ítélted el Philip Briggst.

Hunt nem mert elvigyorodni a kendőzetlen pimaszság hallatán. Nem sokan engedhették meg maguknak, hogy így beszéljenek Micah Domitusszal vagy bármelyik másik arkangyallal.

Végigmérte a négyszáz éves varázslónőt a képernyőn. Hallotta ő is a pletykákat, miszerint Jesiba a Holtkirálynak felel, állattá változtatja az őt bosszantókat, egykor boszorkány volt, aki tisztázatlan okokból hátat fordított a fajtájának. Valószínűleg sötét dolog állhatott a háttérben, ha a Láng és árny házában kötött ki.

– Nem tudok erről az egészről semmit – lehelte Bryce. – Azt sem, hogy ki akarhatott végezni Tertiannel.

Jesiba pillantása kiélesedett.

– Teljesen mindegy, az én asszisztensem vagy. Nem a 33.-nak dolgozol.

Micah szája megfeszült. Hunt megacélozta magát.

– Udvariasságból hívtalak meg erre a beszélgetésre, Jesiba. – Micah megvetően húzta össze barna szemét. – Valóban úgy tűnik, hogy Briggs ítélete téves volt. De ettől még tény, hogy Danika Fendyr és az Ördögfalka vette őt őrizetbe a laborjában, és minden kétséget kizáróan fel akarta robbantani az ártatlanokkal teli, Fehér Holló névre hallgató szórakozóhelyet. És bár eleinte egy apróság miatt el kellett engedni, az elmúlt két évben sikerült elegendő bizonyítékot felkutatni a korábbi bűneiről, így azokért is megkapta a megfelelő ítéletet. Ennek megfelelően rács mögött marad, és le fogja tölteni a büntetést, amit a mára semlegesített Kér-szekta vezetőjeként elkövetett bűnökért, valamint az emberek lázadásában játszott szerepéért kapott.

Quinlan mintha elernyedt volna megkönnyebbülésében.

Ám ekkor Micah így folytatta:

– Ez viszont egyben azt is jelenti, hogy veszélyes gyilkos garázdálkodik a városban, aki vérengző démonokat idéz meg. Hogy szórakozásból teszi, vagy bosszú vezérli, azt egyelőre nem tudjuk. Elismerem, hogy a 33. és az Auxilia kimerítette a rendelkezésére álló forrásokat. Alig több mint egy hónap múlva kezdődik a csúcstalálkozó. Bizonyos résztvevők annak bizonyítékát látják majd a gyilkosságokban, hogy nem tartom kézben a város irányítását, hát még a tartományét, és fel akarják majd használni ellenem.

Hát persze hogy nem a veszélyes gyilkos elfogása a lényeg. Nem, csak a tekintélyét akarja megőrizni.

Bár messze volt még a csúcstalálkozó, Hunt és a triarii többi tagja hetek óta ezzel foglalkoztak, felkészítették a 33. egységeit a valbarai elöljárók tízévente esedékes találkozóját övező pompára és szarakodásra. Az egész tartományból érkeznek majd vezetők, hogy előadják sirámaikat, talán még vendégek is idesereglenek a Haldrenen túl uralkodó seggfejek képviseletében.

Hunt még egyetlen valbarai csúcstalálkozón sem vett részt, de Pangerában rengeteget végigszenvedett, elég uralkodót látott már, akik mind úgy tettek, mint akik legalább hírből ismerik a szabad akaratot. A csúcstalálkozó általában arról szólt, hogy egy rakás nagy hatalommal bíró vanír egy héten keresztül vitatkozott, majd a regnáló arkangyal meghozta a törvényeket. Nyilván Micah is hasonlóképpen jár majd el. Isaiah részt vett már az egyik ilyen csúcstalálkozón, és figyelmeztette Huntot, hogy az arkangyal szeret kérkedni a katonai erejével, a 33. ilyenkor tehát kénytelen birodalmi pompába öltözve haptákba vágni magát.

Hunt már tisztíttatta is az arany mellvértjét. Hányinger kerülgette a gondolattól, hogy kénytelen lesz felvenni a hivatalos páncélt, mellkasán az Aszterek hétcsillagos címerével.

Jesiba az ezüst körmeit tanulmányozta.

– Ezúttal számíthatunk valami izgalmasra is a csúcstalálkozón?

Micah Jesiba unott arckifejezését fürkészve válaszolt:

– Beiktatjuk az új boszorkánykirálynőt.

Jesiba arcán egyetlen érzelem sem futott végig.

– Hallottam Hecuba haláláról – felelte a varázslónő. Hangjában nem csendült bánat vagy elégedettség, tényszerű megállapítást tett csupán.

Bryce Quinlan azonban megfeszült, mintha legszívesebben rájuk ordított volna, hogy térjenek már vissza a gyilkosság megvitatásához.

– És az Aszterek ideküldik Sandrielt, hogy ismertesse a szenátus lázadással kapcsolatos jelentését – tette hozzá Micah.

Hunt fejéből minden egyes gondolat kiröppent. Még a máskor rendíthetetlen Isaiah is megdermedt.

Sandriel idejön.

– Jövő héten érkezik a Comitiumba – folytatta Micah –, és az Aszterek kérésére a csúcstalálkozóig vendégül látom.

Egy hónapig. Az a kibaszott szörnyeteg egy teljes hónapon keresztül a városban lesz.

Jesiba ijesztő kecsességgel billentette oldalra a fejét. Lehet, hogy nem kaszás volt, de pont úgy mozgott, mint ők.

– És ugyan mennyiben tud hozzájárulni az asszisztensem a gyilkos kézre kerítéséhez?

Hunt uralkodott magán – nem üvöltött, nem remegett meg, nem fagyott le. Addig birkózott az érzelmekkel, amíg nem maradt belőlük más, mint egy újabb hullám lelkének fekete, zavaros tengerében. Erőt vett magán, és a beszélgetésre figyelt, nem gondolt a város felé tartó pszichopatára.

Micah tekintete megállapodott Bryce-on, aki úgy elsápadt, hogy szeplői vérfoltoknak tűntek az orrnyergén.

– A jelenlegi információink szerint Miss Quinlan az egyetlen, aki a saját szemével látta a gyilkos által megidézett démont.

– Mi van az angyallal a sikátorból? – kérdezte Bryce merészen.

Micah-nak a szeme sem rebbent.

– Nem emlékszik a támadásra. Hátulról támadtak rá. – Még mielőtt Bryce tovább faggathatta volna, így folytatta: – Tekintve, hogy milyen kényes ügyről van szó, hajlandó vagyok úgymond rendhagyó megoldásokhoz folyamodni, hogy megfékezzük a gyilkost, még mielőtt valódi problémává válna.

Mármint az arkangyal jó színben akart mutatkozni a hatalom gyakorlói előtt. Sandriel előtt, aki mindent jelent az Asztereknek és a bábszenátusnak.

Egy szabadlábon garázdálkodó gyilkos, aki képes vanírokat és embereket egyaránt könnyűszerrel gyilkoló démont idézni? Na, pont az ilyesmit jelentené Sandriel örömmel az Asztereknek. Főleg, ha ezzel megfoszthatná Micah-t a rangjától, amire aztán ő maga csaphatna le. Mit számít Pangera északnyugati része egész Valbarához képest? És ha Micah mindent elveszít, akkor a rabszolgái is – Hunt, Isaiah, Justinian és még sokan mások – a kormányzói cím örökösének birtokába kerülnek.

Sandrielnek esze ágában sem lenne tartani magát Hunt Micah-val kötött alkujához.

Micah Hunthoz fordult, ajka kegyetlenül görbült.

– Kettőt találhatsz, Athalar, kit hoz magával Sandriel – mondta. Hunt megdermedt. – Pollux is örömmel jelent majd.

Hunt mindent megtett, hogy ura maradjon a légzésének, hogy az arcán továbbra is közömbös kifejezés üljön.

Pollux Antonius, Sandriel triariijának parancsnoka – a Malleus, ahogy gyakran nevezték. A Kalapács. Éppolyan kegyetlen és kíméletlen, mint Sandriel. És egy kibaszott seggfej.

Jesiba megköszörülte a torkát.

– Még mindig nem tudni, miféle démon volt? – Hátradőlt a székén, telt ajkát homlokráncolva csücsörítette.

– Nem – szűrte Micah összeszorított fogain keresztül.

Igazat felelt. Még Hunt sem tudta beazonosítani, pedig összeszámolni sem tudta, hány démonnal volt már szerencséje végezni. Számtalan különböző fajtájuk volt, mind-mind más intelligenciahányadossal megáldva. Létezett macska-kutya hibridre emlékeztető szörnytől kezdve minden, még emberszerű alakváltó hercegek is, ők uralkodtak Hél sötétebbnél sötétebb bugyraiban: a Mélységben, a Hasadékban, a Kanyonban, a Szakadékban, a Katlanban, a Szurdokban, és mind közül a legrémesebb helyen, a Veremben.

De nem kellett konkrétan beazonosítani ahhoz, hogy a sebessége és a tettei alapján a Verem démonai közé sorolják a lényt – talán magának a Csillagnyelőnek a kis kedvence lehetett. Egyedül a Verem mélyén fejlődhetett ki egy ilyen szörnyeteg, ami korábban sosem látott fényt, nem is volt szüksége rá.

Végül is nem számít, gondolta. Akár hozzászokott a démon a fényhez, akár nem, Hunt akkor is sistergő húscafatokká robbanthatja a képességével. Egyetlen gyors villám, és a démonnak vagy inába száll a bátorsága, vagy fetrengeni fog kínjában.

Quinlan hangja vágott keresztül Hunt gondolatainak viharán:

– Azt mondta, van egy másik összefüggés is a korábbi és a mostani gyilkosság között. A… módszeren túl.

Micah ránézett. Quinlan javára szóljon, hogy állta a pillantását.

– Maximus Tertian és Danika Fendyr barátok voltak.

Bryce összevonta a szemöldökét.

– Danika nem ismerte Tertiant.

Micah sóhajtva a fával borított plafonra emelte a tekintetét.

– Úgy sejtem, rengeteg dolog volt, amibe nem avatta be önt.

– Tudtam volna, ha Maximus Tertian a barátja! – kelt ki magából Quinlan.

Micah ereje végigrobajlott a termen.

– Vigyázzon a szájára, Miss Quinlan!

Senki sem beszélhet így egy arkangyallal, legalábbis, ha gyakorlatilag semmiféle erő nem csordogál az ereiben. Ez a kis közjáték elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Hunt félretegye Sandriel látogatásának gondolatát, és ismét a beszélgetésre koncentráljon.

– Ráadásul ön is ismerte mind Danikát, mind Maximus Tertiant – folytatta Micah. – Mindkét gyilkosság éjszakáján a Fehér Hollóban tartózkodott. Már ez a hasonlóság is… érdekes.

Jesiba kihúzta magát.

– Azt akarod mondani, hogy Bryce gyanúsított?

– Egyelőre nem – válaszolta Micah hűvösen. – De bármi előfordulhat.

Quinlan ökölbe szorította a kezét, ujjpercei elfehéredtek, ahogy nyilván igyekezett visszafogni magát, és nem az arkangyal arcába köpni. Végül úgy döntött, inkább másra tereli a szót.

– Miért nem nyomoznak az Ördögfalka többi tagjával kapcsolatban? Egyikük sem lehetett célpont?

– Már utánanéztünk a dolognak, és nem találtunk ilyesmire utaló nyomot. Éppen ezért továbbra is Danikára koncentrálunk.

– Komolyan úgy gondolja, hogy képes leszek bármit is felfedezni, amit az Aux és a 33. nem tudott? – kérdezte Bryce kimérten. – Miért nem kérik meg az Asztereket, hogy küldjenek ide valakit, mondjuk az Ünőt?

A kérdés végighasított a helyiségen. Csak van Quinlannek is annyi esze, hogy ne kívánjon ilyesmit! Jesiba figyelmeztető pillantást lövellt felé.

Micah-t nem hatotta meg Lidia Cervos, a Köztársaság leghírhedtebb kémvadászának – és megtörőjének – említése.

– Ahogy már korábban említettem, nem szeretném, ha bárki tudna ezekről az… eseményekről a városom falain túl.

Hunt értette mindazt, amit Micah nem mondott ki: bár az Ünőként ismert szarvas alakváltó Sandriel triariijába tartozott, közvetlenül az Asztereknek felelt, ráadásul Pollux szeretője is.

A Kalapács és az Ünő – az egyik a csatatérre, a másik a Köztársaság ellenségeire mért csapást. Hunt találkozott párszor az Ünővel Sandriel erődjében, és mindig felzaklatta az a kifürkészhetetlen arany szempár. Lidia éppolyan gyönyörű volt, mint amilyen kegyetlenül űzte a lázadó kémeket. Tökéletes párt alkottak Polluxszal. Nála jobban talán csak a Hárpia illett volna a férfihoz, de ha egy módja volt rá, Hunt inkább nem gondolt Sandriel triariijának másodparancsnokára.

Elfojtotta egyre növekvő félelmét.

– A bűnügyi statisztikák alapján Danika valószínűleg ismerte a gyilkosát – mondta Micah, majd szándékosan szünetet tartott, amitől Quinlan jól felhúzta magát. – És bár vannak dolgok, amiket nem mondott el önnek, mégiscsak jobban ismerte Danika Fendyrt, mint bárki más. Úgy vélem, nincs olyan, akinek nagyobb rálátása nyílna az ügyre.

Az elegáns hotelszobában ülő Jesiba most közelebb hajolt a képernyőhöz. Minden mozdulata kecses volt, és elfojtott erőről árulkodott.

– Rendben, kormányzó! Tegyük fel, hogy Bryce-nak a te parancsodra az ügy végére kell járnia. Ez esetben kárpótlást kérek.

Micah arcára éles, riasztó mosoly rajzolódott ki, amit Hunt mindig csak azelőtt látott, hogy az arkangyal darabokra szaggatott valakit.

– Bár a Holtkirály fennhatósága alatt állsz, és úgy hiszed, sok mindentől megvéd, attól még mindig a Köztársaság állampolgára vagy.

És engedelmeskedni fogsz nekem. Ezt már nem tette hozzá.

Jesiba csupán ennyit felelt:

– Azt hinném, jól ismered a helyhatósági rendeleteket, kormányzó! Az ötvenhetes paragrafus kimondja, hogy ha egy kormánytisztviselő külső partner segítségét veszi igénybe, akkor köteles megfizetni…

– Jól van! Küldd el a számlát! – Micah türelmetlenségéről egyedül szárnyának finom susogása árulkodott. Legalább kedvesen folytatta, ahogy Quinlan felé fordult: – Nincs más lehetőségem, és hamarosan kifutunk az időből. Ön az egyetlen, aki vissza tudja követni Danika utolsó napjainak eseményeit, és kiderítheti, ki gyilkolta meg őt. Ön az egyedüli kapocs az áldozatok között. – Quinlan a száját tátotta. – Úgy vélem, a galéria alkalmazottjaként olyan embereket is szóra bírhat, akik a 33.-nak és az Auxiliának nem voltak hajlandóak megnyílni. Isaiah Tiberian jelenteni fogja nekem, hogy halad, és felügyeli a nyomozást. – Barna szemével úgy méregette Huntot, mintha olvasni tudna minden egyes megfeszülő izmából, mintha látná, miféle pánik vegyült a vérébe Sandriel érkezésének hírére. – Hunt Athalar gyakorlott démonvadász. Ő fogja védelmezni önt, amíg a tettest keresi.

Bryce összehúzta a szemét, de Hunt egyetlen szót sem mert szólni. Pedig szívesen pislogott volna, hogy jelezze nemtetszését – és megkönnyebbülését. Legalább lesz indoka távol maradni a Comitiumtól, amíg Sandriel és Pollux ott időzik. De hogy gyakorlatilag bébiszitterkednie kell, és mit sem halad majd az adóssága megfizetésével…

– Rendben – egyezett bele Jesiba. Szeme az asszisztensére siklott. – Bryce?

Bryce borostyánszín szemében hűvös tűz lobogott, ahogy halkan azt felelte:

– Megtalálom őket. – Egyenesen az arkangyal szemébe nézett. – És aztán szeretném, ha eltörölné őket a kibaszott föld színéről.

Hát igen, Quinlannek volt vér a pucájában.

Ostoba volt, nyers modorú, de legalább bátor. Csakhogy ezzel a kombinációval valószínűleg holtan végzi majd, még mielőtt végigcsinálja a Zuhanást.

Micah elmosolyodott, mintha ő is pontosan ugyanerre a következtetésre jutott volna.

– Az igazságszolgáltatási rendszer alapján fogjuk kiróni a gyilkosra a büntetést. – Semmit sem ígérő bürokratikus maszlag, de az arkangyal ereje végigdübörgött a termen, mintha csak azt ígérné Quinlannek, hogy úgy fog tenni, ahogyan kéri.

– Jól van – motyogta Bryce.

Jesiba Roga felvont szemöldökkel nézett az asszisztensére, ő is felfigyelhetett rá, hogy Bryce arcán még mindig ott ég az a hideg düh.

– Igyekezz nem meghalni, Bryce! Igazán nincs kedvem betanítani valaki mást. – Azzal véget vetett a videohívásnak.

Bryce kihúzta magát lehetetlen cipőjében. Megkerülte az asztalt, és a válla mögé söpörte selymes, vörös hajzuhatagát, a tincsek göndör vége kis híján formás fenekét érte.

Micah felállt, tekintete lefelé siklott, mintha ő maga is észrevette volna Bryce-nak ezt a bizonyos testtájékát, de aztán csak annyit mondott:

– Akkor mindent megbeszéltünk.

Bryce ruhája olyan szűk volt, hogy Hunt látta megfeszülni a combizmait, amikor kinyitotta a vasajtót az arkangyal előtt. A lány arca enyhén összerándult, de a következő pillanatban már nyoma sem volt a grimasznak.

Az arkangyal és a parancsnoka már odakint állt, amikor Hunt is elérte Bryce-t, aki díjnyertes, mégis üres mosolyt villantott rá, és már csukta is be az ajtót, pedig Hunt még ki sem lépett a poros utcára. Gyorsan bedugta a lábát az ajtó és az ajtófélfa közé, és az igézetek felzúgtak, végighasítottak a bőrén, ahogy próbálták megkerülni őt. Bryce borostyán szeme rávillant.

– Mi van?

Hunt csípős mosolyt küldött felé, és nem udvariaskodott többé.

– Írj össze ma egy gyanúsítotti listát! Legyen rajta mindenki, aki holtan akarhatta látni Danikát és a falkáját. – Ha Danika ismerte a gyilkosát, akkor minden valószínűség szerint Bryce is. – És szedd össze, merre járt Danika élete utolsó néhány napjában!

Bryce ismét elmosolyodott, mintha egyetlen nyomorult szót sem hallott volna az egészből. Aztán megnyomhatott egy gombot az ajtó mellett, mert a védővarázslatok hirtelen marni kezdtek, mint a sav…

Hunt hátraugrott, villámai előpattantak, védték a nem létező ellenség ellen.

Az ajtó bezárult.

– Keresni foglak – búgta Bryce a kaputelefonon keresztül. – Addig ne zavarj!

Urd kegyelmezzen!

13.

Hunt nem sokkal később már a galéria épületének tetején volt Isaiah-val az oldalán, és figyelte, ahogy a késő délelőtti nap megcsillan Micah makulátlanul fehér szárnyán, és már-már ragyogóvá varázsolja hajában az aranyfényű tincseket, miközben az arkangyal szemügyre vette a fallal határolt várost.

Hunt inkább a lapos tetőt fürkészte, aminek egyhangúságát csupán a szokásos gépészet és a galériába vezető ajtó törte meg.

Micah szárnya megrezzent, az egyetlen előjele annak, hogy beszélni készült.

– Az idő ellenünk dolgozik.

– Tényleg úgy gondolja, hogy Quinlan képes megtalálni a tettest? – kérdezte Hunt, éreztetve, mennyire bízik a nőben.

Micah oldalra billentette a fejét, egy prédáját felmérő ősi, veszedelmes ragadozóra emlékeztetett.

– Úgy gondolom, minden rendelkezésünkre álló eszközt meg kell ragadnunk, legyen az akármilyen szokatlan. – Sóhajtva fordult ismét a város felé.

Lunathion a Rhagan-tenger partján álló ősi városok mintájára épült, a megszólalásig hasonlított rájuk, még a homokkő falak, a száraz éghajlat, a város határától északra húzódó távoli dombok olajfaligetei és kis farmjai, sőt, a védőistennőnek épített központi templom is ugyanolyan volt. Csakhogy azokkal a városokkal ellentétben ez fejlődhetett: az utcák rendezetten futottak, nem szövevényesen, és a modern épületek lándzsaként törtek az ég felé a KÜN szívében, jócskán magasabbra, mint amit a szigorú pangerai előírások megengedtek volna.

Micah-nak köszönhették, aki tisztelgett ugyan a hagyományok előtt, mégis azt akarta, hogy a város továbbléphessen a jövőbe. Még a Crescent City nevet is elfogadta, nem ragaszkodott a Lunathionhöz.

Haladó szellemű férfi. Toleráns, mondogatták.

Hunt gyakran elmerengett, milyen érzés lenne kitépni a torkát.

Megszámolni sem tudta volna, hányszor fontolgatta már. Szerette volna villámmal sújtani vonzó arcát, a kegyetlen, követelőző rohadék tökéletes maszkját.

Talán igazságtalan volt.

Micah ezzel az erővel született, mindig is a bolygó leghatalmasabb erőinek mozgása kötötte le. Már-már isten volt, aki hozzászokott, hogy sosem kérdőjelezik meg a hatalmát, és ha valami mégis fenyegetést jelentett rá, azzal azonnal leszámolt.

Egy másik arkangyal vezette, háromezer harcost számláló lázadás éppen ilyesminek számított. Mégis, szinte mindenki Bukott angyal volt a triariijában. A jelek szerint második esélyt kínált nekik. Hunt elképzelni sem tudta, ugyan miért akar kegyes lenni hozzájuk.

– Biztos, hogy Sabine is ráállítja az embereit az ügyre, és el fog jönni az irodámba, hogy elmondja, pontosan mit gondol a Briggs-féle fiaskóról. – Micah ide-oda járatta jeges pillantását közöttük. – Azt akarom, hogy mi kerítsük kézre a gyilkost, ne a farkasok.

– Élve vagy holtan? – kérdezte Hunt hűvösen.

– Lehetőleg élve. De még holtan is jobb, mint ha szabadlábon garázdálkodhatna.

Hunt megkockáztatta a kérdést:

– És ez a nyomozás beleszámít a kvótámba? Hónapokba telhet.

Isaiah megfeszült. Micah szájszéle azonban felfelé görbült. Egy hosszú pillanatig nem szólt semmit. Hunt még csak pislogni sem mert. Majd Micah így felelt:

– Mit szólnál egy kis motivációhoz, Athalar? Ha gyorsan megoldod az ügyet, még a csúcstalálkozó előtt, akkor leviszem tízre a tartozásodat.

Mintha maga a szél is megtorpant volna erre.

– Tíz küldetésre? – nyögte ki Hunt nagy nehezen.

Döbbenetes volt. Hiszen Micah-nak nem kellett volna semmit sem ajánlania. Egy szavába került volna csak, hogy Hunt engedelmeskedjen.

– Tíz küldetésre – ismételte Micah, mintha nem épp bombát robbantott volna Hunt életében.

Egyfajta átverés is lehetett, hiszen Micah évtizedekig is húzhatja azt a tíz küldetést, de… Solas kibaszott tüzére!

– Senkinek egy szót se erről, Athalar! – tette hozzá az arkangyal.

Isaiah-t nem is figyelmeztette, ez is jelezte, mennyire bízik a parancsnokában.

– Rendben – felelte Hunt a tőle telhető legnyugodtabban.

Micah pillantása ekkor kíméletlenné vált. Tetőtől talpig végigmérte Huntot. Majd a bakancsuk alatt húzódó galériára pillantott. Nyilván az odabent lévő asszisztensre gondolt.

– Tartasd féken a farkadat meg a kezedet – morogta –, vagy hosszú ideig kell majd nélkülöznöd mindkettőt.

Természetesen mindkettő visszanőne. A Zuhanás után a halhatatlanok gyakorlatilag bármilyen testrészt vissza tudnak növeszteni, ha nem fejezik le vagy csonkítják meg őket úgy, hogy közben elvéreznek, de… elég fájdalmas lenne. Lassú. És Hunt még pár hónapot sem töltött volna szívesen a férfiassága nélkül.

Egyébként sem vágyott túlzottan arra, hogy egy félemberrel dugjon, ha a siker esetén csupán tíz gyilkosság választja majd el a szabadságtól.

Isaiah mindkettejük nevében bólintott.

– Megtartjuk a szükséges szakmai távolságot.

Micah a KÜN felé fordult, felmérte a folyó felől érkező szelet, makulátlan szárnyai megrebbentek.

– Egy óra múlva legyél az irodámban! – szólt oda a parancsnokának.

Isaiah mélyen meghajolt az arkangyal előtt, Huntnak felállt a szőr a hátán a pangerai mozdulattól. Ő is kénytelen volt ugyanezt tenni, különben kitépték volna a tollait, leégetik, felhasítják a szárnyát. A Bukást követő néhány évtized igen kemény volt.

Az Aszterek tróntermét díszítő szárnyak is ezt tükrözték.

De Isaiah mindig is tudta, hogyan játsszák ezt a játékot, ő valahogy eltűrte a protokollt, a hierarchiát. Megtanulta, hogyan öltöznek, esznek és dugnak ők. Hunttal együtt bukott el, mindennek köszönhetően mégis parancsnoki rangra emelkedett. Senki sem lepődött volna meg, ha Micah a téli napfordulót követő kormányzati ülésen azt javasolja az Asztereknek, hogy távolítsák el Isaiah-ról a glóriát.

Neki nem kellett orgyilkost, mészárost, kínzómestert játszania.

Micah még csak hátra sem pillantott rájuk, mielőtt kilőtt a levegőbe. Néhány pillanaton belül fehér ponttá vált az ég kékjén.

Isaiah felsóhajtott, homlokráncolva nézett a Comitium öt csúcsos tornyára, a KÜN szívének üveg- és fémkoronájára.

– Gondolod, hogy átverés? – kérdezte Hunt a barátját.

– Micah nem mesterkedik. – Nem úgy, mint Sandriel és a többi arkangyal. – Komolyan gondolja, amit mond. Nagyon kétségbe lehet esve, ha ennyire motiválni akar.

– Az övé vagyok. Kívánsága számomra parancs.

– Most, hogy Sandriel idejön, talán rájött, hogy hasznára lehetne, ha… hűséges lennél hozzá.

– Ez ugyanúgy rabszolgaság, csak más szavakkal.

– Akkor nem tudom, Hunt! Talán csak nagyvonalú akart lenni. – Isaiah a fejét rázta. – Urd ezeket a lapokat osztotta, ne kérdőjelezd meg!

Hunt felsóhajtott.

– Igen, tudom. – Ami azt illeti, valószínűleg minden felsorolt magyarázatban volt némi igazság.

Isaiah felvonta a szemöldökét.

– Gondolod, hogy képes leszel megtalálni a tettest?

– Nincs más választásom. – Most, hogy ilyen sok forog kockán, semmiképp. Hunt megízlelte a száraz szelet, fél füllel reszelős dalát hallgatta, azt, ahogy az utcát szegélyező szent ciprusok között szárnyalt, amiből több ezernyit ültettek el a városban a védőistennő tiszteletére.

– Meg fogod találni – mondta Isaiah. – Biztos vagyok benne.

– Csak ha el tudom felejteni, hogy Sandriel ideutazik. – Hunt fújt egyet, mindkét kezével a hajába túrt. – Egyszerűen hihetetlen, hogy idejön! Ráadásul azzal a rohadék Polluxszal.

Isaiah óvatosan fogalmazott:

– Ugye te is tudod, mekkora szívességet tett neked Micah azzal, hogy Quinlant kell őrizned ahelyett, hogy ott kellene lenned a Comitiumban Sandriellel?

Hunt pontosan tisztában volt ezzel, igen, hiszen Micah jól tudta, hogy érez Sandriel és Pollux iránt, de azért a szemét forgatta.

– És? Nyugodtan éltesd csak Micah-t, de azért ne feledd, hogy tárt karokkal várja Sandrielt.

– Az Aszterek parancsolták, hogy jöjjön ide a csúcstalálkozóra – vitatkozott vele Isaiah. – Szokásuk elküldeni egy másik arkangyalt, hogy figyelje meg a találkozót. Legutóbb Ephraim kormányzó jött. Micah őt is szívélyesen fogadta.

– Attól még egy egész hónapon keresztül itt lesz. Abban a rohadt épületkomplexumban – mutatott Hunt a Comitium öt épületére. – Lunathion nem neki való. Unatkozni fog itt.

A Bukott angyalok vagy meghaltak, vagy szerteszét küldték őket, így Sandriel azzal szórakoztatta magát, hogy végigsétált lázadó emberekkel teli börtönén, és kiválasztott egyet-kettőt, vagy akár hármat is. Csakis azért állt a városa szívében az aréna, hogy ott különféle módokon végezzen a rabokkal. Élet-halál harcok, nyilvános kínzások, alsóbbrendű és közönséges állatok rájuk eresztése… Semmi sem szabott határt a kreativitásának. Hunt a saját szemével látta, a saját bőrén tapasztalta.

A mostanság forrongó konfliktus nyilván megtöltötte a börtönét. Sandriel és Pollux rohadtul élvezheti az arénából áradó fájdalmat.

Hunt megdermedt a gondolatra.

– Pollux két lábon járó veszélyforrás lesz ebben a városban.

A Kalapácsról mindenki tudta, hogy a gyilkolás és a kínzás a kedvenc időtöltése.

– Figyelni fogunk Polluxra. Micah pontosan tudja, milyen, hogy mit művel. Az Aszterek hiába parancsolták meg, hogy fogadja tárt karokkal Sandrielt, Pollux ámokfutását nem fogja engedélyezni. – Isaiah elhallgatott, a távolba révedt, mintha elgondolkozott volna valamin. – De elérhetjük, hogy egyáltalán ne kelljen megjelenned, amíg Sandriel itt van.

Hunt felvonta a szemöldökét.

– Ha arra utalsz, ami miatt Micah levágná a tökömet, akkor köszi, de inkább nem.

Isaiah halkan felnevetett.

– Micah megparancsolta, hogy nyomozz Quinlannel. És ez nagyon-nagyon lefoglal majd. Főleg, ha azt akarja, hogy megvédjük Bryce-t.

Hunt félig elvigyorodott.

– Annyira lefoglal, hogy nem lesz időm visszamenni a Comitiumba.

– Annyira lefoglal, hogy a Quinlan lakásával szemközti épület tetejéről kell majd vigyáznod rá.

– Rosszabb éjszakáim is voltak már. – Ahogy Isaiah-nak is. – És legalább magyarázhatom a megfigyelését azzal, hogy a védelme érdekében teszem.

Isaiah a homlokát ráncolta.

– Tényleg gyanúsítottnak tartod?

– Nem vetem el a lehetőséget – vont vállat Hunt. – Micah sem tette. Amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője, addig az én listámon rajta lesz. – Nagyon kíváncsi volt, ugyan kit ír majd fel Quinlan a saját listájára. Amikor Isaiah bólintott, Hunt azt kérdezte: – El fogod mondani Micah-nak, hogy állandó felügyelet alatt tartom?

– Ha észreveszi, hogy nem alszol a kaszárnyában, akkor elmondom neki. Addig pedig, amiről nem tud, az nem fáj.

– Köszi.

Hunt ritkán használta ezt a szót, szárnyas lényeknek pedig főleg szűkmarkúan mérte, de most komolyan gondolta. Isaiah mindig is a legjobb volt – a legjobb a Bukott angyalok közül, az összes legionárius közül, akikkel Hunt valaha is együtt szolgált. Isaiah-nak ilyen képességekkel és a tökéletes fehér szárnyával az Aszter-őrségben lett volna a helye, de Hunthoz hasonlóan ő is a nyomornegyedből származott. Az Aszterek elit kis légiójába csakis magas rangúak kerülhettek be. Még akkor is, ha így le kellett mondaniuk az Isaiah-hoz hasonló kiváló katonákról.

Hunt a maga szürke szárnyával és közönséges származásával még a villámai ellenére sem jöhetett volna szóba. Már az is elég megtiszteltetésnek számított, hogy csatlakozhatott Shahar elit 18. légiójához. Az, hogy Shahar értékesnek tartotta – őt és Isaiah-t is – már önmagában elég volt ahhoz, hogy beleszeressen. Az egész 18. ilyen volt, Shahar nem foglalkozott a származásukkal, egyedül a képességeik alapján válogatott. A valódi értéket kereste.

Isaiah a KÜN, a Comitium felé intett.

– Menj, hozd el a cuccodat a kaszárnyából! Nekem még be kell ugranom valahova, mielőtt találkozom Micah-val. – Hunt pislogott, Isaiah pedig elfintorodott. – Ki kell hallgatnom Ruhn herceget, hogy alátámasztja-e Quinlan alibijét.

Huntnak rohadtul semmi kedve nem lett volna hozzá, és tudta, hogy Isaiah is pont ugyanígy van ezzel, de a szabály az szabály.

– Veled menjek? – ajánlkozott. Ez volt a legkevesebb, amit megtehetett.

Isaiah szájszéle felfelé görbült.

– Tekintve, hogy amikor legutóbb össze voltatok zárva, eltörted az orrát, inkább ne.

Bölcs döntés.

– Megérdemelte – jegyezte meg Hunt gúnyosan.

Hála a jó égnek, Micah mulatságosnak találta a dolgot – az Incidenst, ahogy Naomi nevezte. Ritkán rúgják szét a tündérek seggét, úgyhogy titokban még a kormányzó is jól szórakozott a múlt tavaszi nap-éj egyenlőség ünnepségén lezajlott összezörrenésen. Egy egész hétre szabadságolta Huntot miatta. Felfüggesztés – állította Micah, csakhogy a felfüggesztés mellé a szokásosnál magasabb összegről kiállított csekket is kapott. És onnantól három halállal kevesebbért kellett megfizetnie.

– Később felhívlak, hogy mi a helyzet – ígérte Isaiah.

– Sok sikert!

Isaiah elcsigázott, kimerült mosollyal reagált – egyedül ez utalt a temérdek, tetoválással a homlokukon végigdolgozott évre –, aztán elindult, hogy megkeresse Ruhn Danaant, a tündérek koronahercegét.

Bryce végigviharzott a bemutatótermen, felszisszent a lábába hasító fájdalomtól, aztán olyan erősen rúgta le a tűsarkúját, hogy az egyik a falnak csapódott, és megingott egy ősi váza.

Hűvös hang csendült mögötte:

– Lennél olyan kedves, hogy lefotózod, amikor megszorongatod Hunt Athalar tökét?

Bryce bosszúsan meredt az ismét életre kelő videoképernyőre és a kamera elől továbbra sem mozduló varázslónőre.

– Tényleg bele akarunk keveredni ebbe, főnök?

Jesiba fesztelen, királynői mozdulattal dőlt hátra aranyozott székében.

– A jó öreg bosszú már nem is mozgat meg?

– Fogalmam sincs, ki akarhatta holtan látni Danikát és a falkát. Tényleg nem tudom.

Annak legalább volt valami logikája, hogy Briggs idézte meg a démont, hiszen aznap engedték szabadon, Danika kibukott miatta, ideges volt, aztán meghalt. De ha nem Briggs tette, ráadásul Maximus Tertiant is holtan találták… Tényleg nem tudta, hol kezdjen kutakodni.

De megteszi. Megtalálja a tettest. Kis részben azért, hogy Micah Domitus kénytelen legyen elismerni, tévedett, amikor azt sugallta, hogy ő is gyanúsított lehet az ügyben… Bryce a fogát csikorgatta. Megtalálja a tettest, és az illető azt is megbánja majd, hogy egyáltalán megszületett.

Bicegését palástolva az asztalhoz sétált. Nekidőlt a szélének.

– A kormányzó eléggé kétségbe lehet esve. – És az esze is elmehetett, ha tőle kér segítséget.

– Nem érdekelnek a kormányzó hátsó szándékai – válaszolta Jesiba. – Nyugodtan játssz bosszúszomjas nyomozót, Bryce, ha akarsz, de ne feledd, hogy a munkádat is el kell végezned! Nem sorolhatod hátra az ügyfeleket.

– Tudom. – Bryce az arcába harapott. – Ha a tettes elég erős ahhoz, hogy megidézzen egy ilyen démont a piszkos munka elvégzésére, akkor valószínűleg nekem is lőttek.

Felettébb valószínű, hogy így lesz, hiszen azóta sem döntötte el, átessen-e egyáltalán a Zuhanáson, és ha igen, mikor.

Jesiba csillogó, szürke szeme végigpásztázta az arcát.

– Akkor tartsd Athalart magad mellett!

Bryce felhúzta magát. Mintha valami törékeny nő lenne, akinek egy nagydarab, erős harcos védelmére van szüksége!

Pedig részben így volt.

Nagy részben.

Teljes mértékben és határozottan így lesz, ha azt a démont ismét megidézik.

De annak tényleg nincs értelme, hogy összeírja a gyanúsítottakat. A Hunttól kapott másik feladat viszont, hogy sorolja fel, merre járt Danika… Már a gondolattól is megfeszült minden izma.

Még ha el is fogadja Athalar védelmét, nem kell megkönnyítenie a feladatot annak a beképzelt seggfejnek.

Jesiba telefonja megcsörrent, és a varázslónő a kijelzőre pillantott.

– Tertian apja az. – Figyelmeztető pillantást vetett Bryce-ra. – Ha kevesebb pénz fog befolyni, mert te épp nyomozósdit játszol az Umbra Mortisszal, teknőssé változtatlak! – A füléhez emelte a telefont, és megszakította a videohívást.

Bryce nagyot sóhajtott, aztán megnyomta a gombot, hogy ismét elrejtse a képernyőt a falban.

A galériára ereszkedő csend körbefonta, a csontjait marta.

Úgy tűnt, Lehabah most az egyszer nem hallgatózik. Nem kopogott a vasajtón a feszült csendben. Az apró, megrögzötten kíváncsi tűzszellem száját egyetlen suttogó szó sem hagyta el.

Bryce alkarral megtámaszkodott a hűvös asztallapon, arcát a tenyerébe temette.

Danika sosem említette, hogy ismerné Tertiant. Még csak szóba sem került a férfi, egyetlenegyszer sem. Ennyi alapján kellene kibogoznia az ügyet?

Az egész gyilkosságnak semmi értelme nem volt, ha nem Briggs idézte meg a vérengző démont. Miért pont az ő lakásukat választotta a démon, amikor egy elméletileg megfigyelt épület harmadik emeletén laktak? Csak szándékos lehetett. Danika és a többiek, Tertiannel egyetemben ki lettek pécézve, és az, hogy Bryce ismerte a vámpírt, kínos véletlen volt csupán.

Bryce az aranyláncon lógó amulettel játszadozott, ide-oda húzogatta rajta.

Később. Majd este átgondolja, mert… Az órára pillantott. Basszus!

Háromnegyed óra múlva újabb ügyfél érkezik, és tengernyi papírmunkát kell még elvégeznie a tegnap megvásárolt Svadgard-faragvány miatt.

Vagy talán az álláspályázaton kellene dolgoznia, amit egy titkos, megtévesztő névvel ellátott fájlban tárolt a számítógépen: Papíráru-táblázatok. Jesiba még csak véletlenül sem nyitná meg, ugyanis az összes ilyen munkát Bryce-ra bízta, neki kellett beszereznie a vécépapírtól kezdve a fénymásolópapírig mindent. Sosem venné észre, hogy a valóban lényeges dokumentumok között az egyik mappában – a Márciusi irodaszerszámlákban – egyetlen táblázat sincs. Ott tárolta Bryce ugyanis a motivációs levelét, az önéletrajzát és nagyjából tíz különböző munkahely félig kitöltött jelentkezési lapját.

Voltak teljességgel esélytelenek is, mint a Crescent City-i Szépművészeti Múzeum kurátorhelyettese. Nem is álmodhatott ilyesmiről, hiszen nem volt sem képzőművészeti, sem művészettörténész diplomája. És a legtöbb múzeum úgy gondolta, hogy a Griffin Régiségkereskedéshez hasonló galériákat illegálissá kellene tenni.

Más állások – mint a Miss Flancos Ügyvédnő személyi asszisztense – pont ugyanolyanok lennének, mint amit itt csinál. Más helyen és más főnöknek dolgozna, de ugyanazt a szart kellene elviselnie.

De egyfajta menekülőutat jelentettek. Igen, kénytelen lenne valamiféle megállapodást kötni Jesibával a tartozása miatt, és egyébként sem volt igazán kíváncsi rá, vajon a főnöke csúszómászóvá változtatná-e a felmondás említésére, de amikor a jelentkezésekkel szórakozott, és vég nélkül javítgatta az önéletrajzát… legalább jobban érezte magát. Néha-néha legalábbis.

Viszont ha Danika gyilkosa ismét felbukkant, ha segít, hogy megragadt ebben a továbblépést nem kínáló állásban… Akkor csak az idejét vesztegeti az önéletrajzokkal.

A telefon sötét képernyője alig verte vissza a magasan a feje felett világító lámpák fényét.

Bryce ismét felsóhajtott, beütötte a feloldáshoz szükséges kódot, és megnyitotta a beszélgetést.

Nem fogod megbánni. Sok időm volt kigondolni, hogyan kényeztesselek. Nagyon fogjuk élvezni.

Fejből tudta Connor összes üzenetét, de látni jobban fájt. Annyira nagyon fájt, hogy minden egyes porcikájában érezte, még lelkének sötét maradványaiban is. Úgyhogy mindig megnézte.

Menj, érezd jól magad! Pár nap múlva találkozunk.

A fehér képernyő égette a szemét. Írj, ha épségben hazaértél!

Bezárta inkább az alkalmazást. És nem merte megnyitni a hangpostáját. Ahhoz tényleg a havi mély depressziójában kellett lennie, hogy ismét meghallgassa Danika nevetéssel teli hangját.

Bryce mély levegőt vett, majd még egyet és még egyet.

Megtalálja az elkövetőt. Danikáért, az Ördögfalkáért megteszi. Bármit megtenne.

Ismét feloldotta a telefonját, és üzenetet pötyögött Junipernek és Furynek. Nem mintha Fury válaszolt volna, nem, a csoportban gyakorlatilag Bryce és June társalgott. Már megírta az üzenet felét – Nem Philip Briggs ölte meg Danikát. Megint hasonló gyilkosság történt, és… –, amikor kitörölte az egészet. Micah megparancsolta, hogy tartsa a száját, és ha valaki feltöri a telefonját… Nem kockáztathatja, hogy eltiltsák az ügytől.

Fury nyilván úgyis tudja már. Az úgynevezett barátnője pedig arra sem méltatta, hogy… Bryce száműzte a gondolatot. Majd személyesen elmondja Junipernek. Ha Micah-nak igaza van, és tényleg van valamiféle kapcsolat Bryce és a kiválasztott áldozatok között, akkor szólnia kell neki. Nem fog másokat is elveszíteni.

Bryce a zárt vasajtóra pillantott. Megdörgölte mélyre hatoló fájdalommal sajgó combját, majd felállt.

Csupán a némaság szegődött társául lefelé menet.

14.

Ruhn Danaan nagy levegőt vett az apja dolgozószobájának óriási tölgyfa ajtaja előtt, hogy megnyugtassa és megacélozza magát.

A legkevésbé sem azért tette, mert harmincsaroknyit futott az óvárosi lebuj emeletén található nem hivatalos irodájából az Öt Rózsa szívébe, az apja hatalmas márványrezidenciájáig. Kifújta a levegőt, és bekopogott.

Több esze volt annál, mintsem hogy csak úgy benyisson.

– Szabad! – A hűvös férfihang átszivárgott az ajtón, ostorként csattant Ruhnon, mire hangos szívdobogását leplezve belépett, és becsukta maga mögött az ajtót.

Az Őszkirály dolgozószobája nagyobb volt, mint a legtöbb családi ház. A falakat két emelet magasságban könyvespolcok borították, tele vaskos kötetekkel és műkincsekkel – régivel és újjal, mágikussal és közönségessel egyaránt. A téglalap alakú helyiséget aranyló karzat szelte ketté, elöl és hátul is csigalépcső vezetett fel rá; súlyos fekete bársonyfüggönyök állták a rezidencia belső udvarára néző, hosszúkás ablakokon beszűrődő, délelőtti napfény útját.

A terem hátuljában álló modell, a hét bolygó, a holdak és a nap működő mása vonzotta Ruhn tekintetét. Tömör aranyból készült. Gyerekként teljesen lenyűgözte, amikor még olyan ostoba volt, hogy elhitte, érdekli az apját. Órákat töltött azzal, hogy a férfit figyelte, aki fekete bőrkötéses naplóiba jegyezte le a megfigyeléseit és a számításait. Egyetlenegyszer kérdezte csak meg tőle, hogy egész pontosan mit keres.

Mintázatokat – felelte az apja.

Az Őszkirály a négy óriási munkaasztal egyikénél ült, mindegyiken számtalan könyv meg üvegből és fémből készült szerkezet hevert. Ezek segítségével kísérletezett, hogy elérje azt, amit azokkal a mintázatokkal akart. Ruhn elhaladt az egyik asztal mellett, rajta színjátszó folyadék bugyborékolt egy – az apja saját erejének lángjával működtetett – égő fölé állított üveggömbben, amiből ibolyaszín füst kígyózott felfelé.

– Védőfelszerelésben kellett volna jönnöm? – érdeklődött Ruhn, miközben a felé az asztal felé haladt, ahol az apja épp egy bonyolult ezüstállványra erősített, egy láb hosszú prizmát kémlelt.

– Mondd, mit akarsz, herceg! – Az apja kurtán fogalmazott, borostyán szemét egyetlen pillanatra sem vette le a prizma feletti vizsgálólencséről.

Ruhn inkább nem kérdezte meg, vajon mit gondolnának a város adófizető polgárai, ha tudnák, pontosan mivel tölti a napjait az egyik vezetőjük. A hat városvezetőt nem demokratikus úton választották, mindegyiküket Micah jelölte ki. Még a tanácsokon belül is léteztek tanácsok, így próbálták azt a látszatot kelteni, hogy másoknak is van beleszólásuk a dolgokba, de valójában igen egyszerűen működött a rendszer: a kormányzó uralkodott, a városvezetők pedig az ő irányítása alatt igazgatták a negyedeiket. A 33. légió csakis a kormányzónak felelt, az Auxilia pedig a városvezetőknek, ez utóbbit negyedek és fajok alapján osztották egységekbe. Onnan már zavarosabb volt a hierarchia. A farkasok erősködtek, hogy az alakváltó falkák irányítják az Auxot, a tündérek pedig ragaszkodtak hozzá, hogy ez a kiváltság valójában őket illeti. Ez az ellentét igencsak megnehezítette a felelősség megosztását – vagyis inkább a vállalását.

Ruhn immár tizenöt éve vezette az Aux tündérosztagát. Az apja kiadta a parancsokat, ő pedig engedelmeskedett. Nem sok választási lehetősége volt. Szerencsére egész életében azért dolgozott, hogy veszedelmes, eredményes gyilkossá váljon.

Nem mintha bármiféle öröme származott volna a dologból.

– Nagy szarban van a város – állt meg Ruhn az asztal túloldalán. – Isaiah Tiberian meglátogatott. Mint kiderült, Maximus Tertiant tegnap este meggyilkolták, pont úgy, ahogy korábban Danikát és a falkáját.

Az apja állított a prizmakészülék egyik tárcsáján.

– Igen, kaptam róla jelentést ma reggel. Úgy tűnik, mégsem Philip Briggs volt a gyilkos.

Ruhn megmerevedett.

– És ezt mikor is akartad elmondani?

Az apja felpillantott a prizmakészülékről.

– Talán beszámolási kötelezettséggel tartozom neked, herceg?

Nem, semmiképpen, rang ide vagy oda. Bár nagyjából ugyanolyan erősek voltak, hiába született Ruhn csillagfényűnek, hiába szerezte meg a Csillagkardot, egy kicsit mégis kevesebb hatalommal bírt, mint az apja. Ötven éve esett át a Próbatételén és a Zuhanáson, és azóta sem jött rá, vajon megkönnyebbülés vagy átok, hogy gyengébbnek bizonyult az apjánál. Ha túlszárnyalta volna, akkor előnyösebb pozícióból indulna, viszont az apja riválisnak tekintené.

És látva, hogy mit művel az Őszkirály a riválisaival, jobban járt, hogy nem lett az.

– Kulcsfontosságú információról van szó. Már szóltam Flynn-nek és Declannek, hogy szigorítsák az őrjáratokat az Öt Rózsában. Minden egyes utcát figyelni fogunk.

– Ezek szerint nem volt szükség rá, hogy szóljak, nem igaz?

Az apja közel ötszáz éves volt, szinte végig a magáénak tudhatta az őszkirályi koronát, és már a kezdetektől fogva rohadékként viselkedett. És még mindig nem látszottak rajta az öregedés jelei, pedig a tündérek életereje szép lassan megfakul, mint egy túl sokat mosott ing színe.

Tehát előttük állt még pár száz év, aminek során Ruhn herceget játszik, kopog, és megvárja, amíg az apja engedélyt ad a belépésre, térdet hajt, és engedelmeskedik.

Nagyjából tucatnyi tündérherceg élt egész Midgardon, és a többségükkel találkozott is már az évtizedek folyamán. De Ruhn különlegesnek számított, ő volt ugyanis az egyetlen csillagfényű herceg. Az egyetlen csillagfényű tündér.

Ruhnhoz hasonlóan a többi herceg is páváskodó, hiú király alatt szolgált, akik a különböző tartományok városnegyedeinek vagy vadonjainak vezetőjeként funkcionáltak. Voltak, akik évszázadok óta vártak már a trónjukra, és úgy számolták az évtizedeket, mint más a hónapokat.

Ruhn undorodott ettől az egésztől. Mindig is így érzett. Ahogy azzal kapcsolatban is, hogy az előtte ülő rohadék pénzeli őt, tőle kapta a lebuj feletti irodát és az öt rózsabeli villát tele felbecsülhetetlen értékű műkincsekkel, miután a Próbatételén elnyerte a Csillagkardot. Ruhn egy pillanatig sem lakott a villában, helyette az óváros közelében álló házban élt a két legjobb barátjával.

Amit szintén az apja pénzén vett.

Hivatalosan „fizetésként” kapta a pénzt az Auxilia tündéregységeinek vezetéséért. De akkor is az apja aláírása díszelgett minden egyes héten a csekken.

Az Őszkirály felemelte a prizmakészüléket.

– Mondott bármi érdemlegeset a 33. parancsnoka?

A találkozó kis híján katasztrófába torkollott.

Tiberian először Bryce előző esti hollétével kapcsolatban faggatta, Ruhn már nagyon a határán volt, hogy szarrá veri az angyalt, akár a 33. parancsnoka, akár nem. Aztán volt pofája az ő hollétéről érdeklődni.

Ruhn nem árulta el a parancsnoknak, hogy alaposan elgondolkozott, behúzzon-e Maximus Tertiannek, amiért úgy megragadta Bryce kezét.

A húga leharapta volna a fejét, ha megteszi. És egyébként is képes volt egymaga kezelni a helyzetet, megkímélve Ruhnt a politikai rémálomtól, ami a két ház közötti véres viszállyal járt volna. Nemcsak az Ég és lélegzet és a Láng és árny között, hanem a Danaanok és a Tertianek között is. És ennek folyományaként az összes valbarai és pangerai tündér és vámpír között. A tündérek nem szarakodtak, ha vérbosszúról volt szó. Ahogy a vámpírok sem.

– Nem – válaszolta Ruhn. – De Maximus Tertian pár órával azután vesztette életét, hogy üzleti találkozón vett részt Bryce-szal.

Az apja a száját húzva letette a prizmát.

– Szóltam, hogy figyelmeztesd azt a lányt, húzza meg magát!

Azt a lányt. Bryce mindig az a lány vagy a lány volt az apjuknak. A férfi tizenkét éve nem ejtette ki a nevét, azóta, hogy Bryce először és utoljára tiszteletét tette a rezidenciáján.

Az után a látogatás után minden megváltozott. Bryce akkor járt itt életében először, szeleburdi tizenhárom éves lány volt, készen arra, hogy megismerje végre az apját és annak népét. Hogy megismerkedjen Ruhnnal, akit roppantmód érdekelt, hogy van egy féltestvére, miután hatvan évig egyke volt.

Az Őszkirály ragaszkodott hozzá, hogy diszkréten intézzék a találkozót, épp csak a nyilvánvalót nem mondta ki: Mindaddig, amíg az Orákulum nem nyilatkozik a sorsodról. Ami utána történt, az bizony teljes katasztrófa volt nemcsak Bryce, hanem Ruhn számára is. Azóta is elszorult a mellkasa, ha eszébe jutott, hogy Bryce dühödt könnyek közt hagyta el az apjuk rezidenciáját, egyetlenegyszer sem nézett hátra a válla felett. Az, ahogyan az apjuk Bryce-szal bánt, felnyitotta Ruhn szemét az Őszkirály valódi természetével kapcsolatban… és az előtte ülő rideg tündérférfi ezt bizony sosem feledte.

A következő három évben Ruhn gyakran meglátogatta Bryce-t a szüleinél. Fénysugarat jelentett az életében – a legragyogóbbat, ha őszinte akart lenni. Amíg ki nem robbant az az ostoba, szégyenletes vita, aminek következtében minden darabokra hullott, és Bryce meggyűlölte őt. Nem hibáztatta, tekintve, hogy mit mondott neki, hiába bánta meg a szavait azon nyomban, ahogy kiejtette őket a száján.

Most így felelt:

– Bryce azelőtt találkozott Maximusszal, hogy figyelmeztettem, viselkedjen. Épp az ügylet végén jártak, amikor megérkeztem. – Amint a lepke alakváltó, Riso Sergatto szokatlanul komoran felhívta, odarohant a Fehér Hollóba, nem akart belegondolni, vajon mennyire bölcs lépés ez. – Tiberian szerint én biztosítom az alibijét, és el is mondtam, hogy hazakísértem Bryce-t, aztán jóval Tertian halála utánig maradtam.

Az apja arca kifürkészhetetlen maradt.

– Nem vet túl jó fényt a lányra, hogy mindkét éjszakán a szórakozóhelyen tartózkodott, és órákkal a haláluk előtt kommunikált az áldozatokkal.

Ruhn feszülten válaszolt:

– Bryce-nak semmi köze a gyilkosságokhoz. Ez az alibidolog is felesleges kör volt, a kormányzó sem gondolja komolyan, hogy benne lehet, mert Tiberian megesküdött, hogy a 33. őrzi őt.

Akár még hálásak is lehetnének, hogy ilyesmit tesznek, ha nem lenne az összes angyal arrogáns seggfej. Szerencsére nem a legarrogánsabb seggfej járt az imént Ruhnnál.

– Az a lány mindig is meglepő tehetséggel választotta ki azokat a helyeket, ahol nem kellene lennie.

Ruhn elfojtotta a fellángoló dühöt, árnymágiája el akarta fedni őt, elrejteni mások elől. Egy újabb oka annak, hogy az apja lenézte őt: hiába volt csillagfényű, a mágiáját inkább anyai ágról örökölte, a tündérektől, akik Avallen köd lepte északi szigetén uralkodtak. A Tündérbirodalom szent szívében. Az apja szíve szerint hamuvá perzselte volna Avallent. Megbocsáthatatlan bűnnek tartotta, hogy Ruhn nem az ő tüzét örökölte, a valbarai tündérek többségének erejét, hanem avalleni képességekkel bírt – jóval többel is, mint amennyit megmutatott –, és így tűz helyett árnyékokat idézett meg, közöttük járt.

Az apa és fia közt feszülő csendet egyedül a terem másik felében álló bolygómodell fémes kattogása törte meg, ahogy a bolygók tovaaraszoltak pályájukon.

Az apja felkapta a prizmát, és a három kristálycsillár egyikében pislákoló elsőfényhez tartotta.

Ruhn fojtottan így szólt:

– Tiberian azt mondta, a kormányzó titokban akarja tartani a gyilkosságokat, de szeretném az engedélyedet kérni, hogy figyelmeztessem anyámat. – Minden egyes szót úgy kellett kierőszakolnia magából. Szeretném az engedélyedet kérni.

– Megadom – intett az apja. – Anyád komolyan veszi majd a figyelmeztetést.

Ahogy mindenkinek engedelmeskedett egész életében.

Hallgatni fog rá, meghúzza magát, és nyilván örömmel fogadja majd a Ruhn házától egyutcányira álló villájához küldött pluszőrséget, amíg nem rendeződik a helyzet. Talán Ruhn vele marad majd ma este.

Az anyja nem volt királynő – még csak hitves vagy pár sem. Nem, az ő drága édesanyját egyetlen célra választották ki: utódnemzésre. Az Őszkirály néhány évszázadnyi uralkodás után úgy határozott, örököst kíván. Az avalleni udvarnak hátat fordító egyik első rangú nemesi ház leányaként az anyja örömmel teljesítette a kötelességét, hálás volt az őt onnantól fogva örökké megillető privilégiumokért. Ruhn életének hetvenöt éve alatt egyetlenegyszer sem hallotta, hogy akár egyetlen rossz szót is szólt volna az apjáról. A saját életéről, amibe belekényszerült.

Még akkor sem féltékenykedett, amikor Ember és Ruhn apja titkos, katasztrofálisan végződő viszonyt folytatott. Olyan sok nő volt előtte és utána is, de egyiküket sem választották ki hozzá hasonlóan hivatalosan, hogy továbbvigye a vérvonalat. Amikor Bryce felbukkant, még vele is találkozott néhányszor, és mindig kedves volt. Sőt, anyáskodó.

Ruhn nem tudta eldönteni, csodálja-e az anyját azért, mert sosem kérdőjelezte meg aranyozott kalitkájának létjogosultságát. Vajon Ruhnnal van valami baj, amiért ő úgy gyűlöli?

Talán sosem érti majd meg az anyját, mégis elképesztően büszke volt rá, hogy az ő családjára ütött, hogy az árnyjáró képessége megkülönböztette őt az előtte ülő seggfejtől, és folyamatosan, örömtelin emlékeztette, hogy nem kötelessége fennhéjázó szemétládává válni. Még akkor sem, ha az anyja avalleni rokonai sem voltak sokkal jobbak. Főleg az unokatestvérei nem.

– Talán felhívhatnád – javasolta Ruhn –, hogy te magad figyelmeztesd. Biztosan értékelné, hogy aggódsz.

– Sajnos nem érek rá – felelte az apja nyugodtan. Ruhnt mindig is megdöbbentette, az ereiben lobogó tűz ellenére milyen hűvös tud lenni az apja. – Szólj neki te! És a továbbiakban ne szólj bele, miféle kapcsolatot ápolok anyáddal!

– Nincs semmiféle kapcsolatotok. Kancaként meghágtad, aztán kiküldted a legelőre.

Parázs izzott fel a teremben.

– Igencsak jól jártál azzal a meghágással, csillagfényű!

Ruhn nem merte kiejteni a nyelvére toluló szavakat. Hiába növelted a befolyásodat a birodalomban és a többi király között az én titulusom miatt, akkor is fáj, igaz? Hogy nem te, hanem a fiad szerezte meg a Csillagkardot Avallen sötét szívéből, a Hercegek Barlangjából. Hogy nem te, hanem a fiad állt ott a rég halott csillagfényű hercegek szarkofágjai között, hogy ő találtatott érdemesnek a kard kihúzására. Hányszor próbáltad te magad kihúzni fiatalon? Mennyi időt töltöttél azzal, hogy ebben a dolgozószobában azt kutasd, miképpen forgathatnád a kardot anélkül, hogy te magad kiválasztott lennél?

Az apja ujjával magához intette.

– Szükségem van az adottságodra.

– Miért? – Ruhn csillagfényképessége alig volt több egyetlen szikránál a tenyerében. Árnymágiája jóval izgalmasabb adottságnak bizonyult. Még a város legmodernebb kameráinak hőérzékelői sem látták, amikor az árnyékok között járt.

Az apja felemelte a prizmát.

– Ide irányítsd a csillagfényedet! – Válaszra sem várva visszahajolt a prizma feletti fém vizsgálólencsére.

Ruhnnak általában igencsak koncentrálnia kellett, hogy előhívja csillagfényét, és utána órákon át fájt a feje, de… Elég kíváncsi lett ahhoz, hogy most kötélnek álljon.

Mutatóujját a prizma kristályára tette, lehunyta a szemét, és a légzésére koncentrált. Hagyta, hogy a bolygómodell fémes kattogása mélyre húzza, le a saját bensejében található sötétségbe, túl az árnyak kavargó forrásán, az alatta lévő üregbe. Ott kucorgott egyfajta téli álmot alvó lényként az az egyetlen csepp színjátszó fény.

Gondolatban gyengéden a tenyerébe vette, felébresztette, ahogy óvatosan előhívta, úgy mozdult, mintha vizet hordana a tenyerében. Végighaladtak magán Ruhnon, és az ereje izgatottan ragyogott, melegen, édesen – ez volt talán az egyetlen dolog, amit igazán szeretett magában.

Ruhn kinyitotta a szemét, és látta, hogy a prizma szerteszét szórja az ujjhegyén táncoló csillagfényt.

Az apja egyik kezével állított a készüléken, a másikkal jegyzetelt.

A csillagfény kezdett szertefoszlani, beleveszni a levegőbe.

– Még egy pillanat! – parancsolta a király.

Ruhn a fogát csikorgatta, mintha úgy képes lenne megakadályozni, hogy a csillagfény kihunyjon.

A készülék ismét kattant egyet, és újabb jegyzet készült azon az ősi, rideg nyelven. A tündérek ősi nyelvén. Az apja mindent azon a félig elfeledett nyelven jegyzett le, amit a népük akkor használt, amikor Midgardra jöttek az Északi Résen keresztül.

A csillagfény megborzongott, felragyogott, majd kihunyt. Az Őszkirály bosszúsan morgott, de Ruhn alig hallotta, úgy lüktetett a feje.

Összeszedte magát, és látta, hogy az apja épp befejezi a jegyzetelést.

– Mire kellett egyáltalán?

– Azt tanulmányozom, hogyan mozog a fény a világban. Szeretném tudni, hogyan lehet alakítani.

– Nem azért vannak a tudósaink a CCE-n, hogy az ilyen baromságokkal foglalkozzanak?

– Ők nem ugyanarra kíváncsiak, mint én. – Az apja szemügyre vette Ruhnt. Majd bármiféle előjel nélkül hirtelen témát váltott: – Ideje felmérni a házasságra alkalmas nőket.

Ruhn meglepetten pislogott.

– Nősülni akarsz?

– Ne játszd a hülyét! – Az apja becsukta a naplót, és hátradőlt a székében. – Tartozol annyival a vérvonalunknak, hogy örököst nemzz, és növeld a szövetségeseink számát. Az Orákulum azt jövendölte, tisztességes és igazságos király lesz belőled. Ez az első lépés, amit ezért megtehetünk.

Tizenhárom éves korában minden tündérnek, férfinak és nőnek egyaránt el kell látogatnia a városi Orákulumhoz. Ez a felnőttkor küszöbét jelentő két nagy rítus egyike: előbb az Orákulumhoz kell elmenni, aztán túl kell esni a Próbatételen. A kettő között több év vagy akár évtized is eltelhet.

Ruhn gyomra összerándult az első rítus emlékére, ami több szempontból sokkal rosszabb volt, mint a szívszaggató Próbatétele.

– Nem fogok megnősülni.

– A házasság politikai szövetség. Nemzz örököst, aztán dughatod tovább azt, akit akarsz.

– Nem fogok megnősülni – mordult fel Ruhn. – Elrendezett házasságról meg aztán főleg szó sem lehet!

– Azt teszed, amit mondok.

– Te sem vettél el senkit, bassza meg!

– Nem volt szükségem szövetségesre.

– Most viszont szükségünk van rá?

– Ha esetleg elkerülte volna a figyelmedet, háború dúl a tengerentúlon. Napról napra súlyosbodik, és akár idáig is elérhet. Nem kívánok biztosítékok nélkül harcba bocsátkozni.

Ruhn hevesen lüktető pulzussal meredt az apjára. A férfi teljesen komolyan gondolta.

– Azért akarsz nősülésre kényszeríteni, hogy biztos szövetségeseink legyenek a háborúban? – préselte ki magából nagy nehezen. – Nem az Aszterek szövetségesei vagyunk?

– Persze, azok vagyunk. De egy háború szürke zóna. Könnyedén változhatnak az erőviszonyok. Bizonyítanunk kell, milyen fontosak és befolyásosak vagyunk.

Ruhn elgondolkozott az apja szavain.

– Tehát nem a tündérek közül akarsz nekem feleséget választani. – Az apja tényleg nagyon aggódhat, ha ilyen különös dolgot fontolgat.

– Hecuba királynő múlt hónapban halt meg. A lányát, Hypaxiát koronázták Valbara új boszorkánykirálynőjévé.

Ruhn is hallotta a hírekben. Hypaxia Enador fiatal volt, csupán huszonhat éves. Egyetlen fotó sem készült róla, az anyja bezárta őt az erődjébe a hegyek közt.

Az apja így folytatta:

– Az Aszterek a következő hónapban, a csúcstalálkozón fogják hivatalosan is elismerni az uralmát. Elérem, hogy nem sokkal később szövetséget kössön a tündérekkel.

– Talán Hypaxiának is lesz ehhez egy-két szava. Lehet, hogy ki fog nevetni.

– A kémeim azt mondják, fontos számára, hogy az anyja hosszú ideje jó barátságot ápolt a tündérekkel, és ifjú uralkodóként elég bizonytalan lesz még ahhoz, hogy elfogadja a segítő kezet, amit nyújtunk.

Ruhnnak nagyon az volt az érzése, hogy csapdába csalják, hogy az Őszkirály hamarosan lesújt rá és nem ereszti.

– Nem veszem feleségül.

– A valbarai tündérek koronahercege vagy. Nincs választási lehetőséged. – Az apja hűvös arckifejezése annyira emlékeztette Bryce-ra, hogy Ruhn azonnal elfordult, egyszerűen képtelen volt elviselni. Csoda, hogy senki sem jött még rá a titkukra. – Továbbra sem találjuk Luna kürtjét.

Ruhn visszafordult az apjához.

– És? Mi köze a kettőnek egymáshoz?

– Azt akarom, hogy találd meg.

Ruhn a naplókra, majd a prizmára nézett.

– Két éve tűnt el.

– És most szeretném, ha előkerülne. A kürt eredetileg a tündéreké volt. A nyilvánosságot már nem érdekli annyira, most jött el az ideje annak, hogy megszerezzük.

Az apja egyik ujjával megkocogtatta az asztallapot. Valami kihozta a sodrából. Ruhn felidézte, mit látott az apja napirendjében ma reggel, amikor az Aux tündérosztagának vezéreként gyorsan átfutotta. Páváskodó tündérnemesekkel volt találkozója, edzett a személyi testőrével, és…

– Látom, jól ment a találkozó Micah-val.

Az apja hallgatása megerősítette a feltételezését. Az Őszkirály Ruhnra emelte vesébe látó borostyán tekintetét, végigmérte a testtartását, az arckifejezését, mindent. Ruhn tudta, hogy az apja sosem lesz elégedett vele, de a férfi most csak ennyit mondott:

– Micah szerette volna megbeszélni, hogyan védelmezzük a várost, ha a tengeren túli konfliktus elér idáig. Egyértelművé tette, hogy a tündérek… nem olyan erősek, mint régen.

Ruhn megdermedt.

– Az Aux tündéregységei pont olyan jó formában vannak, mint a farkasok.

– Nem a katonai erőnkre gondolt, hanem arra, hogy mint nép mennyire vagyunk erősek. – Az apja szavaiból undor áradt. – A tündérek régóta gyengülnek, a mágiánk minden egyes generációval veszít az erejéből. – Homlokráncolva Ruhnra meredt. – Az első csillagfényű herceg képes volt megvakítani az ellenségeit a csillagfényével. Te egy másodpercig alig tudod megtartani azt a kis szikrát.

Ruhn megfeszítette az állkapcsát.

– Szóval a kormányzó provokált. És akkor mi van?

– Becsmérelte az erőnket. – Az apja haja lángra lobbant, mintha folyékony lávává váltak volna a tincsei. – Azt állította, mi mondtunk le a kürtről, aztán két éve még el is vesztettük.

– Ellopták Luna templomából. Nem elvesztettük! – Ruhn alig tudott valamit a kürtről, az sem foglalkoztatta különösebben, hogy két éve ellopták.

– Hagytuk, hogy a népünk egyik szent ereklyéje olcsó turistalátványossággá váljon – csattant fel az apja. – Azt akarom, hogy kerítsd elő!

Hogy aztán Micah képébe dörgölhesse. Az apja nem volt több egy szánalmas, rideg tündérférfinál.

– A kürtnek nincs semmilyen ereje – emlékeztette Ruhn.

– Szimbólum, és mint minden szimbólum, ez is különleges erővel bír. – Az apja haja egyre fényesebben lángolt. Ruhn elfojtotta a borzongását, izmai megfeszültek, mert eszébe jutott, milyen, ahogy a király izzó keze a karjára fonódik, sisteregve perzseli a húsát. Egyetlen árnyék sem tudta elfeledtetni vele soha. – Kerítsd elő a kürtöt, Ruhn! Több szempontból is szükségünk lesz rá, ha a háború erre a partra is elér.

Az apja borostyán tekintetében tűz égett. Nem avatta be Ruhnt mindenbe.

Egyetlen dolog jutott eszébe, ami ennyire feldühíthette a férfit: Micah nyilván ismét azt javasolta, hogy Ruhn váltsa le az apját az Öt Rózsa városvezetői székében. Már évek óta keringtek erről pletykák, és Ruhnnak szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy Micah-nak van elég sütnivalója, hogy tudja, mennyire dühítené vele az Őszkirályt. Tudta, ha a tündérek hanyatló erejét emlegetve felbosszantja a tündérkirályt a csúcstalálkozó előtt, akkor az Aux tündérosztaga háború nélkül is teljes harckészültségbe kapja magát.

Ruhn elraktározta az információt.

– Miért nem te keresed meg a kürtöt?

Az apja kifújta a levegőt hosszú, keskeny orrán, mire a vad tűz csillapodott kissé. A király Ruhn kezére biccentett, arra, ahol korábban a csillagfény táncolt.

– Kerestem. Két éven keresztül. – Ruhn pislogott, de az apja még nem fejezte be. – A kürt eredetileg Peliaszé, az első csillagfényű hercegé volt. Lehet, hogy a hasonlóság a segítségedre lesz, és ha utánaolvasol, olyasmiket is felfedezel, amik mások elől rejtve maradtak.

Manapság Ruhn csak a híreket meg az Aux-jelentéseket olvasta. A gondolat, hogy ősrégi köteteket kell majd bújnia, hátha felfigyel valamire, miközben odakint egy gyilkos garázdálkodik…

– Bajban leszünk a kormányzó előtt, ha rátesszük a kezünket a kürtre.

– Akkor tartsd a szádat, herceg! – Azzal az apja ismét kinyitotta a naplóját. Lezárta a beszélgetést.

Igen, puszta politikai egosimogatásról van szó. Micah bosszantotta az apját, az erejét becsmérelte, ő pedig most megmutatja, pontosan mire képesek a tündérek.

Ruhn a fogát csikorgatta. Innia kell valamit. Valami rohadt erőset.

Zúgó fejjel indult meg az ajtó felé, a csillagfény megidézését követő fájdalom minden egyes neki szánt mondattól új örvényt vetett.

Szóltam, hogy figyelmeztesd azt a lányt, hogy húzza meg magát!

Kerítsd elő a kürtöt!

A hasonlóság a segítségedre lesz.

Házasságra alkalmas nők.

Örököst nemzeni.

Tartozol ennyivel a vérvonalunknak.

Ruhn bevágta maga mögött az ajtót. Már félúton járt a folyosón, amikor éles, rekedt nevetés bukott ki belőle. Legalább ez a seggfej továbbra sem tudja, hogy hazudott arról, amit az Orákulum évtizedekkel korábban mondott neki.

Ahogy folytatta kifelé az útját az apja rezidenciájáról, Ruhnnak ismét a fülébe csengett, mit suttogott természetfeletti hangon az Orákulum a füstből kiolvasva, miközben ő ott remegett előtte a félhomályos márványteremben:

A királyi vérvonal veled ér véget, herceg.

15.

Syrinx az ablakot kaparta, összeráncolt arcát az üvegnek nyomta. Az elmúlt tíz percben folyamatosan fújt, és Bryce, aki már elhelyezkedett az L alakú ülőgarnitúra pihe-puha párnái közt, és készen állt rá, hogy belemerüljön a kedvenc kedd esti valóságshow-jába, végül csak odafordult hozzá, hogy megnézze, mi baja.

A terriernél valamivel nagyobb kiméra fújtatott, és a padlótól a mennyezetig érő üveget kaparta, a lenyugvó nap ragyogóvá varázsolta aranyszínű drótszőrét. Oroszlánra emlékeztető, sötét pamacsban végződő, hosszú farka ide-oda járt. Kis, lógó füle teljesen kerek, bolyhos fejére lapult, redői és nyakának valamivel hosszabb, sörénynek nem igazán nevezhető bundarésze remegett a morgástól, és hatalmas, madárszerű karmokban végződő mancsa épp…

– Elég legyen! Megkarcolod az üveget!

Syrinx hátrapillantott gömbölyded, izmos válla felett, összeráncolt arca inkább emlékeztetett kutyára, mint bármi másra, és összehúzta sötét szemét. Bryce hasonlóképp lesújtó pillantást lövellt felé.

Hosszú, különös és kimerítő nap állt mögötte, főleg, hogy még Junipertől is kapott egy üzenetet, miszerint Fury elmondta neki, Briggs ártatlan, új gyilkosság történt, és figyelmeztette Bryce-t, hogy legyen óvatos. Valószínűleg egyik barátnője sem tudta, hogy bevonták a gyilkos utáni nyomozásba, és hogy kirendeltek mellé egy angyalt, de azért fájt egy kicsit, hogy Fury nem személyesen vette fel vele a kapcsolatot. Hogy még June is üzenetet írt ahelyett, hogy összefutottak volna.

Bryce úgy érezte, a következő nap is éppolyan fárasztó lesz, ha nem rosszabb. Nem pont úgy képzelte a hőn áhított lazítást, hogy megküzd egy tizenöt kilós kimérával.

– Az előbb sétáltattalak meg – emlékeztette Syrinxet. – És még repetát is kaptál vacsoránál!

Syrinx felmordult, és ismét kaparni kezdte az ablakot.

– Rossz! – sziszegte Bryce. Fél szívvel ugyan, de legalább megpróbált ráparancsolni.

Csakhogy mindketten tettették, hogy Bryce a domináns a kis döggel való kapcsolatában.

Bryce nyögve feltápászkodott a párnák közül, és a parkettán meg a szőnyegen át az ablakhoz trappolt. Odalent autók araszoltak, pár kései ingázó vánszorgott hazafelé, és néhány vendég sétált karöltve a háztömb folyó felőli végén található elegáns éttermek felé. Odafent a lemenő nap vörösre, aranyra és rózsaszínre festette az eget, pálmák és ciprusok lengedeztek a balzsamos tavaszi szellőben, és… Egy szárnyas férfi ült a szemközti tetőn. Őt bámulta.

Bryce azonnal felismerte a szürke szárnyat, a vállig érő sötét hajat, a széles vállat.

Ő fogja védelmezni – így fogalmazott Micah.

Ezt a baromságot! Nagyon úgy érezte, a kormányzó még mindig nem bízik benne, hiába van alibije.

Bryce ragyogó mosolyt küldött Hunt Athalar felé, és egy erőteljes mozdulattal összerántotta a súlyos függönyöket. Syrinx felnyüszített, ahogy beakadt közéjük, és kifarolt tömzsi kis testével. Farka egyik oldalról a másikra lendült, Bryce pedig csípőre tette a kezét.

– Tetszett a látvány?

Syrinx ismét nyüszögött, kivillantva összes hegyes fogát, majd a kanapéhoz vonult, és levetette magát a bemelegített ülőpárnára, ahonnan Bryce az imént kelt fel. Maga volt a megtestesült kétségbeesés.

Egy pillanattal később megrezzent a telefon a dohányzóasztalon. Épp, amikor elkezdődött a műsor a tévében. Bár ismeretlen volt a szám, Bryce a legkevésbé sem lepődött meg, amikor a kanapéra huppanva felvette, és Hunt mordult fel a vonal túlsó végén:

– Húzd el a függönyt! Én is nézni akarom.

Bryce mindkét csupasz lábfejét feltette az asztalra.

– Nem tudtam, hogy az angyalok hajlandóak ilyen ócska tévéműsorokat nézni.

– Inkább nézném a naplabdameccset, de beérem azzal, amit kapok.

A gondolat, hogy az Umbra Mortis párkeresős valóságshow-t néz, elég nevetségesnek bizonyult ahhoz, hogy Bryce megállítsa az élő műsort. Legalább áttekerheti majd a reklámokat.

– Mit keresel a tetőn, Athalar?

– Parancsot teljesítek.

Az istenek kegyelmezzenek!

– A védelmezésem közben még nem kell belemásznod a privát szférámba.

Azt elismerte ugyan, hogy bölcs dolog elfogadni Athalar védelmét, de azért nem kell minden határvonalat átlépni közben.

– Ezzel nem mindenki értene egyet. – Bryce vitára nyitotta a száját, de az angyal gyorsan folytatta: – Parancsot kaptam. Nem szeghetem meg.

Bryce gyomra elszorult. Nem, Hunt Athalar valóban nem szegheti meg a kapott parancsokat. Egyetlen rabszolga sem teheti, akár vanír az illető, akár ember. Úgyhogy inkább másra terelte a szót:

– És mégis honnan szerezted meg a számom?

– Benne van az aktádban.

Bryce sarka koppant az asztalon.

– Felkerestétek Ruhn herceget? – Egy aranymárkát fizetett volna, ha végignézheti, ahogy a bátyja és Micah orgyilkosa egymásnak esik.

– Igen, Isaiah elment hozzá – morogta Hunt. Bryce elmosolyodott. – Az előírásoknak megfelelően.

– Szóval hiába bízott meg a főnököd azzal, hogy nyomozzak a gyilkos után, mégis úgy éreztétek, ellenőriznetek kell az alibimet?

– Nem én találtam ki a kibaszott szabályokat, Quinlan.

– Hmm.

– Húzd el a függönyt!

– Kösz, de nem.

– Akár be is hívhatsz, megkönnyítve ezzel a munkámat.

– Szó sem lehet róla.

– Miért?

– Mert a tetőről is ugyanolyan jól végezheted a munkádat.

Hunt nevetése végigfutott a csontjain.

– Parancsot kaptunk, hogy járjunk a gyilkosságok végére. Szomorú, hogy nekem kell felvilágosítani téged erről, édesem, de nagyon közelről meg fogunk ismerkedni egymással.

Bryce a fogát csikorgatta attól, ahogy Hunt az édesem szót kiejtette – igazi követelőző, leereszkedő, öntelt férfiként.

Felpattant, Syrinx kíváncsi pillantásától kísérve a padlótól a mennyezetig érő ablakhoz trappolt, és elhúzta a függönyt annyira, hogy rálásson a szemközti épület tetején álló, telefont a fülére szorító angyalra, aki enyhén széttárta szürke szárnyát, mintha a szelet ellensúlyozná.

– Elhiszem, hogy beindít, ha játszhatod a bajba jutott hölgyek védelmezőjét, de engem kértek fel a nyomozásra. Te csak segítesz.

Még az utca túloldaláról is látta, ahogy Athalar a szemét forgatja.

– Mi lenne, ha átugranánk ezt a nyomorult „ki hol áll a ranglétrán” kérdést?

Syrinx megbökte Bryce vádliját, majd kidugta az arcát a lába mellett, hogy ő is megnézhesse magának az angyalt.

– Mi ez az állat?

– Kiméra.

– Drágának tűnik.

– Az is volt.

– Az a lakás is rohadt drágának tűnik. Jól fizethet a varázslónő.

– Így van. – Ami egyszerre volt igaz és hazugság.

Hunt kitárta a szárnyát.

– Most már te is tudod a számomat. Hívj, ha valami baj van, ha rossz érzésed van, vagy szükséged van valamire.

– Mondjuk egy pizzára?

Tisztán látta, ahogy Hunt bemutat a feje felett. A Halál Árnyéka, bizony.

– Pedig tényleg jó pizzafutár lenne belőled – búgta Bryce. Persze a lunathioni angyalok nem süllyednének ilyen mélyre. Még véletlenül sem.

– Húzd el azt a rohadt függönyt, Quinlan! – Azzal letette.

Bryce gúnyosan integetett. Aztán teljesen behúzta a függönyt.

Amint ismét lezuttyant a kanapéra, megrezzent a telefonja, üzenetet kapott.

Vannak védővarázslatok a lakásodon?

Bryce a plafonra emelte a tekintetét, majd visszaírt: Hülyének nézel?

Hunt azonnal válaszolt: Durva dolgok történnek a városban, és a lehető legkiválóbb védelmet kapod ellene, mégis itt szórakozol velem a határvonalak meghúzásával. Szerintem ez mindent elmond az intelligenciahányadosodról.

Bryce a homlokát ráncolta, hüvelykujjai sebesen mozogtak a képernyőn. Légy olyan kedves, és repülj el a picsába!

Még azelőtt rányomott a küldésre, hogy kételyek merülhettek volna fel benne, vajon bölcs dolog-e ilyesmit írni az Umbra Mortisnak.

Nem érkezett válasz. Bryce öntelt mosollyal vette fel a távirányítót.

Akkora puffanás hallatszott az ablak felől, hogy Bryce majd kiugrott a bőréből ijedtében, Syrinx pedig csúszkálva a függönyhöz rohant, kínkeservesen szűkölve.

Bryce viharos gyorsasággal megkerülte a kanapét, és elrántotta a függönyt. Ugyan mi a francot dobhatott Athalar az ablaknak?

A Bukott angyal ott lebegett előtte, és dühösen meredt rá.

Bryce nem volt hajlandó meghunyászkodni, hiába dübörgött a szíve. Kitárta az ablakot, lobogott a haja az erős szárnycsapásoktól.

– Mi van?

Hunt sötét szeme meg sem rebbent. Lenyűgöző – ez volt az egyetlen szó, amivel Bryce jellemezhette a férfi vonzó, karakteres arcát, határozott vonalú járomcsontját.

– Rajtad áll, hogy megkönnyíted vagy megnehezíted a nyomozást.

– De hát…

– Nem érdekel! – Hunt fekete hajába belekapott a szél. Szárnyának suhogása és csapásai elnyomták a lenti forgalom zaját. Az emberek és a vanírok most már őt figyelték. – Felfogtam, hogy nem szereted, ha figyelnek, ha babusgatnak, ilyesmi. – Összefonta izmos karját. – Egyikünknek sincs beleszólásunk ebbe az egészbe. Úgyhogy mi lenne, ha nem pocsékolnánk az időnket a határvonalak meghúzogatásával, és inkább összeírnád a gyanúsítotti listát meg Danika utolsó ismert tartózkodási helyeit?

– Mi lenne, ha nem osztanád be az időmet?

Bryce esküdni mert volna, hogy étert érez, ahogy a férfi felmordult:

– Őszinte leszek veled.

– Ajajj!

Hunt orrlyukai kitágultak.

– Bármi áron megoldom ezt az ügyet. Még akkor is, ha oda kell kötözzelek a kibaszott székhez, hogy megírd a listákat.

Bryce elvigyorodott.

– Kikötözés. Menő.

Hunt szeme elsötétedett.

– Ne… baszakodj… velem!

– Igen, tudom, te vagy az Umbra Mortis.

Hunt fogai kivillantak.

– Nem érdekel, minek nevezel, Quinlan, csak csináld, amit kell!

Kibaszott alfalágyult.

– Elég szar lehet ilyen karót nyelten élni a hosszú életedet. – Bryce csípőre tette a kezét, nem foglalkozott vele, hogy a lábánál ficánkoló, egy helyben ugrabugráló Syrinx teljesen aláássa a tekintélyét.

Az angyal elszakította Bryce-ról a tekintetét, és felvont szemöldökkel végigmérte az állatot. Syrinx ide-oda lengette, ingatta a farkát. Hunt felhorkant, mintha képtelen lett volna megállni.

– Okos kis állat vagy, mi? – Gúnyos pillantást lövellt Bryce felé. – Úgy tűnik, okosabb, mint a gazdád.

Az alfalágyultak királya.

Syrinx tovább kellette magát.

Bryce-ra rátört az ostoba, ellenállhatatlan késztetés, hogy elrejtse Syrinxet Hunt elől, mindenki és minden elől. Syrinx az övé, senki másé, és nem igazán tetszett neki a gondolat, hogy bárki beférkőzhet kettejük kis burkába…

Hunt ismét a szemébe nézett.

– Van bármiféle fegyvered? – Szemének tisztán férfias csillogása elárulta, hogy azt feltételezi, nincs.

– Ha megint zaklatni mersz, megtudod – felelte Bryce mézesmázosan, majd rácsukta az ablakot.

Hunt elgondolkozott, vajon mekkora bajba kerülne, ha az Isztroszba hajítaná Bryce Quinlant.

Ez után a reggel után úgy érezte, megérné elviselni Micah büntetését, vagy azt, hogy Jesiba Roga disznóvá változtatja.

Épp egy lámpaoszlopnak dőlt, arcát a városban szitáló eső nedvesítette, és olyan erősen megfeszítette az állkapcsát, hogy már fájt. Az Óváros keskeny utcái ilyenkor mindig ingázókkal teltek meg – vagy a számtalan üzlet és galéria egyikébe igyekeztek, hogy felvegyék a munkát, vagy a KÜN tornyai felé siettek, úgy egy kilométernyire nyugatra. Mind felfigyeltek a szárnyára, az arcára, és jó nagy ívben elkerülték.

Hunt ügyet sem vetett rájuk, inkább megnézte a telefonján az időt. Negyed kilenc.

Eleget várt már, hogy megejtse a hívást. Tárcsázta a számot, a füléhez tartotta a telefont, és hallotta, ahogy kicseng, egyszer, kétszer…

– Kérlek, mondd, hogy Bryce életben van még! – zihálta Isaiah, amiből Hunt arra következtetett, hogy vagy a kaszárnya edzőtermében van, vagy épp a pasija társaságát élvezi.

– Egyelőre.

Gép csipogott, mintha Isaiah csökkentette volna a futópad sebességét.

– Akarom tudni, miért keresel máris? – Elhallgatott. – Miért vagy a Sámson utcán?

Bár Isaiah valószínűleg a telefonja alapján nyomozta le, Hunt a legközelebbi látható térfigyelő kamerára sandított. Valószínűleg a járdát szegélyező ciprusokba és pálmákba is rejtettek párat, meg talán a virágágyások nyirkos füvéből kiálló locsolófejekbe, vagy akár azokba a vas lámpaoszlopokba, amelyek egyikének most nekidőlt.

Valaki mindig figyelt. Az egész kibaszott városban, tartományban, világon mindig volt valaki, aki figyelt, és a kamerákra igézeteket és védővarázslatokat bocsátottak, hogy még a bombatámadást is kibírják. Még ha a várost porig rombolja is az Aszter-őrség kénköves rakétáinak veszedelmes mágiája, a kamerák akkor is működőképesek maradnak.

– Tudtad – szólalt meg Hunt halk, reszelős hangon, ahogy egy csapat fürj röppent keresztül az utcán, nyilván egy apró alakváltócsalád –, hogy a kimérák ki tudják nyitni a zárakat, az ajtókat, és úgy teleportálnak ide-oda, mintha csak átsétálnának egyik szobából a másikba?

– Nem…? – lihegte Isaiah.

A jelek szerint Quinlan sem tudta, különben minek tartotta volna ketrecben a jószágot. Mondjuk, könnyen lehet, hogy inkább csak valamiféle saját helyet akart neki biztosítani, ahogy a kutyáknak szokás. Az biztos, hogy a kimérát csak egy rakás igézettel lehetett volna rábírni, hogy maradjon egy helyben.

Az alsóbbrendűek, a vanírok azon csoportja, ahová a kiméra is tartozott, rengeteg ehhez hasonló, izgalmas képességgel rendelkeztek. Épp ezért kértek el értük olyan sok pénzt. És a szenátus az Aszterekkel karöltve pont ezért nem volt hajlandó megváltoztatni a törvényt, ami lehetővé tette, hogy adják-vegyék őket. Az alsóbbrendűek túl veszélyesek, állították, nem értik a törvényeket, és bizony problémákhoz vezetne, ha nem korlátoznák az erejüket különféle varázslatokkal és mágiával átitatott tetoválásokkal.

És persze túl sok pénzre lehetett szert tenni általuk, főleg a hatalmon lévők családjának kasszájába folyt be rengeteg a kereskedelem révén.

Úgyhogy ezek a lények alsóbbrendűek maradtak.

Hunt egyesével behúzta a szárnyait. A vízcseppek áttetsző ékkövekként hullottak alá róla.

– Már most kész rémálom ez az egész.

Isaiah köhintett.

– Egyetlen éjszakája figyeled csak Quinlant.

– Tíz órája, hogy egészen pontos legyek. A kimérája hajnalban ott termett mellettem, úgy tűnt, mintha bóbiskolnék, ezért a seggembe harapott, aztán megint eltűnt, visszament a lakásba. Quinlan meg pont akkor jött ki a hálószobájából, elhúzta a függönyt, és azt látta, hogy egy kibaszott idiótaként fogdosom a saját seggemet. Tudod te, milyen éles fogai vannak egy kimérának?

– Nem. – Hunt esküdni mert volna, hogy kihallja Isaiah hangjából a mosolyt.

– Amikor odarepültem, hogy elmagyarázzam, feltekerte a zenéjét, és nem foglalkozott velem, úgy viselkedett, mint valami elkényeztetett csitri. – És annyi varázslat védte a lakását, hogy egy egész csapatnyi angyal sem juthatna be oda, úgyhogy Hunt meg sem próbálkozott vele. Éjszaka ugyanis ellenőrizte az összes ablakot. Végül kénytelen volt beérni azzal, hogy dühödt pillantásokat lövellt a lakásba, és csak akkor tért vissza a szomszédos tetőre, amikor Bryce fekete sportmelltartóban és tangában kilépett a szobájából. A lány macskamód bazsalygott Hunt visszavonulója láttán. – Legközelebb akkor láttam, amikor futni ment. Távozáskor bemutatott.

– Úgyhogy a Sámsonra mentél szomorkodni? Most akkor miféle vészhelyzet van?

– Az a vészhelyzet, te seggfej, hogy még a végén kinyírom, mielőtt megtaláljuk a gyilkost. – Túl sok múlt ezen az ügyön.

– Csak dühös vagy, mert nem reszket a félelemtől, és nem is alélt el tőled.

– Mintha azt akarnám, hogy bárki elaléljon…

– Hol van most Quinlan?

– A körmét csináltatja.

Rohadtul úgy hangzott, mintha Isaiah csak azért hallgatott volna el, nehogy kipukkanjon belőle a nevetés.

– Akkor ezért vagy a Sámsonon kilenc előtt.

– És úgy bámulok befelé egy körömstúdióba, mint valami perverz állat.

Az, hogy Quinlan nem épp a gyilkost keresi, éppúgy dühítette Huntot, mint a viselkedése. És képtelen volt féken tartani a gyanakvását. Nem tudta hogyan vagy miért végzett volna Quinlan Danikával, a falkájával és Tertiannel, de valamiképpen mindannyiukhoz köze volt. Ugyanazon a helyen járt mindkét gyilkosság estéjén. Tud valamit – vagy tett valamit.

– Leteszem. – Az a rohadék mosolygott! Hunt érezte. – Egész hadseregekkel néztél szembe, túlélted Sandriel arénáját, arkangyalokkal ütköztél meg. – Isaiah nevetett. – Egy partihercegnővel csak könnyebb dolgod van! – Azzal letette.

Hunt a fogát csikorgatta. A körömstúdió ablaküvegén keresztül tökéletesen látta Bryce-t az egyik márvány munkapultnál, kezét egy csinos, vörösesarany pikkelyes draki nőnek nyújtotta, aki újabb réteg festéket kent a körmére. Ugyan mennyi kell összesen?

Ilyen korán csak egy-két vendég volt, körmöket és karmokat reszeltettek, festettek meg a fene se tudja, mi mindent csináltak még velük odabent. De időről időre mindenki kipillantott. Huntra.

A recepción üldögélő, pávakék hajú sólyom alakváltó már bosszús pillantással méregette, de nem mert kijönni, hogy megkérje, ne zaklassa fel a vendégeket, és inkább távozzon.

Bryce rá sem hederített. Cseverészett és nevetgélt a körmét ápoló nővel.

Amikor a lány kilépett a lakásából, Hunt pillanatokon belül a levegőbe röppent. Fentről követte, mert pontosan tudta, hogy a munkába igyekvők levideóznák, ha leszállna mellé az utcán, és torkon ragadná.

Bryce egészen pontosan tizenöt saroknyi futott. Még bele sem izzadt, már oda is kocogott a körömstúdióhoz a szitáló esőtől nyirkos, feszes futóruhájában, és figyelmeztető pillantást vetett Huntra, miszerint maradjon odakint.

Ez volt egy órája. Egy teljes órán keresztül csiszolták, reszelték és vágták a körmét, de úgy, hogy attól még az Ünőt is kirázta volna a hideg. Színtiszta kínzás lehetett.

Öt perc. Quinlannek öt kibaszott perce van még, aztán kirángatja. Micah-nak nyilván teljesen elment az esze, más magyarázatot nem látott arra, hogy pont Bryce segítségét kérte, főleg, ha többet számít neki a körme, mint a barátai gyilkosságának a felgöngyölítése.

Nem is értette, miért lepte meg annyira. Mindazok után, amit életében látott, akikkel megismerkedett, és akiket elviselt, az ilyesminek már réges-rég nem lenne szabad zavarnia.

Ha valaki úgy néz ki, mint Quinlan, az bizonyára hozzászokik, hogy az arca és a teste láttán a legkisebb ellenállás nélkül megnyílnak előtte az ajtók. A félembersége járt némi hátránnyal – vagyis, őszintén szólva, a világ jelenlegi állását tekintve igen sokkal –, de azért elég jól boldogult. Sőt, a lakása alapján kibaszott jól.

A draki nő félretette az eddig használt üveget, és csettintett egyet karmos ujjaival Bryce körmei felett. Mágia szikrázott, Bryce lófarokba kötött haja úgy lebbent, mintha száraz szél fújt volna körülöttük.

A valbarai tündérekhez hasonlóan a drakik is a lángokat és a szelet tudták leginkább az irányításuk alá vonni. Pangera északi vidékein viszont Hunt olyan drakikkal és tündérekkel is találkozott, akik vizet, esőt, ködöt tudtak megidézni – elemi mágiával bírtak. De még a világtól visszavonult drakik és a tündérek között sem találkozott olyannal, akinek villámai lettek volna. Tudta, mert kutatott utánuk, fiatal korában kétségbeesetten keresett olyanokat, akik megtaníthatják neki, hogyan uralja a képességét. Végül kénytelen volt egyedül rájönni.

Bryce szemügyre vette a körmeit, és elmosolyodott. Aztán megölelte a nőt. Megölelte. Mintha valami kibaszott hős lett volna, amiért elvégezte a munkáját.

Hunt csodálkozott, hogy nem koptatta csonkig a fogát a sok csikorgatással, mire Bryce megindult az ajtó felé, és integetett a mosolygó sólyom alakváltónak a recepción, aki áttetsző esernyőt nyújtott át neki, valószínűleg kölcsönbe az eső miatt.

Az üvegajtó kinyílt, és Bryce végre Hunt szemébe nézett.

– Ugye csak viccelsz, bassza meg? – robbantak ki Huntból a szavak.

Bryce kinyitotta az esernyőt, és majdnem kiverte Hunt szemét.

– Miért, volt jobb dolgod is?

– Idekint kellett várnom az esőben.

– Nagy, kemény férfi vagy. Gondoltam, nem fogsz elolvadni.

Hunt felzárkózott mellé.

– Azt mondtam, írd meg azt a két listát, nem azt, hogy menj el egy istenek verte szépségszalonba!

Bryce megtorpant az egyik kereszteződésben, várta, hogy a már-már összeérő lökhárítóval araszoló autók elhaladjanak előtte, és kihúzta magát. Közel sem volt olyan magas, mint Hunt, mégis sikerült valahogy lenéznie rá, miközben felfelé nézett.

– Ha olyan jó nyomozó vagy, akkor miért nem csinálod te magad? Megspórolhatod nekem a fáradságot.

– Parancsot kaptál a kormányzótól. – Még számára is nevetségesen hatottak a szavak. Bryce átment az utca túloldalára, Hunt pedig követte. – És azt gondolnám, van személyes motivációd is, hogy kiderítsd, ki áll a dolog mögött.

– Ne feltételezgess semmit a motivációimmal kapcsolatban!

Bryce kikerült egy tócsát, ami lehetett esővíz, de akár húgy is, az Óvárosban lehetetlen volt egyetlen pillantással megállapítani. Hunt visszafogta magát, és nem lökte bele.

– Bajod van velem? – kérdezte az angyal.

– Nem érdekelsz annyira, hogy bajom legyen veled.

– Ez kölcsönös.

Ekkor Bryce szeme tényleg megvillant, mintha távoli tűz lobbant volna benne. Tanulmányozni kezdte Huntot, úgy mérte végig, hogy attól az angyal valamiképpen – rohadtul nem értette, hogyan, de – jelentéktelennek érezte magát.

Hunt nem szólt semmit, amíg be nem fordultak Bryce utcájába, de akkor felmordult:

– Írd össze a gyanúsítottakat, meg Danika utolsó hetének eseményeit!

Bryce a körmét nézegette, átmenetesnek tűnt a színe, alul rózsaszín volt, a végeken levendulakék. Mint az égbolt alkonyatkor.

– Senki sem szereti, ha nyaggatják, Athalar.

Elértek Bryce lakóépületének íves bejáratáig, ami, mint tegnap este Hunt rájött, leginkább uszonyra hasonlított, és az ajtó kinyílt.

– Pá! – köszönt el Bryce vidáman, meglebbenő lófarokkal.

– Ha valaki meglátja, hogy így szórakozol, Quinlan, még azt hiszi, szándékosan hátráltatod a nyomozást – szólalt meg Hunt mézesmázosan. Ha erővel nem bírja rá, hogy munkához lásson, talán egy kis fenyegetéssel menni fog.

Főleg, hogy igazat mondott, hiszen még nem tisztázták a nevét. A legkevésbé sem.

Bryce szeme ismét megvillant, és milyen rohadt jó érzés volt! Úgyhogy Hunt félmosollyal hozzátette:

– Jobb, ha sietsz! Még a végén elkésel a munkából.

Rengeteg szempontból hasznosnak bizonyult elmenni a körömstúdióba, de a legnagyobb előnye talán az volt, hogy jól felidegesítette Athalart.

– Nem értem, miért nem engeded be az angyalt – szomorkodott Lehabah egy régi tömbgyertya tetején. – Olyan jóképű!

Bryce a galéria könyvtárának kellős közepén ült, az előtte álló asztalt beborították az ügyfelek papírjai. A szeme sarkából lesújtó pillantást vetett a női testet mintázó lángra.

– Nehogy összeviaszozd a papírokat, Lele!

A tűzszellem morgott valamit, aztán csak azért is lezuttyant a kanócra. Viasz csorgott lefelé a gyertya oldalán, Lehabah kócos, sárga haja a feje felett lebegett, mintha tényleg láng lett volna, amit épp kerekded női alakra formáltak.

– Csak ül ott a tetőn ebben a rémes időben! Hadd pihenjen idelent a kanapén! Syrinx azt mondja, ha az angyal nagyon unatkozik, kifésülheti a bundáját.

Bryce a festett mennyezetre sóhajtott – az éjszakai égbolt szerető gonddal megalkotott mására. A terem közepén lógó óriási aranycsillár robbanó napot idézett, és a többi lelógó lámpa tökéletesen visszaadta a hét bolygó állását.

– Az angyal nem jöhet be – felelte Bryce, miközben homlokráncolva a zöld bársonykanapén szendergő Syrinxre pillantott.

Lehabah bánatosan felsóhajtott.

– A főnök egy nap oda fog adni engem valami kaján vénembernek, és akkor jól megbánod, hogy valaha bármit is megtagadtál tőlem.

– Az a kaján vénember egy nap eléri, hogy dolgoznod kelljen, és tényleg őrizni fogod a könyveit, aztán akkor bánod majd, hogy az orrodat lógattad, amikor tulajdonképpen bármi egyebet is csinálhattál volna.

Viasz hullott sercegve az asztalra. Bryce felkapta a fejét.

Lehabah hason feküdt a gyertyán, kezét lelógatta oldalt. Vészesen közel került a dokumentumokhoz, amiknek a kitöltésével Bryce az elmúlt három órában foglalatoskodott.

– Ne!

Lehabah úgy forgatta a karját, hogy látszódjanak az izzó húsba tetovált betűk. Azt mondta, gyakorlatilag pillanatokkal a születése után megbélyegezték. SPQM. Minden egyes természetszellem karján ott díszelgett, legyen az tűz, víz, föld, bármilyen, nem számított. Ezzel büntették őket, amiért kétszáz évvel ezelőtt csatlakoztak az angyalok lázadásához, amikor tiltakozni merészeltek, hogy ők csak peregrinusok. Alsóbbrendűek. Az Aszterek esetükben még tovább is mentek, mint a rabszolgasorba taszított, megkínzott angyalokkal. Kihirdették, hogy a lázadást követően minden természetszellem – nem csak azok, akik Shahar és a légiója mellé álltak – rabszolgasorba kerül, és kizárják őket az Ég és lélegzet házából. Az összes leszármazottjuk is kitaszított és rabszolga lesz. Örökkön örökké.

A Köztársaság történelmének egyik legelbaszottabb pillanata volt.

– Vegyél meg Jesibától! – sóhajtotta Lehabah. – Akkor odaköltözhetnék hozzád, és melegen tarthatnám a fürdővizedet meg az ennivalódat.

Ennél sokkal többre is képes lenne, Bryce tudta jól. Lehabah mágiája valójában túlmutatott Bryce-én. Persze ez szinte mindenkire igaz volt, aki nem embernek született. És bár Lehabah erősebb volt, mint Bryce, csupán parázsnak számított a tündérek tüzéhez képest. Az apja tüzéhez képest.

Bryce félretette az ügyfelek adásvételi szerződéseit.

– Nem ilyen egyszerű, Lele.

– Syrinx azt mondta, magányos vagy. Felvidíthatnálak.

A kiméra erre a hátára fordult, és nyelvét kilógatva horkantott.

– Egyrészt az épület szabályzata tiltja, hogy tűzszellemeket vigyek be. Vagy vízszellemeket. Kész rémálom biztosítási szempontból. Másrészt nem olyan egyszerű, hogy csak megkérem Jesibát. Lehet, hogy pusztán azért, mert meg merem említeni, megszabadul tőled.

Lehabah a tenyerébe vette kerek arcát, és újabb viaszpöttyöt csorgatott az asztalra, vészesen közel a papírokhoz.

– Syrie-t neked adta.

Kthona adjon türelmet ehhez!

– Hagyta, hogy megvegyem Syrinxet, mert épp szét volt cseszve az életem, és kiborultam, amikor ráunt, és megpróbálta eladni.

– Mert Danika meghalt – mondta a tűzszellem halkan.

Bryce egy pillanatra lehunyta a szemét, majd így felelt:

– Igen.

– Nem lenne szabad ennyit káromkodnod, BB.

– Hát akkor az angyal igazán nem fog tetszeni.

– Csatába vezette a népemet, ráadásul a házam tagja. Megérdemlem, hogy megismerkedjek vele.

– Amennyire én tudom, az a csata rossz véget ért, és kirúgták miatta a tűzszellemeket az Ég és lélegzetből.

Lehabah törökülésbe helyezkedett.

– Az, hogy ki melyik házba tartozik, nem egy kormányrendeleten múlik. Csak névlegesen zártak ki minket.

Ebben igaza volt. Bryce mégis azt felelte:

– Az van, amit az Aszterek és a szenátusuk mond.

Lehabah évtizedek óta őrizte a galéria könyvtárát. Rossz ötletnek tűnt egy tűzszellemre bízni egy könyvtárat, de a könyvek harmada legszívesebben megszökött volna, megölt volna valakit, és megette volna az illetőt – esetleg mindezt más sorrendben –, így megérte egy élő lánggal őriztetni őket. Úgy tűnt, még a vég nélküli csacsogást is megérte hallgatni.

Valami puffant a karzaton. Mintha az egyik könyv magától lezuhant volna.

Lehabah sötétkékre színeződve rásziszegett. Papír és bőr susogott, ahogy a kóbor könyv visszaugrott a helyére.

Bryce elmosolyodott, ám ekkor megcsörrent az irodai telefon. Elég volt egyetlen pillantást vetnie a kijelzőre, és a tűzszellemre sziszegve már nyúlt is a készülékért:

– Vissza a helyedre!

Lehabah épp visszaért az üvegbúrához, ahol lángok közepette felügyelte a könyvtár vándorló könyveit, amikor Bryce beleszólt:

– Helló, főnök!

– Jutottál már valamire?

– Még nyomozok. Milyen Pangera?

Jesiba nem felelt, inkább témát váltott:

– Kettőkor ügyfél érkezik. Állj készen! És ne hagyd, hogy Lehabah locsogjon! Neki is megvan a maga feladata. – Megszakadt a vonal.

Bryce felállt az asztaltól, ahol egész délelőtt dolgozott. A galéria alatti könyvtár tölgyfa berakása réginek tűnt, de a lehető legmodernebb technológiával szerelték fel, és a legjobb védővarázslatokat bocsátották rá. Arról nem is beszélve, hogy volt benne egy állati jó hangrendszer is, amit gyakorta használatba vett, amikor Jesiba a Haldren túloldalán tartózkodott.

Nem mintha táncolt volna idelent – már nem. Manapság csak arra szolgált a zene, hogy ne kattanjon be az elsőfények zümmögésétől. Vagy hogy kizárja Lehabah monológjait.

Minden falat könyvespolcok fedtek, csupán tucatnyi kisebb akvárium és terrárium szakította meg a sorukat, bennük különféle közönséges állatok: gyíkok, kígyók, teknősök, rágcsálók. Bryce sűrűn eltöprengett, vajon emberek-e, akik felbosszantották Jesibát. Egyikük sem tűnt úgy, mintha emberi tudat szorult volna belé, ami még inkább ráijesztett, ha tényleg Jesiba műve volt. Nem csak állattá változtak, de arra sem emlékeztek, hogy korábban másfajta lényként éltek.

Lehabah természetesen mindet elnevezte, egyik név röhejesebb volt, mint a másik. A Bryce-hoz legközelebb eső terráriumban élő gekkók a Szerecsendió és Gyömbér nevet kapták. Lehabah szerint nővérek voltak. Az emeleti fekete-fehér kígyó a Mák kisasszony névre hallgatott.

De Lehabah sosem nevezte el a legnagyobb tartály aktuális lakóját. Az óriási tartály a könyvtár egyik falától a másikig ért, az üvegfelület másik oldalán sötét víz tátongott. Hála a jó égnek, most épp üres volt.

Tavaly Bryce próbálta rávenni Jesibát, hogy szerezzen be pár irizáló angolnát, hogy ragyogó szivárványfényükkel feldobják a homályos kékséget. A főnökük nemet mondott, és vett inkább egy kanos kelpie-t, ami egy részeg egyetemista eleganciájával ostromolta az üveget.

Bryce gondoskodott róla, hogy nagyon gyorsan odaajándékozzák az egyik ügyfélnek.

Most pedig lélekben felkészült az előtte álló munkára. Nem a papírmunkára, nem az ügyfélre, hanem arra, amit este kell csinálnia. Az istenek segítsék meg, amikor Athalar megneszeli.

Hogy milyen képet vág majd, amikor rájön, mit tervez… Igencsak kellemes lesz.

Már ha Bryce túléli egyáltalán.

16.

A mámorgyökér, amit Ruhn tíz perce szívott el Flynn-nel, erősebb lehetett, mint amit a barátja állított.

Hegyes fülén különleges alakú tündérfejhallgatóval feküdt az ágyon, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a dübörgő basszus és a pezsgő, szárnyaló szintetizátordallam magával ragadja.

Bakancsos lába ütemre járt, hasán dobolt összefont ujjaival, ismételt minden dallamot. Minden egyes lélegzetvétel mélyebbre rántotta, mintha eddig a hajó kormányánál kapitányként működő elméje most jó messzire került volna a megszokott helytől.

Teljesen feloldódott, csontjai és vére folyékony arannyá váltak. Minden egyes hang végigfutott rajta. Minden stresszforrás, éles szó és elfajult vita elszivárgott, kígyóként siklott le az ágyról.

Bemutatott a távolodó érzéseknek. Pontosan tudta, hogy azért fogadta el Flynn mámorgyökerét, mert korábban órákon át szenvedett az apja elcseszett parancsai miatt.

Az apja elmehet a fenébe!

A mámorgyökér puhán, édesen ölelte elméjét, lehúzta tündöklő medencéjébe.

Ruhn alámerült, teljesen ellazult, hagyta, hogy magával ragadja a zene, képtelen lett volna bármi egyebet tenni. Teste a matracba süppedt, és végül már árnyékokban, csillagfényben zuhant. A dallam kirajzolódott a feje felett, az aranyló szálak hangoktól csillogtak. Mozog még a teste? Túl nehéz volt a szemhéja ahhoz, hogy felemelje, és megnézze.

Orgona és szerecsendió illata töltötte be a helyiséget. Nő, tündér…

Ha valamelyik lent bulizó csaj jött fel a szobájába, hogy kellemes, sikamlós élményben legyen része a tündérek hercegével, akkor baromi nagyot fog csalódni. Képtelen lett volna bárkit is megdugni ilyen állapotban. Legalábbis úgy semmiképp, hogy értelme is legyen.

Olyan elképesztően nehéznek érezte a szemhéját! Ki kellene nyitnia. Hol a francban találja a teste vezérlőpultját? Még az árnyékok is messze szálltak, nem tudta volna megidézni őket.

Az illat egyre erősebbé vált. Ismeri ezt az illatot. Éppolyan jól ismeri, mint a…

Ruhn hirtelen felült, kipattant a szeme, és látta, hogy a húga áll az ágya lábánál.

Bryce szája mozgott, whiskey-színű szemében száraz derű ült, de Ruhn egyetlen szót sem hallott abból, amit mondott, egyetlen szót sem…

Ó! Hát persze. A fejhallgató. A dübörgő zene.

Gyors egymásutánban pislogva, fogcsikorgatva igyekezett ellenállni a drog hatásának, ami folyton vissza akarta rántani magával, le, le, le a mélybe. Levette a fejhallgatót, és megállította a zenét a telefonján.

– Mi?

Bryce a kopott fakomódnak dőlt. Legalább most normális ruhát viselt. Még ha mintás volt is a farmer, a krémszínű pulóver pedig kevés teret engedett a képzeletnek.

– Mondom, kiszakad a dobhártyád, ha ilyen hangosan hallgatod a zenét.

Ruhn szédelegve összehúzta a szemét, pislogással próbálta száműzni a húga fejénél, lábánál táncoló csillagfényt. Ismét pislogott, elhessegette a látását ködösítő aurákat, és sikerrel is járt. De a következő pislogás után megint visszatértek.

Bryce felhorkant.

– Nem hallucinálsz. Tényleg itt vagyok.

Szája végtelen távolságban volt tőle, de valahogy csak sikerült megkérdeznie:

– Ki engedett be?

Declan és Flynn a legjobb harcosaikkal volt odalent. Jó néhány akadt közülük, akiket nem akart egy háztömbben tudni a húgával.

Bryce ügyet sem vetett a kérdésére, összevont szemöldökkel a szoba sarkába nézett. A koszos ruhahalomra, meg a ráhajított Csillagkardra. A kard is csillagfénnyel ragyogott. Ruhn esküdni mert volna rá, hogy az a nyomorult fegyver dalol. A fejét rázta, mintha azzal kitisztíthatná a fülét, Bryce pedig így szólt:

– Beszélnünk kell.

Amikor Bryce legutóbb ebben a szobában járt, tizenhat éves volt, és Ruhn órákig takarított előtte – az egész házban. Megszabadult minden vízipipától és piásüvegtől, az összes női fehérneműtől, ami végül nem került vissza a tulajdonosához, és elrejtette a szex, a drogok meg minden egyéb idebent művelt ostobaság szagát.

És Bryce pont ugyanott állt a legutóbbi látogatása alkalmával is. Ott állt, amikor üvöltöttek egymással.

Összemosódott az akkor és a most, Bryce alakja összement és kitágult, felnőtt arcába tizenéves, puha vonások vegyültek, borostyánszínű szemében meleg és hideg fény váltakozott, Ruhn nem látott semmi mást, csak a szeme előtt táncoló csillagfényt, a csillagfényt, a csillagfényt.

– A rohadt életbe! – motyogta Bryce, és megindult az ajtó felé. – Szánalmas vagy.

– Hova mész? – kérdezte Ruhn nagy nehezen.

– Hozok neked vizet. – Bryce feltépte az ajtót. – Így nem tudunk beszélni.

Ruhnban ekkor felmerült, hogy nyilván valami fontosról lehet szó, ha Bryce nem elég, hogy eljött, még arra is megpróbálja rávenni, hogy koncentráljon. És bár van rá esély, hogy mégiscsak hallucinál, nem hagyhatja, hogy a húga egyedül kószáljon ebben a bűnbarlangban.

Iszonyúan hosszúnak és nehéznek tűnő lábbal botorkált utána.

A gyér folyosói világítás elrejtette a fehér falon éktelenkedő legtöbb foltot, amik a több mint ötven éve lakótársként is funkcionáló barátaival szervezett bulikon kerültek oda. Ebben a házban még csak húsz éve laktak, azért költöztek ide, mert az előző szó szerint kezdett szétesni. Őszintén szólva, nem volt benne biztos, hogy ez a ház kibírja még két évig.

Bryce már félúton járt lefelé az ívelt lépcsősoron, a kristálycsillár elsőfénye ragyogó glóriaként fénylett vörös haja körül. Hogy nem vette észre eddig, hogy ferdén lóg a csillár? Biztos azóta, hogy Declan ráugrott a korlátról, és ott hintázva itta üvegből a whiskey-t. Nem sokkal később lezuhant, túl részeg volt ahhoz, hogy megtartsa magát.

Ha az Őszkirály tudná, mit művelnek ebben a házban, sem ő, sem pedig a többi városvezető nem engedné, hogy ők vezessék az Aux tündérosztagát. És Micah sem forszírozná semmiképpen, hogy ő vegye át az apja helyét a tanácsban.

De csak a szabadidejükben csapták szét magukat. Szolgálat, ügyelet közben soha.

Bryce leért a földszinti tölgyfa padlóra, és megkerülte az előszoba nagy részét elfoglaló sörpongasztalt. Poharak hevertek a foltos furnérlemez asztallapon, amire Flynn a közítélet szerint értékes műalkotást festett: egy óriási tündérférfi fejét, ami egyben nyelt le egy angyalt, akinek már csak törött szárnyai látszottak ki az összezárt fogak közül. Mintha megmozdult volna, amikor Ruhn leért a lépcső aljára. Esküdni mert volna, hogy a festmény rákacsint.

Igen, víz. Tényleg innia kell egy kis vizet.

Bryce átvágott a nappalin, ahol olyan hangosan dübörgött a zene, hogy még Ruhn fogai is összekoccantak.

Épp akkor lépett be, amikor Bryce elsietett az óriási, hosszú helyiség végében álló biliárdasztal mellett, amit Aux-harcosok álltak körbe, mellettük nők, teljesen belemélyültek a játékba.

Tristan Flynn, Lord Hawthorne fia egy közeli fotelből irányított, ölében egy csinos driáddal. Üvegesen fénylő barna szeme éppolyannak tűnt, mint amilyen Ruhné lehetett. Flynn féloldalas vigyort villantott Bryce-ra, ahogy odaért. Általában elég volt egyetlen pillantást vetnie a nőkre, és az erdei nimfához hasonlóan mind Tristan Flynn ölébe akart mászni, ha pedig dühösen nézett, az ellenségei szó szerint menekülőre fogták.

Pokolian vonzó és kibaszott veszélyes. Akár a Flynn család mottója is lehetett volna.

Bryce nem állt meg mellette, nem hatotta meg Flynn klasszikus tündérszépsége és dagadó izmai, de azért a válla felett hátravetette:

– Mi a szart adtál neki?

Flynn előrehajolt, elhúzta rövid, gesztenyebarna haját a driád hosszú ujjai elől.

– Honnan veszed, hogy én voltam?

Bryce továbbhaladt a helyiség vége felé, ahol boltíves ajtónyíláson át a konyhába juthatott.

– Onnan, hogy te is totál kész vagy.

Ekkor Declan is bekapcsolódott a beszélgetésbe a nappali másik végében álló kanapéról. Térdén laptopot egyensúlyozott, és egy nagyon érdeklődő draki férfi tapadt rá félig, karmos ujjaival épp végigszántott Dec sötétvörös haján.

– Nahát, Bryce! Minek köszönhetjük a megtiszteltetést?

Bryce hüvelykujjával Ruhnra bökött.

– Gondoltam, ránézek a kiválasztottra. Hogy megy a high-tech szarakodás, Dec?

Declan Emmet általában senkinek sem hagyta, hogy lekicsinyelje jövedelmező karrierjét, amit arra épített, hogy feltörte a Köztársaság különféle oldalait, aztán istentelen összegeket számlázott nekik, hogy feltárja a kritikus hibákat, most mégis elvigyorodott.

– Még mindig dől a lé.

– Szuper – vágta rá Bryce, majd belépett a konyhába, és eltűnt a szemük elől.

Az Aux-harcosok egy része most a konyha felé bámult, szemükben egyértelmű érdeklődés csillogott. Flynn halkan felmordult:

– Eszetekbe ne jusson, seggfejek!

És ennyi elég is volt. Flynn-nek egyetlen csattanó indát sem kellett megidéznie a nagyrészt tüzes képességekkel megáldott valbarai tündérek közt ritkaságszámba menő földmágiájával. A többiek azonnal visszatértek a biliárdozáshoz. Ruhn hálás pillantást vetett a barátjára, és követte Bryce-t…

Csakhogy a húga már ott állt az ajtóban, vizespalackkal a kezében.

– Rémesebb a hűtőtök, mint az enyém – nyomta Ruhn kezébe a palackot, és visszalépett a nappaliba.

Miközben Ruhn a vizet kortyolgatta, a helyiség végében álló hangfalakból újabb szám első dallamai csendültek, gitárok zúztak, és Bryce oldalra billentett fejjel hallgatta, latolgatta.

Tündérösztön, hogy ennyire vonzotta a zene, hogy ennyire imádta. Talán az egyetlen öröksége, amit nem bánt. Ruhn emlékezett még a tini Bryce táncára. Mindig olyan elképesztően boldognak tűnt. Sosem adódott alkalma rá, hogy megkérdezze, miért hagyta abba.

Ruhn felsóhajtott, erőt vett magán, hogy végre koncentráljon, és Bryce felé fordult:

– Miért vagy itt?

Bryce a kanapénál állt meg.

– Mondtam már, hogy beszélnünk kell.

Ruhn arcára semmi sem ült ki. Idejét sem tudta már, mikor kereste fel Bryce utoljára.

– Ugyan miért kellene az unokatestvérednek megmagyaráznia, miért jött? – kérdezte Flynn, majd belemormolt valamit a driád csinos fülébe, amitől a nő a biliárdasztalnál álló három barátnőjéhez ment. Keskeny csípőjét úgy ringatta, hogy Flynn ne feledje, mit veszíthet, ha túl hosszasan megváratja. Flynn végül csipkelődve hozzátette: – Tudja, hogy nálunk elbűvölőbb férfiakat nem talál ebben a városban.

Egyik barátja sem jött rá az igazságra, vagy ha gyanakodtak is, nem hozták szóba. Bryce hátravetette a haját, ahogy Flynn felkelt a fotelből.

– Jobb dolgom is van…

– Mint nyomi tündérekkel lógni – fejezte be helyette Flynn a szemközti fal beépített bárszekrénye felé menet. – Igen, tudjuk. Százszor elmondtad már. És nézzenek oda, most mégis itt lógsz velünk szerény hajlékunkban.

A gondtalannak tűnő Flynn egy nap megörökli majd az apja címét, és ő lesz Lord Hawthorne. Éppen ezért az elmúlt évtizedekben minden tőle telhetőt megtett, hogy elfelejtse ezt a tényt – és a vele járó több száz évnyi felelősséget. Öntött magának egy pohárba, majd egy másikba is, amit aztán Bryce-nak adott.

– Egészségedre, cukorfalat!

Ruhn a szemét forgatta. De… hiszen közel éjfélre járt, Bryce eljött otthonról, és az Óváros egyik problémásabb utcájában járt, náluk, odakint pedig egy gyilkos ólálkodott.

– Parancsot kaptál, hogy húzd meg magad… – sziszegte.

Bryce legyintett, a másik kezében szorongatott whiskey-be pedig bele sem szagolt.

– Birodalmi kísérőm odakint vár. Nem kell aggódni, mindenkit elijeszt.

Ruhn mindkét barátja megmerevedett. A draki férfi erre már úgy döntött, otthagyja őket, és a mögöttük zajló biliárdparti irányába indult, miközben Declan Bryce felé fordult.

– Ki? – kérdezte Ruhn.

Apró mosoly volt a válasz.

– Tényleg méltó ez a ház a kiválasztott számára? – kérdezte Bryce körbelötykölve a whiskey-t a pohárban.

Flynn szája megrezzent. Ruhn figyelmeztető pillantást lövellt felé, merje csak felhozni ezt a csillagfényű baromságot most! Az apja rezidenciáján és udvarán kívül annyira ment vele, hogy a barátai szétszívatták miatta.

– Bökd már ki, Bryce! – szólt rá fogcsikorgatva. Valószínűleg azért jött, hogy feldühítse.

Bryce nem felelt rögtön.

Nem, ujjával kört rajzolt a kanapéra, és a legkevésbé sem hatotta meg, hogy három tündérharcos lesi minden egyes lélegzetvételét. Amióta Ruhn az eszét tudta, Tristan és Declan volt a két legjobb barátja, és mindig kérdés nélkül kiálltak mellette. Nem az volt a lényeg, hogy kiválóan képzett, ügyes harcosok is voltak, bár többször megmentették már egymás irháját, mint ahányszor Ruhn össze tudta volna számolni. Az, hogy közösen estek túl a Próbatételükön, bebetonozta a barátságukat.

Maga a Próbatétel mindenkinél változó, akad, akinek egy betegségből kell kilábalnia, vagy valamilyen személyes problémát kell megoldania. Másnak meg kell ölnie egy sárkánykígyót vagy egy démont. Minél erősebb tündérről van szó, annál nehezebb a Próbatétel.

Ruhn épp az utálatos avalleni unokatestvérektől tanulta, hogyan használja az árnyékokat, amikor két barátjával közösen átestek a Próbatételükön, és kis híján otthagyták a fogukat. A tetőpontot az jelentette, amikor Ruhnnak be kellett lépnie a ködlepte Hercegek Barlangjába, és végül a Csillagkarddal a kezében tért vissza – aztán mindannyiukat megmentette.

És amikor pár hét múlva bevállalta a Zuhanást, a sajátján frissen túlesett Flynn horgonyozta le őt.

Declan mély, mennydörgésszerű hangját még a zene és a beszélgetés zaja mellett is jól hallották:

– Mi a baj?

Bryce önteltsége egy pillanatra szertefoszlott. Tekintete végigsöpört rajtuk: a lezser ruházatukon, azokon a pontokon, ahová, tudta jól, a fegyvereket rejtették a házban, fekete bakancsukon és a beledugott késeken. Majd Ruhn szemébe nézett.

– Tudom, mit jelent ez a nézés! – nyögte Flynn. – Nem akarod, hogy halljuk.

Bryce egy pillanatra sem vette le a szemét Ruhnról, miközben így felelt:

– Pontosan.

Declan lecsukta a laptopját.

– Tényleg titkolózni akarsz, bassza meg?

Bryce ide-oda járatta a tekintetét a születésüktől fogva elválaszthatatlan Declan és Flynn között.

– Nektek van a legnagyobb szátok a városban, pöcsfejek!

Flynn rákacsintott.

– Azt hittem, bejön a szám.

– Álmodozz csak, lordocska! – vigyorgott Bryce.

Declan elnevette magát, mire Flynn jó erősen belekönyökölt, Bryce pedig a kezébe nyomta a whiskey-jét.

Ruhn meghúzta a vizespalackot, erőnek erejével tisztította az elméjét.

– Elég ebből a szarakodásból! – csattant fel. A mámorgyökér azzal fenyegetett, hogy ismét elhatalmasodik rajta, miközben visszahúzta Bryce-t a szobájába. Amikor megérkeztek, megállt az ágy mellett. – Mi van?

Bryce az ajtónak dőlt, a fa tele volt lyukakkal, ugyanis Ruhnnak szokása volt a kését hajigálni rá.

– Tudnom kell, mit csinált mostanában a Viperakirálynő.

Ebből semmi jó nem sülhet ki.

– Miért?

– Mert beszélnem kell vele.

– Elment a kibaszott eszed?

Már megint az az idegesítő mosoly.

– Maximus Tertiant az ő felségterületén ölték meg. Eljutott valami információmorzsa az Auxhoz a Viperakirálynő aznap esti tevékenységével kapcsolatban?

– A főnököd vett rá erre? – Nagyon is Rogára vallott az ilyesmi.

– Lehet. Tudsz valamit? – Ismét oldalra billentette a fejét, mire az apjukéval megegyező selymes hajzuhataga követte a mozdulatot.

– Igen. Tertian pont úgy halt meg… mint Danika és a falkája.

Bryce arcáról teljesen lehervadt a mosoly.

– Nem Philip Briggs tette. Tudni akarom, mit csinált aznap este a Viperakirálynő. Tud-e róla bármit az Aux.

Ruhn a fejét rázta.

– Miért folytál bele ebbe?

– Mert megkértek rá, hogy nézzek utána.

– Ne ártsd bele magad ebbe az ügybe! Mondd meg a főnöködnek, hogy szálljon le róla! Ez az egész a kormányzóra tartozik.

– És a kormányzó adta parancsba, hogy kerítsem elő a gyilkost. Azt gondolja, én vagyok a kapocs a gyilkosságok között.

Nagyszerű. Egyszerűen fantasztikus. Isaiah Tiberian elfelejtette megemlíteni ezt az aprócska tényt.

– Találkoztál a kormányzóval.

– Csak válaszolj a kérdésemre! Tud az Aux bármit arról, merre járt a Viperakirálynő Tertian halálának éjszakáján?

Ruhn kifújta a benntartott levegőt.

– Nem. Azt hallottam, behívta az embereit az utcáról. Valami megijesztette. De ennyit tudok csak. És még ha tudnám is, merre járt a Viperakirálynő, akkor sem mondanám el. Tartsd távol magad ettől az egésztől! Felhívom a kormányzót, és megmondom neki, hogy többé nem játszol neki magánnyomozót.

Ugyanaz a hűvös kifejezés suhant át Bryce arcán, ami az apjukén is szokott. Az, ami alapján egyértelművé vált Ruhn számára, hogy vad, dühödt vihar kavarog a hűvös felszín alatt. Apa és lánya ereje és fenyegető volta nem abban rejlett, amit elszabadíthattak, hanem az önfegyelmükben, az ösztöneik feletti kontrollban.

A külvilág vakmerőnek, elkényeztetettnek látta a húgát, de Ruhn pontosan tudta, hogy már azelőtt kezébe vette a saját sorsát, hogy ők ketten egyáltalán megismerkedtek volna. Bryce az a típus, aki ha szemet vet valamire, semmi sem állhat az útjába. Ha össze akar feküdni egy csomó mindenkivel, megteszi. Ha három napig megállás nélkül bulizni akar, megteszi. Ha el akarja kapni Danika gyilkosát…

– Kiderítem, ki tette ezt – jelentette ki Bryce csendes dühvel. – Ha megpróbálsz az utamba állni, pokollá teszem az életedet.

– Az a démon, amit a gyilkos használ, veszedelmes. – Látta a helyszínről készült fotókat. Még mindig teljesen kikészítette a gondolat, hogy Bryce élete csupán perceken múlott, hogy a saját részeg ostobasága mentette meg. Gyorsan folytatta, még mielőtt Bryce közbeszólhatott volna: – Az Őszkirály megparancsolta, hogy húzd meg magad a csúcstalálkozóig, de ez pont az ellenkezője, Bryce.

– Hát, most már ez is a munkám része. Jesiba is beleegyezett. És nem mintha ellentmondhatnék.

Nem. Senki sem mond nemet annak a varázslónőnek.

Ruhn a farmerja farzsebébe dugta a kezét.

– Mondott valamit Luna kürtjéről?

Bryce felvonta a szemöldökét a témaváltásra, de tekintve, hogy mivel foglalkozik Jesiba Roga, volt értelme megkérdezni.

– Két éve kerestette velem – válaszolta Bryce gyanakodva. – De nem jutottam semmire. Miért?

– Mindegy. – Megakadt a pillantása a húga nyakában lógó kis aranyamuletten. Legalább Jesiba ennyi védelmet biztosított a számára. Drága és erős védelmet. Az Arkhé-amuletteknek igen borsos az áruk, hiszen olyan kevés maradt belőlük. A láncra biccentett. – Ne vedd le!

Bryce a szemét forgatta.

– Mindenki hülyének néz ebben a városban?

– Komolyan mondom. Már az is elég, amit munkaidőben csinálsz, de ha most egy olyan gyilkos után nyomozol, aki képes egy ilyen démont megidézni, akkor semmiképp se vedd le azt a nyakláncot! – Legalább arra figyelmeztetheti, hogy legyen észnél.

Bryce válasz nélkül kinyitotta az ajtót.

– Ha hallasz valamit a Viperakirálynőről, hívj fel!

Ruhn megdermedt, a szíve még mindig hangosan dübörgött.

– Ne provokáld!

– Pá, Ruhn!

Elég kétségbeesett volt ahhoz, hogy megszólaljon:

– Elmegyek veled a…

– Pá! – Azzal már szaladt is lefelé a lépcsőn, a szokásos, kibaszottul idegesítő módon odaintett Declannek és Flynn-nek, és kivonult a bejárati ajtón.

A barátai kérdő pillantásokat vetettek a lépcső tetején álló Ruhnra. Declan még mindig nem eresztette le a szájához emelt whiskey-t.

Ruhn elszámolt tízig, ha másért nem, legalább azért, hogy ne roppantsa ketté az első, kezébe akadó tárgyat, aztán átugrott a korláton, és olyan keményen ért földet, hogy beleremegtek a kopott tölgyfa deszkák.

Inkább csak érezte, mint látta, hogy a barátai kezüket a ruhájuk rejtette fegyvereik ügyében tartva mögötte teremnek, italaikat azonnal hátrahagyták, amint meglátták az arcára kiülő dühöt. Ruhn kirontott a forgalmas éjszakába.

Épp időben ahhoz, hogy lássa, ahogy Bryce átvág az utca túloldalára. És az a kibaszott Hunt Athalar várt rá.

– Mi a franc? – lehelte Declan, megtorpanva Ruhn mellett a verandán.

Az Umbra Mortis dühösnek tűnt, karját keresztbe fonta, szárnyát kitárta kissé, de Bryce ellibbent mellette, egyetlen pillantást sem vetett rá. Athalar lassan megfordult, keze az oldala mellé hullott, mintha ilyesmi hosszú, nyomorult élete során még sosem történt volna vele.

És ez épp elég volt ahhoz, hogy gyilkos hangulat uralkodjon el Ruhnon.

Átszelte a verandát és a kertet, majd kilépett az utcára, tenyerét feltartva parancsolt megálljt a csikorogva fékező autónak. Keze a motorháztetőt érte, ujjai begörbültek. Behorpadt alatta a fém.

A sofőr bölcsen nem kiabált.

Declannel és Flynn-nel a nyomában Ruhn elhaladt két parkoló kocsi mellett, épp, amikor Athalar megfordult, hogy megnézze, mi ez a zűrzavar.

Hunt szemében felismerés csillant, és gyors félmosoly kúszott az arcára.

– Herceg!

– Mit keresel itt?

Hunt állal Bryce felé intett, aki már el is tűnt szem elől az utcán.

– Őrködöm.

– Egy nagy francokat fogod te őrizni! – Isaiah Tiberian ezt is elfelejtette megemlíteni.

Hunt vállat vont.

– Nem az én döntésem. – A glória mintha elsötétedett volna a homlokán, ahogy végigmérte Declant és Flynnt. Athalar szája felfelé rebbent, ónixszínű szemében kimondatlan kihívás csillant.

Megremegett alattuk a járda, ahogy Flynn erőt gyűjtött. Hunt tenyérbemászó vigyora kiszélesedett.

– Mondd meg a kormányzónak, hogy állítson rá valaki mást az ügyre! – mondta Ruhn.

Hunt vigyora kiélesedett.

– Nem lehet. Én vagyok a szakértő a témában.

Ruhn dühbe gurult az arrogancia hallatán. Igen, Athalar az egyik legjobb démonvadász, de bassza meg, még Tiberiannek is jobban örülne, mint az Umbra Mortisnak.

Egy éve a 33. parancsnokának volt annyi esze, hogy nem vetette magát közéjük, amikor Ruhn Athalarra támadt, mert megelégelte a gúnyos megjegyzéseket Micah szokásos márciusi nap-éj egyenlőség buliján. Eltörte Athalar egy-két bordáját, de az a rohadék bevitt egy ütést, amivel széttörte Ruhn orrát, és csupa vér lett a Comitium penthouse báltermének márványpadlója. Egyikük sem volt annyira dühös, hogy a vendégekkel teli teremben szabadjára engedje az erejét, az öklük is tökéletesen megfelelt.

Ruhn végiggondolta, vajon mekkora bajba kerülne, ha megint megütné a kormányzó orgyilkosát. Talán elég nagy botrány kerekedne ahhoz, hogy Hypaxia Enador véletlenül se akarjon hozzámenni.

– Tudod már, milyen démon volt? – morrant Ruhn az angyalra.

– Olyan, ami hercegecskéket eszik reggelire – válaszolta Hunt gúnyosan.

Ruhn kivillantotta a fogát.

– Baszd meg, Athalar!

Villámok táncoltak az angyal ujjain.

– Könnyen jártatod a pofádat, amikor apád pénzel. – Hunt a fehér házra mutatott. – Azt is ő vette?

Ruhn árnyai megnyúltak, hogy felvegyék a harcot az Athalar öklén szikrázó villámokkal, és a mögötte parkoló autók megremegtek. Az avalleni unokatestvérek megtanították, hogyan szilárdítsa meg az árnyékokat, hogyan használja őket ostorként, pajzsként, színtiszta kínként. Fizikaiként és mentálisként.

De a mágia és a drogok egyszerre sosem bizonyulnak jó ötletnek. Kénytelen lesz hát az öklével küzdeni. Elég lenne egyetlen ütés, egyenesen Athalar képébe…

– Nem ez a megfelelő hely és idő erre! – morogta Declan.

Nem, valóban nem. Még Athalar is észhez tért annyira, hogy felfigyeljen a szájukat tátó, feltartott telefonjukkal mindent rögzítő járókelőkre. És a keresztutcához közelítő vörös hajú nőre. Hunt elvigyorodott.

– Viszlát, seggfejek! – Megindult Bryce után, mögötte villámok cikáztak a járdán.

– Ne engedd a Viperakirálynő közelébe! – morogta Ruhn az angyal hátának.

Athalar hátrapillantott a válla felett, szürke szárnyát behúzta. A pislogás alapján Ruhn rájött, hogy az angyal nem tudta, mire készül Bryce. Elégedetten megborzongott. De Athalar csak ment tovább, elhaladt az épületekhez húzódó járókelők mellett, akik a lehető legmesszebb akartak kerülni tőle. A harcos le sem vette a szemét Bryce csupasz nyakáról.

Flynn ázott kutyaként rázta meg a fejét.

– Komolyan nem tudom megállapítani, hogy hallucinálok-e.

– Bár úgy lenne! – motyogta Ruhn. Egy egész halom mámorgyökeret el kell majd szívnia, ha megint el akar lazulni. De ha Hunt Athalar vigyáz Bryce-ra… Eleget hallott már ahhoz, hogy tudja, mire képes Hunt az ellenségeivel. Amellett, hogy egy igazi rohadék, hajthatatlan, eltökélt és teljességgel kegyetlen, ha ki kell iktatni egy fenyegetést.

Engedelmeskednie kellett a parancsnak, és megvédeni Bryce-t. Bármi történjék is.

Ruhn a távolodó alakjukat tanulmányozta. Ha Bryce felgyorsított, Hunt tartotta a lépést. Ha lassított, Athalar hasonlóképp tett. Bryce jobbra húzta, jobbra, jobbra… le a járdáról, ki a szembejövő autók elé, és az angyal csak az utolsó pillanatban lépett vissza a kormányt elrántó sofőr elől.

Ruhnt elkapta a vágy, hogy kövesse őket, kíváncsi volt az akaraterejük ütköztetésére.

– Innom kell valamit – motyogta Declan.

Flynn egyetértett, és visszaindultak a házba, Ruhn pedig egyedül maradt az utcán.

Tényleg véletlen lenne, hogy pont akkor folytatódtak a gyilkosságok, amikor az apja megparancsolta neki, hogy kerítse elő azt a tárgyat, ami egy héttel Danika halála előtt tűnt el?

Olyan… különösnek tűnt. Mintha Urd suttogna nekik, terelgetné őket valamerre.

Ruhn ki akarta deríteni, miért. És ehhez először meg kellett találnia a kürtöt.

17.

Bryce épp sikeresen becsalta Huntot egy érkező autó elé, amikor az angyal megszólalt:

– Elmagyaráznád, miért kell kutyaként követnem téged egész éjszaka?

Bryce a farmerzsebébe nyúlt, és előhúzott egy darab papírt. Némán átnyújtotta Huntnak, aki összevonta a szemöldökét.

– Mi ez?

– A gyanúsítottak listája – válaszolta Bryce. Hagyta, hadd fusson végig Hunt a neveken, majd kikapta a kezéből a papírt.

– Mikor írtad össze?

– Tegnap este – válaszolta Bryce negédesen. – A kanapén.

Hunt állkapcsában megrándult egy izom.

– És mikor is akartad elmondani?

– Miután egy teljes napon keresztül azt feltételezted, hogy ostoba, sekélyes liba vagyok, akit jobban érdekel a manikűrje, mint a bűntény megoldása.

– De hát tényleg elmentél megcsináltatni a körmödet!

Bryce megmozgatta az ujjait Hunt arca előtt, hogy kérkedjen a szép, színátmenetes körmeivel. Az angyal úgy tűnt, a legszívesebben beleharapna.

– És tudod, mi egyebet csináltam még tegnap este? – Hunt hallgatása édesnek bizonyult. – Jó alaposan utánanéztem Maximus Tertiannek. Mert rohadt biztos vagyok benne, hogy Danika nem ismerte, hiába állítja a kormányzó az ellenkezőjét. És tudod, mire jöttem rá? Hogy igazam van. És tudod, honnan tudom, hogy így van?

– Kthona irgalmazzon! – motyogta Hunt.

– Megkerestem a Szikrán.

– A társkeresőn?

– A társkeresőn. Mint kiderült, a lelkük legmélyén még a bizarr vámpírok is szerelemre vágynak. És mint kiderült, párkapcsolatban van. Ettől persze még ugyanúgy megpróbált felszedni, de ez most nem érdekes. Úgyhogy tovább kutakodtam, és megtaláltam a barátnőjét.

– A rohadt életbe!

– Nincs a 33.-ban senki, aki elvégezné ezt a munkát? – Amikor Hunt nem felelt, Bryce elvigyorodott. – Na, mit gondolsz, hol dolgozik Tertian barátnője?

Hunt szemében düh fortyogott. Összeszorított fogain keresztül préselte ki a választ:

– A Sámson utcai körömstúdióban.

– És mit gondolsz, ki csinálta meg a körmöm, és beszélt a rohadt gazdag pasija elvesztéséről?

Hunt a hajába túrt. Annyira hitetlenkedett, hogy Bryce kuncogott egy sort.

– Ne kibaszott kérdéseket tegyél fel, Quinlan – reccsent rá Hunt –, hanem mondd el, amit megtudtál!

Bryce szemügyre vette gyönyörű, új manikűrjét.

– Tertian barátnőjének fogalma sincs, ki akarhatta meggyilkolni a vámpírt. Azt mondta, a 33. feltett neki pár kérdést, de ennyi. Úgyhogy elmondtam, hogy én is elvesztettem valakit. – Nehezen sikerült elfojtania a hangja remegését, ahogy felvillant előtte a vérben úszó lakás emléke. – Megkérdezte, kit, én pedig elmondtam, és annyira döbbentnek tűnt, hogy rákérdeztem, Tertian és Danika barátok voltak-e. Azt mondta, hogy nem. És hogy biztosan tudta volna, ha igen, mert Danika elég híres volt ahhoz, hogy Maximus felvágjon vele. Ő meg Tertian is két lépés távolságra volt Danikától, legfeljebb a Viperakirálynőn keresztül találkozhattak volna. Aki vasárnaponként jár megcsináltatni a körmét.

– Danika ismerte a Viperakirálynőt?

Bryce felemelte a listát.

– Danika az Aux miatt rengeteg ember barátja és ellensége volt. A Viperakirálynő is közéjük tartozik.

Hunt elsápadt.

– Komolyan úgy gondolod, hogy a Viperakirálynő ölte meg Danikát?

– Tertianre épp az ő területén találtak rá. Ruhn azt mondta, a Viperakirálynő visszahívta az embereit előző este. És senki sem tudja, pontosan miféle hatalommal bír. Akár meg is idézhette azt a démont.

– Azért ez elég durva vád.

– Pont ezért kell kérdezősködnünk egy kicsit. Ez az egyetlen nyomunk.

Hunt a fejét csóválta.

– Jól van, el tudom képzelni. De akkor is a megfelelő csatornákon keresztül kell felvennünk vele a kapcsolatot. Napokba, akár hetekbe is telhet, mire hajlandó lesz találkozni velünk. Talán még annál is több időbe, ha rájön, hogy őt gyanúsítjuk.

A Viperakirálynőhöz hasonlók esetében még a törvények sem voltak annyira kőbe vésve.

Bryce gúnyosan felnevetett.

– Nem kell úgy ragaszkodni a szabályokhoz!

– A szabályok azért vannak, hogy életben tartsanak minket. Vagy követjük őket, vagy egyáltalán nem foglalkozunk a Viperakirálynővel.

– Jól van – legyintett Bryce.

Hunt állkapcsában megint megrándult egy izom.

– És mi van Ruhnnal? Belerángattad az unokatestvéredet a dologba.

– Az unokatestvérem – felelte Bryce feszülten – képtelen lesz ellenállni a késztetésnek, és el fogja mondani az apjának, hogy egy tündért birodalmi nyomozásban való részvételre kényszerítettek. Érdekes lehet a reakciója, hogy kivel veszi fel a kapcsolatot.

– Mi… Azt hiszed, az Őszkirály áll a gyilkosságok mögött?

– Nem. De Ruhn parancsot kapott Maximus halálának estéjén, hogy figyelmeztessen, kerüljem a bajt. Lehet, hogy az a vén rohadék tud valamit. Érdemes lenne szólni az embereidnek, hogy figyeljék. Nézzék meg, mit csinál, hova megy!

– Az istenekre! – lehelte Hunt, ahogy elhaladtak egy rájuk meredő gyalogos mellett. – Komolyan azt akarod, hogy kövessük az Őszkirályt, mintha nem szegnénk meg ezzel vagy tíz különböző törvényt?

– Micah azt mondta, bármi áron derítsük ki az igazat.

– Az Őszkirály szabadon végezhet bárkivel, ha rájön, hogy követi.

– Akkor figyelmeztesd a kémeidet, hogy húzzák meg magukat!

Hunt szárnya meglebbent.

– Ne játszadozz velem! Ha tudsz valamit, áruld el!

– Már reggel, a körömstúdió után mindent el akartam mondani. – Bryce csípőre tette a kezét. – De aztán leharaptad a fejem.

– Leszarom, Quinlan. Ne csinálj ilyet többet! Mielőtt bármit is teszel, szólj!

– Kezdem nagyon unni, hogy folyamatosan utasításokat adsz, és megtiltasz dolgokat.

– Leszarom – ismételte Hunt.

Bryce a szemét forgatta, aztán elérték az épületet, ahol lakott. Nem köszöntek el egymástól, és Hunt telefonnal a fülén a levegőbe röppent, megcélozta a szomszédos épület tetejét.

Bryce felliftezett, és csendben végigvette a történteket.

Komolyan gondolta, amit Huntnak mondott, nem hitte, hogy az apja állt volna Danika és a falka halála mögött. Afelől viszont szemernyi kétsége sem volt, hogy másokat megöletett. Bármit, csak az övé maradjon a korona.

Az apja városvezetőként udvariasságból viselhette az őszkirályi címet – és ez igaz volt mind a hét tündérkirályra. Egyik királyság felett sem uralkodtak valójában. Még Avallenen, a Szarvaskirály zöld szigetén is fejet hajtottak a Köztársaság előtt.

A tündérek az alapítás óta a Köztársaság részét képezték, és alávetették magukat a törvényeinek, de végső soron kormányozhattak ők maguk, és megtarthatták a régi királyi, hercegi és egyéb címeket. Továbbra is tisztelték és félték őket. Nem annyira, mint az angyalokat és az ő pusztító, rémes, viharos, égi erejüket, de ha akartak, a tündérek is tudtak fájdalmat okozni. Kiszippanthatták a levegőt az illető tüdejéből, megfagyaszthatták, belülről felperzselhették. Solas a tanúja, Ruhn és a két barátja is képes Hél minden szörnyűségét az őket provokálókra szabadítani.

De Bryce ma este nem vágyott rá, hogy elszabaduljon a pokol. Inkább be akart lopózni a midgardi megfelelőjébe.

Éppen ezért várt félórát, mielőtt kést rejtett volna fekete bőr bokacsizmájába, és fekete nadrágja bőrdzseki takarta hátsó zsebébe dugott valamit, amivel nagyobbat üthetett. A lámpát és a tévét úgy hagyta, és a függönyt csak félig húzta be – épp annyira, hogy Hunt ne lássa, ahogy kilép a bejárati ajtón.

A hátsó lépcsőt használva kiosont a kis sikátorba, ahol a lelakatolt robogóját tartotta, nagy levegőt vett, hogy erőt gyűjtsön, és a fejére húzta a sisakot.

Az autók alig mozdultak, miközben levette az elefántcsontszínű Tűzfény 3500 robogó és a lámpaoszlop köré erősített láncot, és végiggurult a macskakövön. Megvárta, amíg a többi robogó, a pedicabek és a motorok elsuhannak mellette, majd belevetette magát a forgatagba. A világ kiélesedett a sisak plexijén keresztül.

Az anyja sokat panaszkodott a robogó miatt, könyörgött, hogy a Zuhanásig autóval járjon, de Randall mindig kiállt Bryce mellett. Persze egyiküknek sem számolt be a különféle incidensekről, amiket a robogón elszenvedett, hiszen… Az anyja csak emberi élettartammal számolhatott. Igazán nem hiányzott, hogy Bryce évekkel rövidítse meg az életét.

Végiggurult a város egyik főútvonalán, átadta magát az autók és gyalogosok közötti szlalomozás ritmusának. A világ aranyfény és sötét árnyékok elmosódott egyvelegévé vált, odafent neonfények izzottak, körülötte itt-ott utcai varázslatok villantak, ragyogtak. Még az Isztrosz számtalan mellékfolyóján átívelő hidakon is fények ragyogtak fel, ott táncoltak a zavaros folyóvízen.

A Fő utca felett, a magasban ezüstös csillogás töltötte meg az éjszakai égboltot, megvilágította a gomolygó felhőket, amik alatt a malákhim bulizott és vacsorázott. Egyetlen vörös láng lobbant csupán a halvány ragyogásban, hála a Redner Vállalat felhőkarcolóján díszelgő óriási emblémának a negyed szívében.

Kevesen lézengtek ilyen későn a KÜN utcáin, és Bryce a tőle telhető leggyorsabban hasított végig a sokemeletes épületek közötti szurdokokban. Nem utcanév vagy jelzés alapján tudta, hogy átért a Húspiacra, hanem abból, ahogyan megváltoztak az árnyékok.

Semmiféle fény nem vetült az összezsúfolódó, alacsony téglaépületek felett az égre. És az árnyékok is tartóssá váltak a sikátorokban meg az autók alatt, a legtöbb utcai lámpát rég tönkretették, és sosem javították meg.

Bryce lehúzódott egy szűk utcában, ahol horpadt teherkocsikból épp tüskés, zöld gyümölccsel és rákszerű lényekkel megtöltött ládákat pakoltak ki – utóbbiak mintha nagyon is tudatában lettek volna a fogságuknak, és hogy hamarosan forró vízben végzik majd az egyik ételárusító stand fazekában. Bryce igyekezett kerülni könyörgő, kigúvadt, fekete pillantásukat, amivel a falécek közül követték, ahogy leparkolt egy jellegtelen raktártól pár lépésnyire. Levette a sisakját, és várt.

Az árusok és a vásárlók egyaránt őt fürkészték, hogy kiderítsék, árul-e, vagy ő maga az áru. A Midgard méhének mélyén elterülő óriási bűnbarlangban három különböző szintet tartottak fenn a test gyönyöreinek. Nagyrészt emberekkel, nagyrészt élőkkel tele, de Bryce hallott róla, hogy bizonyos helyeken különleges kívánságokat is teljesítenek. Bármilyen fétist kielégítettek, minden tabu jöhetett. A félvéreket nagyra becsülték, gyorsabban és jobban gyógyultak, mint a rendes emberek. Jobb hosszú távú befektetésnek bizonyultak. Olykor egy-egy vanírt is sikerült rabszolgasorba taszítani, és annyi varázslattal megfékezni, hogy szökésre még csak véletlenül sem nyílt esélye. Egyedül a leggazdagabbak engedhették meg maguknak, hogy megfizessenek néhány órát a társaságában.

Bryce a robogó műszerfalának órájára pillantott. Összefonta a karját, és hátradőlt a fekete bőrülésen.

Az Umbra Mortis a földbe csapódott, és kör alakban megrepesztette a macskakövet.

Hunt szeme gyakorlatilag izzott, ahogy az utcán fülüket-farkukat behúzó járókelők előtt rámordult:

– Ki foglak nyírni!

18.

Hunt Bryce felé viharzott, átlépett a földet érésekor szétrepedt macskaköveken.

Amint Bryce kilépett az épület hátsó ajtaján, Hunt azonnal megérezte az orgona- és szerecsendió-illatot, és amikor rájött, pontosan hova indult azon a robogón…

Bryce-nak volt képe feltűrni a bőrdzsekije ujját, csupasz csuklójára meredni, mintha valami istenek verte karórát nézne, és így szólni:

– Két percet késtél.

Megfojtja. Valakinek már kibaszottul régen meg kellett volna tennie.

Bryce úgy mosolygott rá, mint aki felhívást intéz hozzá, hogy próbálja csak meg, aztán a robogót és a sisakot hátrahagyva odalépett hozzá.

Hihetetlen. Kibaszottul hihetetlen!

Hunt felmordult:

– Az a robogó biztosan nem lesz ott, mire visszajövünk.

Bryce a szempilláját rebegtetve megigazgatta a sisak által lelapított haját.

– Micsoda szerencse, hogy ilyen látványos volt a belépőd! Most már senki sem merne egy ujjal sem hozzáérni. Hiszen a dühöngő Umbra Mortis kísér!

És valóban, a járókelők összehúzták magukat, ahogy rájuk nézett, voltak, akik beléptek az egymásra halmozott ládák mögé, amikor Bryce megindult a negyed háztömbjeit alkotó, a föld alatt labirintusszerűen összekötött raktárak egyikének nyitott ajtaja felé.

Még Micah sem állomásoztatott errefelé legionáriusokat. A Húspiacnak megvoltak a maga törvényei, és azok betartatásának módszerei.

Hunt fogcsikorgatva szólalt meg:

– Megmondtam neked, hogy vannak bizonyos szabályok, amiket be kell tartanunk, ha fel akarjuk venni a kapcsolatot a Viperakirálynővel…

– Nem a Viperakirálynő miatt jöttem.

– Mi? – A Viperakirálynő vaníremlékezet óta uralta a Húspiacot. Hunt a többi civil és legionárius angyalhoz hasonlóan rohadt messziről elkerülte a kígyó alakváltót, akinek állati alakja a pletykák szerint vérfagyasztó volt. Még mielőtt Bryce válaszolhatott volna, Hunt kifakadt: – Kezdem unni ezt a szarakodást, Quinlan.

Bryce kivillantotta a fogát.

– Nagyon sajnálom – sziszegte –, hogy a törékeny egód képtelen elviselni, hogy tudom, mit csinálok.

Hunt kinyitotta, aztán be is csukta a száját. Jól van, tényleg hibás volt a mai feltételezése, de Bryce nem adta jelét, hogy akár csak egy kicsit is érdekelné a nyomozás. Vagy hogy nem próbálja meg hátráltatni.

Bryce egyetlen további szó nélkül a raktár nyitott ajtaja felé sétált.

A 33. – vagy bármelyik másik légió – tagjaként az angyalok céltáblával a hátukon járkáltak, és Hunt Bryce-t követve ellenőrizte, hogy minden fegyvere ügyesen álcázott helyén van-e a harci ruhájában.

A testek bűze és a füst olajként ült meg a bőrén. Hunt szorosan behúzta a szárnyát.

Bármiféle félelmet plántált is az utcán lévők szívébe, az nem számított bent a vásártéren, tele roskadozó standokkal, árusokkal, ételárusító bódékkal. Mindenütt füst terjengett, irritálta az orrát a vér és a mágia szaga. Odafent, a hatalmas csarnok túlsó falán magasra nyúló mozaik díszelgett, a darabokat egy ősi pangerai templomból hozták el, majd a rémes minta ellenére restaurálták és gondosan összeállították: a halál köpenyes, csuklyás alakját ábrázolta, a koponya vigyorogva kémlelt ki a kámzsa alól, egyik kezében kaszát tartott, a másikban homokórát. A feje felett a Köztársaság legősibb nyelvén írott szavak álltak:

Memento Mori.

Emlékezz a halálra. Egyfajta felhívás volt a boldogságra, arra, hogy úgy éljenek meg minden pillanatot, mintha az lenne az utolsó, mintha még a lassan öregedő vanírok számára sem lenne biztos, hogy eljön a holnap. Emlékezz a halálra, és kóstolj bele minden élvezetbe, amit a világ kínálhat! Emlékezz a halálra, és úgysem számít majd ez a sok illegális szar! Emlékezz a halálra, kit érdekel, hányan szenvedik el a tetteid következményeit!

Bryce elsietett mellette, lengő fürtjei ragyogtak, akár egy rubin belseje. A fények megvilágították dzsekijének kopott bőranyagát, élesen kiemelték a nőies betűkkel írt, színes szavakat a hátán. Hunt ösztönösen fordított – ez is az ősi nyelven íródott, mintha maga Urd döntött volna úgy, hogy elé tárja ezt a két mondatot.

Szeretettel bármi lehetséges.

Egy ilyen magvas gondolat kibaszottul nevetségesnek hatott egy ilyen helyen. A standoknál és az árnyékokban csillanó, Bryce-t követő szempárok gyorsan elfordultak, ahogy észrevették Huntot mellette.

Nehezére esett nem kirángatni Bryce-t ebből a koszfészekből. Hiába akarta ő maga is megoldani az ügyet, hiába állt volna utána már csak tíz csodás gyilkosság közte és a szabadság között, óriási kockázatot vállaltak azzal, hogy ide jöttek. Mire megy a szabadsággal, ha konténerben végzi az egyik raktár mögötti sikátorban?

Talán erre játszott Bryce. Ide akarta csalni, hogy a Húspiac végezzen vele. Nem tűnt túl valószínűnek, hogy tényleg így van, de azért rajta tartotta a szemét.

Bryce könnyedén eligazodott. A biccentések alapján ismert pár eladót. Hunt mindegyiket alaposan felmérte: egy bonyolult kis gépezeteket áruló fémműves; egy egzotikus gyümölcsöket kínáló eladó; egy bagolyarcú nő számtalan tekerccsel és könyvvel, amiknek a kötése minden volt, csak marhabőr nem.

– A fémműves segít megállapítani, hogy hamisítvány-e egy műkincs – mormolta Bryce, ahogy átvágtak az egyik ételárustól érkező gőzön és füstön. Huntnak fogalma sem volt, hogyan szúrta ki, hogy megfigyeli. – A gyümölcsöt áruló nő duriánt szerez kora tavasszal és ősszel, az Syrinx kedvence. Bűzlik tőle a lakás, de odáig van érte.

Bryce kikerült egy tányérokkal, csontokkal és koszos szalvétákkal teli szemetest, majd egy rozoga lépcsősoron felmászott a csarnokon kétoldalt végigfutó galériaszintre, ahol pár lépésenként ajtók sorakoztak.

– És a könyvek? – Hunt nem tudta megállni, csak rákérdezett. Úgy tűnt, Bryce az ajtókat számolja ahelyett, hogy számokat keresett volna. Hunt rádöbbent, hogy nincsenek számok.

– A könyvekről majd máskor mesélek – válaszolta Bryce. Megállt egy borsózöld ajtó előtt, amiről itt-ott lepattogzott a festék, és mély vágások tarkították. Hunt a levegőbe szimatolt, próbálta kideríteni, mi vár rájuk odabent. Az orra alapján semmi. Észrevétlen megacélozta magát, kezét a fegyverei közelében tartotta.

Bryce nem kopogott, egyszerűen csak benyitott. Pislákoló gyertyafény fogadta őket, és… tengerillat. Só. Füst, és még valami, ami kiszárította a szemét.

Bryce végigsétált a zsúfolt folyosón, és belépett a nyitott, mocskos nappaliba. Hunt homlokráncolva becsukta maga mögött az ajtót, és követte a lányt, szárnyát szorosan behúzta, nehogy véletlenül hozzáérjen a zsíros, málló falakhoz. Ha Quinlan meghal, lemondhat a Micah-féle alkuról.

A fehér és elefántcsontszín gyertyák oldalán viasz csöpögött lefelé, ahogy Bryce rálépett az elnyűtt zöld szőnyegre. Hunt elfojtotta a fintorát. Az egyik fal mellett megrogyott, felszaggatott kanapé állt, a másiknál félig kiomló belű, koszos bőrfotel, és a szobában mindenütt, az asztalokon, a könyvrakásokon, a törött székeken sóval teli üvegek, tálak és bögrék.

Fehér só, fekete só, szürke só különböző durvaságú szemcsékkel: volt a már-már porállagútól kezdve a pelyheken keresztül a nagyobb darabokig minden. Olyan sók, amikkel sötét erők ellen lehetett védekezni. Démonok ellen. Rengeteg vanír használt sótömböket alapkőnek a háza építésekor. A pletykák szerint az Aszterek kristálypalotájának teljes alapzatát egyetlen sótömb adta, egy természetes lelőhelyre épült.

Hél bugyraira! Még sosem látott ekkora gyűjteményt. Ahogy Bryce bekukkantott a bal kéz felől nyíló, sötét folyosóra, ahol az árnyak közt három ajtó is állt, Hunt sziszegve megszólalt:

– Könyörgöm, mondd, hogy…

– Fogd vissza a vicsorgást meg a szemforgatást! – torkolta le Bryce, és bekiáltott a félhomályba: – Vásárolni jöttem, nem behajtani!

Az egyik ajtó résnyire nyílt, és egy világos bőrű, sötét hajú szatír sántikált feléjük, szőrös lábát nadrág fedte. Sildes sapkája alatt apró, ívelt szarv lapulhatott. A patadobogásról viszont rögtön felismerhető volt.

A férfi alig ért Bryce mellkasáig, aszott, torz teste feleakkora volt, mint azoké a bikáké, akik Hunt szeme láttára téptek cafatokra másokat a csatatereken. És akikkel maga is szembenézett Sandriel arénájában. A férfi keskeny vágású, oldalt kiszélesedő, kecskeszerű pupillája kitágult.

A félelemtől – mégpedig nem az ő jelenléte miatt, döbbent rá Hunt.

Bryce egy rózsaszín sóval teli ólomtálba dugta az ujjait, felemelt pár darabot, és hagyta, hogy halk, üres kongással essenek vissza a helyükre.

– Obszidiánt akarok.

A szatír megmozdult, patája halkan dobogott, és megdörgölte szőrös, fehér nyakát.

– Nem árulok.

Bryce haloványan elmosolyodott.

– Tényleg? – Egy másik tálhoz lépett, megkeverte benne a porított fekete sót. – Kiváló minőségű obszidiánsót egy darabban. Pontosan hét font hét uncia legyen. Gyerünk!

A férfi nagyot nyelt.

– Illegális.

– A Húspiac mottóját ismételgeted, vagy azt próbálod elmondani, hogy valamilyen érthetetlen okból kifolyólag nem tudsz azzal szolgálni, amire szükségem van?

Hunt körbenézett a helyiségben. Fehér só a tisztításhoz, rózsaszín a védelemhez, szürke a varázslatokhoz, vörös a… Elfelejtette, mi a francra használják a vöröset. De az obszidián… Bassza meg!

Kénytelen volt a több száz évnyi gyakorlatára hagyatkozni, nehogy kiüljön a döbbenet az arcára. A fekete sóval démonokat lehet közvetlenül megidézni, teljesen kihagyva a folyamatból az Északi Rést, továbbá különféle sötét varázslatokhoz kell még. Az a só, ami még a feketénél is durvább, az obszidián… Az valami nagyot tud megidézni.

Idő és tér is elválasztotta őket Héltől, de az északi és a déli sarkon található lezárt ikerportálokon – az Északi Résen és a Déli Résen – keresztül el lehetett érni. Meg persze különböző erejű sókkal, ha valaki olyan ostoba, hogy így akar démonokat idézni.

Hunt mindig is elbaszott dolognak gondolta az ilyesmit. A sóhasználat legalább annyi előnnyel jár, hogy egyszerre csak egyetlenegy démont lehet megidézni. Bár ha ilyenkor rosszul alakulnak a dolgok, az idéző holtan végzi. És a kiéhezett démon akár Midgardon is ragadhat.

Ezért léteztek egyáltalán a világukban: a legtöbbet levadászták a két nagy világ között dúló réges-régi háború után, de időről időre csak elszabadult egy-egy démon. Sőt, szaporodtak is, általában erőszakkal.

Ezekből a rémes egyesülésekből származtak a daemonakik. Az utcákon Hél fajtiszta démonainak felhígult vérű, gyengébb másaival és hibridjeivel lehetett találkozni. Többségük kitaszítottként élt, de nem a saját hibájából, egyedül a genetika miatt, és általában keményen dolgoztak, hogy beilleszkedjenek a Köztársaságba. De még Hél legalacsonyabb rangú fajtiszta démona is rettegésben tarthatott egy egész várost, ha elszabadult. Immár évszázadok óta Hunt feladata volt levadászni őket.

A szatír nyilván nagyban játszhatott, ha még obszidiánsót is árult.

Bryce a szatír felé lépett. A férfi hátrált. Bryce borostyánszínű szemében vad derű táncolt, nyilván a tündérvérének köszönhette. A legkevésbé sem emlékeztetett a körmével vacakoló partihercegnőre.

Hunt megfeszült. Ennyire csak nem lehet ostoba, igaz? Hogy megmutassa Huntnak, hogyan lehet könnyedén olyan sóhoz jutni, amivel a Tertiannel és Danikával végző démont is megidézhették? Elméjében újabb rovás került a „gyanúsított” oszlopba.

Bryce megvonta az egyik vállát.

– Idehívhatom a királynődet. Kíváncsi lennék, ő mit gondol erről.

– N-nem vagy elég magas rangú ahhoz, hogy idehívd.

– Ez igaz – hagyta helyben Bryce. – Tényleg nem vagyok. De le merném fogadni, hogy ha lemegyek a földszintre, és a Viperakirálynőért kezdek kiabálni, akkor kivonszolja magát a küzdőveremből, hogy megnézze, mi ez a rendbontás.

Solas tüzére, komolyan beszél, nem igaz?

Verejték gyöngyözött a szatír homlokán.

– Az obszidián túl veszélyes. Nem adhatom el jó szívvel.

– Philip Briggsnek is ezt mondtad, amikor elláttad őt anyaggal a bombáihoz? – búgta Bryce.

Hunt megmerevedett, a szatír pedig holtsápadttá vált. Huntra pillantott, észrevette a tetoválást a homlokán, a harci ruháját.

– Nem tudom, miről beszélsz. A… a nyomozók felmentettek. Nem adtam el Briggsnek semmit.

– Nyilván készpénzben fizetett, hogy ne lehessen visszakövetni – folytatta Bryce. Ásított egyet. – Nézd, fáradt vagyok, és éhes, nincs hangulatom játszadozni. Mondd meg, mennyibe kerül, aztán itt sem vagyok!

A kecskére emlékeztető szempár Bryce-ra villant.

– Ötvenezer aranymárka.

Hunt visszafojtotta feltörni készülő káromkodását, Bryce pedig elmosolyodott.

– Tudtad, hogy a főnököm ötvenezret fizetett, hogy egy falka pokolfajzat széttépjen egy szatírt? Azt mondta, az volt nyomorult élete legjobb perce.

– Negyvenöt.

– Ne vesztegesd az időmet ilyen ostoba ajánlatokkal!

– Harmincnál kevesebbről szó sem lehet. Ennyi obszidiánért semmiképp.

– Tíz.

Tízezer aranymárka még mindig pofátlanul sok pénz volt. Csakhogy az idézősók elképesztően értékesek voltak. Hány démont vadászott le miattuk? Hány szétszaggatott holttestet látott már a rosszul sikerült idézések nyomán? Vagy épp a jól sikerültek nyomán, ha valakire rászabadították a démont?

Bryce felemelte a telefonját.

– Öt perc múlva fel kell hívnom Jesibát, és elmondani neki, hogy megszereztem az obszidiánsót. Hat perc múlva, ha nem hívom fel, valaki bekopog azon az ajtón. És nem értem fog jönni.

Hunt őszintén nem tudta megmondani, blöfföl-e Quinlan. Valószínűleg nem mondta volna el neki, ha tényleg ilyen megbízást kap a főnökétől, amíg ő odafent ücsörgött a tetőn. Ha Jesiba Roga tényleg olyasmit akar, amire az obszidiánsó következtetni engedett, akár saját magának, akár a Holtkirálynak… Lehet, hogy Bryce nem követett el gyilkosságot, de bűnsegéd volt benne.

– Négy perc – mondta Bryce.

Verejték csorgott le a szatír halántékán, beleveszett sűrű szakállába. Csak a csend felelt.

Hunton a gyanakvása ellenére is kezdett eluralkodni az érzés, hogy ez a megbízás vagy kibaszott jó buli lesz, vagy valódi rémálom. Persze, ha végül megkapja, amit akar, akkor nem érdekli, melyik.

Bryce nekidőlt a fotel rohadó karfájának, és pötyögni kezdett a telefonján. A fiatal nő, akinek semmi kedve másokkal kommunikálni.

A szatír Hunt felé pördült.

– Az Umbra Mortis. – Jól hallhatóan nyelt egyet. – A triariihoz tartozol. Te minket védelmezel… a kormányzót szolgálod.

Még mielőtt Hunt válaszolhatott volna, Bryce feltartotta a telefonját, hogy megmutasson neki egy képet két dundi, már-már gömbölyű kölyökkutyáról.

– Nézd, mit fogadott örökbe az unokatesóm! – mondta. – Az ott Ozirisz, a jobb oldali meg Széth.

Leeresztette a telefont, még mielőtt Hunt szólásra nyithatta volna a száját, de sűrű szempillái alól felpillantott rá. Mintha ezt sugallta volna: Kérlek, menj bele a játékba!

Úgyhogy Hunt azt felelte:

– Aranyos kutyák.

A szatír aggodalmasan felnyüszített. Bryce felemelte a fejét, vörös hajzuhatagán ezüst fény játszott a telefon kijelzőjétől.

– A helyedben én már elfutottam volna a sóért. Talán jobban is tennéd, tekintve, hogy maradt… – A telefonra pillantott, ujjai végigsiklottak rajta. – Ó! Másfél perced.

Megnyitott egy csevegőprogramnak tűnő alkalmazást, és pötyögni kezdett.

– H-húszezer – suttogta a szatír.

Bryce feltartotta az ujját.

– Épp az unokatesómnak írok. Két másodperc.

A szatír úgy remegett, hogy Hunt szinte megsajnálta. Szinte, mert ebben a pillanatban…

– Tíz, legyen tíz, a fene vigyen el! Tíz!

Bryce elmosolyodott.

– Igazán nem kell úgy kiabálni – mormolta, és megnyomott egy gombot, amitől a telefonja csörögni kezdett.

– Igen? – A varázslónő az első csörgésre felvette.

– Hívd vissza a kutyáidat.

Hangos női nevetés csendült.

– Rendben.

Bryce leeresztette a telefont.

– Na, mi lesz?

A szatír elrohant hátra, patái hangosan csattogtak a kopott padlón, és egy perccel később csomaggal a kezében jött vissza. Penész- és földszaga volt. Bryce felvonta a szemöldökét.

– Rakd zacskóba!

– Nincs…

Bryce rámeredt. A szatír kerített zacskót. Egy foltos textil bevásárlószatyrot, de még mindig jobb volt, mint kézben vinni a tömböt az utcán.

Bryce méregetni kezdte a sót a tenyerében.

– Két unciával több.

– Hét és hét! Amit kértél. Hetesekbe van vágva!

Hét – a szent szám. Vagy szentségtelen, attól függ, kit imád az illető. Hét Aszter, hét domb az Örök Városban, hét negyed és hét kapu Crescent Cityben, hét bolygó és Hél hét bugyra a hét ott uralkodó herceggel – egyik rémesebb, mint a másik.

Bryce oldalra billentette a fejét.

– Ha megmérem, és nem annyi…

– Annyi! – kiáltotta a szatír. – Hél sötétségére, annyi!

Bryce megnyomott egy gombot a telefonján.

– Átutaltam tízezret.

Hunt követte Bryce-t kifelé, maguk mögött hagyták a félig dühöngő, félig remegő szatírt.

Bryce vigyorogva nyitotta ki az ajtót, és Hunt már épp válaszokat akart követelni, amikor a lány megtorpant. Amikor ő maga is megpillantotta, ki áll odakint.

A magas, holdfehér bőrű nő aranyszínű nadrágruhát viselt, smaragd karika-fülbevalója lejjebb ért véget, mint állig érő fekete bubifrizurája. Telt ajkát olyan sötét lilára festette, hogy már-már feketének tűnt, és elképesztő zöld szeme… Hunt már a szeme alapján felismerte. Azt leszámítva minden szempontból emberinek tűnt. Teljesen zöld volt, a jáde és az arany vonalak márványszerűvé tették. Csupán a keskeny, a raktárépület fényében résnyire szűkült pupilla törte meg a mintázatot. Egy kígyó szeme.

Vagy inkább egy Viperakirálynőé.

19.

Bryce a vállára vette a vászonszatyrot, és végignézett a Viperakirálynőn.

– Csinos ruha.

A kígyó alakváltó elmosolyodott, kivillantak vakítóan fehér fogai… és enyhén megnyúlt szemfogai. Egy kicsit vékonyabbak is voltak a szokásosnál.

– Csinos testőr.

Miközben a kígyószempár Hunt minden egyes porcikáját végigmérte, Bryce vállat vont.

– Odafent üres, de ahol kell, ott nagyon rendben van.

Hunt megdermedt, a királynő lila ajka viszont felfelé görbült.

– Még sosem hallottam, hogy valaki így jellemezte volna Hunt Athalart, de biztos vagyok benne, hogy a tábornok értékeli.

Hunt állkapcsa megfeszült a már-már elfeledett rang hallatán. Igen, a Viperakirálynő valószínűleg életben volt a Bukás idején. Nyilván nem csak a 33. triariijának tagjaként meg a Halál Árnyékaként ismeri őt, hanem Hunt Athalar tábornokként is, Shahar arkangyal légióinak főparancsnokaként.

És Bryce két napja húzza az agyát. Most hátrapillantott rá a válla felett, miközben Hunt a Viperakirálynőt és a mögötte álló négy tündérférfit fürkészte. Disszidensek Bryce apjának udvarából, jól képzett orgyilkosok, akik nemcsak a fegyverekkel bánnak ügyesen, hanem a királynőre jellemző mérgekkel is.

Egyikük sem volt hajlandó tudomást venni Bryce-ról.

A Viperakirálynő oldalra billentette a fejét, pengeéles bubifrizurája fekete selyemként lebbent. Odalent, a földszinten a vásárlók mit sem sejtve sétálgattak, fogalmuk sem volt róla, hogy a királynőjük megtisztelte őket a jelenlétével.

– Úgy látom, vásároltál.

Bryce megvonta kissé a vállát.

– Az alkudozás a hobbim. Az ön területe a legalkalmasabb erre.

– Azt hittem, a főnököd túl jól fizet ahhoz, hogy így lealacsonyodj. Meg hogy sókat használj.

Bryce mosolyt kényszerített az arcára, szívverését nyugodtan tartotta, hiszen pontosan tudta, hogy a királynő megérezné a változást. Ahogy a félelmet is. És valószínűleg tudja, miféle só van a vállán lógó szatyorban.

– Attól, hogy jól keresek, még nem kell, hogy lehúzzanak.

A Viperakirálynő ide-oda járatta a pillantását közte és Hunt között.

– Hallottam, hogy ti ketten együtt mutatkoztok a városban.

– Bizalmas információ – mordult fel Hunt.

A Viperakirálynő felvonta tökéletesre fazonírozott fekete szemöldökét, és vele mozdult a kis szépségpötty is a szeme sarkában. Aranyszínűre festett körmei megcsillantak, ahogy nadrágruhája zsebébe dugta a kezét, és előhúzott egy öngyújtót, amin a díszítésképp használt rubinok épp lesújtó mérges kígyót mintáztak. Egy pillanattal később már a cigaretta is ott volt lila ajkai között, és mindannyian néma csendben nézték az események kibontakozását, az őrök a királynő minden egyes lélegzetvételét figyelemmel követték, ahogy rágyújtott és mélyet szippantott. Füst szállt sötét ajkai közül, ahogy így szólt:

– Érdekes dolgok történnek mostanában.

Bryce a kijárat felé fordult.

– Jaja. Na, menjünk, Hunt!

Az egyik őr a lány elé lépett, közel két méter tündérelegancia és izom.

Bryce azonnal megtorpant, Hunt pedig kis híján nekiütközött – morgása valószínűleg az első és egyben utolsó figyelmeztetés volt a férfi számára. De az őr éppcsak odakapta üres, lekötelezett pillantását a királynőjére. Valószínűleg rászokott arra a titkos méregre, amit a királynő a belső körében osztogatott.

Bryce a válla felett hátrapillantott a Viperakirálynőre, aki a korlátnak dőlve még mindig a cigarettáját szívta.

– Jót tesz az üzletnek – jegyezte meg –, amikor kulcsfontosságú pozíciót betöltő szereplők jönnek össze a csúcstalálkozóra. Az elit, az uralkodó osztály tagjai, akiknek mind megvan a maguk… érdeklődési köre.

Hunt elég közel állt a hátához ahhoz, hogy Bryce érezze, ahogy az angyal erőtől duzzadó teste megremeg, és esküdni mert volna, hogy villámok cikáznak végig a saját hátán. De Hunt csendben maradt.

A Viperakirálynő kinyújtott kézzel a mögötte futó folyosó felé intett, arany körme megcsillant a fényben.

– Folytassuk inkább az irodámban!

– Nem – válaszolta Hunt. – Megyünk.

Bryce közelebb lépett a Viperakirálynőhöz.

– Mutassa az utat, felség!

A királynő úgy tett. Hunt dühösnek tűnt Bryce mellett, de ő egyre csak az előttük haladó nő lengő, fényes bubifrizuráján tartotta a szemét. Az őrök pár lépés távolságból követték őket – épp elég messziről ahhoz, hogy Hunt úgy érezze, biztonságban elmotyoghatja:

– Borzalmas ötlet!

– Reggel még azért vinnyogtál, hogy nem csinálok semmi hasznosat! – mormolta vissza Bryce, ahogy követték a Viperakirálynőt egy boltív alatt, majd le egy hátsó lépcsőn. Odalentről üvöltés és ujjongás hallatszott. – És most, hogy csinálok valamit, azért is vinnyogsz? – Felhorkant. – Szedd már össze magad, Athalar!

Az angyal állkapcsa ismét megfeszült, de aztán a szatyorra pillantott, a sótömbre, ami húzta.

– Azért vetted a sót, mert tudtad, hogy ezzel felhívod magadra a figyelmét.

– Azt mondtad, hetekbe telne összehozni vele egy találkozót. Úgy döntöttem, nem szórakozunk ilyesmivel. – Megpaskolta a szatyrot, keze tompán puffant a són.

– Kthona csöcsére! – motyogta Hunt a fejét rázva.

Egy szinttel lejjebb kiléptek a lépcsőházból, körülöttük tömör betonfalak. Mögöttük a folyosó visszhangzott a küzdőverem zajától. De a Viperakirálynő csak ment tovább egyenesen, el a rozsdás fémajtók mellett. Végül kinyitott egy jelöletlen ajtót, és belépett rajta, még csak hátra sem pillantott. Bryce képtelen volt elfojtani öntelt mosolyát.

– Ne legyél már ilyen kibaszottul önelégült! – sziszegte Hunt. – Lehet, hogy ki sem jutunk élve. – Igaz. – Majd én beszélek.

– Nem!

Gyilkos pillantással egymásra meredtek, és Bryce esküdni mert volna, hogy Hunt szemében villámok futnak át. De aztán elérték az ajtót, amin túl…

Bryce arra számított, hogy az ajtó mögött a Griffin Régiségkereskedéshez hasonló elegancia és luxus fogadja, aranyozott tükrök, bársonydíványok, selyemfüggönyök és a város alapításakor készített tölgyfa íróasztal.

Nem ez a… rumli. Nem sokkal kellemesebb, mint egy lebuj raktárhelyisége. A szűk szoba nagyját egy behorpadt fémasztal töltötte ki, mögötte elnyűtt lila irodai szék állt, a felső sarokból kikandikált a bélés, és a halványzöld festék is féltucat helyen lepergett már a falról. Arról nem is beszélve, hogy vízfolt terjengett a plafonon, amire az elsőfénnyel teli lámpatestek csak még inkább felhívták a figyelmet. Az egyik falnál polc állt, volt ott a mappáktól kezdve az italosládákon át az ottfelejtett fegyverig minden, a szemköztinél pedig kartondobozok álltak magasabb halomban, mint maga Bryce.

Elég volt egyetlen pillantást vetnie Huntra, és Bryce tudta, hogy ő is ugyanazt gondolja: a Viperakirálynő, az alvilág úrnője, a rettegett méregszakértő és a Húspiac vezetője ezt a nyomorult lyukat hívja az irodájának?

A királynő leült a székre, és összefonta ujjait az asztalon szétszórt papírok felett. A nagyjából húsz éve elavult számítógép gömbölyű kőként ült előtte, rajta Luna kis szobrocskája állt, az istennő épp az alakváltó arcára fogta íját.

Az egyik őr becsukta az ajtót, mire Hunt keze a csípője felé siklott, de Bryce már le is ült az egyik ócska fémszékbe.

– Nem olyan elegáns, mint a főnöködé – jegyezte meg a Viperakirálynő, olvasva Bryce hitetlenkedő arckifejezésében –, de megteszi.

Bryce inkább nem ment bele, hogy bizony ez a hely a legkevésbé sem illik ahhoz a kígyó alakváltóhoz, akinek állatalakja egy holdfehér kobra opálként ragyogó pikkelyekkel, és akinek az ereje a pletykák szerint… más volt. Valami kivételes, ami a mérgébe vegyült, valami különös és ősi.

Hunt megfordította a széket, hogy elférjenek a szárnyai, és leült Bryce mellé. A küzdőveremből érkező üvöltésbe beleremegett a betonpadló a lábuk alatt.

A Viperakirálynő újabb cigarettára gyújtott.

– Azért jöttetek, hogy Danika Fendyrről kérdezzetek.

Bryce közömbös képet vágott. Athalar javára szóljon, hogy ő is ugyanígy tett.

– Szeretnénk megérteni ezt az egészet – fogalmazott Hunt óvatosan.

A királynő élvezettel húzta össze elképesztő szemét.

– Ha ez a mesétek, ám legyen! – Füst gomolygott ajkai közül. – Viszont én nem fogok szarakodni veletek. Danika fenyegetést jelentett számomra, több szempontból is, mint gondolnátok. De okos is volt. Jól működött a kapcsolatunk. – Beleszívott a cigarettába. – Biztos vagyok benne, hogy Athalar megerősíti – folytatta gúnyosan, mire az angyal figyelmeztető pillantást vetett rá –, hogy időnként a dolgok elintézéséhez az Aux és a 33. kénytelen szövetségre lépni velünk, akik az árnyékok közt élünk.

– És Maximus Tertian? – kérdezte Hunt. – Őt az ön területének határán ölték meg.

– Maximus Tertian egy elkényeztetett kis pöcs volt, de sosem lennék olyan ostoba, hogy ilyesfajta harcba bocsátkozzak az apjával. Csak egy fejfájást nyerhetnék vele.

– Ki ölte meg? – kérdezte Bryce. – Úgy hallottam, visszahívta az embereit. Úgyhogy valamit csak tud.

– Óvatosságból tettem. – A királynő végighúzta nyelvét az alsó fogsorán. – Mi, kígyók érezzük, ha valami készülőben van. Mintha elektromos töltet kerülne a levegőbe. Most is érzem, az egész városban jelen van.

Hunt villámai végigmorajlottak a helyiségen.

– És nem gondolta, hogy figyelmeztetnie kellene másokat?

– Figyelmeztettem az embereimet. Amíg az én negyedem rendben van, nem érdekel, mi történik Lunathion többi részében.

– Milyen nagylelkű! – vetette oda Hunt.

– Mit gondol, ki ölte meg Tertiant? – kérdezte Bryce ismét.

A királynő vállat vont.

– Őszintén? Ez a Húspiac. Itt mindig történik valami. Valószínűleg drogért jött, és ezt az árat fizette.

– Miféle drogért? – kérdezte Bryce ugyanabban a pillanatban, amikor Hunt azt felelte:

– A toxikológiai vizsgálat alapján nem volt semmiféle drog a szervezetében.

– Akkor nem tudok segíteni – válaszolta az alakváltó. – Én is pont annyit tudok, mint ti.

Bryce inkább rá sem kérdezett a kamerák felvételeire, hiszen a 33. nyilván átfésülte már.

A Viperakirálynő előhúzott valamit az egyik fiókból, és az asztalra hajította. Egy pendrive-ot.

– Az alibim Tertian halálának éjszakájára, valamint Danika és a falkájának meggyilkolása idejére és az azt megelőző napokra.

Bryce nem nyúlt a rúzsméretű fém pendrive-hoz.

A Viperakirálynő ajka ismét felfelé görbült.

– Tertian halálának éjszakáján a fürdőben voltam. Ami Danikát és az Ördögfalkát illeti, az egyik üzletfelem épp aznapra szervezett Zuhanásbulit a lányának. Végül három nap… Hát, meglátjátok, mi lett belőle.

– A pendrive-on lévő videofelvételek igazolják, hogy épp egy háromnapos orgián tartózkodott? – kérdezte Hunt erélyesen.

– Szólj, ha feltüzel, Athalar! – A Viperakirálynő ismét beleszívott a cigarettájába. Zöld szeme Hunt ölére villant. – Úgy hallottam, eszméletlenül jó vagy, ha félbeszakítod a kesergést.

Ne már! Hunt foga kivillant, ahogy némán vicsorogni kezdett, úgyhogy Bryce közbevágott:

– Hagyjuk az orgiát meg Hunt ágybeli teljesítményét! Az biztos, hogy van itt egy sóárus a piacon. – Megpaskolta a szatyrot a térdén.

A Viperakirálynő elszakította tekintetét a továbbra is vicsorgó Huntról, és éles hangon így felelt:

– Nem használom azt, amit árulok. Gondolom, ti ott az elegáns galériátokban nem ilyen elvek mentén éltek. – Bryce-ra kacsintott. – Ha egyszer megunod, hogy a varázslónő előtt hajbókolsz, tárt karokkal várlak. Rengeteg ügyfelem van, akik szívesen térdre vetnék magukat előtted. És még fizetnének is érte.

Bryce Hunt kezének melegét érezte a vállán.

– Nem eladó.

Bryce elhúzódott az érintése elől, és figyelmeztető pillantást lövellt felé.

A Viperakirálynő így felelt:

– Mindenki eladó, tábornok. Csak ki kell deríteni az árat. – Füst gomolygott az orrából, egy tüzet okádó sárkányra emlékeztetett. – Egy-két nap alatt a tiédre is rájönnék, Athalar.

Hunt mosolya halálosan gyönyörű volt.

– Én talán már tudom is az önét.

A Viperakirálynő elmosolyodott.

– Nagyon remélem. – Elnyomta a cigarettát, és Bryce szemébe nézett. – Adok egy jó tanácsot a nyomozósdihoz. – Bryce megfeszült a hűvös gúny hallatán. – Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj! Mindig ott lapulnak a válaszok.

– Köszönöm a tanácsot! – szűrte Bryce az összeszorított fogain keresztül.

Az alakváltó csettintett aranyszínű körmével. Az iroda ajtaja kitárult, és bekukkantott az egyik méregfüggő tündér.

– Végeztünk – jelentette ki a Viperakirálynő, és bekapcsolta ősrégi számítógépét. – Kísérd ki őket! – Nehogy tovább szimatoljanak.

Bryce a vállára vette a sótömböt, Hunt pedig felkapta és zsebre rakta a pendrive-ot. Az őrnek volt annyi esze, hogy ellépjen az útból, ahogy Hunt kiterelte Bryce-t az ajtón. A lány három teljes lépést tett meg, amikor a Viperakirálynő ismét megszólalt:

– Ne becsüld alá az obszidiánsót, Quinlan! Hél legrémisztőbb lényeit is meg tudja idézni.

Bryce hátán végigfutott a hideg. De felemelte a kezét, hogy intsen egyet a válla felett, miközben kilépett a folyosóra.

– Hát, legalább nem unatkozom majd, nem igaz?

Egy darabban kijutottak a Húspiacról, hála az öt kibaszott istennek – főleg magának Urdnak. Hunt nem értette teljesen, hogy sikerült távozniuk a Viperakirálynő társaságából anélkül, hogy mérgezett golyók fúródtak volna a gyomrukba, de… Homlokráncolva vette szemügyre a vörös hajú nőt, aki most a fehér robogót ellenőrizte, lát-e valami sérülést rajta. Még a sisakhoz sem nyúltak egy ujjal sem.

– Hiszek neki – szólalt meg Hunt. Szó sem lehet róla, hogy megnézze a videót a pendrive-on. Azonnal elküldi Viktoriának. – Kétlem, hogy bármi köze volt ehhez az egészhez.

Quinlan és Roga viszont… Őket még nem húzta le a mentális gyanúsítottlistájáról.

Bryce a hóna alá kapta a sisakot.

– Egyetértek.

– Úgyhogy visszajutottunk oda, ahonnan indultunk. – Hunt a legszívesebben elkezdett volna fel-alá járkálni, de uralkodott magán, hiába tudta, hogy továbbra is több ezer gyilkosság áll még előtte.

– Nem – szállt vele vitába Bryce. – Ez nem igaz. – A robogó hátulján lévő kis csomagtartóba rakta a sóval teli szatyrot. – Azt mondta, ott keresgéljünk, ahol a legjobban fáj.

– Csak valami baromságot mondott, hogy szórakozzon velünk.

– Valószínűleg – válaszolta Bryce, a fejébe húzta a sisakot, majd felhúzta a plexit, és ismét kilátszott borostyánszínű szeme. – De lehet, hogy véletlenül igaza volt. Holnap… – Lehunyta a szemét. – Holnap gondolkoznom kell egy kicsit. De mindenképpen a galériában, vagy Jesiba ki fog borulni.

Ezzel eléggé felkeltette Hunt érdeklődését ahhoz, hogy így szóljon:

– Eszedbe jutott valami, ami nyomként szolgálhat?

– Még nem. Inkább csak egy irány. A semminél az is jobb.

Hunt állal a robogó csomagtartója felé biccentett.

– És mire kell az obszidiánsó? – Csak volt valami oka rá, hogy megvette. Még ha ő maga imádkozott is érte, hogy a lány ne akarja használni.

– Hamburgerfűszernek – válaszolta Bryce gúnyosan.

Jól van. Hiszen maga Hunt dobta fel a magas labdát.

– Egyáltalán miből vetted? – Nem hitte, hogy ennyi felesleges pénz lenne Bryce bankszámláján.

Bryce felhúzta bőrdzsekijén a cipzárt.

– Jesiba számlájáról fizettem. Ennél több pénzt költ havonta szépségápolási termékekre, kétlem, hogy felfigyel rá.

Huntnak fogalma sem volt, mit felelhetne erre, úgyhogy a fogát csikorgatva szemügyre vette Bryce-t a járművén.

– Ugye tudod, hogy még robogóval járni is kibaszottul ostoba dolog a Zuhanás előtt?

– Köszi, hogy figyelmeztetsz, anya!

– Inkább busszal kellene menned.

Bryce felkacagott, és elszáguldott az éjszakába.

20.

Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj!

Bryce inkább nem mondta el Athalarnak, milyen pontosnak bizonyult a Viperakirálynő tanácsa. A gyanúsítottlistát már átadta az angyalnak, aki nem kérdezett rá a másik kiosztott feladatra.

Azt tervezte, hogy összegyűjti Danikának a halálát megelőző héten tett minden egyes lépését. De amint kinyitotta a galériát, amint lement a könyvtárba, hogy összeírja a listát… Émelyegni kezdett.

Úgyhogy inkább bekapcsolta a laptopját, és elkezdte átnézni a másfél hónappal korábban kezdődő Maximus Tertian-féle e-maileket. Lehet, hogy talál valami összefüggést – vagy legalább egy elejtett megjegyzést, hogy mit tervezett a vámpír aznap estére.

De Danika utolsó napjainak emlékei minden egyes üzleti hangvételű, nyájas e-mail újraolvasásakor ott dörömböltek elméje beforrasztott ajtaján. Szellemként sziszegtek és suttogtak, és bár Bryce megpróbált ügyet sem vetni rájuk, igyekezett Tertian e-mailjeire koncentrálni, mégis…

Lehabah odapillantott rá az apró díványról, amit Bryce ajándékozott neki még évekkel ezelőtt – hála a gyerekkori babaháznak –, és ahol a kedvenc vanír drámáját nézte a tabletjén. Üvegbúrája egy rakás könyv tetején állt mögötte, egy lila orchidea szirmai hajlottak fölé.

– Igazán beengedhetnéd az angyalt, hogy segítsen dolgozni azon, ami ennyire nem megy.

Bryce a szemét forgatta.

– Kezdesz aggasztóan odáig lenni Athalarért.

Lehabah felsóhajtott.

– Tudod te, hogy néz ki Hunt Athalar?

– Tekintve, hogy a lakásommal szemközti ház tetején él, úgy gondolom, igen.

Lehabah megállította a műsort, és a kis dívány támlájának döntötte a fejét.

– Mintha egy álomból lépett volna elő!

– Ja, szerintem egyetértene. – Bryce bezárta az e-mailt, amit eddig olvasott, egyike volt a nagyjából száznak, amit Tertiannel váltott, és az első, ahol a férfi flörtölni kezdett vele.

– Hunt elég jóképű ahhoz, hogy szerepeljen ebben a műsorban. – Lehabah lábujjával kecsesen az elé állított tabletre mutatott.

– Sajnos a méretbeli különbségek miatt kétlem, hogy működőképes lenne a dolog köztetek az ágyban. A farkát alig tudnád átölelni.

Füst gomolygott a zavarba jött Lehabah körül, és a tűzszellem kis kezével eloszlatta.

– BB!

Bryce kuncogott, majd a tabletre mutatott.

– Nem én nézek olyan sorozatot, ami gyakorlatilag pornó némi cselekménnyel. Mi is a címe? Kéjes éjek?

Lehabah belilult.

– Nem ez a címe, és ezt te is tudod! És egyébként is, ez művészet! Szeretkeznek. Nem pedig… – Fuldokolva elhallgatott.

– Dugnak? – segítette ki Bryce szárazon.

– Pontosan! – biccentett Lehabah szemérmesen.

Bryce felnevetett, hagyta, hadd űzze el a hang a múlt egyre gyűlő szellemeit, és a tűzszellem a prüdériája ellenére csatlakozott hozzá.

– Kétlem, hogy Hunt Athalar szeretkezős típus – jegyezte meg Bryce.

Lehabah a keze mögé rejtette az arcát, szégyenkezve mormogott.

Hogy egy kicsit kínozza még, Bryce hozzátette:

– Szerintem ő inkább olyan, aki rávesz, hogy hajolj az asztalra, és…

Megcsörrent a telefon.

Bryce a plafonra pillantott, már azt gondolta, Athalar valahogy meghallotta őket, de… Nem. Annál sokkal rosszabb volt a helyzet.

– Szia, Jesiba! – szólalt meg, és intett Lehabah-nak, hogy menjen vissza az őrhelyére, hátha a varázslónő a könyvtár kameráin keresztül figyeli őket.

– Bryce! Örülök, hogy Lehabah ilyen keményen dolgozik.

Lehabah gyorsan kinyomta a tabletet, és igyekezett ébernek tűnni.

– A délelőtti pihenőjét töltötte – magyarázta Bryce. – Az még neki is jár.

Lehabah hálás pillantást vetett rá, ami Bryce szívének mélyére hatolt.

Aztán Jesiba elkezdte sorolni az utasításait.

Harminc perccel később a galéria bemutatótermében álló asztalánál Bryce a csukott bejárati ajtóra meredt. Az óra ketyegése betöltötte a teret, élesen emlékeztette minden egyes elvesztegetett másodpercre. Minden egyes másodpercre, amit Danika és a falka gyilkosa odakint tölthetett szabadon, míg ő idebent ült, és ostoba papírokat tologatott.

Elfogadhatatlan. De hogy akár csak résnyire nyissa az ajtót, és beengedje azokat az emlékeket…

Tudta, hogy meg fogja bánni. Hogy hatalmas ostobaságot művel. Mégis tárcsázta a számot, még mielőtt meggondolhatta volna magát.

– Mi a baj? – Hunt hangja élesen csengett, vihar mennydörgött benne.

– Miért gondolod, hogy valami baj van?

– Mert most hívtál fel először, Quinlan.

Ostobaságot művelt… tényleg rohadt nagy ostobaságot! Megköszörülte a torkát, hogy előálljon valami magyarázattal, például kajarendeléssel, vagy ilyesmi, de ekkor Hunt ismét megszólalt:

– Találtál valamit?

Danikáért, az Ördögfalkáért képes rá. Meg fogja tenni. A büszkesége nem számít.

– Szeretném, ha… segítenél valamiben.

– Miben? – De még mielőtt elhalt a hangja, máris dörömbölni kezdett valaki az ajtón. Bryce azonnal tudta, hogy Hunt az, még a kamera képét sem kellett megnyitnia.

Kinyitotta az ajtót, és már ott is voltak a szárnyak meg az eső csókolta cédrus illata. Hunt fintorogva így szólt:

– Húzni fogod az agyam azzal, hogy beengedsz-e, vagy megspóroljuk magunknak ezt a szórakozást?

– Gyere! – Bryce otthagyta Huntot az ajtóban, és az asztalához sétált, ahol kihúzta a legalsó fiókot, és előszedett belőle egy kulacsot, majd meghúzta.

Hunt maga csukta be az ajtót.

– Egy kicsit korán van még az iváshoz, nem?

Bryce nem szállt vitába vele, inkább meghúzta megint az üveget, és leült a székébe.

Hunt végigmérte.

– Elmondod, mi ez az egész?

Udvarias, de határozott puffanások hallatszottak a könyvtárba vezető vasajtón. Hunt behúzta a szárnyát, ahogy a súlyos fém felé fordult.

Ismét kopogás töltötte meg a bemutatótermet.

– BB! – szólalt meg Lehabah bánatosan az ajtó túloldalán. – BB, jól vagy?

Bryce a szemét forgatta. Kthona irgalmazzon!

– Ki van ott? – kérdezte Hunt túlságosan is könnyedén.

Jött a harmadik kis kopogássorozat.

– BB? BB, mondd, hogy jól vagy!

– Jól vagyok! – kiáltotta Bryce. – Menj vissza, és végezd a munkádat!

– A saját szememmel szeretnélek látni – kötötte az ebet a karóhoz Lehabah, pontosan úgy hangzott, mint egy aggódó nagynéni. – Addig nem tudok a munkámra koncentrálni.

Hunt szemöldöke összeszaladt, de közben a szája már felfelé görbült.

Bryce így szólt:

– Egy, művészi szintre fejlesztette a dramatizálást.

– Ó, BB, annyira kegyetlen tudsz lenni…

– Kettő, nagyon kevesen tehetik be a lábukat az alagsorba, úgyhogy ha jelented Micah-nak, végeztünk egymással.

– Ígérem, nem szólok neki – mondta Hunt óvatosan. – De ha nagyon akar, Micah rábírhat a beszédre.

– Akkor ne adj neki okot a kíváncsiságra! – Bryce letette az üveget az asztalra. Meglepően biztosnak bizonyult a lába. Hunt még mindig fölé tornyosult. Az a rémes, összefonódó töviseket ábrázoló tetoválás mintha kiszippantotta volna a fényt a helyiségből.

Hunt megdörgölte az állát.

– Egy rakás csempészáru van odalent, mi?

– Csak rájöttél már mostanra, hogy itt a legtöbb dolog csempészáru. A könyvek és tekercsek egy része az utolsó fennmaradt példány. – Bryce csücsörített, majd halkan hozzátette: – Rengetegen szenvedtek és haltak meg, hogy megőrizzék azt, ami odalent van a könyvtárban.

Ennél többet nem mondott. A lenti könyvek nagy részét nem tudta elolvasni, mivel régóta holt nyelveken íródtak, vagy olyan elmés rejtjelezéssel, hogy csak jól képzett nyelvészek és történészek tudnák megfejteni, de tavaly végre megtudta, mik ezek. Azzal már eddig is tisztában volt, hogy az Aszterek és a szenátus kiadta a parancsot az elpusztításukra. A többi példányt meg is semmisítették. Voltak itt rendes könyvek is, amiket Jesiba leginkább saját magának szerzett be, talán a Holtkirálynak. De azok, amiket Lehabah őrzött… Azokért sokan gyilkolni is hajlandók lettek volna. Sőt, gyilkoltak is.

Hunt bólintott.

– Lakat a számon.

Bryce végigmérte, majd a vasajtóhoz fordult.

– Legyen ez a szülinapi ajándékod, Lele! – motyogta a fémen keresztül.

A vasajtó sóhajtva kinyílt, felfedve a fenyőzöld szőnyeggel fedett lépcsősort, ami egyenesen a könyvtárba vezetett. Hunt majdnem nekiütközött, ahogy a fényesen lángoló Lehabah fellebegett közéjük, és csábosan így szólt:

– Szia!

Az angyal szemügyre vette az arcától nem messze lebegő tűzszellemet. Lehabah akkora volt, mint Bryce tenyere, tüzes tincsei ott kavarogtak a feje felett.

– Nahát, milyen gyönyörű vagy! – szólalt meg Hunt olyan halkan és gyengéden, amitől Bryce minden egyes ösztöne fülelni kezdett.

Lehabah felizzott, dundi karjával átfonta magát, és behúzta a nyakát.

Bryce lerázta magáról Hunt hangjának hatását.

– Ne játszd a szégyenlőst!

Lehabah dühös pillantást vetett rá, de Hunt felemelte az ujját, hogy Lehabah ráülhessen.

– Mehetünk?

Lehabah rubinvörösre váltott, de azért odalebegett Hunt sebhelyes ujjára, leült, aztán a pilláit rebegtetve pislogott az angyalra.

– Olyan kedves, BB! – jegyezte meg Lehabah, miközben Bryce lefelé ment a lépcsőn, és a napcsillár ismét életre kelt. – Nem értem, miért panaszkodsz annyit.

Bryce hátrapillantott a válla felett, de Lehabah épp holdborjúszemeket meresztett az angyalra, aki Bryce-ra mosolyogva követte őt a könyvtár szívébe.

Bryce gyorsan előrefordult.

Talán Lehabah-nak mégiscsak igaza van Athalar külsejével kapcsolatban.

Bryce minden egyes lépésre odafigyelt, hallotta Hunt szárnyának susogását néhány lépéssel maga mögött. Érezte, hogy a levegő megtelik az angyal lélegzetvételeivel, erejével, akaratával.

Jesibán, Syrinxen és Lehabah-n kívül csak Danika jött le ide vele néhanapján. Syrinx felébredt annyira, hogy észrevegye, vendégük érkezett, és kis oroszlánfarka nekiütődött a bársonypamlagnak.

– Syrie azt mondja, kifésülheted – mondta Lehabah Huntnak.

– Hunt nem ér rá – vágott közbe Bryce, és az asztalhoz ment, ahol a nyitva hagyott könyv hevert.

– Syrie tényleg beszél?

– Lehabah szerint igen – motyogta Bryce, és végignézett az asztalon a… Ja, tényleg, Lehabah asztalára tette a listát! Odasietett, cipőjének sarka a szőnyegbe mélyedt.

– Legalább ezer könyv van itt – mondta Hunt, ahogy körbenézett a hatalmas polcokon.

– Ó, igen! – vágta rá Lehabah. – De a fele Jesiba magángyűjteménye. Bizonyos könyvek nagyon régiek, egészen a…

– Khm! – szólt közbe Bryce ismét.

Lehabah kinyújtotta a nyelvét, és félhangosan odasúgta Huntnak:

– BB morcos, mert nem tudta megírni a listáját.

– Azért vagyok morcos, mert éhes vagyok, és egész délelőtt idegesítettél.

Lehabah leszállt Hunt ujjáról, és az asztalához lebegett, ahol lezuttyant a babadíványra. Az angyalhoz fordult, aki úgy tűnt, együttérzés és nevetés között őrlődik.

– BB úgy csinál, mintha gonosz lenne, de vajszíve van. Megvette Syrie-t Jesibától, amikor el akarta ajándékozni valami hadúr ügyfélnek a Farkaan-hegységben…

– Lehabah!

– De hát igaz!

Hunt végignézett a különféle terráriumokon és a bennük élő hüllőkön, majd az óriási tartály üres vizén.

– Azt hittem, valami flancos háziállat.

– Ó, az is! – mesélte Lehabah. – Syrinxet kölyökként elragadták az anyjától, aztán tíz évig adták-vették a világ minden pontján, és végül Jesiba megvette házi kedvencnek, aztán Bryce vette meg… mármint a szabadságát. Még okiratba is foglaltatta a dolgot, hogy többé senki ne vehesse meg. – A kimérára mutatott. – Most, hogy fekszik, nem látod rajta, de ott van a jobb mellső mancsán a felszabadítási jel. A hivatalos C meg minden.

Hunt elfordult a zavaros víztől, hogy végigmérje Bryce-t, aki erre összefonta a karját.

– Most mi van? Te feltételezgettél mindenfélét!

Hunt szeme megrebbent. Bármit jelentett is ez.

Bryce nagyon igyekezett nem nézni Hunt csuklójára és az odatetovált SPQM-re. Vajon ő maga is épp ezzel küzdött, azon gondolkozott, megkapja-e egy nap a C-t?

Ekkor Lehabah Hunthoz fordult:

– Te mennyibe kerülsz, Athie?

Bryce közbeszólt:

– Lele, ez nagyon udvariatlan kérdés! És ne hívd Athie-nak!

Lehabah füstölögni kezdett.

– Ugyanahhoz a házhoz tartozunk, és mindketten rabszolgák vagyunk. A dédanyám az ő 18. légiójában harcolt a lázadás során. Én igazán megkérdezhetem.

Hunt arca teljesen üressé vált a lázadás említésére, de aztán odasétált a kanapéhoz, hagyta, hogy Syrinx megszagolja az ujjait, és megsimogatta a fejét bársonyos fülei között. Syrinx elégedetten felnyögött, oroszlánfarka elernyedt.

Bryce igyekezett ügyet sem vetni az érzésre, ami a mellkasát szorította a látványra.

Hunt szárnya megrezzent.

– Micah nyolcvanötmillió aranymárkát fizetett értem.

Bryce cipősarka megingott a szőnyegen, ahogy elérte Lehabah helyét, és felkapta a tabletet. Lehabah ismét az angyalhoz lebegett.

– Én kilencvenezer aranymárkába kerültem – árulta el. – Syrie kétszázharmincháromezer aranymárkába.

Hunt pillantása Bryce-ra villant.

– Annyit fizettél?

A dolgozóasztalnál ülő Bryce a mellette lévő üres székre mutatott. Hunt most az egyszer engedelmeskedett.

– Kaptam tizenöt százalék alkalmazotti kedvezményt. És megegyeztünk.

Ennyit erről.

Csakhogy Lehabah elkotyogta az igazat:

– Jesiba levon valamennyit a fizetéséből. – Bryce felmordult, és nagy nehezen elfojtotta a késztetést, hogy megfojtsa a tűzszellemet egy párnával. – BB háromszáz éves koráig fizeti majd. Már persze ha megcsinálja a Zuhanást. Ha nem, akkor előbb hal meg, mintsem visszafizesse.

Hunt lezuttyant a székre, szárnya végigsimított Bryce karján. A bársonynál is puhább, a selyemnél is lágyabb volt. Az angyal azonnal visszarántotta, mintha képtelen lenne elviselni az érintést.

– Miért? – kérdezte.

– Mert az a hadúr bántani akarta, meg akarta törni, és harceszközt csinálni belőle – válaszolta Bryce –, és Syrinx a barátom, és elegem volt abból, hogy elveszítem a barátaimat.

– Azt hittem, a bőröd alatt is pénz van.

– Nincs. – Megnyomta az utolsó hangot.

Hunt összevonta a szemöldökét.

– De a lakásod…

– Danika lakása. – Bryce képtelen volt Hunt szemébe nézni. – Befektetésként vette. Kettőnk nevére íratta. A haláláig nem is tudtam róla, hogy létezik. Eladtam volna, de elsőrangú biztonsági szolgáltatással és védővarázslatokkal járt…

– Megértem – válaszolta Hunt, és Bryce elfordult a szemében csillanó kedvesség láttán. A szánalom láttán.

Danika meghalt, ő pedig magára maradt, és… Bryce nem kapott levegőt.

Nem volt hajlandó pszichoterápiára járni.

Az első évben az anyja egyik időpontot foglalta neki a másik után, de Bryce egyikre sem ment el. Inkább vett magának egy aromaterápiás párologtatót, utánanézett a különféle légzéstechnikáknak, és ennyivel el is intézte.

Tudta, hogy el kellett volna mennie. A terápia rengeteg emberen segített már – rengeteg életet mentett meg. Juniper tizenéves kora óta járt pszichológushoz, és mindenkinek elmondta, milyen fontos és csodálatos dolog.

De Bryce nem ment el – nem azért, mert nem hitte, hogy segítene. Nem, pontosan tudta, hogy segítene rajta, és valószínűleg jobban érezné magát tőle. Vagy legalább tudná, hogyan próbálja meg jobban érezni magát.

És pontosan ezért nem ment el.

Az alapján, ahogy Hunt őt figyelte, felmerült benne a gondolat, hogy az angyal talán tudja – tudja, miért fújta ki olyan hosszan a levegőt.

Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj!

Az a ribanc! A Viperakirálynő elmehet Hélbe a csodás tanácsaival együtt!

Bekapcsolta Lehabah tabletjét. A kijelzőn egy összegabalyodott vámpír és farkas pár jelent meg, nyögve, meztelenül…

Bryce felnevetett.

– Ennek a jelenetnek a kellős közepén állítottad meg, hogy nyaggass, Lele?

Könnyedebbé vált körülöttük a levegő, mintha Bryce bánata oldódott volna az élvezettel nyögő vámpírnőt magáévá tevő farkastól.

Lehabah rubinvörösen lángolt.

– Meg akartam ismerni Athie-t! – motyogta, és visszaslisszolt a díványára.

Úgy tűnt, önkéntelenül, de Hunt is felnevetett.

– Nézed a Kéjes éjeket?

Lehabah felpattant.

– Nem az a címe! Te mondtad neki, hogy hívja így, Bryce?

Bryce az ajkába harapott, nehogy felnevessen, és megragadta a laptopját, hogy előhívja a Tertian-féle e-maileket.

– Nem, nem én mondtam.

Hunt a rá jellemző óvatos derűvel vonta fel a szemöldökét.

– Pihenek egyet Syrie-vel – jelentette ki Lehabah. Amint kiejtette a szavakat, valami nagyot puffant odafent a karzaton. Hunt azonnal az oldalához kapott, valószínűleg a fegyvert kereste, de ekkor Lehabah a korlát felé sziszegett: – Ne merészeljetek megzavarni!

Hangos csusszanás töltötte meg a könyvtárat, amit aztán puffanás és zizegés követett. Nem Mák kisasszony terráriumából jött.

– Ne hagyd, hogy a könyvek rábeszéljenek, vidd őket haza magaddal! – figyelmeztette Lehabah Huntot.

Az angyal félmosollyal válaszolt:

– Elég jó munkát végzel ahhoz, hogy ez ne történhessen meg.

Lehabah felragyogott, majd összegömbölyödött Syrinx mellett, aki a meleget megérezve élvezettel dorombolni kezdett.

– Bármit megtennének, hogy kijussanak innen, bemásznának a táskádba, a kabátod zsebébe, még le is ugranának a lépcsőn. Kétségbeesetten ki akarnak jutni a nagyvilágba. – Lehabah lángja a mögöttük álló, távolabbi polcok felé nyúlt, ahol az egyik könyv épp a lépcsőre zuhant. – Rossz! – förmedt rá.

Hunt keze a combjára erősített kés közelébe siklott, miközben a könyv, mintha csak valaki felvette volna, fellebegett a lépcsőn, majd a polcra, és ismét a helyére került. Egyszer még felderengett aranyfénye – már-már bosszúsan.

Lehabah dühösen figyelmeztető pillantást vetett rá, aztán szőrmestólaként magára csavarta Syrinx farkát. Bryce a fejét csóválta. Elég volt egyetlen pillantást vetnie oldalra a szeme sarkából, és látta, hogy Hunt már őt nézi, de nem úgy, ahogy a férfiak bámulni szokták.

– Mi ez a rengeteg állat? – kérdezte az angyal.

– Jesiba korábbi szeretői és riválisai – suttogta Lehabah a szőrmetakaró alól.

Hunt szárnya megrebbent.

– Hallottam én is a pletykákat.

– Még sosem láttam, hogy Jesiba bárkit is állattá változtatott volna – magyarázta Bryce –, de azért próbálok jóban lenni vele. Nem hiányzik, hogy disznóvá váljak, ha megharagszik rám egy elcseszett eladás miatt.

Hunt szája széle felfelé rándult, mintha nem tudná eldönteni, hogy viccesnek vagy rémisztőnek találja a dolgot.

Lehabah kinyitotta a száját, valószínűleg azért, hogy elsorolja Huntnak a könyvtárban élő minden egyes lény nevét, de Bryce a szavába vágott, és így szólt:

– Azért hívtalak, mert elkezdtem összeírni a listát arról, mit csinált Danika az utolsó napjaiban. – Megpaskolta a szóban forgó papírt.

– Igen, és? – Hunt egy pillanatra sem vette le róla sötét tekintetét.

Bryce megköszörülte a torkát, és bevallotta az igazat.

– Elég… ööö… nehéz. Visszaemlékezni. Gondoltam… talán tehetnél fel kérdéseket. Hogy könnyebben… előjöjjenek az emlékek.

– Á! Rendben.

Ismét csend telepedett rájuk, és Bryce már várta, hogy Hunt emlékezteti, az idő ellenük dolgozik, hogy végeznie kellene a rohadt munkáját, és ne legyen már ilyen puhány, blablabla.

De Hunt a könyveket tanulmányozta, a terráriumokat, a helyiség hátsó végéből nyíló fürdőszobaajtót, a mennyezetre festett, csillagoknak álcázott lámpákat magasan a fejük felett. Aztán ahelyett, hogy Danikáról faggatta volna, azt kérdezte:

– Művészettörténetet tanultál az egyetemen?

– Felvettem pár órát, igen. Szerettem régi dolgokról hallani. De klasszikus irodalmat végeztem. – Hozzátette: – Gyerekként tanultam a tündérek ősi nyelvét is.

Akkor kezdte el beleásni magát, amikor hirtelen felébredt benne az érdeklődés a származása iránt. Amikor egy évvel később, életében először elment az apjához, abban reménykedett, hogy majd azzal lenyűgözheti. Miután minden olyan szarul alakult, többé nem tanult nyelveket. Gyerekes reakció volt, de nem érdekelte.

De legalább a munkájában segítette az, hogy megtanulta a tündérek legősibb nyelvét. Annál a kevés tündérműkincsnél, ami nem az ő csillogó kincstáruk részét képezte.

Hunt ismét körbenézett a helyiségben.

– Hogy szerezted ezt a munkát?

– Miután lediplomáztam, sehová sem akartak felvenni. A múzeumba azért nem kellettem, mert nem voltam elég tapasztalt, a többi galériát pedig nyomorultak vezetik, akik úgy gondolták, hogy… ínycsiklandó vagyok. – Hunt szeme erre elsötétedett, de Bryce szándékosan nem foglalkozott az érte fellobbanó dühvel. – De a barátnőm, Fury… – Hunt megdermedt kissé a név hallatán, a jelek szerint hozzá is elért már Fury hírneve. – Hát, volt valami közös ügye Jesibával Pangerában. És amikor Jesiba megemlítette, hogy új asszisztensre lenne szüksége, Fury gyakorlatilag lenyomta a torkán az önéletrajzomat. – Bryce felhorkant az emlékre. – Jesiba azért nekem adta a munkát, mert nem akart valami karót nyelt, fontoskodó alakkal dolgozni. Előfordul, hogy mocskos a meló, kétes ügyfelekkel. Olyan alkalmazott kellett neki, aki jól kommunikál, és ért is egy kicsit a régi korok művészetéhez. Hát, ennyi a történet.

Hunt végiggondolta, majd azt kérdezte:

– Milyen kapcsolatban vagy Fury Axtarral?

– Fury Pangerában van. Azt csinálja, amihez a legjobban ért. – Nem igazán a kérdésre felelt ezzel.

– Elmondta Axtar valaha, hogy mit művel odaát?

– Nem. És szeretném, ha ez így is maradna. Apám eleget mesélt arról, milyen ott a helyzet. Nem szívesen gondolkozom azon, mit lát és csinál ott Fury. – Vér, mocsok és halál, tudomány a mágia ellen, gépek a vanírok ellen, vegyszer- és elsőfénybombák, golyók és agyarak.

Randallnek kötelező volt bevonulni, ez várt minden nem alsóbbrendű peregrinusra: minden embernek három évig kellett szolgálnia a hadseregben. Randall sosem mondta ki, de Bryce mindig is tudta, hogy a frontvonalon töltött évek mély nyomot hagytak rajta, és nem csak szemmel látható értelemben. Senkinek sem egyszerű a saját fajtáját ölni. De az Aszterek fenyegetése ott lebegett a fejük felett: ha ellenszegülnek, az életükkel fizetnek. Aztán a családjuk életével. A túlélők rabszolgasorba kerülnek, és a csuklójukon örökké azok a tetovált betűk díszelegnek majd, amik Hunt bőrét is csúfították.

– Nem lehet, hogy Danika gyilkosának volt valami köze…

– Nem – mordult fel Bryce. Lehet, hogy Furyvel nagyon elcseszett most a kapcsolata, de ebben teljesen biztos volt. – Fury ellenségei nem voltak Danika ellenségei. Amint Briggs rács mögé került, Fury lelépett. – És Bryce azóta sem látta őt. Valami más témát akart keresni, úgyhogy azt kérdezte: – Hány éves vagy?

– Kétszázharminchárom.

Bryce utánaszámolt, és a homlokát ráncolta.

– Olyan fiatal voltál, amikor fellázadtál? És már egy egész légiónak parancsoltál?

Az angyalok kétszáz éve lázadtak fel sikertelenül, és Hunt vanírként döbbenetesen fiatal volt ahhoz, hogy vezesse őket.

– Felbecsülhetetlen értékkel bírtam a képességeim miatt. – Felemelte a kezét, ujjain villámok cikáztak. – Túl jól értek a gyilkoláshoz. – Bryce egyetértően felmordult. Hunt végigmérte. – Öltél már valaha?

– Igen.

Hunt szeme meglepetten villant. De Bryce nem akart belemenni, mi történt vele és Danikával az egyetem utolsó évében, ami után mindketten a kórházban végezték – ő maga szilánkosra törött karral –, és a lopott motor is totálkárosra tört.

Lehabah közbeszólt a könyvtár másik végéből:

– BB, ne titkolózz már annyit! Én is évek óta tudni akarom, Athie, de sosem mesél semmi érdekeset…

– Ne firtasd, Lehabah!

Záporozni kezdtek rá a kis kiruccanás emlékei. Danika mosolygó arca a kórházi ágy mellett. Thorne cipelte fel Danikát a kollégium lépcsőjén, amikor hazaértek, hiába tiltakozott a barátnője. A falka egy héten keresztül körbeugrálta őket, Nathalie és Zelda egyik este kirugdosta a fiúkat, hogy csajos estét tarthassanak, és filmet nézhessenek. De mindez mit sem számított ahhoz képest, ami megváltozott közte és Danika között azon az úton. Az utolsó védvonal is megszűnt, és felszínre tört az igazság.

Szeretlek, Bryce. Úgy sajnálom!

Csukd be a szemed, Danika!

Hatalmas űr tátongott a mellkasában.

Lehabah tovább morgott, de Hunt Bryce arcát figyelte.

– Fel tudsz idézni egy kellemes közös emléket Danika utolsó hetéről?

Bryce egész testében érezte lüktető vérét.

– Sok… sok van arról a hétről.

– Válassz egyet, kezdjünk azzal!

– Így szoktad kikérdezni a tanúkat?

Hunt hátradőlt a székében, szárnyát eligazította az alacsony háttámla körül.

– Így fogjuk megírni ezt a listát.

Bryce az angyal tekintetét figyelte, érezte erőteljes, vibráló jelenlétét. Nagyot nyelt.

– A tetoválást a hátamon azon a héten csináltattuk. Hülyére ittuk magunkat valamelyik este, annyira kész voltam, hogy csak akkor jöttem rá, mit tetováltatott a hátamra, amikor átvészeltem a másnaposságot.

Hunt szája megvonaglott.

– Remélem, legalább jól sikerült.

Bryce mellkasa iszonyúan fájt, de azért elmosolyodott.

– Igen.

Hunt előrébb húzódott, és megkocogtatta a papírt.

– Írd le! – Bryce engedelmeskedett. Hunt azt kérdezte: – Mit csinált Danika, mielőtt elmentetek tetováltatni?

Nyugodtan ejtette ki a kérdést, de Bryce minden egyes rezzenésére odafigyelt. Mintha keresett, felmért volna valamit, amit Bryce nem értett.

Hálás volt, hogy elszabadulhat Hunt vesébe látó pillantásától, úgyhogy felkapta a tollat, és írni kezdett, egyik emléket a másik után. Szép sorban lejegyezte, mi mindenre emlékezett Danika hollétéről abban az utolsó egy hétben: az a hülye kívánság az óvárosi kapunál; a pizza, amit az étterem pultjánál állva nyomtak be, miközben baromságokról dumálva üvegből vedelték a sört; a fodrászszalon, ahol Bryce pletykamagazinokat olvasgatott, miközben Danika felfrissíttette a lila, kék és rózsaszín csíkokat a hajában; a két utcával odébb lévő bolt, ahol Thorne-nal rátaláltak Danikára, aki úgy tömte magába a chipset, hogy még ki sem fizette, aztán persze órákon át húzták vele az agyát; a CCE naplabdaarénája, ahol Danika Ithan szexi csapattársait bámulta az edzésen, és lestoppolta őket… Csak írt és írt, amíg a falak ismét rádőlni nem látszottak.

Bryce térde folyamatosan járt az asztal alatt.

– Azt hiszem, ennyi elég lesz mára.

Hunt a listára pillantva szólásra nyitotta a száját, ám ekkor Bryce telefonja megrezzent.

Hála Urdnak, épp a megfelelő pillanatban! Bryce lepillantott a kijelzőn megjelenő üzenetre, és összevonta a szemöldökét. Az arckifejezése elég érdekesnek bizonyult ahhoz, hogy Hunt átpillantson a válla felett.

Ruhn írt: Találkozzunk fél óra múlva Luna templomában!

– Az előző este miatt? – kérdezte Hunt.

Bryce nem válaszolt, csak visszaírt: Miért?

Ruhn azt felelte: Mert kevés olyan hely van, ahol nincsenek kamerák a városban, és az az egyik.

– Érdekes – mormolta Bryce. – Szerinted szóljak neki, hogy te is jössz?

Hunt vigyora maga volt a megtestesült gonoszság.

– Véletlenül se!

Bryce legszívesebben visszavigyorgott volna.

21.

Ruhn Danaan az egyik márványoszlopnak dőlt Luna templomának belső szentélyében, és várta, hogy megérkezzen a húga. Turisták sétáltak el mellette, fényképeket készítettek, de a maga köré vont árnyékoknak köszönhetően egyikük sem vette észre, hogy ott van.

A terem hosszú volt, a mennyezet magas. Másképp nem is fért volna be a hátsó végében trónoló szobor.

A kilenc méter magas Luna aranytrónon ült, magát az istennőt pedig ragyogó kőből készítették nagy gonddal. Feltűzött, göndör haját ezüsttiara díszítette, a közepén díszelgő teliholdat két holdsarló tartotta meg. Szandálos lábánál ikerfarkasok feküdtek, vészjósló tekintetük arra sarkallta a zarándokokat, gondolják meg kétszer is, közelebb lépnek-e. Combközépig érő köpenyét az ölébe vonta, eltakarva ott nyugvó karcsú ujjait. A trón hátulján tömör aranyíj lógott, és egy ezüstnyilakkal teli tegez.

A farkasok és a tündérek is Lunát tartották védőistennőjüknek, évezredekkel korábban még háborúztak is amiatt, vajon melyikük kedvesebb az istennő szívének. És bár a farkasok kapcsolatát Lunához meghökkentő pontossággal vésték a szoborba, a tündérekre emlékeztető jelkép két éve eltűnt. Talán volt némi ráció abban, hogy az Őszkirály vissza akarta szerezni a tündérek dicsőségét. Nem olyan gőgös, gúnyos módon, ahogyan az apja gondolta, de… Ruhnt is zavarta, hogy nincs ott a tündérek jelképe a szobron.

Csoszogás törte meg a csendet a szentély ajtaján túl, majd izgatott suttogás és fényképezőgép-kattogás töltötte be a teret.

– Magát az udvart az Örök Város egyik udvara után mintázták – mesélte egy női hang, ahogy újabb csoport turista lépett be a templomba, kiskacsaként követve az idegenvezetőt.

A csoport végében borvörös haj bukkant fel.

És a túlságosan is könnyedén felismerhető szürke szárny.

Ruhn a fogát csikorgatva az árnyak közt maradt. Legalább Bryce eljött.

A csoport megállt a szentély közepén, az idegenvezető jó hangosan beszélt, miközben mindenki szétszéledt, és úgy villantak a vakuk, ahogyan Athalar villámai a sötétben.

– És itt is van Luna szobra! Lunathion védőistennőjét egyetlen márványtömbből faragták, ami az északi Melanthosz folyó mellett fekvő híres kalipriai kőfejtőből származik. Ötszáz évvel ezelőtt ezt a templomot építették meg először a város alapjaira, és magát a várost sem véletlenül itt hozták létre, az Isztrosz kanyarulata miatt választották ezt a részt. Tudja valaki, milyen alakot ír le a folyó?

– Holdsarlót! 1 – kiáltotta valaki, és a szavak visszhangot vertek a márványoszlopokon, belevesztek az istennő lábánál, a farkasok között álló tálból gomolygó tömjénfüstbe.

Ruhn látta, hogy Bryce és Hunt őt keresi a szentélyben, és visszahúzta az árnyékokat annyira, hogy észrevegyék. Bryce arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Athalar vigyorgott.

Rohadt jó. A turisták mind az idegenvezetőjükre figyeltek, így senki sem vette észre, ahogy a különös páros átszeli a termet. Ruhn addig tartotta az árnyakat, amíg Bryce és Hunt el nem érte őt, majd őket is bevonta.

– Ügyes trükk – jegyezte meg Hunt.

Bryce nem szólt semmit. Ruhn próbált nem gondolni rá, mennyire odáig volt régen Bryce, amikor megmutatta neki, hogyan működnek az árnyai és a csillagfénye, amikor az ereje két fele egyként dolgozott.

– Téged hívtalak – fordult Ruhn a húgához. – Őt nem.

Bryce belekarolt Athalarba. Nevetségesen festettek: Bryce az elegáns munkaruhájában és magas sarkújában, az angyal pedig a fekete harci ruhában.

– Tudom, rosszul érint, de összenőttünk. Legjobb barátok vagyunk.

– A legeslegjobbak – visszhangozta Hunt, és egy pillanatra sem lankadt a vigyora.

Luna sújtson le rá! Ennek biztosan nem lesz jó vége.

Bryce a turisták felé biccentett, akik továbbra is az idegenvezetőt követték a templomban.

– Lehet, hogy a templom nincs bekamerázva, de ők készítenek felvételeket.

– Az idegenvezetőre figyelnek – válaszolta Ruhn. – És akkora zajt csapnak, hogy az elnyomja a beszélgetésünket. – Az árnyak csak szem elől rejtették el, a hangját nem leplezték.

Az árnyékok közötti apró réseken át látták, ahogy egy fiatal pár megkerüli a szobrot, de annyira lefoglalta őket a fényképek készítése, hogy észre sem vették a sűrűbb sötétséget a távolabbi sarokban. Ruhn mégis elhallgatott, Bryce és Athalar pedig követte a példáját.

Miközben várták, hogy a páros elhaladjon, az idegenvezető tovább beszélt:

– Egy perc, és közelebbről is szemügyre vesszük a szentély építészeti csodáit, de először fordítsuk figyelmünket a szoborra. A tegez természetesen aranyból készült, a nyilak pedig ezüstből, a hegyük gyémánt.

Valaki elismerően füttyentett.

– Bizony! – értett egyet az idegenvezető. – Micah arkangyal ajándéka volt, aki különböző jótékonysági szervezeteket, alapítványokat és innovatív cégeket is támogat. – Így folytatta: – Sajnos két évvel ezelőtt ellopták a templomból Luna kincseinek egyharmadát. Meg tudja mondani valaki, hogy mi volt az?

– A kürt – válaszolta valaki. – Rengeteget beszéltek róla a hírekben.

– Borzalmas lopás. Egy ilyen műkincs nem pótolható egykönnyen.

A páros eltávolodott, mire Ruhn leeresztette összefont karját.

– Jól van, Danaan – fordult hozzá Hunt. – Térjünk a tárgyra! Miért hívtad ide Bryce-t?

Ruhn az istennő kezéről fényképeket készítő turisták felé intett. Egész pontosan a szobor ujjai felé, amik most csupán levegőt markoltak – egykor ott feküdt a megrepedt elefántcsont vadászkürt.

– Mert az Őszkirály megbízott Luna kürtjének felkutatásával.

Athalar oldalra billentette a fejét, Bryce viszont felhorkant.

– Ezért kérdeztél róla tegnap?

Ismét félbeszakították őket, amikor az idegenvezető a szentély hátsó része felé sétálva így szólt:

– Kérem, kövessenek! Különleges engedélyt kaptunk, hogy megnézzük azt a termet is, ahol a szarvasáldozatokat készítik elő, hogy Luna tiszteletére elégessék őket.

A kavargó árnyékokon át Bryce a falban nyíló kis ajtóra nézett.

Miután a turisták távoztak, Hunt összehúzta a szemét.

– Egész pontosan mi ez a kürt?

– Egy rakás tündérmesés baromság – motyogta Bryce. – Tényleg ezért rángattál ide? Miért, hogy segítsek lenyűgözni apucit?

Ruhn morogva előhúzta a telefonját, ügyelt rá, hogy az árnyékok szorosan körbefonják őket, és előhívta a képeket, amiket előző este a Tündérlevéltárban fotózott. De még nem mutatta meg nekik, előbb magyarázni kezdett Athalarnak:

– Luna kürtje Peliasz, az első csillagfényű herceg fegyvere volt az első háborúkban. A tündérek a régi világukban készítették, és az új otthonuk istennője után nevezték el. Az Átkelés után ezzel harcoltak a démonok ellen. Haláláig Peliaszé volt. – Ruhn megérintette a mellkasát. – Az ősömé, akinek az ereje az én ereimben is folyik. Azt nem tudom, hogyan működött, hogyan használta Peliasz a mágiájával, de a kürt elég problémássá vált a démonhercegek számára ahhoz, hogy mindenáron meg akarják szerezni.

Ruhn megmutatta a telefonját, a megvilágított kézirat vakítónak tűnt a sűrű árnyékban. A rajzon a kürtöt a szájához emelő sisakos tündér éppolyan tökéletesen festett, mint ezer évvel korábban, amikor papírra vetették. Felette nyolcágú csillag ragyogott, a csillagfényűek jelképe.

Bryce teljes mozdulatlanságba merevedett. A tündérek mozdulatlanságába, mint ahogyan egy szarvas torpan meg az erdőben.

Ruhn így folytatta:

– Maga a Csillagnyelő nemzett egy új rémet, hogy levadásztassa vele a kürtöt. A saját iszonyú lényével és azzal a vérrel hozta létre, amit Peliasz hercegből ontott ki valahogy a harcmezőn. A szörny a fény és a sötétség összecsapásának torzszülöttje.

Ruhn elhúzta az ujját a telefonon, és megjelent a következő rajz. Az, amiért idehívta Bryce-t, amiért kockázatot vállalt.

Bryce összerezzent a groteszk, sápadt test, az átlátszó fogakat kivillantó üvöltés láttán.

– Nem most látod először – vonta le a következtetést Ruhn halkan.

Bryce megrázkódott, mintha csak vissza akarná rántani magát a valóságba, és önkéntelenül megdörgölte a combját.

– Ez az a démon, ami megtámadta az angyalt aznap éjjel a sikátorban.

Hunt éles pillantást vetett rá.

– Amelyik téged is megtámadott?

Bryce apró bólintással helyeselt.

– Mi ez?

– A Verem legsötétebb részén él – válaszolta Ruhn –, olyan fénytelen helyen, hogy a Csillagnyelő krisztallosznak nevezte el az áttetsző vére és foga miatt.

– Még sosem hallottam róla – vetette közbe Athalar.

Bryce a rajzot tanulmányozta.

– De hát… Egy árva szó nem volt kibaszott démonokról, amikor a kürtöt kerestem. – Ruhn szemébe nézett. – Senki sem jött rá erre két évvel ezelőtt?

– Talán pont két évbe telt rájönni – válogatta meg Ruhn a szavait. – Ez a kötet a Tündérlevéltár mélyén volt, azok között az iratok között, amiket nem szabad digitalizálni. Nem találhattad volna meg. És az egész nyavalyás kézirat a tündérek ősi nyelvén íródott. – Az éjszaka nagy része ráment a fordításra. Persze a mámorgyökér köde sem segített.

Bryce összevonta a szemöldökét.

– De hát a kürt széttört, gyakorlatilag hasztalan vacakká vált, nem?

– De igen – helyeselt Ruhn. – Az első háborúk utolsó csatájában Peliasz herceg összecsapott a Verem hercegével. Három teljes napon keresztül harcoltak, mire a Csillagnyelő végleg lesújtott. De Peliasz még meg tudta idézni a kürt erejét, és visszaűzte a Verem hercegét, a fajtáját meg a seregüket Hélbe. És véglegesen lezárta az Északi Rést, úgyhogy most már csak a rajta futó kis repedéseken és idézősókkal jöhetnek át ide.

Athalar a homlokát ráncolta.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy ez a halálos erejű műkincs, aminek a levadászására a Verem hercege szó szerint új démonfajt hozott létre, csak hevert itt? Ebben a templomban? És egészen az áramkimaradásig senki ezen a világon vagy Hélben nem próbálta meg elvenni? Miért?

Bryce elkapta Hunt hitetlenkedő pillantását.

– A kürt kettéhasadt, amikor Peliasz lezárta az Északi Rést. Megtört az ereje. A tündérek és az Aszterek éveken keresztül próbálták mágiával, varázsigékkel meg minden ilyen szarsággal megjavítani, de nem sikerült. Végül az Aszterek levéltárában kerítettek neki kitüntetett helyet, de amikor pár évezreddel később megalapították Lunathiont, ennek a templomnak adományozták.

Ruhn a fejét rázta.

– Tekintve, hogy a tündérek engedték, nyilván menthetetlennek tartották, még apám is elfelejtkezett róla, milyen fontos volt egykor. – Egészen addig a pillanatig eszébe sem jutott, amíg el nem lopták, és amíg a fejébe nem vette, milyen ösztönző hatalmi jelkép lehet egy esetleges háborúban.

– Amíg Jesiba el nem kezdte kerestetni velem, azt hittem, csak másolat – tette hozzá Bryce. Ruhnhoz fordult. – Szóval úgy gondolod, valaki megidézte ezt a démont, hogy a kürtre vadásszon vele? De miért, ha egyszer hasztalan? És hogy magyarázza ez a haláleseteket? Gondolod, hogy az áldozatok valahogy… kapcsolatban álltak a kürttel, és ezért a krisztallosz rájuk támadt? – Még mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna, így folytatta: – És miért telt el két év a támadások között?

Hunt hangosan gondolkozott:

– Talán a gyilkos megvárta, amíg elcsendesedik az eset, és újra keresni kezdte a kürtöt.

– Fogalmam sincs – ismerte el Ruhn. – De úgy sejtem, nem véletlen, hogy a kürt pont a démon felbukkanása előtt tűnt el, és az, hogy most újrakezdődtek a gyilkosságok…

– Azt jelentheti, hogy valaki megint a kürtöt keresi – fejezte be helyette Bryce homlokráncolva.

– A krisztallosz Lunathionbe jött, tehát a kürt valahol a város falain belül kell, hogy legyen – tette hozzá Hunt.

Bryce szúrós pillantást vetett Ruhnra.

– Miért akarja az Őszkirály hirtelen olyan nagyon?

Ruhn megválogatta a szavait.

– Fogalmazzunk úgy, hogy büszkeségből. Azt akarja, hogy megint a tündéreké legyen. És nem akarja nagydobra verni, hogy keresem.

Athalar is felé fordult:

– De miért pont veled keresteti a kürtöt?

Az őket rejtő árnyak megremegtek.

– Mert Peliasz herceg csillagfényű erejét beleszőtték magába a kürtbe. És az én véremben is az folyik. Apám szerint lehet valami természetfeletti képességem, amivel könnyebben megtalálhatom. Amikor tegnap éjjel a levéltárban kutattam, ez a könyv… valahogy szemet szúrt – vallotta be.

– Szó szerint? – vonta fel Bryce magasra a szemöldökét.

– Mármint olyan volt, mintha… ragyogott volna – magyarázta Ruhn. – Nem tudom, bassza meg! De már órák óta ott voltam, és amikor megéreztem a könyvet, amikor megláttam a kürtről készült rajzot… Rátaláltam a magyarázatra. És a lefordított részek megerősítették.

– Szóval a krisztallosz nyomon tudja követni a kürtöt – összegezte Bryce csillogó szemmel. – De ezek szerint te is.

Athalar szája ferde vigyorra húzódott, máris elértette, mit akar Bryce mondani.

– Ha megtaláljuk a démont, megtaláljuk, ki van emögött. És ha megvan a kürt…

Ruhn elhúzta a száját.

– A krisztallosz ránk fog támadni.

Bryce felpillantott a mögöttük álló, üres kezű szoborra.

– Akkor jobb, ha csipkeded magad, Ruhn!

Hunt a Luna templomába vezető lépcsősor tetején álló oszlopok egyikének dőlt, telefonját a füléhez szorította. Quinlant bent hagyta az unokatestvérével, hogy telefonálhasson egyet, mielőtt átbeszélik a részleteket. Legszívesebben odabent intézte volna a hívást, de amikor előhúzta a mobilját, Bryce beszólt neki a szent helyen történő mobilhasználat miatt.

Kthona irgalmazzon! Úgy döntött, inkább nem rendez jelenetet, és küldi el a fenébe, ezért kisétált a ciprusok szegélyezte udvaron át a főlépcsősorhoz.

Öt templomi növendék lépett ki az épület mögötti óriási villából seprűkkel és locsolócsövekkel felszerelkezve, hogy elvégezzék a templom lépcsőjének és a mögötte húzódó kövezetnek a déli takarítását.

Felesleges, mondta volna legszívesebben a lányoknak. Mivel ismét eső szitált a városban, a locsolócsövek szükségtelenek voltak.

Fogcsikorgatva hallgatta, ahogy kicsöng a telefon.

– Vedd már fel, baszd meg! – motyogta.

Egy sötét bőrű, fekete hajú, fehér köpenyes, tizenkét évesnél semmiképpen sem idősebb növendéklány eltátotta a száját, ahogy a seprűjét a mellkasához szorítva elhaladt mellette. Hunt kis híján megborzongott, ahogy rájött, nyilván a megtestesült haragnak tűnhet most, és uralkodott az arckifejezésén.

A tündérlány vissza-visszanézett, a homlokán a vékony láncról lógó holdsarló megcsillant a szürke fényben. Növő holdat visel egészen addig, amíg nagykorúsága idején teljes jogú papnővé nem válik, onnantól már Luna teljes körét hordja majd. És amikor halhatatlan teste idősödni és gyengülni kezd, ciklusa elmúlik, ismét lecseréli az ékszert, ezúttal egy fogyó holdra.

A papnők különféle okokból ajánlották fel magukat Lunának, áldozták fel templomon kívüli életüket, és adták át magukat az istennő örök szüzességének. Ahogy Lunának sem volt párja vagy szeretője, úgy nekik sem lesz. Hunt mindig is úgy gondolta, hogy a cölibátus iszonyúan unalmas lehet. Aztán Shahar teljesen elvette az eszét, és már senki másra nem vágyott.

Megpróbált rámosolyogni az egyre távolodó és zsugorodó növendékre. Meglepetten nyugtázta, hogy a tündérlány halványan ugyan, de visszamosolyog. Volt benne kurázsi.

Justinian Gelos a hatodik csörgésre vette fel.

– Milyen bébiszitterkedni?

Hunt kihúzta magát.

– Ne legyél ilyen kárörvendő!

Justinian felnevetett.

– Biztos vagy benne, hogy Micah nem büntetni akar ezzel?

Hunt rengeteget gondolkozott ezen az elmúlt két napban. Az üres utca túloldalán az Orákulum park esőtől puha füvének pálmafái csillogtak a szürke fényben. Az Orákulum templomának kupolás ónixépületét köd övezte, ami egészen a folyóig elért.

Az Orákulum park még most, a nap közepén is szinte üres volt, leszámítva azokat a görnyedt, szendergő vanírokat és embereket, akik a sétányokon és a kertekben tartózkodtak, várták, hogy beléphessenek a tömjénfüstös folyosókra.

És ha nem azt a választ kapják, amit szerettek volna… Hát, a fehér kőből épült templom, aminek Hunt most a lépcsőjén állt, szolgálhat némi vigasszal számukra.

Hunt a válla felett hátrapillantott a hatalmas bronzajtókon túli sötét templombelsőre. A tündöklő tűztálak sorának elsőfényében épp ki tudta venni, hogy a belső szentély csendes sötétjében vörös hajkorona csillan, olvadt fémként ragyog, ahogy Bryce hevesen gesztikulálva beszélt Ruhnnal.

– Igen – felelte végül Hunt. – Szerintem nem büntetésből bízott meg ezzel. Nem volt más lehetősége, és tudta, hogy több bajt okoznék, ha Sandriel mellett kellene őrködnöm. – Meg Pollux mellett.

Azt nem említette, miféle alkut kötött Micah-val. Hiszen Justinianen is ott volt a glória, és Micah sosem mutatott érdeklődést iránta, csak az érdekelte, milyen népszerű az angyal a 33. egyszerű legionáriusai között. Ha kötöttek is bármiféle alkut a szabadságáért, az angyal hallgatott róla.

Justinian most fújt egyet.

– Hát igen, kezd elég feszültté válni a helyzet errefelé. Már most ki van akadva mindenki, pedig Sandriel még meg sem jött. Jobb helyen vagy ott, mint itt.

Üveges tekintetű tündérférfi botladozott el a templom lépcsője mellett, és jó alaposan megnézte, ki állja el a bejáratot. Végül az utca felé fordult, és az Orákulum park és az annak szívében álló kupolás épület felé tántorgott. Egy újabb elveszett lélek, aki a füst és a titokzatos jóslatok között keresi a válaszokat.

– Ebben azért nem vagyok annyira biztos – válaszolta Hunt. – Szeretném, ha utánanéznél nekem valaminek. Egy régi démonnak, a krisztallosznak. Keress rá az adatbázisokban, hátha kidobnak valamit!

Máskor Viket kérte volna, de a lidérc épp a Viperakirálynő alibijét bizonyító felvételt elemezte.

– Megnézem – mondta Justinian. – Megírom, mit találok. Sok szerencsét! – tette hozzá.

– Szükségem is lesz rá – ismerte el Hunt. Méghozzá kurva sok szempontból.

Justinian célzatosan hozzátette:

– Azért nem lehet olyan rossz így, hogy a társad ilyen dekoratív.

– Mennem kell.

– Nem jár kitüntetés a legtöbbet szenvedőnek – erősködött Justinian, hangja szokatlanul elkomolyodott. – Shahar két évszázada halt meg, Hunt.

– Jól van. – Nem akart erről beszélni. Sem Justiniannel, sem senki mással.

– Tényleg csodálatra méltó, hogy így kitartasz mellette, de nézzük már egy kicsit reálisabban a…

Hunt letette. Megfordult a fejében, hogy az egyik oszlophoz vágja a telefonját. De még fel kellett hívnia Isaiah-t és Micah-t a kürt miatt. Bassza meg! Amikor két éve eltűnt, a 33. és az Aux legjobb nyomozói nézték át a templomot, és az égvilágon semmit sem találtak. Tekintve, hogy a templomban nem engedélyezték a kamerák felszerelését, fogalmuk sem volt róla, ki vihette el az ereklyét. Mindenki azt állította, otromba hecc az egész.

Leszámítva az Őszkirályt – legalábbis a jelek szerint.

Huntot akkoriban nem igazán érdekelte, hogy ellopták a kürtöt, és gyerekként sem hatotta meg történelemórán, hogy mi történt az első háborúk során. Danika és az Ördögfalka meggyilkolása után pedig kisebb gondja is nagyobb volt ennél.

Nem tudta eldönteni, mi a rosszabb: hogy a kürt valószínűleg fontos nyom az ügyben, vagy hogy kénytelen lesz összedolgozni Ruhn Danaannal, ha meg akarja találni.

1 A crescent szó holdsarlót jelent – a ford.

22.

Bryce megvárta, amíg Hunt izmos háta és gyönyörű szárnyai eltűnnek a belső szentély kapujában, majd Ruhn felé pördült.

– Az Őszkirály volt?

Ruhn kék szeme ragyogott az árnyékfészekben, vagy mi a francnak hívta ezt itt körülöttük.

– Nem. Sok szempontból szörnyeteg, de nem ölte volna meg Danikát.

Maga Bryce is erre jutott a múltkor este, de azért megkérdezte:

– Miért vagy benne ilyen biztos? Fogalmad sincs, mire játszik hosszú távon.

Ruhn keresztbe fonta a karját.

– Miért kérné, hogy keressem a kürtöt, ha ő idézi meg a krisztalloszt?

– Két nyomozó hatásosabb, mint egy? – Bryce szíve dübörgött.

– Nem ő áll emögött. Csak próbálja kihasználni a helyzetet, hogy visszaállítsa a tündérek korábbi dicsőségét. Tudod, hogy szereti ilyen baromságokkal áltatni magát.

Bryce végigsimított az árnyékok falán, a sötétség ködként ömlött végig a bőrén.

– Tudja, hogy idejöttél találkozni velem?

– Nem.

Bryce a bátyja szemébe nézett.

– Miért… – Nem találta a megfelelő szavakat. – Mit érdekel ez az egész?

– Szeretnék segíteni neked. Ráadásul az egész város veszélyben forog emiatt.

– Le sem tagadhatnád, hogy kiválasztott vagy!

Némaság telepedett rájuk, olyan feszültségtől terhes, hogy a levegő is remegett. Bryce-ból kibuktak a szavak:

– Attól, hogy most összedolgozunk, még nem változik semmi. Te kideríted, hol a kürt, én meg azt, hogy ki áll e mögött az egész mögött. Kész, vége.

– Jól van – vágta rá Ruhn hűvös pillantással. – Nem mintha azt hittem volna, hogy akár csak eszedbe jutna végighallgatni.

– Mégis miért tenném? – dühöngött Bryce. – Csak egy félvér lotyó vagyok, nem igaz?

Ruhn megfeszült, arca elvörösödött.

– Te is tudod, hogy az csak egy ostoba vita volt, és nem úgy gondoltam…

– De, kibaszottul úgy gondoltad! – sziszegte Bryce, majd sarkon fordult. – Lehet, hogy úgy öltözöl, mint aki lázad apuci szabályai ellen, de a lelked mélyén pont ugyanolyan vagy, mint a többi nyomorult tündér, aki a kiválasztott seggedet nyalja.

Ruhn elvicsorodott, de Bryce már keresztül is furakodott az árnyékokon, és pislogva igyekezett hozzászokni az őt köszöntő fényárhoz. Egyenesen a kijárat felé indult, ahol Hunt állt.

– Menjünk! – vetette oda neki. Nem érdekelte, mit hallott, és mit nem.

Hunt nem mozdult, fekete szeme megrebbent, ahogy a terem árnyékos hátsó részébe nézett, oda, ahol Bryce úgynevezett unokatestvérét ismét elrejtették az árnyak. De az angyal szerencsére szó nélkül zárkózott fel a lány mellé, és Bryce is hallgatott a továbbiakban.

Bryce gyakorlatilag futólépésben tért vissza a galériába. Részben azért, hogy tovább kutasson a kürt után, részben pedig Jesiba számtalan üzenete miatt. A főnöke tudni akarta, merre jár, meg akarja-e tartani a munkáját, és hogy patkányként vagy inkább galambként élné-e tovább az életét. Végül ráparancsolt, hogy haladéktalanul térjen vissza, mert ügyfél érkezik.

Öt perccel azután, hogy Bryce visszaért, Jesiba ügyfele – egy dühöngő, leopárd alakváltó seggfej, aki azt hitte, nyugodtan fogdoshatja Bryce fenekét – bevonult, és megvett egy kis szobrot Solasról és Kthonáról: a nap két, hegyet mintázó mell közé fúrta férfiarcát. A szent képre egyszerűen csak az Ölelésként hivatkoztak. Az egyszerűsített szimbólumot – két háromszög felett egy kört – Bryce anyja is a nyakában viselte ezüstmedálon. Bryce mindig nyálasnak és klisésnek tartotta az Ölelést, bármilyen variációban látta is. Félóra és az alakváltó mocskos nyomulásának kétszeri, egyértelmű visszautasítása után Bryce szerencsére ismét magára maradt.

Csakhogy hiába kutatott ezután órákon át Luna kürtje után a galéria adatbázisaiban, nem talált semmi újdonságot, csak azt, amit amúgy is tudott, illetve amit a bátyja ma délelőtt mesélt. Még a pletykásságáról híres Lehabah sem hallott semmit a kürtről.

Ruhn elméletileg visszament a Tündérlevéltárba, hátha a csillagfénye rávezeti még valamire, és Bryce végül belátta, hogy kénytelen lesz kivárni, talál-e valamit.

Hunt a tetőről őrizte, állítólag fel kellett hívnia a főnökét – vagy minek nevezte magát Micah – meg Isaiah-t a kürttel kapcsolatban. Nem próbált meg visszajönni a könyvtárba, mintha érezte volna, hogy Bryce-nak most némi magányra van szüksége.

Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj! Mindig ott lapulnak a válaszok.

Bryce a reggeli, félig befejezett listára meredt.

Lehet, hogy magáról a kürtről nem sok újdonságot deríthet ki, de azt igenis kinyomozhatja, hogy jön a képbe Danika.

Remegő kézzel befejezte a listát Danika legutolsó ismert tartózkodási helyeiről – legalábbis azokról, amikről tudott.

Mire a nap kis híján nyugovóra tért, és Syrinx készen állt, hogy hazasétáljanak, Bryce a lelke maradékát is eladta volna egy kaszásnak azért, hogy végre az ágya csendes nyugalmában pihenhessen. Rohadt hosszú nap állt mögötte, rengeteg olyasmit tudott meg, amit fel kellett még dolgoznia. A megírt listát az íróasztala fiókjában hagyta.

Athalarnak is hosszú napja lehetett, mert szó nélkül követte őt és Syrinxet odafentről.

Bryce nyolckor már ágyban volt, fogalma sem volt, mikor nyomta el az álom.

23.

Másnap reggel Bryce a galéria bemutatótermében ült az asztalánál, és épp a Danika utolsó ismert tartózkodási helyeit felsoroló listát bámulta, amikor megcsörrent a telefonja.

– Minden rendben a leopárdféle eladással – mondta Jesibának köszönés helyett. Egy órával korábban írták alá a papírokat.

– Menj fel az irodámba, és küldj el egy fájlt a számítógépemről!

Bryce a szemét forgatta, visszanyelte, hogy Nagyon szívesen!, és azt kérdezte:

– Nem férsz hozzá?

– Gondoskodtam róla, hogy ez ne legyen fenn a hálózaton.

Bryce kitáguló orrlyukakkal feltápászkodott, lába lüktetett kissé, miközben az asztal melletti fal kis ajtajához sétált. Tenyerét a fémpanelhez érintette, mire az igézetek engedtek, és az ajtó kitárult. Mögötte szűk, szőnyeggel borított lépcsősor futott felfelé.

– Ha azt akarom, hogy megcsinálj valamit, Bryce, akkor megcsinálod. Nem kérdezősködsz.

– Természetesen, Jesiba – motyogta Bryce felfelé mászva. Tegnap, amikor a leopárd alakváltót kerülgette, meghúzhatott valamit a sérült lábában.

– Szeretnél féreggé válni, Bryce? – mormolta Jesiba, és a hangja rémisztően emlékeztetett egy kaszás reszelős szavaira. Bryce legalább abban biztos lehetett, hogy Jesiba nem kaszás, hiába dolgozott velük gyakran a Láng és árny házában. Hála az isteneknek, soha egyikük sem jött el a galériába. – Esetleg ganajtúró bogárrá vagy százlábúvá?

– Inkább szitakötő lennék. – Bryce belépett a kis, elegáns, emeleti irodába. A bemutatóteremre néző fal tökéletesen hangszigetelt üvegből készült.

– Vigyázz, mit kívánsz! – folytatta Jesiba. – Majd meglátod, milyen gyorsan becsukod azt a nagy szádat, ha átváltoztatlak! Hangod sem marad.

Bryce kiszámolta, mekkora az időeltolódás Lunathion és Pangera nyugati partja között, és rájött, hogy Jesiba valószínűleg épp most vacsorázhatott.

– Ilyen könnyen fejbe kólint az a pangerai vörösbor?

Már majdnem a fa íróasztalnál járt, mire felgyulladt az elsőfény. Az egyik fénycső megvilágította a szétszerelt fegyvert az asztal mögötti falrészen, az Istenölő Puska éppolyan fényesen csillogott, mint aznap, amikor elkészítették. Bryce esküdni mert volna, hogy az arany és a fém halkan felnyüszít – mintha a legendás, veszedelmes fegyver még mindig csengett volna a legutóbbi lövéstől.

Aggasztotta, hogy itt van, hiába szerelte szét Jesiba négy különböző darabra, amiket aztán műkincsként tárolt az asztala mögött. A négy darabot könnyedén össze lehetett szerelni, de így legalább megnyugtatta az ügyfeleket, még ha közben emlékeztette is őket, hogy kinek a felségterületén járnak épp.

Bryce tudta, hogy a varázslónő sosem számolt be nekik a tizenöt centis, gravírozott aranygolyóról, amit a jobb oldali falba épített páncélszekrényben tárolt, a festmény mögött. Jesiba még neki is csak egyszer mutatta meg, hogy elolvashassa a hüvelybe vésett szavakat: Memento Mori.

Ugyanezek a szavak jelentek meg a Húspiac mozaikján is.

Hatásvadásznak tűnt, Bryce mégis csodálta egy kicsit a golyót és a puskát – olyan ritka kincsek voltak, amikből csupán néhány darab létezett egész Midgardon.

Bekapcsolta a számítógépet, Jesiba elsorolta az utasításait, Bryce pedig elküldte a fájlt. Már félúton járt lefelé, amikor azt kérdezte a főnökétől:

– Hallottál bármi újdonságot Luna kürtjéről?

Jesiba hosszan gondolkodott.

– Van bármi köze ahhoz a nyomozáshoz?

– Lehet.

Jesiba halk, hűvös hangja tökéletesen illett a házhoz, amit szolgált:

– Nem hallottam semmit. – Azzal letette.

Bryce fogcsikorgatva tért vissza az asztalához a bemutatóteremben. Lehabah a vasajtó túloldaláról suttogva szakította félbe:

– Találkozhatok Athie-val?

– Nem, Lele.

Az angyal ma reggel sem jött közelebb hozzá. Nagyon helyes.

Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj!

Megvolt a lista Danika legutolsó ismert tartózkodási helyeiről. Sajnos Bryce pontosan tudta, mi a következő lépés. Rettegve ébredt ma reggel. Megcsörrent a telefon a markában, és ő megacélozta magát, hogy Jesiba mindjárt jól lecseszi, amiért elrontott valamit a fájllal, de nem a varázslónő kereste, hanem Hunt.

– Igen? – szólt bele.

– Újabb gyilkosság történt. – Hunt hangja feszült volt, hűvös.

Bryce kis híján kiejtette a telefont a kezéből.

– Ki…?

– Még nem tudom. De nagyjából tízutcányira történt innen, az óvárosi kapunál.

Bryce szíve hangosan zakatolt, levegőt is alig kapott, úgy kérdezte:

– Vannak szemtanúk?

– Nincsenek. Menjünk oda!

Bryce keze megremegett.

– Dolgom van – hazudta.

Hunt hallgatott.

– Nem szórakozunk, Quinlan!

Ne! Ne, képtelen lenne rá, megint átélni, újra végignézni…

Bryce nagy nehezen levegőt vett, gyakorlatilag felszippantotta a borsmentaaromát a párologtatóból.

– Jön egy ügyfél…

Hunt dörömbölni kezdett a galéria ajtaján, megpecsételve Bryce sorsát.

– Indulunk.

Bryce izmai úgy megfeszültek, hogy szinte remegett, miközben Hunttal az óvárosi kaputól pár utcányira található sikátort lezáró mágikus kordon felé igyekeztek.

Próbált mélyeket lélegezni, az összes technikát kipróbálta, amiről csak olvasott és hallott, hogy úrrá legyen a rettegésén, azon az iszonyú, gyomorszorító érzésen. De egyik sem vált be.

Angyalok, tündérek és alakváltók siettek ide-oda a sikátorban, voltak, akik rádióba vagy telefonba beszéltek épp.

– Egy futó találta meg a maradványait – mondta Hunt, miközben elléptek előle, hogy be tudjon menni. – Azt gondoljuk, valamikor előző este történhetett. – Óvatosan fogalmazva hozzátette: – A 33. még mindig dolgozik az azonosításán, de a ruhái alapján úgy tűnik, hogy Luna templomának egyik növendéke. Isaiah épp a papnőknél van, hogy kiderítse, ki tűnt el.

A hangok monoton egyveleggé folytak össze. Bryce képtelen lett volna feleleveníteni az ide vezető út minden részletét.

Hunt megkerülte a mágikus kordont, ami elrejtette a bűnügyi helyszínt a kíváncsi szemek elől, körbenézett és elkáromkodta magát. Megpördült, mintha csak most döbbent volna rá, mibe rángatja vissza Bryce-t, de addigra már késő volt.

Vér szennyezte az épület téglafalát, tócsába gyűlt a sikátor repedt kövein, az pöttyözte a konténer oldalát, ami mellett vörös cafatok hevertek halmokban, mintha valaki vödörből öntötte volna ki őket. A mészárlás nyomai mellett szakadt köpeny hevert.

A monoton hang zúgássá erősödött. Bryce egyre távolabbról figyelte a saját testét.

Danika harsányan hahotázott, Connor rákacsintott, Bronson, Zach, Zelda, Nathalie és Thorne magából kikelve röhögött…

Aztán nem maradt semmi, csak a vörös cafatok. Mindannyian így végezték, vörös cafatokból álló halmok maradtak csak abból, akik ők voltak, amit egymásnak jelentettek.

Meghaltak, meghaltak, meghaltak…

Valaki megragadta a vállát. De nem Athalar. Nem, Hunt nem mozdult, arcvonásai megkeményedtek.

Bryce összerezzent, ahogy Ruhn a fülébe suttogott:

– Jobb, ha nem látod.

Ez egy másik gyilkosság. Egy másik holttest. Egy másik évben.

Még egy gyógyboszorkány is térdelt a test előtt, pálcája elsőfénytől ragyogott a kezében, ahogy próbálta összeilleszteni a holttest – a lány – darabjait.

Ruhn odébb rángatta Bryce-t, vissza a kordon mögé, ki a nyílt térre…

A mozdulat felrázta Bryce-t. Véget vetett a zúgásnak a fülében.

Kirántotta a karját a bátyja szorításából, nem érdekelte, ki látja, nem érdekelte, hogy Ruhnnak az Aux tündérosztagának vezetőjeként joga volt ott lenni.

– Ne érj hozzám!

Ruhn szája megfeszült, de átnézett Bryce válla felett Huntra.

– Mekkora seggfej vagy!

Hunt szeme megvillant.

– Figyelmeztettem idefelé jövet, mire számíthat. – Némileg bánatosabban hozzátette: – Nem tudtam, hogy ilyen rémes lesz.

Tényleg figyelmeztette, nem igaz?

Csakhogy Bryce annyira nem figyelt, hogy alig hallotta Hunt szavait séta közben. Annyira kába volt, mintha felszívott volna egy csomó fénylelőt.

Hunt hozzátette:

– Felnőtt nő. Nem kell helyette eldöntened, hogy mit képes elviselni, és mit nem. – A sikátor vége felé biccentett: – Nem kutatnod kellene? Majd szólunk, ha szükségünk van rád, hercegecske!

– Baszd meg! – vágott vissza Ruhn. Árnyékok fonódtak a hajába. Most már mások is kezdtek felfigyelni rájuk. – Szerinted tényleg véletlen, hogy megöltek egy növendéket pont azután, hogy ott jártunk a templomban?

Bryce fel sem fogta, mit beszélnek. Egyszerűen nem fogta fel.

Hátat fordított a sikátornak, a nyüzsgő nyomozóknak.

– Bryce… – szólt utána Ruhn.

– Hagyj békén! – vágta rá Bryce halkan, és elindult. Nem lett volna szabad hagynia, hogy Athalar rákényszerítse, jöjjön el ide, nem lett volna szabad látnia ezt, visszaemlékeznie.

Régen egyenesen a táncstúdióba ment volna, hogy addig táncoljon és mozogjon, amíg a világ újra értelmet nem nyer. Mindig is az volt a menedéke, így tette a helyére a világ darabkáit. Amikor szar napja volt, elment a stúdióba.

Két éve nem tette be oda a lábát. Kidobta az összes táncruháját és -cipőjét. A táskáit. Ami a lakásban volt, azt úgyis vér fedte – Danikáé, Connoré és Thorne-é a hálószobában lévőt, Zeldáé és Bronsoné a tartalékot, amit az ajtó mellett hagyott. Éppolyan vérfoltok csúfították, mint…

Eső csókolta illatot érzett, ahogy Hunt felzárkózott mellé. És ő is ott volt. Egy újabb emlék arról az éjszakáról.

– Bryce – szólalt meg Hunt.

Bryce – mondta neki akkor régen is. Roncs volt, szellem, aztán Hunt ott termett, letérdelt mellé, és sötét szeméből semmit sem olvashatott ki, miközben az angyal kiejtette ezt az egy szót.

Bryce nem árulta el neki, hogy emlékszik arra az éjszakára a kihallgatószobában. Most meg aztán főleg nem akarta elmondani.

Ha beszélni kényszerül valakivel, biztos, hogy robbanni fog. Ha bármire kényszerítik, magával rántja az ősi tündérdüh, és akkor…

Kezdett elködösödni a látása, izmai fájdalmasan rándultak, ujjai úgy görbültek, mintha épp belemélyesztené őket valakibe…

– Sétáljunk egyet! – mormolta Hunt.

– Hagyj békén, Athalar! – Nem volt hajlandó ránézni. Képtelen volt elviselni őt, a bátyját, bárkit. Ha a növendéket azért gyilkolták meg, mert ők ott voltak a templomban, akár figyelmeztetésképp, akár azért, mert a lány látott valamit a kürttel kapcsolatban, ha szándékukon kívül veszélybe sodorták az életét… Lába egyre gyorsabban és gyorsabban mozgott. Hunt tartotta az iramot.

Nem fog sírni. Nem fog szétesni és levegőért kapkodni az utcasarkon. Nem fog sem sikítani, sem hányni, sem…

A következő keresztutcánál Hunt rekedten így szólt:

– Ott voltam aznap este.

Bryce nem állt meg, cipője csak úgy falta a járdát.

– Hogy élted túl a krisztalloszt? – kérdezte Hunt.

Nyilván ez jutott eszébe most a holttestet elnézve. Ugyan hogy élte túl ő, egy szánalmas félvér, amikor egy tiszta vérű vanír belehalt?

– Nem éltem túl – motyogta Bryce, miközben átvágott az utcán, és kikerült egy autót a kereszteződés közepén. – Elmenekült.

– De hát a krisztallosz lenyomta Micah-t, feltépte a mellkasát…

Bryce majdnem megbotlott a járdaszegélyben. Tátott szájjal megpördült.

– Az Micah volt?

24.

Micah Domitust mentette meg aznap este.

Nem egy közönséges legionáriust, hanem magát az istenek verte arkangyalt. Nem csoda, hogy a segélyhívó munkatársa azonnal intézkedett, amint lenyomozta a számot.

A tudat végighasított rajta, körbefont és pontosított pár homályos emléket.

– A kormányzót mentettem meg a sikátorban.

Hunt lassan, megránduló arccal bólintott.

– Miért akkora titok ez? – kérdezte Bryce élesen.

Hunt megvárta, amíg elhalad mellettük egy csapat turista, csak azután válaszolt:

– Az ő érdekében. Nem vetne rá jó fényt, ha kitudódna, hogy valami így felülkerekedett a kormányzón.

– Főleg, hogy egy félvér mentette meg?

– Soha senki nem használta ezt a szót közülünk, ezt ugye te is tudod? De igen. Belegondoltunk, hogy festene, ha kiderülne, hogy egy huszonhárom éves, a Zuhanás előtt álló ember-tündér nő mentette meg az arkangyalt, aki képtelen volt megvédeni saját magát.

Bryce fülében zúgott a vér.

– Nekem miért nem mondtátok el? Az összes kórházat végigjártam, hogy kiderítsem, túlélte-e. – Sőt, ennél többet is tett. Folyamatosan kérdezősködött a harcos gyógyulásával kapcsolatban, de vagy várakoztatták, vagy nem foglalkoztak vele, vagy megkérték, hogy távozzon.

– Tudom – válaszolta Hunt Bryce arcát fürkészve. – Bölcsebbnek tűnt titokban tartani. Főleg, hogy feltörték a telefonodat közvetlenül azután, hogy…

– Szóval hagytátok volna, hogy tudatlanul éljem le az életemet…

– Kitüntetést akartál érte, vagy mi? Felvonulást?

Bryce olyan hirtelen fékezett le, hogy Hunt kénytelen volt széttárni a szárnyát, hogy ő is meg tudjon állni.

– Baszd meg! Azt akartam, hogy… – Próbált úrrá lenni éles, remegő lélegzetvételein, de elvakították, egyre csak gyűlt a feszültség a bőre alatt… – Tudni akartam – sziszegte, ahogy továbbindult, miközben Athalar csak bámult rá –, hogy legalább valami hasznom volt aznap este. Azt hittem, az Isztroszba hajítottátok, hogy csak valami egyszerű legionárius volt, aki még az Elhajózásra sem volt méltó.

Hunt a fejét rázta.

– Tudom, hogy szemét húzás volt. És sajnálom. Tényleg sajnálom ezt az egészet, Quinlan. Sajnálom, hogy nem mondtuk el, sajnálom, hogy rajta vagy a gyanúsítotti listámon, sajnálom, hogy…

– Hogy miden vagyok rajta? – fröcsögte Bryce. Vöröset látott, ahogy kivillantotta a fogát. Dühöngve folytatta: – Ez után az egész után te komolyan egy kibaszott gyanúsítottnak tartasz engem? – Az utolsó pár szót már üvöltötte, csakis a színtiszta akaraterejének köszönhette, hogy nem vetette rá magát az angyalra, és kezdte el szétmarcangolni az arcát.

Hunt felemelte a kezét.

– Mármint… Bassza meg, Bryce! Ez nem úgy hangzott, ahogy akartam. Nézd… kénytelen voltam mindent számba venni, minden egyes lehetőséget, de most már tudom, hogy… Solas, amikor megláttam az arcodat a sikátorban, rájöttem, hogy nem lehettél te, és…

– Takarodj a szemem elől!

Hunt az arcát fürkészte, aztán széttárta a szárnyát. Bryce tapodtat sem mozdult, még mindig vicsorgott. A Hunt szárnyai keltette szél meglebbentette a haját, és az arcába vágta a cédrus- és esőillatot, ahogy az angyal felröppent.

Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj!

Bassza meg a Viperakirálynő! Bassza meg ez az egész!

Bryce futásnak eredt – egyenletesen, gyorsan futott, még a könnyű balerina sem zavarta, amire a tűsarkút cserélte a galériában. Nem valahova vagy valami elől szaladt, csak… mozognia kellett. Hallani, ahogy a talpa a járdán csattan, ahogy kapkodja a levegőt.

Addig futott, amíg ismét meg nem hallotta maga körül a hangokat, amíg a köd fel nem szállt, és végre képes volt kiszabadulni elméje labirintusából. Nem tánc volt ugyan, de a célnak megfelelt.

Bryce addig futott, amíg a teste megállásért nem könyörgött. Addig futott, amíg meg nem rezzent a telefonja, és felmerült benne, hogy talán maga Urd nyújtott aranyló, segítő kezet neki. A hívás rövid volt, zihálással teli.

Néhány perccel később, ahogy elérte a Fehér Hollót, sétára lassított. Végül megállt a személyzeti bejáró melletti beugróban. Izzadság csorgott le a nyakán, be a ruhájába, átáztatta a zöld anyagot, ahogy ismét előhúzta a telefonját.

De nem hívta fel Huntot. Az angyal nem zavarta meg, pedig egyértelműen odafent volt.

Néhány esőcsepp hullott a járdára. Bryce remélte, hogy egész éjszaka zuhogni fog Athalarra.

Ujjai megrezzentek a kijelzőn, és mélyet sóhajtott, tudta, hogy nem kellene.

Mégis megtette. Ugyanabban a beugróban állt, ahol utoljára írogattak egymásnak Danikával, és megnyitotta a beszélgetést. Égette a szemét.

Felfelé görgetett, túl az utolsó, boldog és viccelődő szavakon. Egészen a naplabdameccsen készült fotóig, amit Danika aznap délután küldött magáról és a falkáról tetőtől talpig CCE-s szurkolói ruhában. A háttérben látszottak a játékosok a pályán, köztük Ithan hatalmas alakja is.

Bryce tekintete visszavándorolt Danika arcára. Arra a széles mosolyra, amit éppolyan jól ismert, mint a sajátját.

Szeretlek, Bryce. Előtört az utolsó egyetemi évük május közepi napjának számtalanszor felidézett emléke, magával rántotta őt.

A forró út égette Bryce térdét a szakadt farmernadrágon keresztül, lehorzsolt kezei remegtek a feje mögött, ahol a parancsnak engedelmeskedve összefonta őket. Mintha kést szúrtak volna a karjába. Eltört. A férfiak akkor sem hagyták, hogy leeressze.

A lopott motorbicikli roncsként hevert a poros autóúton, a jelzés nélküli kamion hatméternyire állt tőlük az út mentén. A baleset után a puskát kirántották Bryce kezéből, és a hegyi út mellett futó olajfaligetbe hajították. Danika megvédte őt a becsapódástól, körbefonta Bryce-t. Ő szenvedte el az aszfalt okozta fájdalmat kettejük helyett.

Háromméternyire tőle, kezét szintén a feje mögé emelve Danika annyi sebből vérzett, hogy még a ruhája is teljesen átázott. Hogy végezhették így? Hogy siklott félre ilyen rémesen minden?

– Hol vannak már azok a kibaszott golyók? – ordította a kamionból kiszállt férfi a társainak, kezében a döbbenetes módon (hála a jó égnek) üres fegyverrel.

Danika karamellszín szeme tágra nyílt, egyre csak Bryce arcát fürkészte. Bánat, fájdalom, félelem és megbánás ült rajta.

– Szeretlek, Bryce. – Könnyek csorogtak az arcán. – Úgy sajnálom!

Még sosem ejtette ki korábban ezeket a szavakat. Soha. Bryce végig ezzel nyaggatta az elmúlt három évben, de Danika sosem volt hajlandó kimondani.

Bryce mozgásra lett figyelmes bal kéz felől. A férfi megtalálta a lövedékeket a kamion vezetőfülkéjében. Bryce mégis végig Danikát nézte. A gyönyörű, ádáz arcot.

Eleresztette a gyeplőt, mintha kulcsot fordított volna el a zárban. Mintha a nap első sugarai jelentek volna meg a láthatár szélén.

És ahogy a golyók egyre közelebb értek a várakozó fegyverhez és az azt szorongató rémséges férfihoz, Bryce suttogva így szólt:

– Csukd be a szemed, Danika!

Bryce pislogott, a ragyogó emlék átadta a helyét a kijelzőn lévő képnek. Danikáról és az Ördögfalkáról, ahogy évekkel később olyan boldogok, fiatalok és élettel telik voltak.

Órák választották el csupán őket a valódi végtől.

Zuhogni kezdett az eső, és szárnyak suhogtak odafent, mire Bryce-nak eszébe jutott a felette lebegő Athalar. Anélkül vonult be a klubba, hogy akár egyetlen pillanatra is felnézett volna.

25.

Hunt tudta, hogy elbaszta. Ráadásul Micah előtt is nagy szarba került – már ha Micah rájön, hogy kikotyogta, mi történt akkor este valójában.

Nem hitte, hogy Quinlan telefonált volna akár a varázslónőnek, akár Micah irodájába, és gondoskodni fog róla, hogy ne is tegye. Talán vehetne neki egy új cipőt, táskát vagy bármi egyebet, ami elég vonzó számára ahhoz, hogy tartsa a száját. Hunt nem ámította magát, pontosan tudta, hogyan reagálna Micah akár egyetlenegy ballépésre, fiaskóra.

Hagyta, hadd fusson keresztül Quinlan a városon, követte őt az Óvárosból a kietlen, sötét Aszfodéloszmezőkre, majd be a KÜN-be, és végül vissza az Óvárosba.

Végig felette repült, a dudáló autók, a dübörgő basszus és a pálmák, a ciprusok közt susogó élénk áprilisi szél szimfóniáját hallgatta. Odalent boszorkányok repültek seprűkön, néhányuk olyan alacsonyan, hogy akár meg is érinthették volna az alattuk lévő autók tetejét. Teljesen mások voltak, mint az angyalok, mint maga Hunt is, akik mindig az épületek felett maradtak repülés közben. Mintha a boszorkányok a nyüzsgés részévé akartak volna válni, az angyalok pedig úgy emelkedtek ki a tömegből, hogy elkerülték azt.

Justinian felhívta őt a krisztallosszal kapcsolatban, miközben Quinlant követte, de mint kiderült, csak a nagy büdös semmit találta. Pár legendát sikerült csak előásnia, ami megerősítette azt, amit már amúgy is tudtak. Vik öt perccel azután csörgött rá, hogy lerakta: a Viperakirálynő alibije sziklaszilárdnak bizonyult.

Aztán Isaiah hívta, közölte, hogy a sikátorban talált áldozat valóban egy eltűnt növendék. Tudta, hogy Danaan gyanúja megalapozott, nem lehet véletlen, hogy épp előző nap jártak a templomban, a kürtről beszéltek, meg a démonról, ami lemészárolta Danikát és az Ördögfalkát, és most az egyik templomi növendék a krisztallosz karmai által lelte halálát.

Egy tündérlány. Gyakorlatilag gyereknek számított még. Sav marta a gyomrát a gondolatra.

Nem lett volna szabad odavinnie Quinlant a gyilkosság helyszínére. Nem lett volna szabad erőltetnie, de elvakította a vágy, hogy minél hamarabb megoldja az ügyet, így bele sem gondolt, miért ódzkodik annyira.

Csak akkor döbbent rá, amikor meglátta, hogyan néz Quinlan a péppé marcangolt holttestre, amikor az arca holtsápadttá vált, és nem a higgadtsága miatt hallgatott. Sokkos állapotba került. A traumától. A rémülettől. És Hunt lökte bele.

Elbaszta, és Ruhn jogosan torkolta le érte, de… Bassza meg!

Elég volt egyetlen pillantást vetnie Quinlan hamuszürkévé váló arcára, és tudta, hogy nem ő áll a gyilkosságok mögött, még csak véletlenül sincs köze hozzájuk. És mekkora kibaszott seggfej volt, hogy egyáltalán eszébe jutott ilyesmi. Még el is mondta neki, hogy rajta volt a gyanúsítotti listáján.

Megdörgölte az arcát. Azt kívánta, bár ott lenne vele Shahar, bár mellette repülne. Abban az öt évben, amíg a 18. légióban szolgált nála, mindig átbeszélte vele a különféle stratégiákat, elmondhatta neki a problémáit, és Shahar meghallgatta, kérdéseket tett fel. Próbára tette, úgy, ahogy más soha.

Egy óra alatt, mire eleredt az eső, Hunt már egy egész beszédet megtervezett. Nem hitte, hogy Quinlan kíváncsi lenne rá, vagy hogy beismerné, mit érzett ma, de bocsánatkéréssel tartozott neki. A rabszolgaság és a háborúzás sok mindent kiölt belőle az elmúlt évszázadokban, de szerette volna hinni, hogy azért az alapvető tisztességet nem irtották ki belőle. Egyelőre legalábbis.

Elképzelni sem tudta viszont, hogy maradjon belőle bármennyi, mire a végére ér annak a több mint kétezer gyilkosságnak, ha mégsem tudja megoldani ezt az ügyet. Nem tudta, érdemes lesz-e a szabadságra az a személy, aki addigra válik belőle. Nem is akart erre gondolni.

De aztán Bryce-t felhívta valaki – hála a jó égnek, nem ő telefonált valakinek, őt hívták –, és meg sem állt, miközben felvette. Hunt túl magasan repült ahhoz, hogy bármit is halljon a beszélgetésből, csak azt látta, hogy Bryce ismét irányt vált, és – mint tíz perccel később rádöbbent – az Íjász út felé igyekszik.

Ahogy az eső rákezdett, Bryce megállt a Fehér Holló előtt, és néhány percig a telefonját nyomkodta. De hiába volt Hunt látása éles, akár a sasé, nem látta, mit csinál a készüléken. Úgyhogy a szomszédos tetőről figyelt, és szánalmas lúzerként újra meg újra előszedte a saját mobilját, hátha Bryce neki ír.

És amikor az esőből felhőszakadás lett, Bryce eltette a telefonját, intett a kidobóknak, ahogy elhaladt mellettük, aztán elnyelte őt a Fehér Holló – és még csak fel sem pillantott rá, mielőtt belépett az épületbe.

Hunt leszállt, mire vanírok és emberek egyaránt odébb ugrottak a járdán. És a félig farkas, félig daemonaki kidobónak volt mersze kinyújtani a kezét.

– Jobbra van a sor – morogta a férfi Hunt balján.

– Bryce-szal vagyok.

A másik kidobó így szólt:

– Szar helyzet. Jobbra van a sor.

Hiába volt korán, a sor vége máris a következő keresztutcánál járt.

– A légió ügyében járok el – mondta Hunt, és keresni kezdte a jelvényét, de hogy hova a francba tehette…

Résnyire nyílt az ajtó, és egy gyönyörű tündér pincérnő dugta ki rajta a fejét.

– Riso azt mondja, engedjük be, Crucius.

Az elsőként megszólaló kidobó farkasszemet nézett Hunttal.

Hunt gúnyosan elmosolyodott.

– Majd máskor lerendezzük. – Aztán követte a nőt az épületbe.

A szex, a pia és a verejték szagának egyvelege szédítő sebességgel keltette életre az ösztöneit, ahogy átvágtak az üvegfalú udvaron, és felsétáltak a lépcsőn. A félig leomlott oszlopok lila fényben fürödtek.

Még sosem járt idebent, mindig Isaiah-t vagy valaki mást kért meg rá, hogy jöjjön be. Leginkább azért, mert tudta, hogy szemernyit sem jobb ez a hely, mint a pangerai arkangyalok palotái vagy vidéki kúriái, ahol a lakomák napokon át tartó orgiákba torkollnak. Mindeközben a kúriáktól pár lépésnyire éheznek az ott lakók, emberek és vanírok egyaránt a szemetet túrják, hátha találnak valamit, amivel a gyerekeik éhségét csillapíthatják. Elég jól ismerte a saját természetét, és hogy mi hozza ki a sodrából, úgyhogy távol tartotta magát ettől a helytől.

Voltak, akik suttogni kezdtek, amikor elhaladt mellettük, de Hunt végig Bryce-on tartotta a szemét, aki már ott ült az egyik bokszban két díszes oszlop között, valami áttetsző italt iszogatott, vodka lehetett, vagy gin. Ennyi illat között képtelen volt kivenni, pontosan melyik.

Bryce felnézett rá a pohárról, épp belekortyolt.

– Te hogy jutottál be?

– Nyilvános helyen vagyunk, nem?

Nem felelt. Hunt felsóhajtott, és már épp leült volna, hogy bocsánatot kérjen, amikor megérezte a jázmint és vaníliát, és…

– Elnézést, uram… Ó! Ööö… Khmm…

Egy csinos faun jelent meg fehér ujjatlan felsőben és olyan rövid szoknyában, hogy kilátszott hosszú, csíkos lába és elegáns patája. Finoman ívelt szarva épphogy csak kikandikált kontyba tűzött, göndör hajából. Barna bőrén aranypor csillogott a klub fényeiben. Az istenekre, milyen gyönyörű volt!

Juniper Andromeda: Bryce balett-táncos barátnője. Az ő aktáját is olvasta. A táncos ide-oda járatta pillantását Hunt és Quinlan között.

– Remélem… ööö… nem szakítottam félbe semmit…

– Épp menni készült. – Bryce felhajtotta az italát.

Hunt lehuppant az ülésre.

– Épp most érkeztem. – Kezet nyújtott a faunnak. – Örvendek. Hunt vagyok.

– Tudom – felelte a faun érzéki hangon.

Juniper lágyan, de határozottan fogott vele kezet. Bryce öntött magának a tiszta folyadékkal teli kancsóból, és nagyot húzott belőle. Juniper odafordult hozzá:

– Rendeltél már kaját? Most lett vége a próbának, mindjárt éhen halok!

A faun vékony volt, de szálkásan izmos is, pokolian erős lehetett a kecses külső alatt.

Bryce felemelte a poharát.

– Ma folyékonyat vacsorázom.

Juniper összevonta a szemöldökét. De aztán Huntot is megkérdezte:

– Kérsz enni?

– Naná!

– Bármit kérhetsz, kihozzák. – Felemelte a kezét, és intett az egyik pincérnőnek. – Vegaburgert kérek sajt nélkül, sült krumplival, de csak növényi olajban süssétek, és kérek még két szelet pizzát is növényi sajttal. Köszönöm! – Az ajkába harapott, majd magyarázkodni kezdett Huntnak: – Nem eszem állati eredetű dolgokat.

Faunként a hús és a tejtermékek rémes választásnak tűntek. Tejet csak a babák ittak.

– Megértem – felelte Hunt. – Zavarna, ha én viszont ennék?

Évszázadokon át harcolt faunokkal vállvetve. Voltak, akik már a hús látványától is rosszul voltak, másokat viszont nem érdekelt, úgyhogy jobb volt rákérdezni.

Juniper pislogott egyet, de aztán megrázta a fejét.

Hunt a pincérnőre mosolygott, aztán leadta a rendelését:

– Kérek egy csontos marharostélyost sült zöldbabbal.

Miért is ne? Bryce-ra pillantott, aki úgy szorongatta a piáját, mintha fehérjeturmix lenne.

Még nem vacsorázott, és bár eléggé elvonta Hunt figyelmét, hogy élénk rózsaszín csipkés melltartóban és hozzá illő bugyiban lépett ki reggel a hálószobájából, azért észrevette a nappali ablakán keresztül, hogy kihagyta a reggelit, és mivel nem vitt magával ebédet, és nem is rendelt semmit, mérget mert volna venni rá, hogy délben sem evett. Úgyhogy Hunt így folytatta:

– Ő pedig bárányköftét kér rizzsel, pirított csicseriborsóval és uborkával. Köszi!

Látta már párszor, mit ebédelt Bryce, és mindig pontosan érezte, mit kér elvitelre. Bryce kinyitotta a száját, de a pincérnő addigra már távozott. Juniper aggodalmasan figyelte őket. Mintha pontosan tudná, mit fog Bryce…

– Fel is vágod nekem az ételt?

– Mi?

– Attól, hogy ilyen kemény seggfej vagy, még nem döntheted el, mikor eszem, vagy hogy megfelelően gondoskodom-e saját magamról. Én élek a testemben, én tudom, akarok-e enni! Úgyhogy tartsd meg magadnak a birtokló, agresszív viselkedésedet!

Juniper akkorát nyelt, hogy Hunt még a dübörgő zene mellett is hallotta.

– Hosszú napod volt, Bryce?

Bryce ismét az italáért nyúlt, de Hunt gyorsabb volt, elkapta a csuklóját, és az asztalhoz szorította, még mielőtt Bryce még több alkoholt dönthetett volna magába.

– Vedd le rólam a kibaszott kezed! – vicsorgott Bryce.

Hunt odavetett egy félmosolyt.

– Ne viselkedj már ilyen közhelyesen! – szólt rá. Bryce szeme villámokat szórt. – Rossz napod van, erre idejössz vodkába fojtani a bánatodat? – Felhorkant, eleresztette Bryce csuklóját, és kikapta a kezéből a poharat. Az ajkához emelte, és a pohár pereme felett Bryce szemébe nézett. – Legalább mondd, hogy jó ízlésed van a… – Beleszagolt. Majd beleivott a folyadékba. – Ez víz.

Bryce keze ökölbe szorult az asztalon.

– Nem iszom.

– Én hívtam meg Bryce-t – szólt közbe Juniper. – Rég nem láttuk már egymást, és később itt találkozom a társulat pár tagjával, úgyhogy…

– Miért nem iszol? – kérdezte Hunt Bryce-t.

– Te vagy az Umbra Mortis. Biztos rájössz magadtól is. – Bryce kicsusszant a bokszból, kényszerítve Junipert, hogy keljen fel. – Bár az alapján, hogy azt hitted, megöltem a legjobb barátnőmet, talán mégsem.

Hunt dühbe gurult, de Bryce folytatta:

– Kimegyek a mosdóba.

Aztán besétált az ősi táncparketten tomboló tömegbe, ami azonnal el is nyelte, ahogy a helyiség másik végében, a két oszlop közt álló távoli ajtó felé vette az irányt.

Juniper vonásai megfeszültek.

– Elkísérem.

Azzal ő is eltűnt, gyors és könnyed léptekkel távozott. Két férfi is tátott szájjal bámult utána, de Juniper ügyet sem vetett rájuk. A táncparkett közepén érte utol Bryce-t, elkapta a karját, és megállította. Juniper elmosolyodott, éppolyan sugárzó volt, mint a fények körülöttük, és a bokszra, a klubra mutatva beszélni kezdett. Bryce arca kőkemény maradt. Annál is keményebb.

Ahogy a közeledő férfiak észrevették, milyen arcot vág, meggondolták magukat, és mégsem mentek oda hozzá.

– Legalább engem jobb színben tüntet fel, ha dühös rád – csendült gúnyos férfihang Hunt mellett.

Hunt meg sem próbált jó képet vágni az érkezőhöz.

– Mondd, hogy találtál valamit!

A valbarai tündérek koronahercege a boksz szélének dőlt, döbbenetesen kék szemét végig az unokatestvérén tartotta. Nyilván az árnyékok segítségével lopakodott így Hunt mögé, azért nem figyelt fel rá.

– Nem találtam. Felhívott a Holló tulajdonosa, hogy Bryce itt van. Elég ramaty állapotban volt a bűntény helyszíne után ahhoz, hogy ránézzek, jól van-e.

Ezzel az érveléssel Hunt sem szállhatott vitába. Úgyhogy inkább nem mondott semmit.

Ruhn a táncolók tömegében mozdulatlanul álló két nő felé biccentett.

– Tudtad, hogy régen ő is táncolt? Ha tehette volna, ő is balett-táncos lesz, mint Juniper.

Hunt nem tudta, nem igazán emlékezett ilyesmire. Ezek apróságok voltak az aktájában.

– Miért hagyta abba?

– Azt tőle kell megkérdezned. De Danika halála óta egyáltalán nem táncol.

– A jelek szerint nem is iszik. – Hunt az otthagyott vizespohárra pillantott.

Ruhn követte a tekintetét. Ha meglepetésként érte is a tény, nem látszott rajta.

Hunt belekortyolt Bryce vizébe, és a fejét csóválta. Nem is partihercegnő, csak hagyta, hogy a külvilág a lehető legrosszabbat feltételezze róla.

Ahogy ő is tette. Hunt megmozgatta a vállát, szárnyai megrebbentek, ahogy a táncparketten álló Bryce-t figyelte. Igen, ezt most elcseszte. Méghozzá nem is kicsit.

Bryce a boksz felé nézett, és amikor észrevette az unokatestvérét… A fagyos Hél bizonyos bugyrai melegebbek, mint amilyen pillantást ő lövellt Ruhn felé.

Juniper is feléjük fordult.

Bryce egyetlen lépést tett csupán a boksz felé, amikor a klub felrobbant.

26.

Az egyik pillanatban Athalar még Ruhnnal beszélgetett. Az egyik pillanatban Bryce oda akart menni, hogy kiossza mindkettőt, amiért alfalágyult módon próbálják védelmezni, még távolról is majd’ megfojtják. Az egyik pillanatban Bryce még igyekezett ellenállni a súlynak, ami azzal fenyegetett, hogy lehúzza a túlságosan is ismerős sötétségbe. Futhatott bármennyit, nem szabadult tőle, nem jutott levegőhöz.

A következőben szétrepedt a füle, kirántották a talajt a lába alól, a plafon rájuk szakadt, mindenki üvöltött, vér fröccsent, félelem ülte meg a levegőt, és Bryce már pördült is, hogy Juniperre vesse magát…

Füle élesen, szüntelenül csengett.

A világ megdőlt.

Vagy talán csak azért érezte így, mert a tönkretett padlón hevert, törmelékkel, szilánkokkal és testrészekkel körülvéve.

De Bryce nem mozdult, továbbra is Junipert takarta, aki lehet, hogy sikított…

Az az éles csengés csak nem ért véget. Túlharsogott minden más hangot. Fémes ízt érzett a szájában – vért. Vakolat borította a bőrét.

– Kelj fel! – Hunt hangja vágott keresztül a csengésen, a sikolyokon, a visításon, és erős keze Bryce vállára kulcsolódott. Bryce vergődni kezdett, Juniper után nyúlt…

De Ruhn addigra ott termett, vér szivárgott a halántékából, ahogy segített felállni a barátnőjének…

Bryce alaposan végigmérte Junipert: vakolat, por és valaki más vére fedte, de egyetlen karcolás sem esett rajta, egyetlen karcolás sem…

Bryce Huntnak roskadt, aki megszorította a vállát.

– Ki kell jutnunk innen… Gyerünk! – mondta az angyal Ruhnnak, úgy parancsolgatott a bátyjának, mint valami egyszerű sorkatonának. – Lehet, hogy több is van.

Juniper kirántotta magát Ruhn karjából, és Bryce-ra üvöltött:

– Elment az eszed?

A füle… folyamatosan csengett a füle, lehet, hogy szivárgott az agya, mert képtelen volt szóhoz jutni, nem emlékezett, hogyan használja a végtagjait…

Juniper, meglendítette a kezét. Bryce nem érezte, ahogy az arcát érte. Juniper úgy zokogott, hogy félő volt, darabokra hullik a teste.

– Én túlvagyok a Zuhanáson, Bryce! Két éve megcsináltam! Te még nem! Teljesen megbolondultál?

Meleg, erős kar préselődött a hasához, segített neki talpon maradni. Hunt szája nagyon közel volt a füléhez, amikor az angyal így szólt:

– Juniper, sokkot kapott. Hagyd!

Juniper ekkor Huntra förmedt:

– Ne avatkozz bele!

Körülöttük mindenki jajgatott, sikított, és még mindig záporozott rájuk a törmelék. Az oszlopok kidőlt faként hevertek mindenfelé. Mintha June is felfigyelt volna rá, mintha rájött volna, hogy…

A teste, az istenekre, képtelen volt működésre bírni…

Hunt nem tiltakozott, amikor Ruhn megadott egy közeli címet, és rájuk parancsolt, hogy várják meg ott. Közelebb volt, mint Bryce lakása, és ha őszinte akart lenni, nem volt benne biztos, hogy Bryce beengedné. És ha megint sokkos állapotba kerül, és Hunt nem jut át az igézeteken… Micah karóba húzza a fejét a Comitium kapuján, ha Bryce életét veszti, amikor neki kellene vigyáznia rá.

Lehet, hogy azért is megteszi, mert nem vette észre, miféle támadás van készülőben.

Quinlannek mintha fel sem tűnt volna, hogy cipeli. Nehezebb volt, mint amilyennek látszott, napbarnított bőre alatt több izom húzódott, mint hitte.

Pár utcával odébb Hunt meg is találta az ismerős, fehér oszlopos házat, a Ruhntól kapott kulcs nyitotta a zöldre festett ajtót. Az óriási folyosót a hercegén kívül még két másik férfi illata lengte körbe. A villanyt felkapcsolva egy látszólag háborút átvészelő széles lépcsősort, kopott tölgyfaparkettát és veszélyesen lógó kristálycsillárt látott.

Alatta sörpongasztal állt elképesztő tehetséggel megfestett mintával – egy óriási tündérférfi egészben nyelt le egy angyalt.

Hunt nem foglalkozott a fajtájának címzett beszólással, és a bejárattól balra nyíló nappali felé vette az irányt. A szemközti fal mellett foltos kanapé állt, oda fektette Bryce-t, majd a minden máshoz hasonlóan viharvert, folyóvízzel felszerelt bárszekrény felé sietett, amit a távolabbi fal közepén építettek be. Víz… Vizet kell vinnie Bryce-nak.

Évek óta egyetlen támadás sem érte a várost, azóta nem, hogy lecsukták Briggst. Hunt érezte, ahogy a bomba ereje végighasít a klubon, szétszaggatva a korábbi templomot és a benne lévőket. Majd a nyomozók kiderítik, pontosan mi okozta a tragédiát, de…

Még az ő villámai sem voltak elég gyorsak ahhoz, hogy megakadályozzák. Nem mintha egy bomba ellen védelmet nyújtottak volna, főleg nem egy ilyen váratlan támadás esetén. Eléggel találkozott a csatatéren ahhoz, hogy tudja, hogyan kerülje ki a robbanószerkezeteket, hogyan osszon halált a halálért cserébe, de ezt nem valami messzi tankból lőtték ki rájuk.

Ezt elhelyezte valaki a klubban, és egy előre meghatározott pillanatban felrobbantotta. Nem sok ember képes ilyesmire, és Hunt listájának élén… ismételten Philip Briggs állt. Vagy legalábbis a követői, hiszen Briggs maga még mindig az Adrestia Fegyházban raboskodott. Majd később gondolkozik ezen, amikor már nem forog vele a világ, amikor nem sisteregnek a villámok a vérében, és nem szomjazik az ellenség életének kioltására.

Hunt visszafordult a kanapén ülő, semmibe révedő nőhöz.

Bryce zöld ruhája tönkrement, bőrét vakolat pora és valaki más vére fedte, és a vörös foltot leszámítva sápadt volt az arca.

Hunt kikapott egy jégakkut a pult alatti fagyasztóból, és konyharuhába csavarta. Egy pohár vizet tett a foltos fa dohányzóasztalra, és átnyújtotta Bryce-nak a jégakkut.

– Nem semmi pofon volt.

A borostyánszínű pillantás lassan felé siklott. Vér száradt Bryce fülének belsejére.

Hunt keresgélt egy darabig a szánalmas konyhában és a fürdőszobaszekrényben, majd törülközőkkel és elsősegélydobozzal tért vissza.

Letérdelt Bryce elé az ütött-kopott, szürke szőnyegre, és jó szorosan behúzta a szárnyát, hogy ne borítsa fel a dohányzóasztalt ellepő sörösdobozokat.

Bryce maga elé meredve tűrte, hogy Hunt megtisztítsa a fülét a vértől.

Huntnak nem volt gyógymágiája, mint a boszorkányoknak, de kapott annyi katonai kiképzést, hogy meg tudja vizsgálni Bryce fülét. Tündérhallással iszonyú lehetett a robbanás, az embervér pedig lassította a gyógyulási folyamatot. Szerencsére nem vérzett már, és Hunt nem látott rajta sérülést.

Ezután áttért Bryce bal fülére. Amikor végzett, észrevette, hogy Bryce térde teljesen lehorzsolódott, és kövek ágyazódtak a bőrébe.

– Juniperből igazgató lehet – szólalt meg végre Bryce rekedten. – Az első faun a történelem során! Mindjárt kezdődik a nyári szezon, épp beletanul két darab főszerepébe. Ötben szólótáncos. Elképesztően fontos ez a szezon. Egy sérülés keresztbe tehet a jövőjének.

– Ő már túlvan a Zuhanáson. Gyorsan felépült volna.

Hunt előszedett egy csipeszt a dobozból.

– Akkor is.

Bryce fel-felszisszent, ahogy Hunt óvatosan kiszedegette a fém- és kődarabokat a térdéből. Keményen a földre zuhant. Már robbant a klub, amikor Hunt még látta a mozgását. Azonnal Juniperre vetette magát, megvédte a robbanástól.

– Csípni fog – figyelmeztette, ahogy homlokráncolva a gyógykeveréket tanulmányozta. Menő, drága holmi. Csoda, hogy van egyáltalán ilyesmijük, tekintve, hogy a herceg és a lakótársai már mind túlestek a Zuhanáson. – De legalább nem marad heg utána.

Bryce vállat vont, és az óriási, sötét tévéképernyőt figyelte Hunt válla felett.

Hunt ráöntötte az oldatot a lábára, mire Bryce összerándult. Hunt megragadta Bryce lábát, elég erősen ahhoz, hogy megtartsa, hiába káromkodott Bryce.

– Én szóltam.

Bryce összeszorított fogain keresztül fújta ki a levegőt. A rövid ruha széle felcsúszott a mozgástól, és Hunt azt mondogatta magának, csak azért pillant le, hogy megnézze, megsérült-e máshol is, de…

Széles, csúnya seb éktelenkedett Bryce egyébként sima, zavarba ejtően tökéletes combján.

Hunt megdermedt.

Bryce nem gyógyíttatta meg.

És az a bicegés, amire időről időre felfigyelt a szeme sarkából… Nem az ostoba cipők miatt volt. Hanem emiatt. Hunt miatt. A háborús ösztönök miatt, amik arra sarkallták, hogy esetlenül összefércelje őt, mint valami katonát.

– Egyetlen férfi sem szokta húzni a száját, amikor a lábam között térdel, Athalar – szólalt meg Bryce.

– Mi? – Ám ekkor felfogta a szavak értelmét, és rájött, hogy még mindig Bryce lábszárát szorongatja, selymes bőre az ő bőrkeményedéses tenyeréhez tapad. És arra is rádöbbent, hogy valóban Bryce lába között térdel, sőt, még közelebb is hajolt az öléhez, hogy lássa a sebhelyet.

Azonnal hátrarándult, semmit sem tehetett az arcába kúszó hő ellen. Eleresztette Bryce lábát.

– Elnézést! – szűrte összeszorított fogai közt.

A Bryce tekintetében táncoló derűnek nyoma veszett, ahogy azt kérdezte:

– Szerinted ki tette? Ki robbantotta fel a klubot?

Hunt a tenyerén érezte Bryce puha bőrének melegét.

– Fogalmam sincs.

– Lehet valami köze a nyomozásunkhoz?

Könnyek szöktek a szemébe a bűntudattól, és Hunt tudta, hogy Bryce előtt felvillant a növendék holttestének emléke. Megrázta a fejét.

– Valószínűleg nem. Ha valaki az utunkba akarna állni, akkor sokkal hatásosabb lenne fejbe lőni minket, mint felrobbantani egy klubot. Lehet, hogy a tulajdonos egyik vetélytársa volt. Vagy a megmaradt Kérek akarják felverni a várost.

– Szerinted itt is ki fog törni a háború? – kérdezte Bryce.

– Vannak emberek, akik ezt szeretnék. Néhány vanír is. Azt mondják, úgy legalább megszabadulhatnának az emberektől.

– Pangera bizonyos részeit teljesen tönkretette a háború – motyogta Bryce. – Láttam a felvételeket. – Huntra nézett, a kimondatlan kérdés ott lebegett közöttük. Mennyire volt rossz a helyzet?

– Mágia és gépek – felelte Hunt. – Nem jó ötlet keverni a kettőt.

Végigszántottak rajtuk a szavak.

– Haza akarok menni – lehelte Bryce. Hunt levette a kabátját, és a lány vállára terítette. Kis híján elveszett benne. – Le akarom mosni magamról – mutatott a csupasz bőrét szennyező vérre.

– Rendben.

Ám ekkor kinyílt a bejárati ajtó. Egyetlen pár bakancsos láb dobbant.

Hunt fordulás közben előkapta a combjához rejtett fegyvert, de Ruhn sétált be árnyékokkal a nyomában.

– Rossz híreket hozok – mondta a herceg.

Bryce haza akart menni. Fel akarta hívni Junipert. Fel akarta hívni az anyukáját és Randallt, hogy hallja a hangjukat. Fel akarta hívni Furyt, kideríteni, hogy mit tud, még akkor is, ha Fury úgysem venné fel, és nem válaszolna az üzeneteire. Fel akarta hívni Jesibát, hogy rávegye, derítse ki, mi történt. De leginkább csak haza akart menni lezuhanyozni.

Ruhn merev arccal, vértől pöttyözve állt meg az ajtóban.

Hunt visszadugta a pisztolyt a combjára erősített tokba, majd leült Bryce mellé a kanapéra.

Ruhn a bárszekrényhez ment, és engedett magának egy pohár vizet. Minden egyes mozdulata nehézkes volt, az árnyak ott susogtak körülötte. De aztán felsóhajtott, és az árnyékok a feszültséggel együtt eltűntek. Hunt megkímélte Bryce-t attól, hogy neki kelljen válaszokat követelni.

– Gondolom, arról van szó, ki robbantott bombát a klubban.

Ruhn bólintott, és belekortyolt a vízbe.

– Minden jel lázadó emberekre utal. – Bryce ereiben megfagyott a vér. Összenézett Hunttal. Tehát nem tévedtek nagyot az iménti beszélgetésükkel. – A bombát valami új robbanófolyadék formájában csempészték be a klubba, egy borosrekeszben rejtették el. Kártyát hagytak a rekeszen, a saját logójukat.

– Lehet bármi köze Philip Briggshez? – vágott közbe Hunt.

– Briggs még mindig rács mögött van – válaszolta Ruhn. Ezzel igencsak szépített azon, amit a lázadók vezére most a vanírok keze által elszenvedett az Adrestia Fegyházban.

– A Kérek viszont nincsenek – krákogta Bryce. – Danika fogta el Briggst először. Még ha nem is ő ölte meg, a lázadó tevékenysége miatt akkor is ül. Parancsba adhatta a követőinek, hogy robbantsanak.

Ruhn a homlokát ráncolta.

– Én úgy gondoltam, szétszéledtek, beálltak más csoportokhoz, vagy visszamentek Pangerába. De mondom a rossz hírt. A logó mellett a rekeszen volt egy minta is. Az én embereim meg a tieid is azt gondolták, hogy egy íves C betű, mint Crescent City, de megnéztem én is a raktárról készült felvételt a bombarobbantás előttről. Nehéz kivenni, de lehet, hogy valójában egy ívelt kürtről van szó.

– Mi köze a kürtnek az emberek lázadásához? – értetlenkedett Bryce. Aztán kiszáradt a szája. – Várj! Gondolod, hogy a kürttel nekünk akartak üzenni? Hogy eltántorítsanak minket a kereséstől? Mintha a növendék nem lett volna elég jelzésértékű?

– Csak nem véletlen egybeesés, hogy pont akkor robbantották fel a klubot, amikor ott voltunk – gondolkozott Hunt hangosan. – Vagy hogy a minta az egyik rekeszen kürt alakú, amikor pont nyakig benne vagyunk a keresésében. Mielőtt Danika lekapcsolta, Briggs pont a Hollót akarta felrobbantani. Igaz, a Kérek nem mozgolódtak azóta, hogy börtönbe zárták őt, de…

– Lehet, hogy visszatértek – erősködött Bryce. – Ott akarják folytatni, ahol Briggs abbahagyta, vagy talán még most is utasításokat kapnak tőle valahogy.

Hunt komornak tűnt.

– Vagy végig Briggs egyik követője állt a háttérben, ő tervelte ki a robbantást, Danika meggyilkolását, ezt a robbantást… Lehet, hogy Briggs nem bűnös, viszont tudja, ki a felelős. Lehet, hogy véd valakit. – Előhúzta a telefonját. – Ki kell hallgatnunk.

– Elment a kibaszott eszed? – förmedt rá Ruhn.

Hunt rá sem hederített, felállt és tárcsázott.

– Az Adrestia Fegyházban van, úgyhogy beletelhet pár napba, mire beengednek – magyarázta Bryce-nak.

– Jól van.

Bryce inkább nem gondolt rá, mire számíthat ezen a találkozón. Danikát mindig aggasztotta Briggs fanatizmusa az emberek ügyével kapcsolatban, és nem igazán akaródzott erről beszélgetnie. Igazi győzelemként élte meg, hogy lekapcsolhatta őt és a Kéreket – a fő mozgalom, az Ophion vadhajtását –, legitimálta vele az Ördögfalkát. Persze Sabine elismerését még ezzel sem vívta ki.

Hunt a füléhez szorította a telefont.

– Szia, Isaiah! Igen, jól vagyok.

Bryce figyelte, ahogy az angyal kilép a folyosóra.

Ruhn halkan megszólalt:

– Az Őszkirály tudja, hogy te is keresed a kürtöt.

Bryce fáradtan felnézett a bátyjára.

– Mennyire dühös?

Ruhn komor mosolya nem bizonyult épp megnyugtatónak.

– Figyelmeztetett, hogy ne figyeljek rád, mert a szavaid, akár a méreg.

– Ezt tulajdonképpen akár bóknak is vehetem.

Ruhn már nem mosolygott.

– Tudni akarja, mihez kezdesz a kürttel, ha megtalálod.

– Abból fogok inni, amikor meccs van.

Hunt horkantva felnevetett, ahogy a hívás végeztével visszajött a szobába. Ruhn csak annyit mondott:

– Komolyan kérdezi.

– A templomnak adom – válaszolta Bryce. – Nem neki.

Ruhn végignézett rajtuk, ahogy Hunt visszaült Bryce mellé a kanapéra.

– Apám azt mondta, most, hogy már te is belekeveredtél egy ilyen veszélyes ügybe, Bryce, szükséged lesz egy testőrre, aki… folyamatosan melletted van. Veled él. Jelentkeztem a feladatra.

Bryce minden egyes porcikája sajgott.

– Szó sem lehet róla!

Hunt összefonta a karját.

– Mit érdekli a királyt, életben marad-e Quinlan?

Ruhn pillantása hűvössé vált.

– Én is ugyanezt kérdeztem tőle. Azt mondta, hogy Bryce féltündérként az ő fennhatósága alá tartozik, és nem akar problémás helyzeteket megoldani. Azzal a lánnyal csak a baj van, így fogalmazott.

Bryce kihallotta a kegyetlenséget abból, ahogyan Ruhn az apjukat utánozta. Maga előtt látta a férfi arcát, ahogy kiejti a szavakat. Gyakran elképzelte, milyen lenne ököllel verni azt a tökéletes arcot. Egy olyan sebhelyet ejteni rajta, mint amilyen az anyja arcát is csúfította, kicsit és vékonyat, körömnyinél nem hosszabbat, ami mégis örök emlékeztetőül szolgál arra, hogyan pofozta fel őt, amikor iszonyú dühében túl messzire ment.

Az ütést követően Ember Quinlan menekülni kezdett – már Bryce-szal a szíve alatt.

Rohadék. Vénséges, utálatos rohadék.

– Szóval zavarná a Quinlan csúcstalálkozó előtti halálával járó PR-katasztrófa – jegyezte meg Hunt nyersen, undortól megfeszülő vonásokkal.

– Ez ennyire meglep? – felelte Ruhn, majd Bryce-hoz fordult: – Én csak átadtam az üzenetet. Azért gondold át, érdemes-e emiatt ölre menni vele.

Esélytelen, hogy beengedje Ruhnt a lakásába, aztán a bátyja parancsolgasson neki. Főleg akkor nem, ha a barátai is jelen lennének. Már az is elég rémes, hogy ebben az ügyben össze kell dolgoznia vele. És az istenek szerelmére, úgy hasogat a feje!

– Jól van – felelte fortyogva. – Azt mondta, testőrre van szükségem, de nem azt, hogy pont neked kell ellátni ezt a feladatot, igaz? – Ruhn feszülten hallgatott, Bryce pedig így folytatta: – Akkor jól gondoltam. Majd Athalar velem lesz, és így teljesítjük a parancsot. Elégedett vagy?

– Nem fog tetszeni neki.

Bryce öntelten elmosolyodott, hiába forrt a vére.

– Azt nem mondta, ki legyen a testőr. Fogalmazott volna pontosabban az a rohadék!

Ezzel még Ruhn sem szállhatott vitába.

Ha Athalart meg is lepte, hogy kit választott Bryce lakótársul, nem mutatta.

Ruhn figyelte, ahogy az angyal óvatosan ide-oda járatja közöttük a pillantását.

Bassza meg! Athalar kezdene rájönni, hogy szorosabb közöttük a kapcsolat, mint unokatestvérek közt szokás, hogy Ruhn apjának nem lenne szabad ennyire odafigyelnie Bryce-ra?

– Te vetted rá apádat? – dühöngött Bryce.

– Nem – válaszolta Ruhn. Az apja sarokba szorította őt a templomi látogatással kapcsolatban, miután eljött a klubból. Őszintén, a király dühe alapján csoda, hogy Ruhn nem végezte holtan. – Még én sem ismerem pontosan a kémhálózatát.

Bryce összevonta a szemöldökét, de a gesztusból grimasz lett, ahogy felállt a kanapéról. Athalar végig a könyöke közelében tartotta a kezét, hátha meg kell támogatnia.

Ruhn telefonja megrezzent, és előhúzta a zsebéből, hogy rápillantson a kijelzőn megjelenő üzenetre. Meg a többire, amit rázúdítottak.

Declan írt a Flynn-nel közös chatfolyamukba: Mi a franc történt?

Mire Flynn azt felelte: A klubban vagyok. Sabine Amelie Ravenscroftot küldte, hogy ő irányítsa a törmeléket emelgető és a sebesülteken segítő Aux-falkákat. Amelie azt mondta, látott téged elmenni, Ruhn. Jól vagy?

Ruhn gyorsan válaszolt, csak hogy ne hívják fel: Jól vagyok. Nemsokára visszamegyek a klubba.

Az öklébe szorította a telefont, ahogy Bryce a kijárati ajtó és Hél azon túl fekvő bugyrai felé indult. Kék-piros szirénák vijjogtak, fényük az előszoba tölgyfadeszkáira vetült.

De a húga megtorpant, még mielőtt a kilincsért nyúlt volna, és hátrafordult, hogy azt kérdezze tőle:

– Miért voltál a Hollóban?

Hát tessék! Ha Ruhn most megemlíti Riso hívását, azt, hogy rajta tartja a szemét, akkor Bryce leharapja a fejét. Úgyhogy féligazsággal válaszolt:

– Szeretnék körbenézni a főnököd könyvtárában.

Hunt egy lépéssel Bryce mögött torpant meg. Lenyűgöző volt, ahogy mindketten igyekeztek döbbent kifejezést varázsolni az arcukra.

– Milyen könyvtárról beszélsz? – kérdezte Bryce, a megtestesült ártatlanság.

Ruhn esküdni mert volna, hogy Athalar próbálja elfojtani a mosolyát. Ruhn feszülten csak ennyit felelt:

– Arról, ami mindenki szerint a galéria alatt van.

– Most hallok róla először – vont vállat Hunt.

– Baszd meg, Athalar! – Ruhn olyan erősen megfeszítette az állkapcsát, hogy már fájt.

Bryce ismét megszólalt:

– Értem, hogy szeretnél bejutni a menők klubjába, de nagyon szigorú a rosta.

Igen, Athalarnak határozottan nehezére esett, hogy leplezze a mosolyát.

– Meg akarom nézni a könyveket, hátha találok valamit a kürttel kapcsolatban – morogta Ruhn. Bryce megdermedt a hangja hallatán, hiszen némi dominanciát is csempészett a szavaiba. Nem tartotta méltóságán alulinak, hogy bevesse a rangját. Ez elég fontos volt ahhoz, hogy megtegye.

Bár Athalar gyilkos pillantásokat lövellt felé, Ruhn tovább beszélt a húgához:

– Kétszer átnéztem már a Tündérlevéltárat, és… – A fejét csóválta. – Folyton eszembe jut a galéria. Lehet, hogy van ott valami.

– Én már körülnéztem – felelte Bryce. – Homályos utalásokat leszámítva semmi sincs a kürtről.

Ruhn megajándékozta a testvérét egy félmosollyal.

– Szóval elismered, hogy létezik a könyvtár. – Bryce a homlokát ráncolta. Ruhn ismerte már ezt az elgondolkozó arckifejezést. – Mi van?

Bryce átvetette a haját koszos, szakadt ruhás válla felett.

– Kössünk alkut! Bejöhetsz a galériába a kürt után nyomozni, és segítek is neked mindenben. Ha… – Athalar Bryce felé kapta a fejét, már-már kellemes látványnak bizonyult az arcára kirajzolódó felháborodás. Bryce a Ruhn kezében szorongatott telefonra biccentve folytatta: – Ha a rendelkezésemre bocsátod Declant.

– Ahhoz be kell avatnom őt az ügy részleteibe. És amiről ő tud, arról két másodperccel később Flynn is fog.

– Jól van. Mesélj el nekik mindent! És mondd meg Decnek, hogy mindent tudni akarok Danika utolsó heteiről.

– Fogalmam sincs, hogy tudna ennek utánanézni – vallotta be Ruhn.

– Az Odúban biztos tudják – szólt közbe Hunt, és csodálatfélével fürkészte Bryce-t. – Mondd meg Emmetnek, hogy törje fel az Odú adatbázisát!

Ruhn bólintott.

– Jól van. Később megkérem.

Bryce mosolya nem ért el a szeméig.

– Akkor holnap ugorj be a galériába!

Ruhn engedélyezett magának egy pillanatot, hogy úrrá lehessen a döbbenetén, amiért ilyen könnyedén ment a dolog.

– Vigyázz magadra odakint! – mondta végül.

Ha Bryce-nak és Athalarnak igaza van, és tényleg a lázadó Kérek léptek fel Briggs kérésére vagy az ő tevékenységének emléket állítva… igazi politikai rémálom vár rájuk. Ha pedig neki van igaza azzal kapcsolatban, hogy az a C valójában a kürtöt ábrázolja, és ha a növendék meggyilkolásával őket akarták elijeszteni a további kutatástól… akkor a mindannyiukat fenyegető veszély sokat súlyosbodott.

Mielőtt továbbindult volna, Bryce negédesen így szólt:

– Mondd meg apucinak, hogy üdvözöljük… és hogy elmehet a francba!

Ruhn ismét a fogát csikorgatta, mire Athalar megint rávigyorgott. Szárnyas seggfej!

A páros kisétált az ajtón, és egy szívdobbanással később Ruhn telefonja megcsörrent.

– Igen? – szólt bele.

Esküdni mert volna, hogy hallja, ahogy az apja megdermed, mielőtt gúnyosan így szólt:

– Ilyen hangnemet ütsz meg a királyoddal szemben?

Ruhn inkább nem válaszolt. Az apja így folytatta:

– Mivel képtelen voltál tartani a szádat az ügyeimről, szeretnék tisztázni valamit a kürttel kapcsolatban. – Ruhn megacélozta magát. – Nem akarom, hogy az angyalokhoz kerüljön.

– Rendben. – Ha Ruhnnak is lesz bármiféle beleszólása a dologba, akkor senki sem kapja majd meg a kürtöt. Visszaadják a templomnak, és tündérőr fogja vigyázni éjt nappallá téve.

– Tartsd rajta a szemed azon a lányon!

– Csak őt figyelem.

– Komolyan mondom, fiam!

– Én is. – Hagyta, hadd hallja ki az apja az őszinte morgást a hangjából.

– Koronahercegként titkokat fedtél fel a királyodról a lány és Athalar előtt – folytatta az apja. – Minden jogom megvan rá, hogy megbüntesselek érte, ezt te is tudod.

Hajrá! – mondta volna legszívesebben Ruhn. Hajrá, csináld csak! És ha már ott vagy, fossz meg a rangomtól is! Úgyis velem ér véget a királyi vérvonal.

Ruhn elhányta magát, amikor tizenhárom évesen tündérszokás szerint elküldték az Orákulumhoz, hogy bepillantást nyerjenek a jövőjébe, és meghallotta ezeket a szavakat. A rituálét korábban házasságkötések és szövetségek kipuhatolására használták. Manapság inkább a gyerek karrierjére voltak kíváncsiak, hogy viszi-e valamire az életben. Ruhn – és évekkel később Bryce – számára kész katasztrófába torkollott a látogatás.

Ruhn könyörgött az Orákulumnak, hogy mondja meg, úgy érti-e, meghal, még mielőtt gyermeket nemzhetne, vagy esetleg nemzőképtelen. Az Orákulum csak megismételte, amit korábban mondott: A királyi vérvonal veled ér véget, herceg.

Nem volt mersze bevallani a királyának. Képtelen lett volna elviselni az apja csalódottságát és dühét, úgyhogy inkább hazudott neki. Az Orákulum azt mondta, jó és igazságos király leszek.

Az apja csalódott volt, de csak azért, mert a hamis prófécia nem volt ennél nagyszabásúbb.

Úgyhogy igen. Az apja szívességet tesz neki, ha úgy dönt, megfosztja a rangjától. Talán tudtán kívül beteljesíti a próféciát.

Egyetlenegyszer aggódott igazán, hogy mit jelentenek valójában a szavak – akkor, amikor megtudta, hogy van egy húga. Attól félt, az ő idő előtti halálát jelenti a jóslat. De a félelmeit kioltotta a tény, hogy Bryce-t nem ismerték el hivatalosan a királyi vérvonal tagjaként, és soha nem is fogják. Hatalmas megkönnyebbülésére Bryce sosem faggatta, még akkor sem, amikor az első pár évben jóban voltak, hogy ugyan miért nem próbálta Ruhn meggyőzni az apjukat, ismerje el őt nyilvánosan.

Az Őszkirály így folytatta:

– Sajnos, ha megbüntetnélek, nem tudnád tovább keresni a kürtöt.

Ruhn árnyai ott cikáztak körülötte.

– Akkor majd máskor.

Az apja felmordult, Ruhn pedig letette.

27.

Az utcák megteltek a továbbra is kaotikus Fehér Hollóból kiszivárgó vanírokkal, akik mind tudni akarták, mégis mi a franc történt. A különböző legionáriusok, tündérek és Aux-falkák kordont húztak a hely köré, egy vibráló, átlátszatlan mágikus falat, a tömeg mégis egyre gyűlt.

Hunt a mellette némán, üveges tekintettel sétáló Bryce-ra pillantott. Csak most döbbent rá, hogy mezítláb van.

Mégis mióta? Nyilván a robbanás során vesztette el a cipőjét.

Felmerült benne, hogy ismét felajánlja, szívesen a karjába veszi, esetleg visszarepülhetnek a lakására, de Bryce olyan szorosan ölelte magát, hogy Hunt attól tartott, egyetlen szóval is képes lenne véget nem érő dührohamot kiváltani belőle.

Ahogyan Ruhnra nézett, mielőtt kiléptek a tündér házából… Hunt hálát adott, hogy Bryce nem mérget köpő vipera. Ruhn arca biztosan szétmállott volna.

Az istenek segítsenek, amikor a herceg másnap megérkezik a galériába.

Bryce portása azonnal felugrott, ahogy beléptek a makulátlan előcsarnokba, azt kérdezgette, jól van-e, hogy ő is a klubban volt-e. Bryce elmotyogta, hogy jól van, mire a medve alakváltó Huntra fordította ragadozóra emlékeztető figyelmét. Amikor Bryce észrevette, intett, megnyomta a lift gombját, és bemutatta őket egymásnak. Hunt, ő itt Marrin; Marrin, ő itt Hunt, sajnálatos módon a közeljövőben ő is itt fog lakni. Aztán belépett a liftbe, és a végében megállva nekidőlt a krómozott korlátnak, mintha máskülönben összecsuklana…

Már záródott az ajtó, amikor Hunt beszuszakolta magát. A fülke túl kicsi volt, túl szűk a szárnyainak, pedig a lehető legjobban behúzta őket, ahogy a felvonó felrepítette őket a legfelső emeletre.

Bryce feje lehorgadt, válla megroggyant…

– Miért nem csinálod meg a Zuhanást? – bukott ki Huntból a kérdés.

A liftajtó kinyílt, és Bryce nekidőlt, mielőtt kilépett az elegáns krémszín és kobaltkék folyosóra. De aztán megtorpant a lakása ajtajánál, és hátrafordult hozzá.

– A kulcs a táskámban volt.

A táskában, ami most a klub romjai közt hevert.

– A portásnál van pótkulcs?

Bryce megerősítően morgott, és úgy nézte a liftet, mintha megmászandó hegy lenne.

Marrin vagy egy percig húzta Hunt idejét, megnézte, hogy Bryce életben van-e a folyosón, a videoképernyőn keresztül megkérdezte tőle, hogy áldását adja-e, Bryce pedig feltartotta a hüvelykujját.

Mire Hunt visszaért, Bryce az ajtónak dőlve ült, és felhúzott lába közt volt annyi hely, hogy kilátsszon az élénk rózsaszín alsónemű. Hála a jó égnek a kamerák szögéből mindez nem látszott, Hunt biztos volt benne ugyanis, hogy az alakváltó minden egyes mozdulatukat árgus szemmel figyeli. Talpra segítette Bryce-t, és átadta neki a pótkulcsot.

Bryce lassan a zárba csúsztatta a kulcsot, és az igézetekkel ellátott leolvasóhoz érintette a kezét.

– Vártam – mormolta, miközben kattantak a zárak, majd felgyulladt odabent a gyér fény. – Együtt kellett volna végigcsinálnunk a Zuhanást. Két év múlvára terveztük.

Hunt tudta, kiről beszél. Tudta, miért nem iszik már Bryce, miért nem táncol, miért nem éli valójában az életét. Tudta, miért nem tüntette el azt a sebhelyet csinos, formás combjáról. Ogenasra és az ő összes szent misztériumára, Hunt pontosan ugyanígy büntette magát a Hermon-hegyi csata csúfos kudarca után. Akkor is büntette magát, amikor az Aszterek börtönében kínozták, úgy gyötörte a saját lelkét, ahogyan arra egyetlen birodalmi kihallgató sem lett volna képes.

Úgyhogy talán ostoba kérdés volt, mégis feltette, ahogy bementek a lakásba:

– És most miért vársz vele?

Hunt belépett, és jó alaposan körbenézett Quinlan otthonában. A nyitott tér kellemesnek tűnt odakintről, az ablakon túlról, de idebent…

Akár ő, akár Danika rendezte be, nem sajnálta rá a pénzt: fehér, vastag ülőpárnás kanapé foglalta el a nappali jobb kéz felőli harmadát, előtte újrahasznosított fa dohányzóasztal állt, és egy óriási tévé faragott tölgyfa szekrényen. A bal harmadban tejüveg ebédlőasztal kapott helyet fehér bőrszékekkel, az utolsó harmadot pedig a konyha alkotta – fehér konyhabútor, krómozott gépek és fehér márványpultok. Minden makulátlanul tiszta, puha és kellemes volt.

Hunt körbenézett, úgy állt a konyhasziget mellett, mint egy odahajított bőrönd, miközben Bryce végigsétált a világos tölgyfával burkolt folyosón, hogy kiengedje a ketrecében nyüszítő Syrinxet.

Bryce félúton járt a folyosón, amikor anélkül, hogy hátranézett volna, megszólalt:

– Danika nélkül… Együtt kellett volna végigcsinálnunk a Zuhanást – ismételte. – Connor és Thorne horgonyzott volna le minket.

A Horgony kiléte sarkalatos pont volt a Zuhanás során, kifejezetten személyes döntés. Hunt elhessegette a savanyú képet vágó állami alkalmazott emlékét, akit ő kapott, mert neki ugyan nem maradt egyetlen családtagja vagy barátja sem, aki lehorgonyozhatta volna. Az anyja néhány nappal korábban életét vesztette.

Syrinx végigrohant a lakáson, karmai kopogtak a világos padlódeszkákon, és nyüszítve Huntra vetette magát, hogy megnyalogassa a kezét. Bryce visszavonszolta magát a konyhapulthoz.

Hunt elég nyomasztónak érezte a csendet ahhoz, hogy megkérdezze:

– Danikával szeretők voltatok?

Két évvel ezelőtt az angyal már megkapta a választ, miszerint nem, de a barátok nem gyászolják egymást úgy, ahogy Bryce tette, nem zárják le magukat minden szempontból ilyen alapossággal. Éppúgy, ahogy Hunt gyászolta Shahart.

Fémre záporozó száraztáp hangja töltötte meg a lakást, majd Bryce letette a tálat, és Syrinx már ott is hagyta Huntot, hogy habzsolás közben félig belevesse magát. Hunt körbefordult, ahogy Bryce megkerülte a konyhaszigetet, kinyitotta az óriási fémhűtőt, és szemügyre vette a benne lévő szűkös ellátmányt.

– Nem – felelte színtelenül, hűvösen. – Nem ilyen természetű volt a kapcsolatunk Danikával. – Megszorította a hűtő fogantyúját, ujjai elfehéredtek. – Connorral… Mármint Connor Holstrommal… Mi ketten… – Elhallgatott. – Bonyolult volt. Amikor Danika meghalt, amikor mind meghaltak… kihunyt bennem a fény.

Hunt emlékezett rá, mi volt Bryce és az idősebbik Holstrom fivér között. Ithan nem volt ott aznap este, és most Amelie Ravenscroft falkájának másodparancsnokaként szolgált. Szánalmas pótléka csupán annak, ami az Ördögfalka egykor volt. A város is sokat vesztett aznap éjjel.

Hunt kinyitotta a száját, hogy elmondja Quinlannek, megérti. Nemcsak a bonyolult párkapcsolatát, hanem a veszteség fájdalmát is. Tudja, milyen az, amikor valaki reggel még barátokkal és a szerelmével ébred, aztán a nap végére mindannyian holtan végzik. Tudja, hogy csontig hatol, megmételyezi a vért, magát a lelket. Hogy soha semmi nem hozhatja helyre az életét. Hogy hiába nem iszik, hiába nem drogozik már, hogy hiába zárkózik el még attól is, amit a legjobban szeret a világon – a tánctól –, mindez nem hozhatja helyre az életét. De megakadtak a szavak a torkában. Kétszáz éve is hallgatott, és most sem érezte úgy, hogy beszélni szeretne róla.

Valahol a lakásban megcsörrent a vezetékes telefon, és egy kellemes női hang azt trillázta: A hívó… Otthon.

Bryce lehunyta a szemét, mintha épp erőt merítene, majd végigsietett a hálószobájába vezető sötét folyosón. Egy pillanattal később olyan vidáman szólt bele a telefonba, hogy megérdemelte volna érte a Midgard legjobb színésznője címet, bassza meg!

– Szia, anya! – Matrac nyikorgott. – Nem, nem voltam ott. Beleesett a telefonom a vécébe a munkahelyemen… Ja, teljesen tropára ment. Holnap veszek másikat. Igen, jól vagyok. June sem volt ott. Mind jól vagyunk. – Csend. – Tudom… csak hosszú napom volt a melóban. – Újabb csend. – Figyelj csak, nem vagyok egyedül. – Rekedt nevetés. – Nem úgy! Ne reménykedj! Komolyan mondom. Igen, szándékosan engedtem be. Kérlek, ne hívd fel a recepciót! A neve? Nem mondom el! – Némi habozás. – Anya! Holnap felhívlak. Nem mondom meg, hogy üdvözlöd. Szia… szia, anya! Szeretlek!

Syrinx megette a vacsoráját, és most reménykedve meredt Huntra – némán repetáért könyörgött, oroszlánfarka megrebbent.

– Nem! – sziszegte Hunt az állatnak, miközben Bryce visszajött a nappaliba.

– Ó! – szólalt meg, mintha el is felejtette volna, hogy Hunt is ott van. – Megyek, lezuhanyzom. Helyezd magad kényelembe a vendégszobában! Használj nyugodtan bármit!

– Holnap elugrom a Comitiumba ruhákért. – Bryce úgy bólintott ennek hallatán, mintha iszonyú súly húzná a fejét. – Miért hazudtál? – Hunt úgy döntött, hagyja, hadd döntse el Bryce, melyik hazugságot magyarázza meg.

Bryce megtorpant, Syrinx viszont továbbtrappolt a folyosón a hálószoba irányába.

– Anyám annyira aggódna, hogy idejönne. Nem akarom, hogy itt legyen, ha rosszra fordulnak a dolgok. És azért nem mondtam el, ki vagy, mert az is további kérdésekhez vezetne. Így egyszerűbb.

Egyszerűbb nem élvezni az életet, egyszerűbb mindenkit tisztes távolságban tartani magától.

A Junipertől kapott pofon alig halványodott el az arcán. Egyszerűbb rávetni magát a barátjára, hogy megvédje a robbanó bombától, mint azt kockáztatni, hogy elveszíti őt.

– Rá kell jönnöm, ki tette, Hunt – mondta halkan.

Hunt belenézett Bryce fájdalomról, zaklatottságról árulkodó szemébe.

– Tudom.

– Nem – vitatkozott Bryce rekedten –, nem tudod. Nem érdekel, mi motiválja Micah-t, ha nem jövök rá, ki tette, felemészt. – Nem a gyilkos, nem a démon, hanem a benne lakozó fájdalom és gyász, amibe Hunt még csak most kezdett teljes egészében bepillantást nyerni. – Rá kell jönnöm, ki tette.

– Kiderítjük – ígérte.

– Hogy lehetsz benne ilyen biztos? – Bryce a fejét csóválta.

– Mert nincs más választási lehetőségünk. Nincs más választási lehetőségem. – Bryce értetlen pillantása láttán Hunt fújt egyet, és elárulta: – Micah alkut ajánlott.

Bryce tekintete óvatossá vált.

– Miféle alkut?

Hunt megfeszítette az állkapcsát. Ha Bryce megnyílt előtte valamelyest, ő is megteheti ugyanezt. Főleg, hogy most már istenek verte lakótársak.

– Amikor idejöttem, Micah alkut ajánlott: ha megfizetek minden egyes életért, amit a 18. légió aznap a Hermon-hegyen kioltott, visszakapom a szabadságomat. Összesen kétezerkétszáztizenhét életről van szó. – Megacélozta magát, remélte, hogy Bryce kihallja belőle azt, amit nem igazán mondott ki.

Bryce az ajkába harapott.

– Gondolom, a megfizetés azt jelenti, hogy…

– Igen – szűrte Hunt összeszorított fogain keresztül. – Azt jelenti, amihez értek. Egy halál minden egyes halálért.

– Micah-nak több mint kétezer eltávolítandó személy áll a listáján?

Hunt élesen felnevetett.

– Micah egy egész tartomány kormányzója, és még legalább kétszáz évig élni fog. Valószínűleg kétszer annyian felkerülhetnek még a listájára, mielőtt beadja a kulcsot. – Rémület szivárgott Bryce szemébe, és Hunt maga sem tudta, hogy miért, de mindenáron meg akart szabadulni tőle. – Ilyen ez a szakma. Az övé is, meg az enyém is. – Beletúrt a hajába. – Nézd, én is tudom, milyen rémes, de legalább felajánlott egy menekülőútvonalat. És amikor megint elkezdődtek a gyilkosságok, kaptam egy újabb ajánlatot: ha még a csúcstalálkozó előtt megtalálom a gyilkost, akkor leviszi tízre az adósságomat.

Várta, hogy Bryce elítéli őt, undorodik majd tőle és Micah-tól, de a lány csak oldalra billentette a fejét.

– Ezért voltál olyan erőszakos púp a hátam közepén.

– Igen – felelte Hunt feszülten. – És Micah megparancsolta, hogy tartsam a számat. Úgyhogy ha egyetlen szót is szólsz…

– Lőttek az alkunak.

Hunt Bryce nyúzott arcát fürkészve bólintott. Bryce nem szólt semmit, úgyhogy Hunt egy szívdobbanással később rákérdezett:

– Na?

– Na mi? – Bryce megindult a hálószobája felé.

– Na, nem fogod azt mondani, hogy egy önző szemétláda vagyok?

Bryce ismét megtorpant, halovány derű költözött a szemébe.

– Miért kellene, Athalar, hisz épp az előbb mondtad ki helyettem?

Hunt képtelen volt visszafogni magát. Bár Bryce véres volt, és törmelék fedte, mégis végigmérte. Minden egyes porcikáját, a teste összes ívét. Próbált nem az élénk rózsaszín bugyira gondolni a szűk, zöld ruha alatt. Végül ennyit mondott:

– Sajnálom, hogy gyanúsítottként kezeltelek. És még inkább sajnálom, hogy elítéltelek. Azt hittem, partihercegnő vagy, és seggfejként viselkedtem.

– Nincs azzal semmi baj, ha valaki partihercegnő. Nem értem, miért csinál úgy a világ, mintha lenne. – De azért elgondolkozott Hunt szavain. – Könnyebb, ha a legrosszabbat feltételezik rólam. Legalább pontosan látszik, hogy mások milyenek.

– Azt akarod mondani, hogy komolyan seggfejnek tartasz? – Hunt szájának széle felfelé görbült.

Bryce tekintete nagyon is komoly maradt.

– Rengeteg seggfejjel volt már dolgom, Hunt. Te nem vagy az.

– Korábban nem ezt mondtad.

Bryce válasz nélkül megindult a szobájába. Úgyhogy Hunt utánaszólt:

– Szerezzek kaját?

Bryce még egyszer megtorpant. Úgy festett, mint aki nemet akar mondani, de végül rekedtesen így felelt:

– Sajtburgert sajtos sült krumplival. És egy csokiturmixot.

Hunt elmosolyodott.

– Rendben.

A konyha másik végéből nyíló elegáns vendégszoba tágasnak bizonyult, a szürke és a krémszín különböző árnyalataiban rendezték be, itt-ott halvány rózsaszínnel és búzavirágkékkel díszítve. Az ágy szerencsére elég nagy volt ahhoz, hogy Hunt szárnyai is elférjenek – aki vette, mindenképpen vanír vendégekre számított –, az ajtótól jobbra álló komód tetején a féloldalas, csorba kék tálat drágának tűnő keretekbe foglalt fényképek vették körbe.

Szerzett maguknak hamburgert és sült krumplit, és Bryce olyan mohósággal vetette rá magát a kajára, amit Hunt eddig csak a frissen elejtett préda köré gyűlő oroszlánoktól látott. Hunt odadobott Syrinxnek egy-két sült krumplit a fehér üvegasztal alatt, mert abban biztos volt, hogy Bryce egy falaton sem hajlandó megosztozni.

Úgy kimerültek, hogy egyikük sem szólalt meg, és amint Bryce szürcsölve végzett a turmixszal is, összeszedte a szemetet, kidobta a kukába, és bement a szobájába. Úgyhogy Hunt is visszavonult.

Emberillatot érzett, nyilván Bryce szülei után maradhatott, és amikor kinyitotta a fiókokat, néhányban ruhákat talált – vékony pulóvereket, zoknikat, nadrágokat, sportfelszerelésnek tűnő darabokat… Kutakodott. Igen, a munkája része volt, de akkor is kutakodott.

Becsukta a fiókokat, és szemügyre vette a bekeretezett képeket.

Ember Quinlan gyönyörű volt. Nem csoda, hogy az a seggfej tündér addig űzte, hogy végül kénytelen volt megszökni előle. Hosszú fekete hajjal keretezett arca címlapra illő volt: szeplős bőr, telt ajkak és hangsúlyos járomcsont, ami csak még jobban kiemelte sötét, feneketlennek tűnő szemét.

Bryce arca volt, csak más színben. Egy hasonlóképp vonzó barna bőrű, sötét hajú férfi állt mellette, átkarolta Ember keskeny vállát, és úgy vigyorgott a fényképkészítőre, mint a vadalma. Hunt épphogy csak ki tudta venni a férfi szürke ingén lógó ezüstszínű dögcédulát.

Hú, bassza meg!

Randall Silago Bryce nevelőapja? A legendás háborús hős és mesterlövész? Elképzelni sem tudta, hogy siklott át e felett az információ felett, amikor Bryce aktáját olvasta, igaz, évekkel ezelőtt csak gyorsan átfutotta.

Nem csoda, hogy ilyen bátor lett a lánya. És Ember jobb oldalán ott állt Bryce is.

Alig múlhatott hároméves, vörös haját két magas copfba kötötték. Ember a lányát nézte – kissé bosszúsnak tűnt –, mintha Bryce-nak is olyan csinos ruhát kellett volna viselnie, mint a két felnőttnek. Bryce pedig ugyanolyan kihívóan nézett vissza rá, kezét dundi csípőjére tette, lábát egyértelmű harci alapállásban megvetve. Tetőtől talpig sár fedte.

Hunt felnevetett, és a komódon álló másik fényképre fordította a figyelmét.

Két nőt – vagyis inkább lányt – ábrázoló gyönyörű felvétel volt, vörös sziklákon ültek egy sivatagi hegyen, háttal a fényképezőgépnek, vállvetve figyelték a cserjést és a homokot odalent. Az egyik Bryce volt, Hunt azonnal felismerte a vörös hajkoronát. A másik ismerős bőrdzsekit viselt, a hátára a Köztársaság legősibb nyelvén a következőt írták: Szeretettel bármi lehetséges.

Csakis Bryce és Danika lehetett. És Bryce most Danika dzsekijét hordta.

Más, Danikáról készült fotót nem látott a lakásban.

Szeretettel bármi lehetséges. Ősi szólás volt, Hunt nem is emlékezett, melyik istennek tulajdonították. Valószínűleg Kthonának, tekintve, mi mindenért felelős az anyaistennő. Hunt már réges-rég nem járt semmilyen templomban, nem figyelt a túlbuzgó papnőkre, akik időről időre megjelentek a reggeli beszélgetős műsorokban. Az öt isten közül egyik sem segített neki soha – ahogy senki másnak sem, akit Hunt szeretett. Ami azt illeti, Urd jó néhányszor átbaszta már.

Danika összefogott szőke haja Bryce hátára omlott, ahogy a barátnője vállára hajtotta a fejét. Bryce bő, fehér pólót viselt, bekötözött kezét a térdére fektette. Tele volt zúzódásokkal. És az istenekre, hiszen egy kard hevert Danika mellett balra! Tiszta volt, a hüvelyében, de… Hunt pontosan tudta, melyik kard az.

Sabine teljesen eszét vesztette, amikor kiderült, hogy eltűnt a lakásból, ahol meggyilkolták a lányát. Valami farkasörökség volt. A képen ott hevert Bryce és Danika mellett a sivatagban.

A szikla szélén, a világ tetején ülve katonának tűntek, akik épp az imént járták meg Hél legsötétebb részeit, és most jól megérdemelt pihenőjüket töltötték.

Hunt elfordult a képtől, és megdörgölte a tetoválást a homlokán. Erejének egyetlen szikrájával hűvös szelet keltett, ami behúzta a súlyos szürke függönyt a padlótól mennyezetig érő ablakon. Egyesével lehámozta magáról a ruhákat, és kiderítette, hogy a fürdőszoba éppolyan tágas, mint maga a hálószoba.

Gyorsan lezuhanyzott, aztán félig megszáradt bőrrel bezuhant az ágyba. Bryce és Danika pillanatnyi békébe dermedt alakja volt az utolsó, amit látott, mielőtt magával ragadta az álom.

28.

Hunt azonnal felriadt, ahogy férfiillatot érzett a szobájában, és ujjai már rá is kulcsolódtak a párnája alá csúsztatott késre. Kinyitotta az egyik szemét, megszorította a markolatot, felidézte, merre vannak az ablakok és az ajtók, hogy mit használhatna fegyverként szükség esetén…

Syrinx a mellette lévő párnán ült, és Hunt arcába nyomta gyűrött pofáját.

Az angyal felnyögött, kirobbant belőle a levegő. Syrinx az arca felé nyúlt a mancsával.

Hunt gyorsan elgördült előle.

– Neked is jó reggelt! – motyogta, és körbenézett a szobában. Határozottan emlékezett rá, hogy előző este becsukta az ajtót. Most tárva-nyitva állt. Az órára pillantott.

Reggel hét. Nem vette észre, hogy Bryce felkelt munkába készülődni, nem hallotta tenni-venni a lakásban, és a kedvenc zenéi sem dübörögtek.

Persze azt sem hallotta, hogy kinyílik a saját ajtaja. Úgy aludt, mint akit fejbe vágtak. Syrinx Hunt vállára hajtotta a fejét, és bánatosan felsóhajtott.

Solas kegyelmezzen!

– Miért gondolom, hogy ha adok neked reggelit, az már a második vagy a harmadik étkezésed lesz a mai nap?

A kiméra ártatlanul pislogott kerek szemével.

Hunt képtelen volt megállni, megvakarta a kis állat fejét idétlen fülei közt.

A szobáján túl elterülő napfényes lakás csendbe burkolózott, a fény a világos fa padlódeszkákat melengette. Hunt felkelt az ágyból, felhúzta a nadrágját. Az előző esti eseményeknek köszönhetően teljesen tönkrement az inge, úgyhogy a padlón hagyta, és… Bassza meg! A telefonja. Felkapta az éjjeli szekrényről, átpörgette az üzeneteket. Nem jött új hír, és hála az isteneknek Micah-tól sem kapott megbízást.

Az ajtó melletti komódon hagyta a telefont, majd kisétált a nappaliba.

Semmi mozgás, néma csend. Ha Quinlan fogta magát, és itt hagyta…

Keresztülviharzott a helyiségen a másik feléből nyíló folyosóra. A hálószobaajtó résnyire nyitva volt, mintha Syrinx kiengedte volna magát, és…

Bryce mélyen aludt. A takarók összecsavarodva, félrevetve hevertek, és Quinlan egy párnát ölelve hason feküdt az ágyon. Szinte ugyanabban a pozícióban, mint előző este a klubban, amikor Juniperre vetette magát.

Hunt biztosra vette, hogy sokan ingnek tartanák a mély hátkivágású, halvány rózsaszín, csipkeszélű szürke hálóinget. Syrinx eltrappolt mellette, felugrott az ágyra, és Bryce csupasz vállához nyomta az orrát.

A hátán végigfutó tetoválás – egy ismeretlen ábécé cikornyás, gyönyörű vonalai – minden egyes mély lélegzetvétellel emelkedett és süllyedt. Az aranybarna bőrét pöttyöző zúzódások, amiket Hunt észre sem vett előző este, tündérvérének hála mára zöldes színben játszottak.

Ő meg itt bámulja. Mint valami perverz állat.

Hunt a folyosó felé pördült, szárnyait hirtelen túl nagynak érezte, bőrét túl szűknek, és ekkor kinyílt a bejárati ajtó. Egyetlen gyors mozdulattal maga mögé kapta a kését…

Juniper libbent be, egyik kezében egy barna zacskóban az illatok alapján csokis péksütemény lehetett, a másikban pótkulcsot tartott. Azonnal megtorpant, ahogy észrevette Huntot a hálószobába vezető folyosón.

Szája néma ó-t formázott.

Végigmérte Huntot, de nem úgy, ahogyan néhány nő tette, még mielőtt felfigyelt volna a tetoválásokra, egyértelműen azon akadt fenn, hogy egy félmeztelen férfi áll Bryce lakásában reggel hétkor.

Hunt már épp szólásra nyitotta a száját, hogy mentegetőzzön, miszerint mindez nem az, aminek látszik, de Juniper csak elsietett mellette, kecses patái kopogtak a fa padlódeszkákon. Belépett a hálószobába, és megrázta a zacskót, mire Syrinx teljesen bevadult, ide-oda csapdosott kunkori farkával.

– Hoztam neked csokis croissant-t, úgyhogy kászálódj ki az ágyból, és húzzál nadrágot a pucér fenekedre!

Bryce felemelte a fejét, és előbb Juniperre, aztán a folyosón álló Huntra nézett. Nem húzta le a hálóinget csipkés pávakék bugyijára, csak hunyorogva azt nyögte:

– Mi?

Juniper az ágyhoz vonult, és úgy festett, mint aki mindjárt lezuttyan rá, de ekkor Huntra nézett.

Hunt megdermedt.

– Nem az, aminek látszik.

Juniper édesdeden rámosolygott.

– Akkor magunkra hagyhatnál egy kicsit.

Hunt kihátrált a folyosón a konyhába. Kávé. Igen, a kávéfőzés jó terv.

Kinyitotta az egyik szekrényt, és előhalászott pár bögrét. A két nő hangja kihallatszott a konyhába.

– Próbáltalak hívni, de nem kapcsolt a telefonod, gondoltam, elvesztetted – magyarázta Juniper.

Takaró zizegett.

– Jól vagy?

– Semmi bajom. A hírek alapján még mindig nem tiszta, mi történt, de úgy sejtik, a pangerai lázadók állhatnak a robbantás mögött, itt is bajt akarnak keverni. Van egy vidofelvétel a raktárajtóból, az ő jelük volt az egyik borosrekeszen. Elvileg azon keresztül juttathatták be.

Tehát az elmélet máig kitartott. Hogy van-e bármiféle köze a kürthöz, az majd kiderül. Hunt megjegyezte, hogy amint Juniper elmegy, rá kell kérdeznie Isaiah-nál a Briggs-féle látogatásra.

– A Hollónak annyi?

Sóhaj.

– Igen, rémes a helyzet. Fogalmam sincs, mikor nyithatnak ki újra. Tegnap végre elértem Furyt, azt mondta, Riso olyan dühös, hogy vérdíjat tűzött ki a tettes fejére.

Nem csoda. Hunt hallotta hírét, hogy hiába olyan vidám természetű a lepke alakváltó, ha dühbe gurul, akkor nem fogja vissza magát. Juniper így folytatta:

– Fury valószínűleg haza is jön. Tudod, hogy képtelen nemet mondani a kihívásokra.

Solas tüze! Kibaszott rossz ötlet még Fury Axtart is belekeverni ebbe az egészbe! Hunt kávébabot kanalazott a konyha falába épített csillogó, krómozott gépbe.

Quinlan feszülten azt kérdezte:

– Szóval a jutalom reményében hazajön, de azért nem, hogy velünk találkozzon?

Csend. Majd:

– Nem csak te vesztetted el Danikát aznap este, B. Mind másképpen birkóztunk meg vele. Fury azzal reagál a fájdalomra, hogy lelép.

– Ezt a terapeutád mondta?

– Nem vagyok hajlandó megint összeveszni ezen.

Újabb csend. Juniper megköszörülte a torkát:

– B, sajnálom, amit tettem. Ott van a nyoma az…

– Nem baj.

– De, igenis…

– Nem. Megértem, én is…

Hunt bekapcsolta a gép kávédarálóját, hogy a két nő kettesben beszélgethessen egy kicsit. Durva darabok helyett finom porrá őrölte a szemeket, és amikor befejezte, Juniper épp azt mondta:

– Szóval az a szemet gyönyörködtető angyal, aki épp kávét csinál neked…

Hunt a kávéfőzőre vigyorgott. Hosszú, hosszú ideje csakis Umbra Mortisként és az Arkangyalok Pengéjeként jellemezték őt.

– Nem, nem és nem! – harapta le Bryce a barátnője fejét. – Jesiba bizalmas munkát bízott rám, és Huntot jelölték ki testőrnek.

– Az is része a megbízásának, hogy félmeztelenül flangál a lakásodban?

– Tudod, milyenek a vanír férfiak. Imádják mutogatni az izmaikat.

Hunt a szemét forgatta, Juniper pedig felnevetett.

– Döbbenet, hogy egyáltalán beengedted, B!

– Nem igazán volt más választási lehetőségem.

– Hmmm.

Csupasz talpak csattantak a padlón.

– Ugye tudod, hogy hallja, amit mondunk? Valószínűleg úgy felborzolta a tollait önelégültségében, hogy be sem férne az ajtón.

Hunt a pultnak dőlt, a kávéfőző morgott helyette is, ahogy Bryce kilépett a folyosóra.

– Felborzoltam?

Bryce ügyet sem vetett a barátnője kérésére, miszerint vegyen fel nadrágot. A hálóing halványrózsaszín csipkeszegélye minden egyes lépéssel végigsimított a combja felső részén, kissé feljebb csúszott, és kilátszott alóla az a vastag, iszonyú sebhely a bal lábán. Hunt gyomra felfordult a gondolatra, hogy mit művelt Bryce-szal.

– Idefent vagyok, Athalar! – szólalt meg Bryce gúnyosan.

Hunt a homlokát ráncolta.

De Juniper is Bryce sarkában volt, patái halkan kopogtak a fa padlódeszkákon, ahogy felemelte a péksütis zacskót.

– Csak ezt akartam elhozni. Mennem kell, mert mindjárt kezdődik a próba… – Előhalászta a telefonját szűk, fekete leggingsének zsebéből. – Ó, basszus! Már ott kellene lennem! Szia, B! – Az ajtóhoz rohanva elképesztő pontossággal az asztalra hajította a zacskót.

– Csak ügyesen! Később hívj fel! – szólt utána Bryce, és az asztalhoz lépett, hogy szemügyre vegye, miféle békeajándékkal érkezett a barátnője.

Juniper megállt az ajtóban annyira, hogy visszaforduljon Hunthoz:

– Végezd a munkádat, Umbra!

Azzal eltűnt.

Bryce leült az egyik fehér bőrszékre az üvegasztalnál, majd sóhajtva előhúzott egy csokis croissant-t. Beleharapott és felnyögött.

– A legionáriusok is esznek croissant-t?

Hunt továbbra is a pultnak dőlt, nem mozdult.

– Komolyan kérdezed?

Rágás, csámcsogás, nyelés.

– Miért vagy fent ilyen korán?

– Mindjárt fél nyolc. Nem sokan tartanák korainak az időpontot. De a kimérád kis híján az arcomra ült, úgyhogy mi más választásom volt, mint felkelni? És pontosan hány embernek is van kulcsa ehhez a lakáshoz?

Bryce eltüntette a croissant maradékát.

– A szüleimnek, Junipernek és a portásnak. Jut eszembe… vissza kell adnom Marrinnek a kulcsot, és csináltatni egy másikat.

– Nekem is csináltass egyet!

Bryce már félig a szájához emelte a másik croissant-t, de most letette.

– Szó sem lehet róla!

Hunt állta a pillantását.

– De igen! És az igézeteken is változtatnod kell, hogy én is be tudjak jutni…

Bryce beleharapott a croissant-ba.

– Nem merít ki a folyamatos alfalágyultság? Van amúgy kézikönyvetek is hozzá? Titkos támogató csoportok esetleg?

– Alfa-mi?

– Alfalágyult. Birtokló-agresszív. – Bryce Hunt csupasz felsőteste felé intett. – Tudod, olyan férfiak, akik a legkisebb provokáció láttán letépik magukról az inget, akik húsz különböző módon tudnak végezni másokkal, akiken csak úgy csüngnek a nők, és amikor végre megdugjátok valamelyiket, totál elkap titeket a párválasztósdi, onnantól kezdve egyetlen férfi sem nézhet a nőre, nem szólhatnak hozzá, ti döntitek el, mit és mikor egyen, mit vegyen fel, mikor találkozhat a barátnőivel…

– Mi a francról beszélsz?

– A kedvenc hobbitok a búslakodás, a harc és az üvöltözés, nagyjából harminc különböző, tökélyre fejlesztett vicsorgás és morgás szerepel a repertoárotokban, van egy csomó szexi barátotok, és amint az egyik megtalálja a párját, a többi is dominóként követi, és az istenek segítsenek, amikor gyereket is vállaltok…

Hunt kikapta a croissant-t Bryce kezéből. Ezzel végre elhallgattatta.

Bryce szájtátva bámulta előbb őt, aztán a péksütit, és ahogy Hunt a szájához emelte, felmerült benne, hogy Bryce mindjárt megharapja. De a fenébe is, milyen finom volt!

– Egy – kezdett bele, miközben kihúzott egy széket, és megfordította, hogy le tudjon ülni rá. – Még véletlenül sem jutna eszembe megdugni téged, úgyhogy hagyhatjuk is ezt az egész szex, párválasztás, gyerekvállalás témát. Kettő, nincsenek barátaim, úgyhogy kurvára nem lesz senki, akivel közösen lehetne programokat szervezgetni. Három, ha már így szóba jött, hogy ki mennyire öltözik fel… – Bekapta a croissant maradékát, és jelentőségteljes pillantást vetett Bryce-ra. – Nem én járom körbe a lakást bugyiban és melltartóban minden áldott reggel, mielőtt felöltöznék.

Pedig milyen keményen dolgozott, hogy elfelejtse ezt a bizonyos tényt! Hogy Bryce a reggeli futás után több mint egy órán keresztül foglalkozik a hajával és a sminkjével, és közben nem visel mást, csak hatalmas és kifejezetten mutatós fehérnemű-kollekciójának a darabjait.

Hunt úgy sejtette, ilyen testtel megáldva ő maga is hasonlóképpen tenne.

Bryce csúnyán nézett rá – a szájára, a kezére –, és felmordult:

– Az az én croissant-om volt!

A kávéfőző felcsipogott, de Hunt meg sem moccant a széken.

– Csináltatsz nekem is kulcsot! És adj hozzá az igézetekhez is! Mert a munkámhoz tartozik, és a határozottság nem az alfalágyultság első jele, hanem ahhoz kell, hogy gondoskodjak róla, ne végezd holtan.

– Ne káromkodj annyit! Felzaklatod Syrinxet.

Hunt olyan közel hajolt, hogy látta az arany pöttyöket Bryce borostyán szemében.

– Nálad mocskosabban még senkit sem hallottam beszélni, édesem! És az alapján, ahogyan viselkedsz, szerintem inkább te vagy az alfalágyult.

Bryce fújt egyet.

– Látod? – kérdezte Hunt gúnyosan. – Hogy is fogalmaztál? Tökélyre fejlesztett vicsorgások és morgások repertoárja? – Intett egyet. – Hát, tessék!

Bryce kopogni kezdett alkonyati égboltra emlékeztető körmével az üveg asztallapon.

– Soha többé ne edd meg a croissant-omat! És ne nevezz édesemnek!

Hunt rávigyorgott és felkelt.

– El kell mennem a Comitiumba a ruháimért. Hol leszel?

Bryce a homlokát ráncolta, nem felelt.

– A helyes válasz az – folytatta Hunt –, hogy velem. Bárhová megyek akár én, akár te, mostantól kezdve a másik is ott lesz. Felfogtad?

Bryce bemutatott neki. De nem szállt vitába vele.

29.

Lehet, hogy Micah Domitus seggfej, de legalább hétvégén nem dolgoztatta a triariit, vagy ha valami miatt mégis muszáj volt, akkor más napokon kárpótolta őket.

Jesiba Roga szótórában nem túl meglepő módon nem szerepelt a szabad hétvége kifejezés. És mivel Quinlannek dolgoznia kellett, Hunt úgy döntött, ebédidőben mennek el a Comitium kaszárnyájába, amíg a legtöbb ember máshol tartózkodott.

A reggeli sűrű köd még nem szállt fel teljesen, mire Hunt Bryce-t követve elérte a galériát. Nem kapott friss híreket a robbantással kapcsolatban, és nem fedeztek fel további, a krisztalloszra utaló támadásokat.

Hunt figyelme azonban egyetlen pillanatra sem lankadt, mindenkit alaposan megnézett, aki csak elhaladt odalent a vörös hajú nő mellett. A többség, amint észrevette a pórázon vonuló Syrinxet, nagy ívben kikerülte Bryce-t. A kimérák kiszámíthatatlan házi állatok, hajlamosak apróbb varázslatokat végrehajtani és harapni. Igaz, hogy Syrinxet leginkább az foglalkoztatta, miképpen csalhat ki még több kaját másoktól.

Bryce ma rövid fekete ruhát viselt, sminkje visszafogott volt, inkább a szemfesték dominált, mint a rúzs. Páncél, döbbent rá Hunt, ahogy Bryce Syrinxszel a munkába igyekvők és a turisták között szlalomozott, meg a türelmetlenül dudáló autósokat kerülgette a szokásos óvárosi forgalomban. Az öltözéke, a frizurája, a sminkje mind-mind ugyanolyan volt, mint a bőr, a fém és a fegyver, amit Hunt húzott magára reggelenként.

A különbség csak az volt, hogy ő nem viselt női fehérneműt alatta.

Valamiért azon kapta magát, hogy leszáll mögé a macskakőre. Bryce meg sem rezzent, egy pillanatra sem ingott meg döbbenetesen magas tűsarkújában. Elképesztő, hogy nem törte ki a bokáját az ősrégi utcákon. Syrinx üdvözlésképp fújt egyet, és továbblépdelt, méghozzá olyan büszkén, akár egy birodalmi felvonulás paripája.

– A főnököd folyton dolgoztat?

Bryce belekortyolt a szabad kezében egyensúlyozott kávéba. Kriminális mennyiséget fogyasztott nap mint nap. Már azelőtt felhajtott három csészével, hogy egyáltalán kitették volna a lábukat a lakásból.

– Vasárnaponként szabad vagyok – válaszolta. A fejük felett pálmalevelek susogtak a hűvös szélben. Bryce napbarnított lába libabőrössé vált a hidegtől. – Sok ügyfelünk nagyon elfoglalt hétközben, munkanapokon nem tudnak bejönni. Szombaton áldoznak a kedvteléseiknek.

– Ugye legalább ünnepnapokon nem kell bemenned?

– A fontosabbakon zárva a galéria. – Bryce szórakozottan megmozgatta a három csomót ábrázoló amulettet a nyakában.

Egy ilyen Arkhé-amulett belekerült vagy… Solas tüze, kibaszott sokba! Huntnak eszébe jutott a könyvtárba vezető súlyos vasajtó. Talán nem azért áll ott, hogy megakadályozza a tolvajok bejutását… sokkal inkább, hogy megakadályozza a bent lévő holmik kijutását.

Úgy sejtette, Bryce nem magyarázná el, miért kell ilyen amulettet viselnie, úgyhogy inkább azt kérdezte:

– Mi a helyzet veled meg az unokatestvéreddel? – Aki a délelőtt folyamán valamikor megérkezik majd a galériába.

Bryce finoman meghúzta Syrinx pórázát, amikor a kiméra rá akarta vetni magát az egyik pálmafa törzsén felfelé iszkoló mókusra.

– Tinikoromban közel álltunk egymáshoz pár évig, aztán csúnyán összevesztünk. Azóta nem nagyon állok vele szóba. A kapcsolatunk… hát, te magad is látod, milyen lett.

– Min vesztetek össze?

A reggeli köd ott gomolygott mellettük, Bryce pedig hallgatott, mintha azon tanakodna, mennyit áruljon el.

– Az apjáról kezdtünk el vitatkozni. Hogy mekkora rohadék az Őszkirály, és mennyire az ujja köré csavarta Ruhnt. Végül már egymás hibáit vetettük a másik szemére ordítva. Akkor hagytam ott, amikor Ruhn azt mondta, hogy szégyentelen cafkaként flörtölök a barátaival, és tartsam távol magamat tőlük.

Ruhn ennél sokkal ocsmányabb dolgot is mondott, jutott eszébe Huntnak. Luna templomában Bryce azt mondta, félvér lotyónak nevezte.

– Mindig is tudtam, hogy Danaan egy seggfej, de ezzel magához képest is mélyre süllyedt.

– Igen – értett egyet Bryce halkan. – De… szerintem valójában védeni akart. Igazából amiatt vesztünk össze. Pont ugyanúgy viselkedett, mint az összes többi irányításmániás tündér. Ahogy az apám is.

– Tartod vele a kapcsolatot? – érdeklődött Hunt. Vagy féltucat olyan tündérnemes akadt, akik elég rémesek voltak ahhoz, hogy annyi évvel ezelőtt menekülésre késztessék Ember Quinlant.

– Csak ha nagyon muszáj. Nincs olyan, akit jobban gyűlölnék nála egész Midgardon. Sabine-t leszámítva. – Bryce égnek emelt tekintettel felsóhajtott, és a körülöttük álló épületek felett elsuhanó angyalokat és boszorkányokat figyelte. – A te listád élén ki áll?

Hunt megvárta, amíg elhaladnak egy hüllőszerű vanír mellett, aki épp a telefonját nyomkodta, megfigyelte, hol vannak a kamerák az épületeken, a fákon és a kukákba rejtve.

– Sandriel.

– Ó! – Nem akadt olyan ember Midgardon, akinek ne lett volna elég Sandriel keresztneve, hogy tudja, kiről van szó. – Amit a tévében láttam, az alapján elég… – Bryce elfintorodott.

– Bármit láttál is, az a kellemesebb verzió. A valóság tízszer olyan rémes. Szadista szörnyeteg. – És ezzel még szépen fejezte ki magát. Hozzátette: – Több mint fél évszázadon keresztül voltam… kénytelen neki dolgozni. Aztán jött Micah. – Képtelen volt kimondani, hogy az övék, hogy birtokolják. Sosem hagyta, hogy Sandriel ilyesfajta hatalommal bírjon felette. – Ő meg a triariijának a parancsnoka, Pollux új szintre emelték a kegyetlenséget és a büntetéseket. – Megfeszítette az állkapcsát, lerázta magáról a véres emlékeket. – De ezek nem forgalmas utcára való történetek. – Sőt, sehová sem valók.

Bryce mégis őt fürkészte.

– Ha valaha beszélni szeretnél róla, Athalar, meghallgatlak.

Mintegy mellékesen mondta, arcára mégis őszinteség rajzolódott ki. Hunt bólintott.

– Ahogy én is téged.

Elhaladtak az óvárosi kapu mellett, ahol a turisták már sorban álltak, hogy fotót készíthessenek vagy megérinthessék a tárcsázó korongját, lelkesen átadva az erejük egy cseppjét. Fogalmuk sem volt, hogy pár utcával odébb holttestet találtak nemrég. A gomolygó ködben a kvarckapu már-már földöntúlinak tűnt, mintha ősrégi jégből faragták volna. Most egyetlen szivárvány sem táncolt az épületeken, ilyen ködben semmiképp.

Syrinx megszaglászta az egyik kukát, tele a téren álló bódék ételmaradékával.

– Megérintetted már a korongot, hogy kívánj? – kérdezte Bryce.

Hunt a fejét rázta.

– Azt hittem, ilyesmit csak a gyerekek és a turisták csinálnak.

– Igen. De attól még jó buli. – Bryce hátravetette a haját a válla felett, és elmosolyodott. – Amikor tizenhárom éves voltam, kívántam. Akkor jártam először a városban, Ruhn hozott el.

Hunt felvonta a szemöldökét.

– És mit kívántál?

– Hogy nőjön nagyra a mellem.

A Huntból előtörő nevetés száműzte a Sandriel említése után visszamaradt árnyékokat. Szándékosan nem nézett Bryce mellkasára, ahogy azt felelte:

– Úgy tűnik, valóra vált a kívánságod, Quinlan. – Enyhe kifejezés. Rohadtul enyhe, csipkébe csomagolva.

Bryce kuncogott egy sort.

– Crescent City: ahol az álmok valóra válnak.

Hunt oldalba könyökölte, képtelen volt visszafogni magát, egyszerűen hozzá kellett érnie.

Bryce elhessegette.

– Te mit kívánnál, ha tudnád, hogy valóra válik?

Hogy az anyja életben legyen, biztonságban, boldogan. Hogy Sandriel, Micah, az összes arkangyal és az Aszterek holtan essenek össze. Hogy teljesüljön az alkuja Micah-val, és eltávolítsák róla a glóriát meg a rabszolga-tetoválást. Hogy a malákhim merev hierarchiája összeomoljon.

De ilyesmit nem mondhatott. Nem állt készen rá, hogy mindezt hangosan kimondja Bryce előtt.

Úgyhogy azt felelte:

– Mivel én tökéletesen elégedett vagyok a saját adottságaimmal, azt kívánnám, bár ne lennél ilyen átkozottul idegesítő.

– Rohadék! – De Bryce vigyorgott, és a fene vigye el, még a reggeli nap is előbújt ennek láttán.

A Griffin Régiségkereskedés alatti könyvtárat még az Őszkirály is megirigyelte volna.

Ruhn Danaan a közepén álló óriási asztalnál ült, még mindig nem fogta fel, pontosan mekkora is ez a hely – ráadásul egy tűzszellem rebegtette rá folyton a szempilláit, és azt kérdezgette, mindegyik piercing belövése fájt-e.

Bryce és Athalar az asztal túlfelén ült, előbbi egy laptopon pötyögött, utóbbi egy rakás régi kötetet nézegetett. Lehabah ránézésre egy játék babáknak készített díványon hevert, elé tabletet állítottak, az egyik népszerű vanír drámát nézte.

– Most akkor körbenézel – szólalt meg Bryce anélkül, hogy felpillantott volna a laptopról –, vagy csak ücsörögsz ott?

Athalar felröhögött, de nem szólt semmit, ujjával követte tovább az egyik könyv szövegének sorát.

Ruhn gyilkos pillantást lövellt felé.

– Mit csinálsz?

– A krisztallosz után kutatok – válaszolta Hunt, elszakítva sötét pillantását a könyvről. – Úgy egy tucat hatos típusú démont öltem már meg az elmúlt évszázadokban, kíváncsi vagyok, van-e valami hasonlóság.

– A krisztallosz hatos típusú? – kérdezte Ruhn.

– Feltételezem, hogy igen – felelte Hunt, és visszatért a könyvhöz. – A hetes típus maguknak a hercegeknek van fenntartva, és az alapján, amire képes, le merném fogadni, hogy hatos. – Dobolni kezdett az ősrégi lapon. – De semmiféle hasonlóságot nem találtam.

Bryce hümmögött.

– Talán rossz helyen nézelődsz. Talán… – Athalar felé fordította a laptopot, ujjai repültek a billentyűzeten. – Olyasmit keresünk, ami tizenötezer éve nem járt a világunkban. Az alapján, hogy senki sem tudta beazonosítani, valószínűleg nem került be túl sok történelemkönyvbe, és egyébként is csak pár könyv maradt fenn. De… – Tovább pötyögött, és Ruhn a nyakát nyújtogatva figyelte, miféle adatbázist hívott elő. – Hol is vagyunk épp? – kérdezte Athalart.

– Egy könyvtárban.

– Egy régiségkereskedés könyvtárában, te hatökör! – Betöltött az oldal tele régi vázákról, amforákról, mozaikokról és szobrokról készült képekkel. Bryce beírta a keresőbe, hogy démon + tündér, és Hunt elé tolta a laptopot. – Talán a régi műkincseken megtaláljuk a krisztalloszt.

Hunt morgott egy sort, de Ruhn felfigyelt rá, milyen elismerően csillant a szeme, mielőtt elkezdte végignézni a találatokat.

– Most találkozom először herceggel – sóhajtotta Lehabah a díványon.

– Erősen túllihegik a dolgot – válaszolta Ruhn a válla felett.

Athalar egyetértően dörmögött.

– Milyen érzés kiválasztottnak lenni? – kérdezte a tűzszellem, lángoló fejét égő öklére támasztva.

– Unalmas – ismerte el Ruhn. – Van a kard meg egy-két izgalmasabb apróság, de azt leszámítva nem olyan érdekes.

– Megnézhetem a Csillagkardot?

– Otthon hagytam. Nem volt kedvem a turistákkal szórakozni, minden sarkon megállítottak volna, hogy fotózkodjunk.

– Szegény hercegecske – gúnyolódott Bryce.

Hunt ismét egyetértően morgott, mire Ruhn felcsattant:

– Van valami hozzáfűznivalód, Athalar?

Az angyal felnézett a laptopról.

– Bryce mindent elmondott.

Ruhn elvicsorodott, de ekkor Bryce kettejüket fürkészve közbeszólt:

– Történt valami köztetek?

– Ó, igen, meséljetek! – könyörgött Lehabah, és megállította a műsort, hogy felüljön a díványon.

Hunt visszatért a keresési eredmények tüzetes tanulmányozásához.

– Szétvertük egymást egy összejövetelen. Danaan még mindig be van rágva miatta.

Bryce szótárba illően hozta az idióta vigyort.

– Miért verekedtetek össze?

– Mert egy arrogáns seggfej! – vágta rá Ruhn dühösen.

– Pontosan – válaszolta Hunt félmosolyra húzódó szájjal.

Bryce sokatmondó pillantást vetett Lehabah-ra.

– A fiúk meg a szokásos farokméregetés.

Lehabah fennhéjázó hangot hallatott.

– Nem olyan civilizáltak, mint mi, hölgyek.

Ruhn a szemét forgatta, és meglepetten nyugtázta, hogy Athalar hasonlóképpen tesz.

Bryce a könyvtár végeláthatatlan polcsoraira mutatott.

– Hát, kuzin – szólalt meg –, csak tessék! Lássuk, megvilágosodunk-e a csillagfényedtől!

– Nagyon vicces – vágott vissza Ruhn, de azért a címeket tanulmányozva elindult a polcok felé. Meg-megállt a könyvespolcokba épített különböző akváriumok és terráriumok mellett, de a bennük élő kis állatokat a legkevésbé sem érdekelte a jelenléte. Nem merte megkérdezni, igazak-e a pletykák, főleg, hogy Lehabah odakiáltott neki a díványról:

– A teknőst Marlene-nek hívják!

Ruhn aggodalmasan a húgára nézett, de Bryce épp a telefonját nyomkodta.

Egy pillanattal később a fapanelek mögé rejtett hangszórókból zeneszó hangzott fel. Ruhn figyelmesen hallgatta az első dallamokat – egy gitár és két magas, fülbemászó női hang.

– Még mindig ezt a bandát hallgatod? – Gyerekként a húga megszállottan rajongott ezért a népzenei alapokra építkező párosért.

– Josie és Laurel zenéje még mindig jó, úgyhogy még mindig hallgatom őket. – Bryce elhúzta az ujját a telefon kijelzőjén.

Ruhn tovább nézelődött.

– Mindig is jó ízlésed volt. – Hát tessék, kimondta… Mintha kötelet vetett volna kapcsolatuk viharos tengerébe.

Bryce nem nézett fel, de némileg halkabban felelt:

– Köszi.

Athalar nagyon bölcsen hallgatott.

Ruhn a polcokat böngészte, várta, hátha hívószót érez valami más, mint a húga iránt, aki az elmúlt néhány napban többet beszélt vele, mint kilenc éven keresztül összesen. Voltak könyvcímek a közös nyelven, a tündérek ősi nyelvén, a sellőkén, sőt, akadt pár olyan ábécé is, amit fel sem ismert.

– Elképesztő ez a gyűjtemény.

Ruhn az egyik kék, aranyozott fóliával bevont kötet felé nyúlt. Az istenek igéje.

– Ne nyúlj hozzá! – figyelmeztette Lehabah. – Lehet, hogy harap.

Ruhn gyorsan visszakapta a kezét, miközben a könyv magához tért, és mozgolódni kezdett a polcon. Ruhn árnyai mormolni kezdtek a bensejében, készen arra, hogy lecsapjanak. Nagy nehezen rávette őket, hogy csillapodjanak.

– Miért mozog a könyv?

– Mert különleges… – fogott bele a magyarázatba Lehabah.

– Elég, Lele! – figyelmeztette Bryce. – Ruhn, engedély nélkül ne nyúlj semmihez!

– A te engedélyed kell hozzá, vagy a könyvé?

– Mindkettő – válaszolta Bryce. Erre magasan a polcon megmozdult az egyik kötet. Ruhn a nyakát nyújtogatva kémlelte, és látta, hogy egy zöld könyv az… ragyog. Hívogatja. Az árnyékok mormolni kezdtek, mintha biztatnák. Hát jó!

Pillanatok alatt odahúzta a rézlétrát, és meg is mászta. Bryce mintha magára a könyvtárra szólt volna:

– Ne zavard!

Ruhn levette a könyvet a helyéről. A cím láttán a szemét forgatta. A tündérek nagy szerelmi történetei.

Csillagfény, az persze! A könyökhajlatába szorította a könyvet, lemászott a létrán, és visszatért az asztalhoz.

Bryce fuldokolni kezdett a nevetéstől a cím láttán.

– Biztos vagy benne, hogy a csillagfényed nem a nyálas sztorikat találja meg? – Odakiáltott Lehabah-nak: – Ez neked való!

Lehabah málnapirosra vörösödött.

– Borzalmas vagy, BB!

Athalar Ruhnra kacsintott.

– Kellemes időtöltést!

– Meglesz! – vágta rá Ruhn, és kinyitotta a könyvet. Megrezzent a telefonja, még mielőtt belenézhetett volna. Előhalászta a farzsebéből, és a kijelzőre pillantott. – Dec kiderítette, amit tudni akartál.

Bryce és Athalar megmerevedett. Ruhn megnyitotta az e-mailt, de megdermedtek az ujjai a kijelző felett, ahogy továbbküldte volna.

– Ööö… még mindig ugyanaz az e-mail-címed? – kérdezte. – A tiédet pedig nem tudom, Athalar.

Hunt elhadarta a sajátját, Bryce pedig hosszasan meredt rá, mintha azon gondolkozna, meg akar-e nyitni még egy ajtót az életébe. De aztán felsóhajtott.

– Igen – felelte.

– Elküldtem – jelezte Ruhn, és megnyitotta Declan csatolmányát.

Egy rakás koordináta volt, meg a hozzá tartozó helyek. Danika napi rutinja az Ördögfalka alfájaként nemcsak az Óvárosban vezette ide-oda, azon túl is járt. Ráadásul rendszeres társasági életet élt naplemente után. Volt a listán minden: a lakásuk, az Odú, a városvezetés központi irodája a Comitiumban, egy tetoválószalon, egy hamburgerező, egy rakás pizzéria, kocsmák, koncertterem, a CCE naplabdaarénája, fodrászszalon, edzőterem… Bassza meg, aludt ez a lány egyáltalán? A lista minden helyet tartalmazott, ahol Danika a halálát megelőző két hétben megfordult. Az asztalnál ülőkre telepedő csend alapján Ruhn tudta, hogy Bryce és Hunt is a felsorolt helyeket böngészi. Aztán…

Meglepetés villant Hunt sötét szemében, ahogy Bryce-ra pillantott. Bryce azt mormolta:

– Danika nem csak járőrözött Luna templomának környékén… Ezek alapján bent is volt a templomban abban a két napban, amikor ellopták a kürtöt. És az áramszünet idején is.

– Gondolod, hogy látta, ki vette el, aztán az illető megölte őt, hogy elvarrja a szálakat? – kérdezte Hunt.

Ilyen egyszerű lenne a magyarázat? Ruhn remélte, hogy igen.

Bryce a fejét rázta.

– Ha Danika látta volna, hogy ellopják a kürtöt, biztosan jelenti. – Megint felsóhajtott. – Danika általában nem a templomban őrködött, de Sabine gyakran változtatgatta a beosztását, hogy szemétkedjen. Lehet, hogy a démon megérezte rajta a kürtöt, és levadászta.

– Nézd át megint! – biztatta Ruhn. – Lehet, hogy felfigyelsz valamire, amire eddig nem.

Bryce elhúzta a száját, maga volt a megtestesült hitetlenség, de Athalar megszólalt:

– A semminél ez is jobb.

Bryce hosszabban nézett az angyal szemébe, mint amit a legtöbben bölcsnek tituláltak volna. Semmi jó nem sülhet ki belőle, hogy Bryce és Athalar összedolgozik. Hogy összeköltöztek.

De Ruhn nem szólt semmit, inkább olvasni kezdett.

– Találtál már jó szexjelenetet? – kérdezte Bryce Ruhntól mintegy odavetve, miközben harmadszorra fésülte végig a Danika tartózkodási helyeit tartalmazó listát. Az első pár hely, mint arra rádöbbent, Philip Briggs bombakészítőlaborja volt a város mellett. Az az este is szerepelt a listán, amikor lebuktatták őt.

Még mindig emlékezett rá, hogyan bicegett be Danika és Connor a két évvel ezelőtti estén a lakásba, miután elkapták Briggst és a Kéreket. Danika jól volt, de Connornak felhasadt a szája, és monoklija is lett, ami arra engedett következtetni, hogy kemény ütközet volt. Nem mesélték el, mi történt, Bryce pedig nem kérdezte. Leültette Connort a szedett-vedett konyhaasztalhoz, és ellátta a sebeit.

A férfi tekintete végig Bryce arcára, szájára tapadt, amíg ő gyengéden megtisztogatta az ajkait. Már akkor tudta, hogy változni fognak a dolgok, hogy Connornak elege van a várakozásból. Hogy öt éve voltak ugyan barátok, és azóta kerülgették egymást, de ennek vége, hamarosan lépni fog. Nem számított, hogy ő épp Reiddel járt. Connor hagyta, hogy gondoskodjon róla, a szeme szinte ragyogott, és Bryce tudta, hogy eljött az idő.

Amikor Ruhn nem felelt rögtön a gúnyolódásra, Bryce felnézett a laptopjáról. A bátyja tovább olvasott, mintha meg sem hallotta volna őt.

– Ruhn!

Hunt is abbahagyta a kutakodást a galéria adatbázisában.

– Danaan!

Ruhn felkapta a fejét, pislogott.

– Találtál valamit? – kérdezte Bryce.

– Igen és nem – válaszolta Ruhn hátradőlve a székében. – Ez egy háromoldalas beszámoló Peliasz hercegről és az arájáról, Lady Helenáról. Nem is tudtam, hogy Peliasz egy Theia nevű tündérkirálynő nagytábornoka volt, amikor az Átkeléskor ebbe a világba jöttek, és hogy Helena a királynő lánya volt. Úgy tűnik, Theia királynő is csillagfényű volt, és hogy a lánya is örökölte a képességet. Theiának volt egy fiatalabb lánya is ugyanezzel az adottsággal, de csak Lady Helenát említik. – Ruhn megköszörülte a torkát, és felolvasta: – Az éjhajú Helena, kinek arany bőréből csillagfény és árnyak áradtak. Ez alapján Peliasz több, egy időben élő csillagfényű tündér egyike volt.

Bryce pislogott egyet.

– És? Mi köze ennek a kürthöz?

– A könyv megemlíti, hogy voltak bizonyos szent tárgyak, amiket kizárólag a hozzájuk hasonló tündérek számára készítettek. Hogy a kürtöt csak akkor lehetett használni, amikor csillagfény járta át, amikor megtelt az erejével. Egy rakás baromság mellett a könyv azt is állítja, hogy a csillagfénymágia átjárhatja és életre keltheti ezeket a tárgyakat. Én biztos, hogy soha életemben semmi ilyesmire nem voltam képes, még a Csillagkarddal sem. De itt az áll, hogy a Verem hercegének emiatt kellett megszereznie Peliasz vérét, így tudta csak létrehozni a kürtre vadászó krisztalloszt… A vérében volt ez a képesség. De szerintem bármelyikük tudta volna használni.

Hunt megszólalt:

– De hiába kaparintotta volna meg a Verem hercege a kürtöt, csak akkor használhatta volna, ha van egy csillagfényű tündére is, akin keresztül működésbe hozhatja. – Biccentett Ruhnnak. – Bárki akarja is most a kürtöt, ha megtalálja, te is kellesz hozzá.

Ruhn elgondolkozott.

– Ne feledjük, bárki idézi is meg a démont, hogy kerítse elő a kürtöt, és vadássza le ezeket a személyeket, nincs nála a kürt. Valaki más lopta el. Úgyhogy két különböző embert keresünk: a gyilkost és azt, akinél a kürt van.

– Hát, a kürt úgysem működik – mondta Bryce.

Ruhn megkocogtatta a könyvet.

– A jelek szerint többé nem is fog. Itt az áll, hogy miután meghasadt, a tündérek azt állították, csakis egyvalami javíthatja meg: fény, ami nem fény; mágia, ami nem mágia. Gyakorlatilag azt mondták ilyen bonyolultan, hogy a büdös életben többé nem lesz működőképes.

– Szóval ki kell derítenünk, miért akarja bárki – vonta le a következtetést Hunt homlokráncolva. – Apád miért is akarja? Valamiféle tündérimázs-javítás miatt, hogy visszahozzuk a Tündérbirodalom régi szép napjait?

Ruhn felhorkant, Bryce pedig haloványan elmosolyodott. Ha Athalar ilyeneket mond, még a végén tényleg megkedveli.

– Gyakorlatilag igen. A tündérnép hanyatlásnak indult az elmúlt pár ezer évben, legalábbis szerinte. Azt állítja, az őseink fél gondolattal egész erdőket perzseltek hamuvá, ő pedig legfeljebb egy ligetet tudna felégetni, mást nem nagyon. – Ruhn állkapcsa megfeszült. – Teljesen kiborítja, hogy a kiválasztott ereje alig több egy szikránál.

Bryce tudta, hogy az apja részben azért undorodik tőle annyira, mert neki nem jutott semmilyen erő.

Ez is azt bizonyítja, hogy a tündérek befolyása egyre csökken.

Magán érezte Hunt tekintetét, mintha az angyal is megsejtette volna a Bryce-on végigcsapó keserűséget. Félig hazudott csak, amikor azt mondta:

– Pont ezért nem érdeklem apámat én sem.

– Főleg, miután jártál az Orákulumnál is – fűzte hozzá Ruhn.

Hunt felvonta a szemöldökét, de Bryce már homlokráncolva ingatta is a fejét.

– Hosszú történet.

Hunt megint őt nézte, azzal az elmerengő, vesébe látó pillantással. Úgyhogy Bryce inkább Ruhn könyve felé fordult, végigfutott pár sort, és megint visszanézett Ruhnra.

– Ez az egész rész a flancos avalleni unokatestvéreidről szól. Árnyjárás, gondolatolvasás… Csodálom, hogy ők nem állítják magukról, hogy csillagfényűek.

– Azt kívánják, bár azok lennének – motyogta Ruhn. – Pöcsfejek!

Bryce halványan emlékezett rá, hogy Ruhn elmesélte neki, pontosan miért érez így a rokonaival kapcsolatban, és végül csak annyit kérdezett:

– Neked nem megy a gondolatolvasás?

– Gondolatátvitel – morogta Ruhn –, és semmi köze a csillagfényű dologhoz. Sem ehhez az ügyhöz.

Ezzel Hunt is egyetérthetett, mert közbeszólt:

– Mi lenne, ha megkérdeznénk az Orákulumot a kürtről? Talán ő látja, miért akar valaki egy tönkrement ereklyét.

Bryce és Ruhn kihúzta magát. De Bryce csak ennyit válaszolt:

– A misztikusokkal jobban járnánk.

Hunt megborzongott.

– A misztika sötét, elbaszott dolog. Előbb az Orákulumhoz megyünk.

– Én ugyan nem – vágta rá Bryce.

Hunt szeme elsötétedett.

– Azért, ami az első látogatásodkor történt?

– Igen – felelte Bryce feszülten.

Ruhn is közbevágott, és így szólt Hunthoz:

– Akkor te mész!

Hunt felröhögött.

– Neked is rossz élményeid vannak, Danaan?

Bryce azon kapta magát, hogy árgus szemmel fürkészi a bátyját. Ruhn sosem említette neki az Orákulumot. De Ruhn csak vállat vont, és bevallotta:

– Igen.

Hunt felemelte a kezét.

– Jól van, ti szerencsétlenek! Majd elmegyek én! Még sosem jártam nála. Mindig is humbugnak tűnt.

Pedig nem az volt. Bryce száműzte az arany szfinx képét, aki ott ült a földbe vágott lyuk előtt a félhomályos, fekete teremben, azt, ahogyan az emberszerű női arc minden egyes lélegzetvételét figyelemmel kísérte.

– Időpontot kell kérned hozzá – nyögte ki nagy nehezen.

Némaság telepedett rájuk. Rezgés törte meg, és Hunt sóhajtva előhúzta a telefonját.

– Fel kell vennem – mondta, és feleletet nem várva felsietett a könyvtár lépcsőjén. Nem sokkal később már be is csukódott mögötte a galéria ajtaja.

Lehabah továbbra is a sorozatát nézte mögöttük, ahogy Ruhn halkan így szólt Bryce-hoz:

– Engem sosem érdekelt, mennyi erőd van. Ugye tudod?

Bryce visszafordult Danika adataihoz.

– Igen, tudom. – Felvonta a szemöldökét. – Mi történt veled az Orákulumnál?

Ruhn arcán látszott, hogy elzárkózik.

– Semmi. Azt mondta, amit az Őszkirály hallani akart.

– Mi? Azon vagy kiakadva, hogy nem olyan katasztrofálisan sült el a dolog, mint nálam?

Ruhn felállt a székéből, piercingjei megcsillantak az elsőfényben.

– Délután Aux-megbeszélésem van, fel kell készülnöm rá, de később találkozunk.

– Jól van.

Ruhn megdermedt, mintha mondani szeretne még valamit, de végül csak megindult a lépcső felé, aztán elment.

– Az unokatestvéred igazi álompasi! – sóhajtott Lehabah a díványán.

– Azt hittem, Athalar az igaz szerelmed – válaszolta Bryce.

– Mindketten nem lehetnek?

– Tekintve, hogy mennyire képtelenek osztozkodni, szerintem egyikőtök sem járna jól.

A laptopon hangjelzés figyelmeztette, hogy e-mailje érkezett. Mivel a telefonja darabokra törve hevert a Holló romjai közt, Hunt e-mailt írt: Láttam, hogy elment az unokatestvéred. Öt perc, és indulunk a Comitiumba!

Bryce visszaírt: Ne parancsolgass, Athalar!

Négy perc, édesem.

Mondtam már, hogy ne hívj édesemnek!

Három perc.

Bryce morogva felállt az asztaltól, és megdörgölte a lábát. Már most kínozta a magas sarkú, és Athalart ismerve kénytelen lesz gyalog megtenni az utat a Comitium épületkomplexumához. A ruhája nevetségesen festett volna bármilyen más cipővel, de szerencsére tartott váltásruhát a könyvtári asztal alsó fiókjában, főleg az esős napokra, amikor a csapadék teljesen tönkretette volna azt, amit épp viselt.

– Kellemes, hogy van társaságom idelent – jegyezte meg Lehabah.

Bryce mellkasa elszorult kissé ennek hallatán, de végül csak ennyit mondott:

– Később visszajövök.

30.

Hunt megtartotta a kellő távolságot a mellette lépkedő Bryce-tól, ahogy átvágtak a Comitium előcsarnokán a liftekhez, amik felrepítik majd őket a 33. kaszárnyájába. A középen elhelyezkedő üvegcsarnok többi liftsora a komplexum négy másik tornyába vezetett: egy a városvezetők tanácstermeibe és a Lunathion működtetéséhez szükséges helyiségekhez, egy Micah lakosztályába és irodájába, egy az általános adminisztratív szarakodás irodáihoz, egy pedig a nyilvános megbeszélésekhez és rendezvényekhez használt termekhez. Több ezer ember élt és dolgozott ezek között a falak között, de Quinlan még valahogy a zsúfolt előcsarnokban is kitűnt a többi közül.

Piros, bőrhatású, lapos talpú cipőt vett fel, gombos fehér blúzát szűk farmernadrágjába tűrte, selymes hajzuhatagát pedig magas lófarokba kötötte, ami minden egyes lépéssel incselkedőn libbent ide-oda, ahogy tartotta az iramot Hunttal.

Hunt a liftajtó melletti koronghoz érintette a kezét, ami megadta számára az engedélyt, hogy eljusson a saját szintjére harminc emelettel feljebb. Általában csak berepült a kaszárnya földet éréshez kialakított erkélyére – részben azért, mert úgy könnyebb volt, részben pedig azért, mert így elkerülhette azt a rengeteg kíváncsiskodót, akik most a szemüket meresztették rájuk az előcsarnokban. Nyilván azon morfondíroztak, vajon azért hozza-e ide Quinlant, hogy megdugja, vagy azért, hogy kihallgassa.

Az alacsony kanapén heverő legionárius nem leplezte túl ügyesen, hogy lopva Quinlan fenekét bámulja. Bryce hátrapillantott a válla felett, mintha valami sokadik érzék jelezte volna számára, hogy valaki épp őt figyeli, és rámosolygott a katonára.

A legionárius megdermedt. Bryce az alsó ajkába harapott, szempilláit lejjebb eresztette kissé.

Hunt jó erősen megnyomta a lift gombját, miközben a férfi félmosolyt küldött Bryce felé. Hunt biztos volt benne, hogy pont ugyanígy mosolyog minden nőre, aki az útjába akad. Hiába volt olyan híres a 33. légió, a legionáriusok alacsony rangú katonák voltak egy óriási gépezetben, úgyhogy nem válogathattak.

Kinyílt a felvonó ajtaja, legionáriusok és üzletemberek sereglettek kifelé. Akinek nem volt szárnya, nagyon ügyelt rá, nehogy rálépjen valakinek a tollaira. És mindenki nagyon ügyelt, nehogy véletlenül Hunt szemébe nézzen.

Nem az, hogy barátságtalan lett volna.

Ha valaki rámosolygott, megpróbálta viszonozni a gesztust. De mind hallották róla a történeteket. Mind tudták, kinek dolgozott – az összes gazdájának a nevét ismerték –, ahogy azt is, mit takart ez a munka.

Inkább szálltak volna be a liftbe egy kiéhezett tigrissel.

Úgyhogy Hunt visszahúzódott, minimalizálta annak az esélyét, hogy bármiféle kontaktusba kelljen kerülnie másokkal. Bryce visszafordult a lift felé, lófarokba kötött haja kis híján képen törölte Huntot.

– Figyelj már oda! – szúrta le Hunt, amikor a lift végre kiürült, és beléphettek. – Kivered a szemem!

Bryce közönyösen nekidőlt az üvegfalnak. Hála a jó égnek, senki más nem szállt be melléjük. Huntnak volt annyi esze, hogy tudta, nem a véletlennek köszönheti.

Egyetlen helyen álltak meg idefelé jövet, hogy vegyenek Bryce-nak új telefont a klubban elvesztett helyett. Bryce még pár márkával többet is költött rá, hogy megkapja az alap védővarázslatokat a készülékre.

A csupa üveg és krómozott fém üzlet gyakorlatilag üres volt, de Hunt észrevette, hogy rengeteg betérni szándékozó felfigyelt rá, és inkább nem ment be. Bryce-t ez szemlátomást nem érdekelte, és miközben várta, hogy az alkalmazott kihozza az új telefonját, elkérte Huntét, azon nézte végig a hírfolyamokat, hátha kiderült valami új a klubban történtekkel kapcsolatban. Valahogy a fényképeknél kötött ki. Amik nem igazán léteztek.

– Harminchat kép van a telefonon – mondta Bryce színtelen hangon.

Hunt összevonta a szemöldökét.

– És?

Bryce végiggörgette a siralmas gyűjteményt.

– A legrégebbi négy évvel ezelőtti. – Akkor érkezett meg Lunathionban, akkor szerezte az első telefonját, és ízlelte meg, milyen az élet anélkül, hogy egy szörnyeteg uralkodna felette. Bryce öklendezni kezdett, ahogy megnyitott egy véres szőnyegen heverő levágott lábról készült fotót. – Mi a franc ez?!

– Néha bűnügyi helyszínekre hívnak, és kell késztenem pár képet bizonyítékként.

– Van olyan, amelyik az alku miatt…

– Nem – felelte Hunt. – Róluk nem szoktam képet csinálni.

– Harminchat fénykép van a négyéves telefonodon, és mindegyik szétszaggatott holttestekről készült – konstatálta Bryce. Valaki felsikkantott a bolt túlsó felében.

Hunt fogcsikorgatva torkolta le Bryce-t:

– Hangosabban nem tudnád, Quinlan?

Bryce a homlokát ráncolta.

– Más képet sosem csinálsz?

– Miről?

– Ó, nem is tudom… az életről? Egy szép virágról, egy finom vacsoráról vagy valamiről?

– Minek?

Bryce pislogott egyet, majd megrázta a fejét.

– Fura vagy.

És még mielőtt Hunt közbeléphetett volna, Bryce maga elé emelte a telefont, fültől fülig érő vigyor rajzolódott ki az arcára, lefényképezte magát, és visszaadta a készüléket.

– Tessék! Máris van egy képed, ami nem hulláról készült.

Hunt a szemét forgatta, de azért eltette a telefont.

A lift felzúgott körülöttük, kilőtt felfelé. Bryce az emeletszám növekedését figyelte.

– Tudod, ki volt az a legionárius? – kérdezte mintegy mellékesen.

– Melyik? Amelyik a traszk szőnyegre nyáladzott, amelyiknek a földre lógott a nyelve, vagy amelyik úgy bámulta a feneked, mintha bármelyik pillanatban megszólalhatna?

Bryce felnevetett.

– Nagyon ki lehettek éhezve itt a kaszárnyában, ha egyetlen nőtől így kikészülnek. Szóval… tudod, hogy hívják? Azt, amelyik beszédbe akart elegyedni a fenekemmel.

– Nem. Csak a 33.-ban háromezren vagyunk. – A szeme sarkából Bryce-ra pillantott, aki továbbra is a gyarapodó emeletszámot tanulmányozta. – Talán nem is érdemes olyan férfiakkal ismerkedni, akik előbb nézik meg a fenekedet, mint hogy odaköszönjenek.

Bryce felvonta a szemöldökét, ahogy a szám megállt, és kinyílt előttük az ajtó.

– Pontosan ilyen emberekkel akarok ismerkedni. – Kilépett az egyszerű folyosóra, Hunt pedig követte, és csak akkor döbbent rá, hogy igazából ő tudja, merre mennek, Quinlan pedig csak tetteti a magabiztosságot, amikor az megtorpant.

Hunt balra fordult. Lépteik visszhangot vertek a hosszú folyosó sárgásbarna gránitlapján. A kő repedezett, itt-ott hiányzott belőle egy-egy darab – a leejtett fegyverek, a mágikus farokméregetések, a verekedések miatt –, de olyan fényesre polírozták, hogy látszott benne a tükörképük.

Quinlan végignézett a folyosón, az ajtókhoz tartozó neveken.

– Csak férfiak laknak itt, vagy vegyesen vagytok?

– Vegyesen – válaszolta Hunt. – De több a férfi a 33.-ban, mint a nő.

– Van barátnőd? Barátod? Valaki, akinek a fenekét te bámulod?

Hunt megrázta a fejét, próbálta útját állni az ereiben terjedő jégnek, ahogy megállt a saját szobája ajtaja előtt, kinyitotta, és maga elé engedte Bryce-t. Igyekezett nem gondolni arra, ahogyan Shahar Sandriel kardjával a mellkasában a földre zuhant, miközben mindkét angyal fehér szárnyából vér szivárgott. Mindkét nővér sikított, arcuk szinte tükörképe volt egymásénak.

– Balkézről születtem. – Becsukta maguk mögött az ajtót, és figyelte, ahogy Bryce szemügyre veszi a kis szobát. Az ágy elég nagy volt ahhoz, hogy elférjen rajta a szárnyával, de azon kívül csak egy szekrénynek meg egy komódnak jutott hely, egy könyvekkel és papírokkal teli íróasztalnak, valamint a szerteszét hagyott fegyvereknek.

– És?

– És anyámnak nem volt sem pénze, sem nemesi vérvonala, amivel ezt ellensúlyozhatta volna. Nem álltak éppen sorba a nők, hogy megkaphassanak, hiába vagyok ilyen döbbenetesen jóképű. – Keserűen felnevetett, ahogy kinyitotta az olcsó fenyőszekrényt, és elővett belőle egy nagy sporttáskát. – Volt egyszer valakim, akit nem érdekeltek a rangok, de nem lett jó vége. – Minden egyes szó égette a nyelvét.

Bryce átkarolta magát, körme a blúz vékony anyagába mélyedt. Úgy tűnt, rájött, kire utal Hunt.

Körbenézett, mintha azon tanakodna, mire terelje a szót, és végül annál állapodott meg, hogy:

– Mikor csináltad meg a Zuhanást?

– Huszonnyolc éves koromban.

– Miért pont akkor?

– Akkor halt meg anyám. – Bánat költözött Bryce szemébe, és Hunt képtelen volt elviselni a látványt, képtelen volt feltépni a sebet, úgyhogy hozzátette: – Teljesen elvesztem utána. Úgyhogy szereztem egy állami Horgonyt, és megcsináltam a Zuhanást. De nem számított. Örökölhettem akár egy arkangyal, akár egy pele mágikus erejét, amint öt évvel később megkaptam a tetoválásokat, engedelmeskednem kellett.

Hallotta, ahogy Bryce végigsimít a takaróján.

– Bánod az angyallázadást?

Hunt hátrapillantott a válla felett, Bryce az ágynak dőlt.

– Még senki sem kérdezte meg ezt tőlem. – Senki sem merte. De Bryce állta a pillantását, úgyhogy Hunt beismerte: – Nem tudom, mit gondoljak.

Hagyta, hogy a pillantása elmondja a többit. És egyetlen rohadt szót sem fogok erről mondani ezen a helyen.

Bryce biccentett. Aztán végignézett a falakon – sem festmények, sem poszterek nem díszítették.

– Nem szokásod otthonosabbá tenni a helyet, ahol laksz?

Hunt belegyűrte a ruháit a táskába, eszébe jutott, hogy Bryce-nak van mosógépe a lakásban.

– Micah bármikor elcserélhet, ha úgy látja jónak. Balszerencsét hoz, ha valaki így gyökeret ereszt.

Bryce megdörgölte a karját, pedig meleg volt a szobában, már-már fullasztóan.

– Ha meghalt volna aznap este, mi történik veled? Meg az összes Bukottal és rabszolgával, aki az övé?

– Átszáll a tulajdonjog arra, aki utána jön. – Minden egyes kiejtett szót gyűlölt. – Ha nincs kijelölt örököse, akkor mindent szétosztanak a többi arkangyal között.

– Akik nem tartanák a veled kötött alkuját.

– Biztosan nem. – Hunt rátért az íróasztala fiókjában lévő fegyverekre.

Érezte, hogy Bryce minden egyes mozdulatát árgus szemmel figyeli, mintha megszámolta volna az összes előhúzott pengét és pisztolyt.

– Mit tennél, ha ismét szabaddá válnál? – kérdezte.

Hunt ellenőrizte a pisztolyokhoz tartozó lövedékeket az asztalon, mire Bryce odalépett, hogy közelebbről is szemügyre vegye őket. Hunt bedobott párat a táskába. Bryce úgy vett fel egy hosszú kést, mintha koszos zokni lenne.

– Azt hallottam, különlegesek a villámaid az angyalok között, ilyesmire még az arkangyalok sem képesek.

Hunt behúzta a szárnyát.

– Igen, és?

Bryce vállat vont.

– Akkor miért Isaiah a 33. parancsnoka?

Hunt elvette Bryce-tól a kést, és a táskájába tette.

– Mert én túl sok embert magamra haragítok, és pont le is szarom. – Már a Hermon-hegy előtt is így volt. Shahar pozitívumként fogta fel. Tábornokká léptette elő. Hunt próbált rászolgálni a dicsőségre, de kudarcot vallott.

Bryce arcára összeesküvő mosoly ült ki.

– Akkor mégiscsak van bennünk valami közös, Athalar.

Na jó. Mégsem olyan rémes ez az angyal. A robbantás után macsóskodás nélkül rendbe rakta Bryce-t. És tényleg nyomós oka volt rá, hogy meg akarja oldani az ügyet. Ráadásul Ruhnt is folyamatosan felidegesítette.

Miután befejezte a pakolást, Huntot felhívta Isaiah, aki tájékoztatta, hogy engedélyt kaptak a Briggs-féle látogatásra, de beletelik pár napba, mire összekaparják Briggst, és áthozzák az Adrestia Fegyházból. Bryce inkább nem foglalkozott vele, mit jelent ez egész pontosan Briggs jelen állapotára nézve.

A valódi pozitívum az volt, hogy Isaiah azt is elmondta, az Orákulum beszorította Huntot a napirendjébe, és másnap reggel elsőként vele találkozik majd.

Bryce Huntot figyelte, miközben ismét beszálltak a liftbe, és megrándult a gyomra, ahogy megindultak lefelé a Comitium központi előcsarnokába. Bármiféle engedéllyel rendelkezett is az angyal, valahogy be tudta állítani, hogy a lift ne álljon meg minden egyes emeleten. Szuper!

Bryce sosem ismerte egyik malákhot sem, csak a járőröző legionáriusokat látta, meg a páváskodó gazdag elitet a városban. A többségük a KÜN tetőkön kialakított társalgóit részesítette előnyben. És mivel a félvér lotyókat ilyen helyekre nem engedték be, még sosem vihetett haza egyetlenegyet sem.

Hát, most mégis hazavihette az egyiket, de nem úgy, amiről egykor az izmaikban gyönyörködve ábrándozott. Danikával egyszer két teljes nyári hét ebédszünetét töltötték a légió kiképzőhelyével szomszédos épület tetején. A hőségben a férfiangyalok nadrágra vetkőzve küzdöttek egymással. És megizzadtak. Nagyon-nagyon megizzadtak.

Danikával továbbra is minden egyes ebédszünetben odamentek volna, ha nem buknak le az épület gondnoka előtt, aki perverznek nevezte őket, és véglegesen lezárta a tetőt.

A lift lelassult, majd megállt, és Bryce gyomra ismét megrándult. Kinyílt az ajtó, és egy rakás türelmetlennek tűnő legionárius fogadta őket, akik mind gondosan közömbös arckifejezést öltöttek, amint észrevették Huntot.

A Halál Árnyékát. Bryce látta a hírhedt sisakot a szobájában, ott volt az asztala mellett. Hála az isteneknek, azt nem hozta magával.

A lifteken túl a Comitium előcsarnoka zsúfolásig telt. Mindenütt szárnyakat látott, glóriákat, meg azokat a csábító, izmos testeket, és mindenki a bejárat felé fordult, a nyakukat nyújtogatva próbáltak átlátni a többiek felett, de senki sem röppent fel a levegőbe…

Hunt megdermedt a kaszárnya liftjét kis híján elzáró tömeg szélén. Bryce egyetlen lépést tudott csupán megtenni felé, amikor kinyílt a jobb kéz felőli felvonó ajtaja, és Isaiah rontott ki rajta, de rögtön meg is torpant, amikor észrevette Huntot.

– Pont most hallottam…

Az előcsarnok másik végéből érkező erőhullámtól Bryce lába kis híján összecsuklott.

Mintha ez az erő földre kényszerítette volna a jelenlévőket, mindenki letérdelt, és lehajtotta a fejét.

Nekik hármuknak pedig tökéletes rálátásuk nyílt az előcsarnok óriási üvegajtajában, Micah oldalán álló arkangyalra.

31.

Sandriel abban a pillanatban fordult Hunt, Bryce és Isaiah felé, amikor Micah is. A sötét hajú nő szemében felismerés csillant, ahogy tekintete megállapodott Hunton, Bryce-ra egyáltalán nem nézett, rögtön Isaiah felé fordult.

Bryce természetesen felismerte őt. Elég gyakran szerepelt a tévében ahhoz, hogy mindenki azonnal felismerje ezen a bolygón.

Egy lépéssel előrébb Hunt remegett a feszültségtől. Korábban még sosem látta őt ilyennek.

– Térdelj le! – mormolta Isaiah, és térdet hajtott.

Hunt nem mozdult. Nem hajlandó, döbbent rá Bryce. A többiek hátrapillantottak rájuk a válluk felett, ahogy továbbra is állva maradtak.

Isaiah motyogva ismét megszólalt:

– Pollux nincs vele. Térdelj már le, bassza meg!

Pollux, a Kalapács. A feszültség egy része távozott, de Hunt továbbra is állva maradt.

Elveszettnek tűnt, mint aki megrekedt a düh és a rémület között. Ujjhegyein egyetlen szikrányi villám sem játszott. Bryce közelebb lépett hozzá, lófarkát hátravetette. Előhúzta vadiúj telefonját a zsebéből, és gondoskodott róla, hogy maximumon legyen a hangerő.

Úgyhogy mindenki hallotta a hangos katt-katt-kattokat, ahogy lefotózta a két arkangyalt, majd megfordult, úgy állt, hogy ő is benne legyen a képben, és szelfizett egyet a háttérben álló kormányzókkal…

Döbbent mormolás futott végig a csarnokon. Bryce oldalra billentette a fejét, szélesen elmosolyodott, és készített egy újabb képet.

Aztán a továbbra is remegő Hunthoz fordult, és a tőle telhető legpimaszabbul így szólt:

– Köszi, hogy elhoztál megnézni őket. Mehetünk?

Esélyt sem hagyott rá, hogy Hunt reagáljon, belekarolt, megfordultak, lőtt egy fotót a két kővé vált arcú arkangyallal és a szemüket meresztő tömeggel a háttérben, majd a liftek felé húzta Huntot.

Hát ezért volt olyan sietős pár legionáriusnak. Menekültek.

Talán volt egy másik kijárat az üvegajtón kívül. A tömeg feltápászkodott.

Bryce megnyomta a gombot, és imádkozott, hogy elérhető legyen valamelyik torony. Hunt még mindig remegett. Bryce jó erősen megszorította a karját, lábával kopogott a padlón, ahogy…

– Magyarázatot követelek! – Micah állt mögöttük, elállta a tömeg útját a liftek felé.

Hunt lehunyta a szemét.

Bryce nagyot nyelt és megfordult, megint kevés híja volt, hogy képen törölje Huntot a copfjával.

– Hát, hallottam, hogy különleges vendég érkezik, úgyhogy megkértem Huntot, hozzon el, hogy csinálhassak egy képet…

– Ne hazudjon!

Hunt kinyitotta a szemét, és lassan a kormányzó felé fordult.

– El kellett jönnöm pár holmimért és ruhámért. Isaiah engedélyezte, hogy idehozzam őt.

Mintha a neve kiejtésével megidézte volna, a 33. parancsnoka áttörte az őrök sorát.

– Így igaz, őkegyelmessége! – mondta. – Huntnak el kellett jönnie néhány holmijáért, és nem akarta megkockáztatni, hogy magára hagyja Miss Quinlant közben.

Az arkangyal előbb Isaiah-ra nézett, majd Huntra. Aztán Bryce felé fordult.

Micah végigmérte Bryce-t. Az arcát fürkészte. Bryce ismerte már ezt a pillantást, ezt a lassú tanulmányozást.

Rohadt nagy kár, hogy Micah-ba nagyjából annyi melegség szorult, mint egy hegyi tó mélyén élő halba.

Rohadt nagy kár, hogy fegyverként használja Huntot, és jutalomfalatként lengeti be számára a szabadságát.

Rohadt nagy kár, hogy gyakran dolgozik az apjával városi meg a házukat érintő ügyekben – és rohadt nagy kár, hogy az apjára emlékezteti.

A rohadt életbe is!

– Örülök, hogy újra találkoztunk, őkegyelmessége! – mondta Micah-nak.

A liftajtó ebben a pillanatban kinyílt, mintha valamelyik isten kegyelmezett volna meg nekik, hogy emelt fővel távozhassanak.

Bryce betuszkolta Huntot, és már épp követte volna, amikor hűvös, erős kéz ragadta meg a könyökét. A szempilláját rebegtetve nézett fel Micah-ra, aki megállította a liftajtóban. Hunt mintha levegőt sem vett volna már.

Mintha arra számított volna, hogy a kormányzó bármelyik pillanatban elállhat az alkujuktól.

– Szeretném elvinni önt vacsorázni, Bryce Quinlan – mormolta Micah érzékien.

Bryce kihúzta a karját az arkangyal kezéből, és belépett Hunt mellé a liftbe. Aztán ahogy a lift bezárult, belenézett Valbara arkangyalának a szemébe.

– Inkább nem.

Hunt tudta, hogy Sandriel idejön, de hogy pont ma összefusson vele… Nyilván meg akarta lepni őket, ha Isaiah sem tudott az érkezéséről. Óvatlan pillanatban akart rajtaütni a kormányzón és a légión, hogy lássa, milyen ez a hely, mielőtt a pompával és minden egyéb körülménnyel gondoskodnak róla, hogy a védelmi vonalaik erősnek tűnjenek, a vagyonuk jelentősebbnek. Még mielőtt Micah idehívhatta volna a többi légióját, hogy sokkal jobb benyomást tegyenek rá.

Mekkora kibaszott balszerencse, hogy pont összefutottak vele!

Legalább Pollux nincs itt. Egyelőre.

A lift megint felfelé száguldott. Bryce nem szólt semmit, csak átkarolta magát.

Inkább nem.

Hunt nem hitte, hogy Micah Domitus hallotta valaha ezeket a szavakat.

Nem hitte, hogy bárki készített már így képeket Sandrielről.

Az arkangyal láttán egyedül az oldalát húzó kés súlyát érezte. Az aréna bűzét, a vérét, az ürülékét, a húgyszagét, a homokét…

Aztán Bryce akcióba lendült. Eljátszotta a tiszteletlen, sekélyes partihercegnőt, amit mindenkivel szeretett volna elhitetni, amit maga Hunt is elhitt róla, fényképeket készített, menekülési útvonalat készített elő neki…

Hunt a gombok mellett elhelyezett korongra tette a kezét, és másik emeletet nyomott meg, bárhová vitte is őket eddig a lift.

– A leszállóról elmehetünk. – Hangja smirglipapír zörejére emlékeztetett. Mindig elfelejtette, mennyire hasonlított egymásra Sandriel és Shahar. Nem voltak ugyan egypetéjű ikrek, de a színeik, a felépítésük szinte azonos volt. – De fel kell vegyelek hozzá.

Bryce a csuklója köré csavarta selymes copfját, észre sem vette, hogy ezzel odatartja elé aranyszínű nyakát.

Inkább nem.

Magabiztosan hangzott, amit mondott. Nem vidámnak, nem kárörvendőnek, egyszerűen csak… határozottnak.

Hunt még csak bele sem mert gondolni, miféle hatással lehet ez a visszautasítás a Micah-val kötött alkujára, hogy vajon Micah Huntot hibáztatja-e majd miatta.

– Nincs hátsó kijárat? – kérdezte Bryce.

– Van, de ahhoz megint le kellene mennünk.

Érezte, hogy Bryce-ból kitörni készülnek a kérdések, és még mielőtt rázúdíthatta volna őket, megszólalt:

– Sandriel másodparancsnoka, Pollux még nála is rosszabb. Mindenáron kerüld, miután idejön.

Képtelen lett volna felsorolni, miféle borzalmakat művelt Pollux ártatlanokkal.

Bryce csettintett a nyelvével.

– Mintha amúgy nem tennék meg minden tőlem telhetőt, hogy ne fussak össze velük!

Az előcsarnokban történtek után pedig volt rá esély. De Hunt nem mondta el Bryce-nak, hogy Sandriel bizony szívesen áll kicsinyes bosszút ballépésekért és apró kihágásokért is. Nem mondta el, hogy Sandriel valószínűleg sosem felejti majd el Bryce arcát. Talán már meg is kérdezte Micah-t, ki ő.

Az ajtó kinyílt, és feltárult előttük az egyik csendes felső szint. A folyosó gyér fényben fürdött, pisszenés sem hallatszott, ahogy Hunt bevezette Bryce-t az edzőtermi felszerelés közé. Széles ösvény vezetett egyenesen az ablakok alkotta üvegfal felé, és az azon túl nyíló, le- és felszállásra alkalmas erkélyhez. Korlát nem volt, csak a kiálló szirt. Bryce meghátrált.

– Még soha senkit nem ejtettem le – esküdözött Hunt.

Bryce óvatosan követte őt az erkélyre. Száraz szél ostorozta őket. Odalent a mélyben a város tele volt nézelődőkkel és híradós furgonokkal. Felettük angyalok repültek, voltak, akik leplezetlenül menekültek, mások a Comitium öt tornya körül köröztek, hátha megpillanthatják Sandrielt.

Hunt lehajolt, és Bryce térde alá csúsztatta a kezét, a másikkal pedig megtámasztotta a derekát, úgy vette a karjába. Bryce illata elbódította az érzékeit, elmosta a bűzlő tömlöc emlékének maradékát.

– Köszönöm! – nézett Bryce szemébe. – Hogy kihoztál onnan.

Bryce tőle telhetően megvonta a vállát a karjában, de az arca megrándult, ahogy Hunt közelebb lépett az erkély széléhez.

– Gyorsan kivágtad magad a helyzetből – folytatta Hunt. – Nagyon sok szempontból nevetséges volt, de tartozom érte.

Bryce átkarolta Hunt nyakát, szorítása fojtogatásnak is beillett volna.

– Te is segítettél nekem tegnap este. Kvittek vagyunk.

Hunt nem hagyta, hogy Bryce meggondolja magát, jó erősen suhintott a szárnyával, és ellökte magát a teraszról. Bryce olyan erősen kapaszkodott, hogy már fájt, Hunt pedig magabiztosan tartotta. A vállán átvetett sporttáska esetlenül újra meg újra a combjának ütődött.

– Nem nézel körbe? – kérdezte túlharsogva a szelet, ahogy heves szárnycsapásokkal, gyorsan felfelé szállt a Központi Üzleti Negyed szomszédos felhőkarcolója mellett.

– Még csak az kéne! – csendült Bryce hangja a fülében.

Hunt felnevetett, ahogy elérték a kívánt repülési magasságot a KÜN csúcsai felett. Az Isztrosz tündökölve kanyargott a jobbjukon, mögötte a Csontnegyed szigete ködbe burkolózott. Balra épp látszottak a városfalak és az Angyalok kapuján túl húzódó nyílt vidék. Arrafelé nem akadt egyetlen ház, épület vagy út sem. Semmi, csak a légikikötő. De a jobbjukon álló kapun – a Húspiacról kifelé vezető Kereskedők kapuján – túl a Nyugati út egyenesen a lankás, ciprusokkal pöttyözött domboldal felé futott.

Kellemes, szemet gyönyörködtető város a kellemes, szemet gyönyörködtető vidéken.

A pangerai városok leginkább ketrecnek tűntek, amiben a vanírok foglyul ejthették és bekebelezhették az embereket – és a gyerekeiket. Nem csoda, hogy az emberek fellázadtak. Nem csoda, hogy vegyi fegyverekkel és gépekkel dúlták fel a tartományt.

Dühvel teli remegés futott végig Hunt gerincén, ahogy eszébe jutottak a gyerekek, és ismét lenézett a városra. A Központi Üzleti Negyedet az Őr sugárút egyenes vonala választotta el az Óvárostól. Luna templomának fehér köve ragyogott a napfényben, a vele szemben álló fekete kupolás Orákulum temploma pedig mintha egyfajta ellentétes tükröt tartott volna neki, elnyelte azt. Holnap reggel oda vezet majd az első útja.

De aztán elnézett az Óvároson túlra, oda, ahol a zöld Öt Rózsa csillogott a ködben. Óriási ciprusok és pálmák nyújtózkodtak az ég felé, mellettük csillogó mágiasugarak robbantak. A Holderdőben több tölgy állt, kevesebb mágikus kérkedéssel. Hunt onnan már nem nézett tovább. Az Aszfodéloszmezők nem volt túl kellemes látvány. Mégis luxuskörülményeket biztosított az ott lakóknak a pangerai embernegyedekhez képest.

– Miért pont az Óvárosban laksz? – kérdezte jó néhány percnyi néma repülés után, mialatt egyedül a szél dalát hallgatta.

Bryce még akkor sem nézett le, amikor Hunt óvatosan ereszkedni kezdett az Óváros azon része felé, ahol Bryce lakása is helyet kapott, egyutcányira a folyótól, és néhány saroknyira a Szívkaputól. Még messziről is látta, ahogy az áttetsző kvarc jeges lándzsaként csillogva tör a szürke égbolt felé.

– A város szíve – válaszolta Bryce –, miért ne akarnék ott lakni?

– Az Öt Rózsa tisztább.

– És tele van páváskodó tündérrel, akik lenézik a félvéreket. – Sziszegve ejtette ki az utolsó szót.

– A Holderdő?

– Sabine felségterülete? – Bryce élesen felnevetett, és elhúzódott kissé, hogy felnézzen Huntra. Maréknyi szeplője összehúzódott, ahogy az arcát ráncolta. – Őszintén, egy hozzám hasonlónak gyakorlatilag csak az Óváros biztonságos. Egyébként meg közel van a munkahelyemhez, és válogathatok az éttermek, a koncertek, a múzeumok közül. El sem kell hagynom a kerületet.

– De hát… amikor reggel futni mész, bejárod az egész várost. Miért változtatsz útvonalat olyan gyakran?

– Úgy nem unom meg, és mindig izgalmas.

Egyre tisztábban látszott Bryce épülete, az üres tető. A nagyját egy tűzrakóhely, pár napozóágy és egy grill foglalta el. Hunt bedőlt, körberepülte, könnyedén földet ért, és letette Bryce-t, aki kapaszkodott még belé egy ideig, hogy visszatérjen a lábába az erő, de aztán elhátrált.

Hunt megigazította a táskát, és megindult a tetőfeljáró ajtaja felé. Kinyitotta Bryce előtt, feltárva az elsőfény melengette lépcsősort.

– Komolyan gondoltad, amit mondtál? Micah-nak?

Bryce lesietett a lépcsőn, lófarka fel-le ugrált.

– Persze hogy komolyan gondoltam. Mi a fészkes fenéért akarnék randizni vele?

– Valbara kormányzója.

– És? Csak azért, mert megmentettem az életét, még nem rendelt neki a sors. Egyébként meg inkább dugnék egy szoborral.

Hunt elvigyorodott.

– Csak a rend kedvéért mondom, hogy azok a nők, akik voltak már vele, nem értenének veled egyet.

Bryce a száját húzva nyitotta ki a lakása ajtaját.

– Mint már mondtam, én inkább nem.

– Biztos, hogy nem azért, mert próbálod kerülni…

– Látod, pont ez a baj! Te meg mindenki más ezen a világon azt hiszitek, az a létezésem értelme, hogy egy hozzá hasonló pasit találjak. Olyan nincs, hogy egyszerűen nem érdekel, hiszen miért is ne akarnék egy nagy, erős férfit, aki megvéd engem? Hiszen ha csinos szingli vagyok, akkor amint bármelyik hatalommal bíró vanír érdeklődést mutat irántam, nekem muszáj ledobni magamról a bugyit. Sőt, életem sem volt, amíg ő meg nem jelent, nem tudtam, milyen a jó szex, sosem éreztem, hogy élek…

Hél sötét bugyraira, ez a nő!

– Úgy látom, érzékeny pontra tapintottam.

Bryce felnevetett.

– Úgy látom, van érzéked hozzá.

Hunt összefonta a karját. Bryce ugyanígy tett.

Még az a nyomorult copfja is összefonta volna, ha képes rá.

– Akkor eljössz velem az Orákulumhoz holnap, vagy mi lesz? – szűrte Hunt összeszorított fogain keresztül, ahogy lehajította a sporttáskát. A ruhái és a fegyverei hangosan csattantak a földön.

– Jaj, nem, Athalar! – búgta Bryce, és a szavak végighasítottak Hunt bőrén. Bryce mosolya gonosszá vált. Hunt megacélozta magát, úgy várta, mivel folytatja. Csakhogy mindeközben nagyon is kíváncsi volt rá. – Vele egyedül kell megküzdened.

32.

Miután letették a cuccát a lakásban, Hunt követte a munkahelyére Bryce-t, aki azt tervezte, hogy átnézi Danika Declantől kapott adatait, és összeveti a saját listájával – meg az eddigi gyilkosságok helyszínével.

De a gondolat, hogy megint órákon át odalent kell ülnie, eléggé zavarta Huntot ahhoz, hogy úgy döntsön, inkább a tetőről őrködik. Friss, szabad levegőre volt szüksége. Még akkor is, ha továbbra is angyalok repültek felette – távoztak a városból. Hunt szándékosan nem nézett a háta mögött magasodó Comitium felé.

Bryce épp naplemente előtt, Huntéhoz hasonlóan komor kifejezéssel az arcán, Syrinxszel a sarkában lépett ki a galériából.

– Semmi? – érdeklődött Hunt, ahogy földet ért mellette a járdán.

– Semmi – erősítette meg Bryce.

– Majd holnap friss szemmel végignézzük újra.

Talán elsiklottak valami felett. Elég hosszú, borzalmas és furcsa volt a mai nap, és Hunt igencsak készen állt rá, hogy lerogyjon Bryce kanapéjára.

Nagyon igyekezett mintegy mellékesen feltenni a kérdést:

– Nagy naplabdameccs lesz ma este. Zavarna, ha megnézném?

Bryce felvont szemöldökkel, a szeme sarkából pillantott rá.

– Mi az? – kérdezte, de képtelen volt megálljt parancsolni felfelé görbülő szájszélének.

– Csak… annyira… férfi vagy. – Bryce felé intett. – A sporttal meg mindennel.

– A nők is pont úgy szeretik a sportot, mint a férfiak.

Bryce a szemét forgatta.

– Nehezen tudom összeegyeztetni a naplabdát néző férfit azzal a képpel, ami a Halál Árnyékáról él bennem.

– Sajnálom, hogy csalódást okozok. – Most Hunt húzta fel a szemöldökét. – Miért, mit gondolsz, mivel töltöm a szabadidőmet?

– Nem tudom. Gondoltam, a csillagokat nézve átkozódsz, siránkozol és bosszút forralsz az összes ellenségeddel szemben.

Az nem kifejezés! De Hunt halkan felnevetett.

– Tényleg sajnálom, hogy csalódást okozok.

Bryce derűsen összehúzta a szemét, a nap utolsó sugarai folyékony arannyá varázsolták az íriszét. Hunt nagy nehezen vette csak rá magát, hogy az utcát fürkéssze körülöttük.

Egy saroknyira jártak Bryce lakásától, amikor Hunt telefonja megcsörrent. Bryce megdermedt, és Hunttal együtt ő is a kijelzőre nézett.

A telefon másodszorra is megcsörrent. Mindketten tágra nyílt szemmel meredtek a névre, mellettük járókelők siettek el.

– Nem veszed fel? – kérdezte Bryce halkan.

Harmadszorra is kicsörgött.

Hunt tudta. Már azelőtt tudta, mit fog mondani, hogy megnyomta a gombot.

Éppen ezért ellépett Quinlantől, mielőtt a füléhez emelte a telefont, és színtelenül beleszólt:

– Helló, főnök!

– Munkám van ma este számodra – mondta Micah.

Hunt gyomra összerándult.

– Rendben.

– Remélem, nem szakítom félbe a szórakozásodat Miss Quinlannel.

– Természetesen nem – válaszolta Hunt feszülten.

Micah jelentőségteljes szünetet tartott.

– Ami az előcsarnokban történt, soha többé nem ismétlődhet meg. Érthető voltam?

– Igen. – Hunt csak elvakkantotta a szót, de nem csak kiejtette, komolyan is gondolta, mert akit Micah helyett kaphatott volna, most épp a Comitiumban tartózkodott, a kormányzó rezidenciáján. Sandriel napokon, heteken át büntette volna Huntot, amiért nem volt hajlandó meghajolni, és megszégyenítette. Sőt, hónapokon át kínozta volna.

Micah csak figyelmezteti most, megbízza ezzel a feladattal ma este, hogy emlékeztesse, hol is áll a kibaszott ranglétrán, aztán el van intézve a dolog.

– Helyes – mondta Micah. – Ott vár rád az akta a kaszárnyai szobádban. – Elhallgatott, mintha csak érezné a Huntot perzselő kérdést. – Még mindig áll az ajánlatom, Athalar. Ne kelljen meggondolnom magam! – Azzal letette.

Hunt olyan erősen szorította össze az állkapcsát, hogy már fájt.

Quinlan aggodalmasan ráncolta a homlokát.

– Minden rendben?

Hunt visszacsúsztatta a telefont a zsebébe.

– Igen. – Továbbindult. – Légiós ügyek. – Amivel nem hazudott. Nem igazán.

Kinyílt az épület üvegajtaja. Hunt az előcsarnok felé biccentett.

– Menj csak fel! El kell intéznem valamit. Hívlak, ha megvan a Briggs-féle látogatás időpontja.

Bryce összehúzta borostyánszínű szemét. Persze hogy átlátott rajta. Vagy inkább kihallott a szavaiból mindent, amit nem ejtett ki. Tudta, mit parancsolt neki Micah. De csak ennyit mondott:

– Jól van. – Az előcsarnok felé fordult, de azért a válla felett még hozzátette: – Sok sikert!

Hunt nem válaszolt, csak kilőtt az ég felé, már a füléhez is emelte a telefont, hogy felhívja Justiniant, és megkérje, őrködjön pár órán keresztül. Justinian vinnyogott egy sort, hogy lemarad a naplabdameccsről, de Hunt emlékeztette, ki a rangidős, mire az angyal morogva megígérte, hogy tíz perc múlva ott lesz a szomszédos tetőn.

Justinian nyolc perc múlva megjött. Bajtársát hátrahagyva Hunt belélegezte a poros, száraz levegőt, és jobbján az Isztrosz pávakék szalagjával megindult, hogy azt tegye, amihez a legjobban értett.

– Könyörgöm!

Mindig ugyanaz a szó. Az egyetlen szó, amit az Umbra Mortisszal szemben ki szoktak ejteni.

Vér pöttyözte sisakján keresztül végigmérte az előtte kuporgó puma alakváltót. A férfi karmos keze remegett, ahogy felemelte.

– Könyörgöm! – zokogta.

Hunt minden egyes szóval egyre távolodott a testétől. Kinyújtott karja távolivá vált, a pisztoly, amivel a férfi fejére célzott, egy darab fémmé redukálódott.

Egy halál minden egyes halálért.

– Könyörgöm!

A férfi rémes dolgokat művelt. Kimondhatatlan szörnyűségeket. Megérdemelte. Ennél rosszabbat is érdemelt.

– Könyörgömkönyörgömkönyörgöm!

Hunt árnyék volt csupán, életfoszlány, halálos fegyver.

Nem volt ő semmi és senki.

– Könyö…

Hunt ujja begörbült a ravaszon.

Hunt korán ért vissza. Magához képest legalábbis.

Hála a jó égnek, senki sem jött be a kaszárnyai fürdőszobába, amíg lemosta magáról a vért. Olyan hosszasan állt a forró vízpermet alatt, hogy azt sem tudta, mennyi idő telik el.

Tovább is maradt volna, ha nem tudja, hogy Justinian várja.

Úgyhogy összefoltozta, összekapta magát. Félig vánszorogva lépett ki a tűzforró zuhany alól, vissza annak az angyalnak a bőrébe, aki akkor volt, amikor nem kellett golyót repítenie valaki más szeme közé.

Megállt pár helyen, mielőtt visszarepült Bryce lakásához. De csak visszaért, átvette a stafétát Justiniantől, és tizenegykor belépett Bryce ajtaján.

Bryce a hálószobájában volt, az ajtót becsukta, de Syrinx nyivákolt egyet odabentről. Abból, hogy Bryce rászólt, maradjon csendben, Hunt tudta, hogy hallotta, ahogy visszaért. Imádkozott, hogy ne jöjjön ki a folyosóra. Még mindig képtelen volt a beszédre.

Bryce ajtajának gombkilincse elfordult. De Hunt már a szobájánál volt, és nem mert hátranézni a nappaliba, ahogy Bryce fojtottan ennyit mondott:

– Megjöttél.

– Igen – préselte ki magából.

Még a helyiség másik feléből is érezte a kérdéseit. De Bryce halkan csak ennyit mondott:

– Felvettem neked a meccset. Ha szeretnéd megnézni.

Hunt mellkasa iszonyúan elszorult. De nem nézett hátra.

– Jó éjt! – motyogta, miközben belépett a szobájába, és már be is csukta maga mögött az ajtót.

33.

Az Orákulum fekete terme kéntől és sült hústól bűzlött – előbbi a helyiség közepén kialakított veremből áradó természetes gázok miatt, utóbbi pedig egy halom bikacsonttól, ami a szemközti falnál, az oltáron pörkölődött áldozatként Ogenasnak, a titkok őrzőjének.

Az előző este után, azok után, amit tett, egy szent templom volt a legutolsó hely, ahol Hunt lenni szeretett volna. A legutolsó hely, ahová méltó volt betenni a lábát.

A hat méter magas ajtó bezárult mögötte, ahogy keresztülvágott a néma termen, egyenesen a középen lévő verem és a mögötte szálló füstfelleg felé. Szeme égett a különféle maró illatoktól, és szelet idézett, hogy távol tartsa őket az arcától.

Valaki megmozdult a füst mögött.

– Kíváncsi voltam, mikor vetül a termemre a Halál Árnyéka – csendült egy gyönyörű hang. Fiatal, tele fénnyel és derűvel, mégis mintha ősi kegyetlenség vegyült volna bele.

Hunt megállt a verem szélénél, és úrrá lett a késztetésen, hogy lenézzen a végtelen sötétségbe.

– Nem rabolom sokáig az idejét – ígérte. Hangját elnyelte a helyiség, a verem, a füst.

– Annyi időt áldozhatok rád, amennyit Ogenas kínál.

A füst kettévált, és Hunt élesen beszívta a levegőt a kibontakozó lény láttán.

A szfinxek igen ritkák voltak, csupán pár tucat maradt a földön, és mindegyiküket szolgálatra hívták az istenek. Senki sem tudta, milyen idősek, és az előtte álló… Olyan gyönyörű volt, hogy Hunt hirtelen azt sem tudta, mit kezdjen magával. Az aranyló oroszlántest könnyed eleganciával mozdult, fel-alá járkált a verem túloldalán, hol előbukkant a füstből, hol beleveszett. Aranyszín szárnyait karcsú testéhez húzta, úgy ragyogtak, mintha olvasztott fémből készültek volna. És a szárnyas oroszlántest felett… az aranyhajú női arc még Shaharénál is tökéletesebb volt.

Senki sem tudta, hogy hívják. Csupán a titulusát használták: az Orákulumot. Huntban felmerült, hogy talán már a saját nevét is elfelejtette, olyan idős. A szfinx pislogott egyet hatalmas, barna szemével, pillái végigsimítottak világosbarna bőrén.

– Tedd fel a kérdésedet, és elmondom, mit súg a füst! – A szavak végigmorajlottak Hunt csontjain, vonzották őt. Nem úgy, ahogyan néha hagyta, hogy egy gyönyörű nő vonzza, hanem úgy, ahogyan a pók csalja be a legyet a hálójába.

Talán Quinlannek és az unokatestvérének mégis megvolt rá a nyomós okuk, hogy ne akarjanak ide jönni. Hél bugyraira, Quinlan még a fekete kőből épült templomot övező parkba sem volt hajlandó betenni a lábát, inkább a szélén várakozott Ruhnnal.

– Ami itt elhangzik, az kettőnk között marad, ugye? – kérdezte.

– Amint az istenek megnyilvánulnak, én átadom azt, amit üzennek. – Az Orákulum letelepedett a földre a verem mellett, egymásra tette két mellső lábát, karmai megcsillantak a kétoldalt álló tűztálak gyér fényében. – De igen, kettőnk között marad.

Egy rakás humbugnak tűnt a dolog, de Hunt felsóhajtott, és az Orákulum hatalmas, barna szemébe nézve azt kérdezte:

– Miért akarja valaki Luna kürtjét?

Nem azt kérdezte, ki lopta el – a jelentésekből kiderült, hogy ezt már megkérdezték tőle két évvel ezelőtt, és nem volt hajlandó válaszolni.

Az Orákulum pislogott egyet, szárnyai megrebbentek, mintha meglepődött volna, de aztán ismét elnyugodott. Belélegezte a veremből áradó gőzöket. Percek teltek el, és Hunt feje lüktetni kezdett a különféle illatoktól – főleg a bűzlő kéntől.

Füst gomolygott, elrejtette előle a szfinxet, pedig pár lépésnyire állt tőle csupán.

Hunt nagy nehezen megállta, hogy ne mozogjon.

Reszelős hang siklott elő a füstből.

– Hogy ajtót nyisson a világok között. – Huntot kirázta a hideg. – Arra használná a kürtöt, hogy ismét megnyissa az Északi Rést. A kürt eredetileg nem csupán átjárók bezárására szolgált, nyitni is képes volt őket. Attól függött, mire akarja használni a tulajdonosa.

– De a kürt tönkrement.

– Meg lehet javítani.

Hunt szíve megdermedt.

– Hogyan?

Hosszú, hosszú hallgatás. Majd:

– Ezt homály fedi. Nem látom. Senki sem látja.

– A tündérlegendák szerint nem lehet megjavítani.

– Azok csak legendák. Ez pedig az igazság. A kürtöt meg lehet javítani.

– Ki akarja megjavítani? – Meg kellett kérdeznie, akkor is, ha ostobaság volt.

– Ezt is homály fedi.

– Ez sokat segít.

– Légy hálás, Villámok Ura, hogy megtudtál valamit. – Ez a hang… ez a megszólítás… Hunt szája kiszáradt. – Szeretnéd tudni, mit látok a jövődben, Orion Athalar?

Hunt összerándult a születési neve hallatán, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Kétszáz éve senki sem ejtette ki ezt a nevet – suttogta.

– A nevet, amit anyádtól kaptál.

– Igen – préselte ki magából Hunt, és gyomra összezsugorodott az anyja arcának, a szemében ragyogó szeretetnek az emlékére. A legkevésbé sem érdemelte meg a szeretetét, főleg úgy, hogy nem volt ott mellette, hogy megvédje.

– Elmondjam, mit látok, Orion? – suttogta az Orákulum.

– Nem vagyok benne biztos, hogy tudni szeretném.

A füst felszakadozott annyira, hogy Hunt lássa, ahogy az Orákulum érzéki ajkai nem teljesen e világi, kegyetlen mosollyal szétválnak.

– Egész Midgardon könyörögnek, hogy elmondjam, mit látok, te mégsem akarod tudni?

Felállt a szőr Hunt nyakán.

– Köszönöm, de nem. – Bölcs döntésnek tűnt megköszönni, olyasminek, amivel ki lehet engesztelni egy istent.

Az Orákulum fogai ragyogtak, szemfoga elég hosszú volt ahhoz, hogy húst tépjen vele.

– Elmesélte Bryce Quinlan, mi történt, amikor itt állt ebben a teremben tizenkét évvel ezelőtt?

Hunt ereiben megfagyott a vér.

– Az Quinlan dolga.

Az Orákulum arcáról egy pillanatra sem hervadt le a mosoly.

– Arra sem vagy kíváncsi, hogy az ő jövőjében mit láttam?

– Nem. – Hunt teljesen őszintén felelt. – Az az ő dolga – ismételte. Villámai életre keltek benne, küzdeni akartak az ellenséggel, akit nem ölhetett meg.

Az Orákulum pislogott, sűrű szempillái lassan mozogtak fel-alá.

– Olyasmire emlékeztetsz, ami réges-régen elveszett már – mondta halkan. – Nem hittem, hogy ismét előbukkan.

Még mielőtt Hunt rákérdezhetett volna, pontosan mire gondol, a Syrinx farkának nagyobb verziójára emlékeztető oroszlánfarok meglebbent a padlón. Hunt mögött, az elbocsátás egyértelmű jeleként, fantomszéllel kitárult az ajtó. De még mielőtt visszatért volna a füstbe, az Orákulum így szólt:

– Jobban teszed, Orion Athalar, ha távol tartod magad Bryce Quinlantől!

34.

Bryce és Ruhn az Orákulum park szélén várta Huntot, csigalassan vánszorogtak a percek. És amikor az angyal ismét előbukkant, amikor szeme Bryce arcát pásztázta… Bryce már ebből tudta, hogy rossz híreket hoz. Bármit tudott is meg odabent, nem lehet jó.

Hunt megvárta, amíg elsétálnak a park szomszédságában álló csendes lakótömb mellett, és csak utána avatta be őket abba, amit az Orákulum a kürtről mondott.

Szavai még mindig ott rezegtek a fényes reggeli levegőben, ahogy Bryce felsóhajtott. Hunt ugyanezt tette mellette, majd így folytatta:

– Ha valaki ennyi idő után kiderítette, hogyan javítsa meg a kürtöt, akkor képes lesz annak ellenkezőjére, amit Peliasz herceg tett. Megnyithatja az Északi Rést. Pokolian nyomós érv arra, hogy eltegye láb alól mindazokat, akiknek eljárhat a szájuk.

Ruhn végigsimított hajának felnyírt részén.

– Mint a növendék a templomban… Vagy minket akart figyelmeztetni, hogy ne szaglásszunk a kibaszott kürt után, vagy azért tette, nehogy a lány elmondja, amire esetleg rájött.

Hunt bólintott.

– Isaiah kikérdezte a többieket a templomban, azt mondták, egyedül az a lány volt szolgálatban aznap este, amikor ellopták a kürtöt, és akkor ki is kérdezték, de azt állította, semmit sem tud az egészről.

Bűntudat marta, facsarta Bryce bensejét.

– Talán csak félt elmondani, amit tudott – vetette fel Ruhn. – És amikor megjelentünk…

Hunt fejezte be helyette:

– Bárki keresi is a kürtöt, nem akarja, hogy ráakadjunk. Lehet, hogy az illető kiderítette, ez a növendék volt beosztva aznap éjszakára, és információt akart kicsikarni belőle. Biztosra akart menni, hogy senki előtt sem fedte fel azt, amit tud, és gondoskodni róla, hogy hallgasson. Méghozzá örökké.

Bryce a lány halálát is hozzáadta a listához, amin azokat a dolgokat gyűjtötte, amiért a nyomozás végéig bosszút áll. Aztán azt kérdezte:

– Ha a rekeszen tényleg a kürt jele volt, talán az Ophion vagy akár a Kérek keresik a kürtöt, hogy elősegítsék vele a lázadásukat. Hogy átjárót nyithassanak Hélbe, és visszahozzák ide a démonhercegeket, egyfajta szövetségesként, hátha ők letaszítják az Asztereket a trónról. – Megborzongott. – Milliók halhatnak meg. – A dermedt csendet követően hozzátette: – Talán Danika rájött a kürttel kapcsolatos tervükre, és ezért ölték meg. Ahogy a növendéket is.

Hunt hamuszürke arccal dörgölte a tarkóját.

– Ahhoz, hogy egy ilyen démont megidézzenek, vanír segítségére lenne szükségük, de ez is egy lehetséges magyarázat. Vannak olyan vanírok, akik elkötelezték magukat az ügyük mellett. Vagy talán valamelyik boszorkány idézte meg. Az új boszorkánykirálynő az erejét próbálgatja, vagy ilyesmi.

– Kétlem, hogy egy boszorkány is benne lenne a dologban – vágta rá Ruhn kissé élesen. Fülpiercingjei csillogtak a napfényben. – A boszorkányok az Asztereknek engedelmeskednek, évezredek óta töretlenül hűségesek.

Bryce vitába szállt vele:

– De a kürtöt csak egy csillagfényű tündér használhatja… Te, Ruhn.

Hunt szárnya susogott.

– Talán próbálják kikerülni ezt az egész csillagfényű dolgot.

– Őszinte leszek – szólalt meg Ruhn –, abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán képes lennék működésre bírni a kürtöt. Peliasz herceg tengernyi csillagfényhez fért hozzá. – A bátyja összevonta a szemöldökét, mire tűszúrásnyi fény jelent meg az ujjhegyén. – Én nagyjából ennyire vagyok képes.

– Hát, nem is fogod használni a kürtöt, még ha meg is találjuk, úgyhogy nem számít – felelte Bryce.

Ruhn keresztbe tette a karját.

– Ha meg lehet egyáltalán javítani… Elképzelésem sincs, hogyan. Olvastam olyasmit, hogy a kürtnek mintha saját tudata lenne, mintha élne. Talán valamiféle gyógyító erővel? Talán egy gyógyboszorkány tudna valami okosat mondani.

Bryce vitába szállt vele:

– Ők élőlényeket gyógyítanak, nem tárgyakat. És abban a könyvben, amit a galéria könyvtárában találtál, az állt, hogy a kürtöt csak egyvalami javíthatja meg, fény, ami nem fény, mágia, ami nem mágia.

– Ez legenda – szúrta közbe Hunt. – Nem pedig az igazság.

– Annyit megér, hogy utánanézzek – válaszolta Ruhn, majd megtorpant, és ide-oda járatta a pillantását Bryce és Hunt között. Utóbbi óvatosan figyelte a húgát a szeme sarkából. Bármit jelentett is ez. – Rákeresek pár gyógyboszorkányra, és diszkréten meglátogatom őket.

– Jó – vetette oda Bryce. Amikor Ruhn megmerevedett, tompította a szavak élét: – Jól hangzik.

Még ha ez volt is az egyetlen az egész ügyben, ami jól hangzott.

Bryce kizárta a sorozatát néző Lehabah felőli hangokat, és megpróbált a Danika mozgását ábrázoló térképre koncentrálni. Próbálta, de kudarcot vallott, mert végig magán érezte Hunt pillantását a könyvtárbeli asztal másik oldaláról. Egy órán belül századjára. Bryce az angyal szemébe nézett, mire az gyorsan elkapta a tekintetét.

– Mi van?

Hunt megrázta a fejét, és ismét a saját kutatására fordította a figyelmét.

– Egész délután ezzel az elbaszott, fura kifejezéssel nézel rám.

Hunt dobolni kezdett ujjaival az asztalon, majd kibökte:

– El akarod mesélni esetleg, miért figyelmeztetett az Orákulum, hogy tartsam távol magam tőled?

Bryce röviden felnevetett.

– Ezért tűntél olyan ijedtnek, miután kijöttél a templomból?

– Azt mondta, elárulja, mit látott veled kapcsolatban, mintha valami baja lenne veled.

Borzongás kúszott végig Bryce gerincén ennek hallatán.

– Nem csodálom, ha még mindig dühös.

Hunt elsápadt, mire Bryce belefogott:

– Van egy szokás a tündérkultúrában: amikor a lányoknak először megjön a vérzésük, vagy tizenhárom évesek lesznek, elmennek valamelyik Orákulumhoz. Így bepillantást nyerhetnek abba, miféle erő vár rájuk felnőtt korukban, és a szüleik elkezdhetik már a Zuhanás előtt tervezni a házasságukat. A fiúknak is el kell menni, szintén tizenhárom évesen. Manapság már haladó szelleműek a szülők, úgyhogy csak egy régi hagyomány az egész, arra kíváncsiak, miféle karrier áll a gyerek előtt. Katona lesz, gyógyító vagy bármi egyéb, amit a tündérek csinálnak, ha nem engedhetik meg maguknak, hogy egész nap szőlőt eszegetve heverésszenek.

– A tündérek és a malákhim gyűlölik ugyan egymást, de rengeteg ehhez hasonló baromságban hasonlítanak.

Bryce egyetértően hümmögött.

– A tizenharmadik szülinapom előtt pár héttel jött meg az első vérzésem. És anyukámnak volt ez a… Nem is tudom. Kétségbeesése? Hirtelen attól félt, hogy elzárt a származásom egy részétől. Úgyhogy felvette a kapcsolatot a vér szerinti apámmal. Két héttel később megérkeztek a dokumentumok, hogy teljes civitast kaptam. Volt viszont egy feltétele: az Ég és lélegzet házát kellett választanom. Nem voltam hajlandó rá, de anyám nagyon ragaszkodott hozzá, hogy tegyem meg. Egyfajta… védelemnek tekintette. Nem is tudom. A jelek szerint elhitte, hogy apám meg akar védeni, és megkérdezte tőle, szeretne-e találkozni velem. Életemben először. Idővel lehiggadtam annyira az egész házválasztósdival kapcsolatban, hogy rájöjjek, én is szeretnék megismerkedni vele.

Huntnak átjött a lényeg a pillanatnyi hallgatásból.

– De nem lett jó vége a dolognak.

– Nem. Akkor találkoztam először Ruhnnal is. Idejöttem, az Öt Rózsában töltöttem a nyarat. Találkoztam az Őszkirállyal. – Könnyedén jött a hazugság. – Az apámmal is – tette hozzá. – Az első pár napban nem volt olyan vészes a helyzet, mint amitől anyám tartott. Tetszett, amit láttam. Még akkor is, ha néhány tündérgyerek azt suttogta, hogy félvér vagyok, hiszen tudtam, hogy ez az igazság. Sosem szégyelltem, mármint azt, hogy ember vagyok. És mivel apám hívott meg, úgy voltam vele, legalább ő akarta, hogy itt legyek. Nem érdekelt, mások mit gondolnak. Aztán jött az Orákulum.

Hunt összerezzent.

– Rosszat sejtek.

– Katasztrófa volt. – Bryce nagyot nyelt az emlékre. – Amikor az Orákulum a füstbe nézett, sikítani kezdett. Ki akarta vájni a saját szemét. – Felesleges volt titkolózni. Bizonyos körökben pontosan tudták, mi történt. – Később hallottam, hogy egy hétre megvakult.

– Jóságos ég!

Bryce nevetett egy sort.

– Úgy tűnik, rémes jövő vár rám.

Hunt nem mosolyodott el.

– Mi történt utána?

– Visszamentem a várakozóknak fenntartott előcsarnokba. Csak azt hallottuk, hogy az Orákulum sikít, és engem szid, aztán berohantak a növendékek.

– Úgy értem, apáddal.

– Hasztalannak nevezett, azt mondta, szégyent hozok rá, és kiviharzott a templom VIP-bejáratán, hogy senki se jöjjön rá, miféle kapcsolatban állunk. Mire kiértem, már beült a kocsiba, és elment. Amikor visszaértem a házához, az utcán találtam a holmimat.

– Seggfej! Danaannak nem volt hozzá egy-két szava, hogy utcára tette az unokatestvérét?

– A király megtiltotta Ruhnnak, hogy közbeavatkozzon. – Bryce szemügyre vette a körmeit. – Hidd el, Ruhn megpróbált vitatkozni. De a király ráparancsolt. Úgyhogy taxival elmentem a vasútállomásra. Ruhn legalább pénzt tudott a kezembe nyomni, hogy kifizessem az utat.

– Anyukád teljesen kikelhetett magából.

– Igen. – Bryce elhallgatott, majd hozzátette: – Úgy látom, az Orákulum továbbra is ki van akadva rám.

Hunt félmosollyal válaszolt.

– Akár büszke is lehetsz rá.

A körülmények ellenére Bryce visszamosolygott.

– Valószínűleg te vagy az egyetlen, aki így gondolja.

Hunt szeme ismét megállapodott az arcán, és Bryce tudta, hogy a pillantásának az égvilágon semmi köze ahhoz, amit az Orákulum mondott.

Bryce megköszörülte a torkát.

– Találtál valamit?

Hunt vette az adást, miszerint inkább nem beszélne tovább erről, és felé fordította a laptopot.

– Napok óta nézem ezeket az ősrégi szarokat, és csak ennyit találtam.

A terrakotta váza közel tizenötezer éves volt. Nagyjából egy évszázaddal Peliasz herceg ideje után készült, de a krisztallosz akkor még nem tűnt el a népek emlékezetéből. Bryce elolvasta a tömör katalóguscédulát, és így szólt:

– Egy mirsiai galériában van. – Azaz egy tenger és háromezer kilométer választotta el Lunathiontől. Bryce odahúzta magához a számítógépet, és rákattintott a bélyegképre. – De a képek is megteszik.

– Lehet, hogy a számítógépek feltalálása előtt születtem, Quinlan, de azért tudom, hogyan kell használni őket.

– Próbállak megkímélni, hogy ne kelljen tovább rombolnod az Umbra Mortis-féle keményfiús imázsodat. Már csak az hiányzik, hogy kitudódjon, mekkora kocka vagy!

– Kedves, hogy így aggódsz. – Összenéztek, és Hunt szája széle felfelé rándult.

Mire Bryce lábujjai mintha begörbültek volna a magas sarkújában. De csak egy nagyon kicsit.

Kihúzta magát.

– Jól van. Mesélj, mi ez!

– Jó jel. – Hunt a fekete-fehér mintára mutatott a terrakotta égetett narancssárgáján. Egy krisztalloszdémon üvöltött rajta, ahogy egy sisakos férfi harcos a fejébe döfte a kardját.

Bryce közelebb hajolt a képernyőhöz.

– Hogy értve?

– Ez azt jelenti, hogy a krisztalloszt meg lehet ölni a hagyományos módszerrel. Amennyire én látom, nincs itt sem mágia, sem semmilyen különleges ereklye, aminek segítségével végeznek vele. Nyers erővel ölik meg.

Bryce gyomra összerándult.

– Lehet, hogy ez a váza csak művészi értelmezés. Az a lény végzett Danikával és az Ördögfalkával, sőt, Micah-t is kicsinálta. És te most azt akarod elhitetni velem, hogy valami ősi harcos egyszerűen keresztüldöfte a kardját a fején?

Bár Lehabah nem állította meg a műsort, Bryce tudta, hogy a tűzszellem minden egyes szóra odafigyel.

– Talán a krisztallosz a meglepetés erejével is számolhatott aznap este – vetette fel Hunt.

Bryce hiábavalóan próbálta elzárni a vörös cafathalmok, a vérfoltos falak emlékét, az érzést, hogy hiába áll a két lábán, zuhanni kezd, amint végignézett azon, ami a barátaiból maradt.

– Vagy csak egy művész baromsága, aki hallott valami túlzó történetet a tűz mellett, és megmutatta, ő hogyan ábrázolná. – Bryce topogni kezdett lábával az asztal alatt, mintha az segítene valahogy csillapítani egyre hevesebb szívverését.

Hunt nem nézett félre, fekete szeméből erő, őszinteség sugárzott.

– Jól van. – Bryce várta, hogy erősködni fog, kíváncsiskodni, de Hunt némán visszahúzta maga elé a gépet az asztalon. Hunyorogva nézte a képernyőt. – Különös. Itt az áll, hogy a váza eredetileg Párthoszból származik. – Oldalra billentette a fejét. – Azt hittem, Párthosz legenda. Az emberek meséje.

– Mert az emberek kőszerszámokat használó állatok voltak, amíg az Aszterek meg nem érkeztek?

– Mondd, hogy nem hiszel abban a szánalmas összeesküvés-elméletben, miszerint volt egy ősi könyvtár egy régi emberi civilizáció szívében! – Amikor Bryce nem felelt, Hunt tovább faggatta: – Ha tényleg volt ilyesmi, hol a nyoma?

Bryce ide-oda húzta az amulettjét a láncon, és biccentett a képernyőn kirajzolódó fotó felé.

– Ezt a vázát egy nimfa csinálta – vitatkozott vele Hunt. – Nem valami legendás, zseniális ember.

– Talán akkor még nem törölték el teljesen Párthoszt a föld színéről.

Hunt félig leeresztett szempillái alól nézett rá.

– Most komolyan, Quinlan? – Amikor Bryce ismételten nem felelt, állával az ő tabletjére bökött. – Hogy állsz a Danika mozgásáról összeszedett adatokkal?

Hunt telefonja megrezzent, még mielőtt Bryce válaszolhatott volna, de aztán a lány összeszedte magát, miközben a lemészárolt krisztallosz képe összemosódott azzal, ami Danikával történt, ami megmaradt belőle, és belefogott a válaszba:

– Még mindig próbálom kizárni azokat a dolgokat, amiknek valószínűleg semmi közük nincs egymáshoz, de… Igazából az az egyetlen érdekesség, hogy Danika őrködött Luna templománál. Kivezényelték néha arrafelé, de sosem konkrétan a templomba. És a halála előtt pár nappal mégis pont odaküldik? Ráadásul az adatok alapján pont ott volt, amikor ellopták a kürtöt. A növendék is ott volt aznap este. Valami összefüggés csak van ezek között.

Hunt letette a telefonját.

– Talán Philip Briggs felvilágosíthat minket ezzel kapcsolatban ma este.

Bryce felkapta a fejét.

– Ma este?

Lehabah ezután már egyáltalán nem nézte a sorozatát.

– Most kaptam üzenetet Viktoriától. Elhozták az Adrestiából. Egy óra múlva találkozhatunk vele a Comitium alatti kihallgatószobában. – Végignézett a kettejük között heverő különféle listákon. – Nem lesz könnyű dolgunk vele.

– Tudom.

Hunt hátradőlt a székében.

– Nem fog kedves dolgokat mondani Danikáról. Biztos vagy benne, hogy bírni fogod a szemétkedését?

– Kibírom.

– Biztos? Mert már egy vázától is kiborultál, és kétlem, hogy ezzel a fickóval szemtől szembe kerülni könnyebb lesz.

A falak megduzzadtak Bryce körül.

– Húzz innen! – A szavai szinte vágtak. – Csak azért, mert most együtt dolgozunk, még nincs jogod beleavatkozni a magánéletembe!

Hunt végigmérte. Mindent látott rajta. De végül csak rekedtesen annyit felelt:

– Húsz perc múlva szeretnék elindulni a Comitiumba. Odakint megvárlak.

Bryce követte Huntot, nehogy hozzáérjen valamelyik könyvhöz, és hogy a könyvek se próbálják megragadni őt, és miután az angyal kiért az utcára, becsukta az ajtót.

Nekirogyott a vasnak, és lecsúszott a szőnyeggel borított földre. Alkarját megtámasztotta a térdén.

Meghaltak – mind meghaltak. A miatt a régi vázára festett démon miatt. Meghaltak, és már nincsenek farkasok az életében. Nem hülyülnek együtt a lakásukban. Nem táncolnak részegen idétlenül odakint az utcasarkokon, nem üvöltetik a zenét hajnali háromkor, amíg a szomszédok meg nem fenyegetik őket, hogy rájuk hívják a 33.-at.

Egyetlen barátja sem fogja azt mondani, hogy szeretlek, és gondolja majd olyan komolyan. Syrinx és Lele odasomfordált hozzá, a kiméra odakuporodott Bryce behajlított lábához, a tűzszellem pedig ráhasalt Bryce alkarjára.

– Ne Athie-t hibáztasd! Szerintem a barátunk akar lenni.

– Leszarom, mit akar Hunt Athalar.

– June-t lefoglalja a balett, Furyt pedig gyakorlatilag elnyelte a föld. Talán ideje másokkal is összebarátkozni, BB. Megint szomorúnak tűnsz. Mint két téllel ezelőtt. Az egyik pillanatban még jól vagy, a következőben meg már nem. Nem táncolsz, nem mész el senkivel sehova, nem…

– Hagyjál, Lehabah!

– Hunt kedves. És Ruhn herceg is kedves. Danika viszont sosem volt kedves velem. Mindig acsarkodott és vicsorgott. Vagy úgy csinált, mintha itt sem lennék.

– Vigyázz a szádra!

A tűzszellem lemászott a karjáról, és odalebegett elé. Karját összefonta kerek hasa előtt.

– Néha olyan rideg vagy, mint egy kaszás, Bryce.

Azzal faképnél hagyta, visszaröppent a könyvtárba, hogy útját állja egy vaskos, bőrkötéses könyvnek, ami épp felfelé mászott a lépcsőn.

Bryce hosszasan kifújta a levegőt, próbálta betömni a mellkasában tátongó űrt.

Hunt azt mondta, húsz perc. Úgyhogy húsz perce van, mielőtt elindulnak kikérdezni Briggst. Húsz perc, hogy összekapja magát. Vagy legalább úgy tegyen, mint aki sikerrel járt.

35.

A Comitium alatt futó fehér paneles, makulátlan folyosó elsőfénnyel teli lámpatestek zümmögésével telt meg. Hunt fekete-szürke viharként söpört előre a ragyogó fehér járólapokon, léptei magabiztosan dobbantak a hosszú folyosó végén álló lezárt fémajtó felé igyekezvén.

Bryce egy lépéssel lemaradva figyelte a mozgását, azt, ahogyan az angyal keresztülvágott a világon, ahogyan a bejáratnál állomásozó őrök még csak rá sem néztek az azonosítójára, azonnal beengedték őket.

Egészen idáig nem is tudta, hogy ez húzódik a Comitium öt ragyogó tornya alatt. Hogy vannak itt cellák. Kihallgatószobák.

Őt ötsaroknyira innen hallgatták ki Danika halálának az estéjén. Egy olyan helyen, ahol mindenféle szabályokat kellett betartani. Itt viszont… Bryce próbált nem gondolni arra, miért tartják fenn ezt a helyet. Hogy miféle törvényeknek inthetett búcsút az, aki átlépte a küszöböt.

A szagok hiánya arra utalt, hogy rendszeresen végigsúrolják a helyet. A pár méterenként elhelyezett lefolyók alapján pedig…

Bryce inkább nem akarta tudni, mire utalnak a lefolyók.

Ablaktalan helyiségbe jutottak, és Hunt a bal kéz felőli kerek fémzárhoz érintette a tenyerét. Zúgás, szisszenés, és már lökhette is be vállal az ajtót, hogy belessen, mielőtt biccent neki.

Az elsőfények darazsakként zúgtak a fejük felett. Vajon mire használják majd az ő elsőfényét, legyen bármilyen kevés is? Huntból nyilván kirobbant az energiával teli fény, amikor átesett a Zuhanáson, valószínűleg egy egész várost lehetett üzemeltetni vele.

Bryce néha elmerengett, vajon kinek az elsőfénye működteti a telefonját, a hifijét, a kávéfőzőjét.

De nem ez a legjobb pillanat arra, hogy ostobaságokon gondolkozzon, szidta meg magát, ahogy követte Huntot a cellához, és végignézett az ott ülő fehér bőrű férfin.

Két széket állítottak a helyiség közepén lévő fémasztalhoz, amihez Briggst bilincselték. Fehér rabruhája makulátlanul tiszta volt, de…

Bryce végigmérte sovány, beesett arcát, és erősen uralkodnia kellett magán, nehogy összerezzenjen. A férfi sötét haját rövidre nyírták, és bár egyetlen zúzódás vagy karcolás sem látszott a bőrén, mélykék tekintete… üres és reménytelen volt.

Briggs nem szólt semmit, ahogy Hunttal leültek vele szemben az asztal túlfelére. Minden sarokban kamerák piros fénye villogott, és Bryce biztos volt benne, hogy pár ajtóval odébb hallgatja őket valaki.

– Nem raboljuk sokáig az idejét – mondta Hunt, mintha ő is felfigyelt volna a férfi űzött tekintetére.

– Más sem maradt számomra, csak az időm, angyal. És még mindig jobb itt lenni, mint… ott.

Ott, ahol az Adrestia Fegyházban őrzik őt. Ahol olyasmit művelnek vele, ami ehhez a megtört, iszonyú tekintethez vezetett.

Bryce érezte, ahogy Hunt némán sürgeti őt, tegye fel az első kérdést, ezért mély lélegzetet vett, és összeszedte magát, hogy képes legyen megtölteni ezt a zümmögéssel teli, túlságosan szűk helyiséget a hangjával.

Ám ekkor Briggs ismét megszólalt:

– Milyen hónap van? Hányadika?

Rémület szorította Bryce gyomrát. Ez a férfi gyilkolni akart, emlékeztette magát. Még ha úgy tűnik is, hogy nem ő végzett Danikával, sok mindenkit meg akart ölni, hogy nagyszabású háborút robbantson ki az emberek és a vanírok között. Hogy letaszítsa az Asztereket a trónjukról. Ezért maradt rács mögött.

– Április tizenkettedike van – felelte Hunt halkan –, 15035-öt írunk.

– Csak két év telt el?

Hiába volt kiszáradva a szája, Bryce nagyot nyelt.

– Azért jöttünk, hogy feltegyünk pár kérdést a két évvel ezelőtt történtekkel kapcsolatban. Valamint a nemrégiben történtekről.

Briggs ekkor ránézett. Alaposan végigmérte.

– Miért?

Hunt hátradőlt, némán jelezte, hogy itt most Bryce kezében van a gyeplő.

– Néhány napja bombát robbantottak a Fehér Holló klubban. Figyelembe véve, hogy ön is pont azt akarta célba venni pár évvel ezelőtt, a bizonyítékok arra utalnak, hogy a Kérek ismét működésbe léptek.

– És azt gondolja, én állok mögötte? – Keserű mosoly görbült a kemény vonású, szögletes arcon. Hunt megfeszült. – Azt sem tudom, milyen évet írunk, kisasszony! Mégis azt hiszi, képes voltam valahogy felvenni a kapcsolatot a külvilággal?

– Mi van a követőivel? – puhatolózott Hunt. – Ők nem tehették az ön nevében?

– Miért tették volna? – Briggs hátradőlt a székében. – Cserben hagytam őket. Cserben hagytam a népünket. – Biccentett Bryce-nak. – Ahogyan az önhöz hasonlókat is, azokat, akik nemkívánatosnak számítanak.

– Engem még csak véletlenül sem képviselt – vitatkozott vele Bryce halkan. – Irtózom attól, amit tenni próbált.

Briggs reszelősen, megtörten felnevetett.

– Amikor a vanírok azt mondják, nem alkalmas egy munkára, mert emberi vér folyik az ereiben, amikor a maga mellett ülő seggfejhez hasonló férfiak megdugható és eldobható tárgynak tekintik, amikor azt látja, hogy az anyját… Az anyja az ember, ugye? Mindig az anya szokott az lenni. Amikor söpredékként kezelik… Akkor rádöbben, hogy igen hamar elpárolognak ezek az álszent érzelmek.

Bryce válaszra sem méltatta. Ahogy azokra az alkalmakra sem volt hajlandó gondolni, amikor azt látta, hogy ügyet sem vetnek az anyjára, hogy gúnyosan néznek rá…

– Tehát azt állítja, nem ön áll a bombatámadás mögött – vágott közbe Hunt.

– Ahogy már mondtam – rángatta meg Briggs a bilincsét –, csak azokkal találkozom napi szinten, akik szétszednek, mintha már hulla lennék, hogy aztán napnyugta előtt összevarrjanak, és a gyógyboszorkányaik mindent elsimítsanak.

Bryce gyomra felfordult. Még Hunt ádámcsutkája is fel-le szánkázott, ahogy az angyal nagyot nyelt.

– A követőinek nem jutott volna eszébe, hogy bosszúból felrobbantsák a klubot?

– Mégis kin álltak volna bosszút? – kérdezte Briggs.

– Rajtunk. Amiért Danika Fendyr gyilkosságának az ügyében nyomozunk, és Luna kürtjét keressük.

Briggs kék szeme megrebbent.

– Szóval azok a seggfejek a 33.-ban végre felfogták, hogy nem én öltem meg.

– Hivatalosan még semmi alól nem mentették fel – vetette oda Hunt.

Briggs megrázta a fejét, és a tőle balra húzódó falra meredt.

– Semmit sem tudok Luna kürtjéről, és rohadtul biztos vagyok benne, hogy egyik Kér katona sem tudott róla, viszont kedveltem Danika Fendyrt. Még akkor is, amikor lebuktatott.

Hunt a sovány, meggyötört férfira meredt – árnyéka volt csupán a két évvel ezelőtti keménykötésű felnőtt férfinak. Amit abban a börtönben művelnek vele… A rohadt életbe!

Voltak tippjei, pontosan hogyan kínozhatják. Saját fájdalmának emléke néha még mindig felverte álmából.

Bryce pislogva nézett Briggsre.

– Mi az, hogy kedvelte őt?

Briggs elmosolyodott, kiélvezte Quinlan döbbenetét.

– Heteken át cserkészett minket az ügynökeimmel. Kétszer még találkoztunk is. Szólt, hogy adjam fel, ha nem teszem, be kell vinnie. Ez az első alkalommal történt. Másodszorra figyelmeztetett, hogy most már elég bizonyítéka van ellenem, és muszáj bevinnie, de könnyebben megúszhatom, ha beismerem, hogy miben mesterkedem, vessünk véget akkor és ott a dolognak. Akkor sem hallgattam rá. Harmadszorra pedig… Magával hozta a falkáját is, és pontot tett az ügy végére.

Hunt fékezte az érzelmeit, arcára közömbös kifejezést varázsolt.

– Danika kesztyűs kézzel bánt önnel? – Bryce arcából kifutott a szín.

Döbbenetes, Huntnak mennyire kellett uralkodnia magán, hogy ne érintse meg a kezét.

– Megpróbálta. – Briggs csontos ujjaival végigsimított makulátlan rabruháján. – A vanírokhoz képest korrekt volt. Lehet, hogy valamennyire osztotta a nézeteinket. A módszereim nem tetszettek neki, ez biztos, de úgy gondoltam, talán szimpatizál velünk. – Ismét végignézett Bryce-on, olyan nyíltan, hogy feldühítette vele Huntot.

Kénytelen volt visszafojtani a morgását, ahogy felfogta a szavak értelmét.

– A követői is tudtak erről?

– Igen. Szerintem voltak, akiket futni hagyott aznap este.

Hunt fújt egyet.

– Elég merész dolog ilyesmit állítani egy Aux-vezérről.

– Már meghalt, nem? Kit érdekel?

Bryce összerezzent. Olyan erősen, hogy Hunt ezúttal tényleg felmordult.

– Danika nem szimpatizált a lázadókkal! – sziszegte Bryce.

Briggs szánakozva pillantott rá.

– Lehet, hogy akkor még nem – értett egyet –, de előfordulhat, hogy már elindult az úton. Talán látta, hogyan viselkednek mások a csinos félvér barátnőjével, és neki sem igazán tetszett. – Sokat sejtető mosolyt küldött Bryce felé, aki csak pislogott, milyen könnyedén kitalálta a férfi, miféle kapcsolat fűzte őt Danikához. Minden bizonnyal leolvasta az arcáról az érzéseit.

Briggs így folytatta:

– A követőim tudták, hogy Danika később a hasznunkra lehet. Többször is beszéltünk róla, míg le nem csaptak ránk. Aznap este Danika és a falkája korrektül viselkedett velünk. Felvettük velük a harcot, a másodparancsnokának még be is tudtunk húzni egyet-kettőt. – Füttyentett egyet. – Connor Holstrom. – Bryce teljesen megdermedt. – Igazi keménylegény volt. – Szájának kegyetlen görbüléséből nyilván észrevette, mennyire megmerevedett Bryce Connor nevének említésére. – Együtt volt Holstrommal? Igen sajnálatos.

– Semmi köze hozzá! – A szavak éppolyan üresen csengtek, mint amilyen üresnek Briggs tekintete tűnt.

Hunt mellkasa elszorult ennek hallatára. Arra, hogy milyen tompa lett Bryce hangja.

– Ezt senkinek sem említette, amikor letartóztatták? – kérdezte.

Briggs fröcsögve válaszolt:

– Ugyan mi a fészkes fenéért adnék fel egy esetlegesen szimpatizáns, elképesztő erővel bíró vanírt, mint amilyen Danika Fendyr? Lehet, hogy rám ez várt – mutatott körbe a cellában –, de az ügyünk tovább él. Tovább kell élnie, és pontosan tudtam, hogy egy Danikához hasonló személy milyen erős szövetségesünk lehetne.

– De miért nem említette a gyilkossági ügy tárgyalásán? – vágott közbe Hunt.

– A tárgyalásomon? Mármint azon a kétnapos színjátékon, amit a tévében is közvetítettek? Az ügyvéddel, akit a kormányzó utalt ki számomra? – Briggs nevetett, egyre csak nevetett. Hunt emlékeztette magát, hogy a férfi régóta raboskodik, elmondhatatlan kínokat élt át. Nem verheti be a képét. Még akkor sem, ha Quinlan mocorogni kezdett a széken a nevetése hallatán. – Tudtam, hogy úgyis rám kenik, nem számít, mit mondok. Hiába mondok igazat, akkor is itt kötök ki. Úgyhogy reménykedtem benne, hogy Danikának vannak olyan barátai, akik osztják a véleményét, és inkább megtartottam magamnak, ami történt.

– Most mégis kiadja őt – emlékeztette Bryce.

Briggs erre viszont már nem felelt, inkább a horpadt fémasztalt kezdte tanulmányozni.

– Két éve is elmondtam már, most is elismétlem: nem a Kérek ölték meg Danikát és az Ördögfalkát. A Fehér Hollót talán felrobbanthatták. Jól tették, ha ők voltak.

Hunt a fogát csikorgatta. Ő is ennyire elvesztette a realitásérzékét, amikor Shahart követte? Ő is ennyire fanatikus volt, azért vezette a 18. légió angyalait a Hermon-hegyre? Hallgatott volna bárkire akkoriban, aki azt tanácsolja neki, hogy ne tegye? Homályos emlék bukott a felszínre, ahogy Isaiah pontosan ezt teszi Hunt hadi sátrában. Bassza meg!

– Sok vanír vesztette életét a robbanásban? – érdeklődött Briggs.

Bryce undorodva elhúzta a száját.

– Nem – felelte, miközben felállt a székéből. – Egyetlenegy sem. – Egy királynő magasztosságával ejtette ki a szavakat. Hunt kénytelen volt maga is felállni.

Briggs cöcögött.

– Nagy kár.

Hunt keze ökölbe szorult. Teljesen bele volt bolondulva Shaharba, az ügybe – ő sem volt jobb ennél az embernél?

– Köszönjük, hogy válaszolt a kérdéseinkre – mondta Bryce feszülten. Nem várta meg Briggs válaszát, sietve megindult az ajtó felé. Hunt egy lépéssel lemaradva követte, hiába bilincselték Briggst az asztalhoz.

Az, hogy a találkozó ilyen hamar véget ért, azt sugallta Huntnak, hogy Bryce osztozik a véleményében: tényleg nem Briggs gyilkolta meg Danikát.

Már majdnem elérte a nyitott ajtót, amikor Briggs utánaszólt:

– Bukott angyal, igaz? – Hunt megtorpant. Briggs elmosolyodott. – Minden tiszteletem az öné. – Tetőtől talpig végigmérte Huntot. – Hol szolgált a 18. légióban?

Hunt nem felelt. Briggs kék szemében fény gyúlt.

– Egy nap leverjük a rohadékokat, testvérem!

Hunt a folyosó közepén járó, sietve lépkedő Bryce-ra pillantott. Mintha képtelen lett volna ugyanazt a levegőt belélegezni, mint amit az asztalhoz bilincselt férfi, mintha egyszerűen ki kellett volna jutnia erről a helyről. Hunt járt már itt korábban, hogy kihallgasson másokat, többször is, mint hogy össze tudta volna számolni.

És az előző esti gyilkosság… Vele maradt. Egy adóssággal kevesebb maradt ugyan, mégis vele maradt.

Briggs még mindig őt bámulta, várta, hogy Hunt reagál valamit. Az angyal pár hete még biztosan egyetértett volna vele, most mégis elpárologtak a szavak a nyelvéről.

Nem, ő maga sem volt jobb ennél az embernél.

És nem tudta, miféle alakká teszi ez őt.

– Szóval Briggst és a követőit lehúzhatjuk a listáról – nyugtázta Bryce, ahogy maga alá húzta a lábát a nappalijában álló kanapén. Syrinx már ott hortyogott mellette. – Vagy szerinted hazudott?

Hunt a kanapé másik végében ült, homlokráncolva figyelte a kezdődő naplabdaközvetítést a tévében.

– Igazat mondott. Épp elég… rabbal volt már dolgom ahhoz, hogy tudjam, mikor hazudik valaki.

Kurtán ejtette ki a szavakat. Azóta feszült volt, hogy ugyanazon a jelöletlen mellékajtón, ahol korábban bementek, elhagyták a Comitiumot. Hunt azért választotta azt, mert úgy még véletlenül sem futhattak össze Sandriellel. A papírokra mutatott, amiket Bryce magával hozott a galériából, észrevette, hogy ott van köztük az is, merre járt Danika a halála előtt, és a lista, amit a lehetséges gyilkosokról összeírt.

– Ki is következik a listádon?

Bryce nem felelt, Huntot nézte oldalról, akinek a járomcsontján a képernyő fénye játszott, elmélyítette az árnyékot erőteljes vonalú álla alatt.

Tényleg jóképű. A hangulata pedig a jelek szerint iszonyúan szar.

– Mi a baj?

– Semmi.

– Mondod te, miközben olyan hangosan csikorgatod a fogadat, hogy még én is hallom.

Hunt felháborodott pillantást lövellt felé, majd izmos karját a kanapé támlájára fektette. Már átöltözött, félórája értek haza, miután gyorsan bekaptak valamit a közeli pirított tésztát és töltött batyukat árusító bódénál, úgyhogy most puha szürke pólót és fekete melegítőnadrágot viselt, meg egy hátrafordított, fehér naplabdasapkát.

A sapka volt a legkülönösebb az egészben. Annyira hétköznapi volt, olyan… pasis, jobb szó híján, hogy Bryce tekintete újra meg újra odatévedt rá az elmúlt negyedórában. Sötét hajának kóbor tincsei bekunkorodtak a sapka szélének mentén, az állítható pánt szinte teljesen eltakarta a tetoválást a homlokán, és Bryce nem tudta volna megmondani, pontosan miért, de az egész annyira… Rémesen figyelemfelkeltő volt.

– Mi van? – kérdezte Hunt, amikor észrevette, hogy őt nézi.

Bryce előrehajolt, hosszú fonata előrecsúszott a vállán, és felkapta Hunt telefonját a dohányzóasztalról. Lefotózta Huntot, és saját magának is elküldte a képet, leginkább azért, mert úgy gondolta, senki sem hinne neki, ha elmesélné, hogy maga Hunt Athalar ült a kanapéján otthoni ruhában, hátrafordított naplabdasapkában, és sört iszogatva nézte a tévéjét.

A Halál Árnyéka, hölgyeim és uraim!

– Idegesítő vagy! – szűrte Hunt összeszorított fogain keresztül.

– A te képed is az – felelte Bryce negédesen, és odahajította neki a telefont. Hunt elkapta, ő is lőtt egy fotót Bryce-ról, aztán letette a készüléket, és ismét a meccsre fordította a figyelmét.

Bryce egy percig nyugton hagyta, hadd nézze, aztán:

– Eléggé magad alatt vagy, amióta találkoztunk Briggsszel.

Hunt elhúzta a száját.

– Bocs.

– Miért kérsz bocsánatot?

Hunt ujjai kört írtak le a kanapé párnáján.

– Előhozott pár elég szar emléket. Arról… arról, ahogyan Shahar lázadását segítettem.

Bryce elgondolkozott, felidézett minden egyes rémes szót és gesztust a Comitium alatti cellából.

Ó! Ó! Óvatosan így szólt:

– Egyáltalán nem vagy olyan, mint Briggs, Hunt.

Az angyal sötét pillantása Bryce-ra siklott.

– Nem ismersz eléggé ahhoz, hogy ezt mondd.

– Önként és dalolva kockáztattál ártatlan életeket, hogy előremozdítsd a lázadásodat?

Hunt szája elvékonyodott.

– Nem.

– Tessék, akkor meg is van a magyarázat!

Hunt állkapcsának izmai ismét mozogni kezdtek. Aztán így szólt:

– De vak voltam. Nagyon sok mindennel kapcsolatban.

– Például mivel?

– Sok mindennel – adott kitérő választ. – Briggst elnézve, azt, amit vele művelnek… Nem tudom, miért zavart most. Elég gyakran jártam már odalent más rabokkal ahhoz, hogy… Mármint… – Fel-le járt a térde. Anélkül folytatta, hogy Bryce-ra nézett volna. – Te is tudod, miféléket kell csinálnom.

– Igen – felelte Bryce halkan.

– Valamiért az, hogy így láttam ma Briggst, eszembe juttatta a saját… – Ismét elhallgatott, és meghúzta a sörét.

Jeges, iszonyú rettegés töltötte meg Bryce gyomrát, felforgatta benne a félórája felfalt pirított tésztát.

– Mennyi ideig csinálták ezt veled… a Hermon-hegy után?

– Hét évig.

Bryce lehunyta a szemét, ahogy a szavak végighullámzottak rajta.

– Én is elvesztettem az időérzékemet – folytatta Hunt. – Az Aszterek tömlöcei olyan mélyen vannak a föld alatt, olyan sötétek, hogy a napok éveknek tűnnek, az évek napoknak, és… Amikor kiengedtek, egyenesen Ramuel arkangyalhoz kerültem. Az első… felügyelőmhöz. Két éven keresztül folytatta, amit azok elkezdtek, aztán ráunt, és rájött, hogy sokkal hasznosabb lennék számára, ha megszabadulnék a démonoktól, és azt tenném, amit parancsol, ahelyett hogy ott rohadok a kínzókamráiban.

– Solas tüzére, Hunt! – suttogta Bryce.

Hunt továbbra sem nézett rá.

– Mire Ramuel úgy döntött, hogy orgyilkosként fogok dolgozni neki, már kilenc éve nem láttam napfényt. Nem hallottam a szelet, nem éreztem az eső illatát. Nem láttam füvet, folyót, hegyet. Nem repültem.

Bryce keze úgy remegett, hogy összefonta a karját, ujjait a testéhez szorította.

– Úgy… úgy sajnálom!

Hunt tekintete üvegessé vált, a semmibe révedt.

– Egyedül a gyűlölet segített elviselni. A Briggs-féle gyűlölet. Nem a remény, nem a szeretet. Csak az a véget nem érő, vad gyűlölet. Az arkangyalok iránt. Az Aszterek iránt. Az egész iránt. – Végül csak Bryce-ra nézett, de a tekintete éppolyan üresnek tűnt, mint amilyen Briggsé volt. – Úgyhogy igen. Lehet, hogy sosem voltam hajlandó ártatlanokat gyilkolni Shahar lázadásáért, de ez volt az egyetlen különbség köztem és Briggs között. Még mindig csak ez a különbség.

Bryce nem hagyott időt, hogy meggondolja magát, megfogta Hunt kezét.

Észre sem vette, mennyivel nagyobb Hunt keze, amíg az övé rá nem fonódott. Észre sem vette, mennyi bőrkeményedés van a tenyerén, az ujjain, amíg végig nem dörzsölték a bőrét.

Hunt lepillantott a kezükre, Bryce alkonyszínű körmei éles kontrasztot alkottak a férfi bőrének sötét aranyával. Bryce visszafojtott lélegzettel várta, hogy Hunt elkapja a kezét, és azt kérdezte:

– Még mindig úgy érzed, hogy egyedül a gyűlölet segít átvészelni a napokat?

– Nem – felelte Hunt, és pillantása a kezükről Bryce arcára siklott, azt tanulmányozta tovább. – Néha, bizonyos dolgoknál az segít, de… Nem, Quinlan.

Bryce bólintott, de Hunt még mindig őt nézte, úgyhogy Bryce a táblázatokért nyúlt.

– Nem mondasz semmit? – Hunt elhúzta a száját. – Te, akinek mindenről és mindenkiről van véleménye, nem mondasz semmit arról, amit az előbb elmeséltem?

Bryce hátravetette fonatát a válla felett.

– Nem olyan vagy, mint Briggs – felelte magától értetődően.

Hunt összevonta a szemöldökét. És elkezdte visszahúzni a kezét.

Bryce jó erősen megszorította.

– Lehet, hogy te olyannak látod magad, de én is látlak, Athalar. Látom, milyen kedves vagy, és… mindegy. – A nyomaték kedvéért megszorította a kezét. – Látom mindazt, amiről most olyan könnyedén elfelejtkezel. Briggs gonosz. Lehet, hogy régen, amikor belekeveredett a lázadásba, nemes indokok vezérelték, de gonosz. Te nem vagy az. Soha nem is leszel. Ennyi.

– A Micah-val kötött alkum nem éppen erről árulkodik…

– Nem olyan vagy, mint ő.

Hunt tekintetének súlya Bryce bőrére nehezedett, felhevítette az arcát.

A lehető legnyugodtabban visszahúzta a kezét, és próbált ügyet sem vetni rá, hogy Hunt mintha nem szívesen engedte volna el. Bryce előrehajolt, kinyújtotta a karját, és megpöckölte Hunt sapkáját.

– Mi ez itt?

Hunt elhessegette a kezét.

– Egy sapka.

– Nem illik az „éjszakai vadász” szerepedhez.

Egy szívdobbanás erejéig Hunt néma csendben ült.

Aztán hátravetett fejjel felnevetett. Nyakának erős, napbarnított bőrrel fedett izmai megmozdultak közben, és Bryce ismét összefonta a karját.

– Ó, Quinlan! – Hunt a fejét rázta. Lekapta a sapkát, és Bryce fejére nyomta. – Kíméletlen vagy.

Bryce elvigyorodott, és megfordította a sapkát, úgy, ahogy Hunt is viselte, aztán pedáns mozdulatokkal rendezgetni kezdte a papírokat.

– Nézzük végig még egyszer az adatokat. Briggsszel semmire sem jutottunk, a Viperakirálynő sem vezetett sehová… Talán elsiklottunk valami felett azzal kapcsolatban, hogy Danika Luna templomában volt aznap este, amikor ellopták a kürtöt.

Hunt közelebb húzódott, combja hozzáért Bryce behajlított térdéhez, és ránézett az ölében heverő papírokra. Bryce figyelte, ahogy Hunt szeme ide-oda siklik a papírokon a helyeket tanulmányozva. És próbált ügyet sem vetni a lábához érő combjára. Az erős izmokra.

Aztán Hunt felemelte a fejét.

Elég közel volt ahhoz, hogy Bryce rádöbbenjen, nem is fekete a szeme, hanem a barna legsötétebb árnyalata.

– Ostobák vagyunk!

– Legalább többes számot használtál.

Hunt felnevetett, de nem húzódott el. Nem mozdította erős lábát.

– A templomnak vannak külső kamerái. Nyilván felvettek mindent aznap este, amikor ellopták a kürtöt.

– Ezt úgy mondod, mintha a 33. nem nézte volna át a felvételeket két évvel ezelőtt. Azt mondták, hogy az áramkimaradás miatt gyakorlatilag használhatatlanná váltak a felvételek.

– Talán nem a megfelelő módon vizsgáltuk a felvételeket. Nem a megfelelő dolgokat kerestük. Nem a megfelelő embereket kértük meg, hogy nézzék meg. Ha Danika ott volt aznap este, miért nem tudott róla senki? Ő maga miért nem mondta, hogy a templomban volt, amikor ellopták a kürtöt? A növendék miért nem szólt róla egy szót sem?

Bryce az ajkába harapott.

Hunt pillantása azonnal odasiklott. Bryce esküdni mert volna, hogy a férfi szeme elsötétül. Hogy a combja erősebben simul a lábához. Mintha kihívást intézett volna felé – vajon meghátrál-e?

Bryce nem tette, de rekedtesen csengett a hangja, amikor azt kérdezte:

– Gondolod, hogy Danika tudhatta, ki lopta el a kürtöt, és megpróbálta eltitkolni? – A fejét rázta. – Danika nem tett volna ilyesmit. Gyakorlatilag nem is érdekelte, hogy ellopták a kürtöt.

– Nem tudom – válaszolta Hunt. – De kezdjük azzal, hogy átnézzük a felvételeket, még akkor is, ha semmire sem megyünk vele. És küldjük el valakinek, aki mélyreható elemzést tud végezni rajta.

Lekapta a sapkáját Bryce fejéről, és visszatette a sajátjára, továbbra is fordítva, és most is kis, kunkori tincsek kandikáltak ki a szegélye alól. És mintha csak a rend kedvéért tette volna, meghúzta Bryce fonatának a végét, majd két kezét a tarkója mögött összefonva nézte tovább a meccset.

Bryce úgy érezte magát, mintha egy vödör hideg vizet zúdítottak volna rá, amikor Hunt elhúzta a lábát.

– Mégis kire gondolsz? – kérdezte.

Hunt szája felfelé görbült.

36.

A háromszintes holderdei lőtér veszedelmes, kreatív ügyfélkört szolgált ki. Egy régi, négy háztömböt felölelő raktárépületben alakították ki az Isztrosz mentén, és ez volt az egyetlen lőtér a városban, ahol nagy hatótávolságú mesterlövészpuskával is lehetett lőni.

Hunt pár hetente eljött, nehogy berozsdásodjon, általában az éjszaka közepén, amikor senki sem mereszthette a szemét a hallásvédőt és katonai védőszemüveget viselő Umbra Mortisra, ahogy végigsétál a betonfolyosón az egyik elszeparált részre.

Későre járt, amikor eszébe jutott, hogy meg kellene szervezni ezt a találkozót, aztán másnap Jesiba egy csomó munkát lőcsölt Quinlanre, ezért úgy döntöttek, megvárják az éj leszálltát, hogy kiderüljön, merre vezet az útjuk. Hunt egy aranymárkában fogadott Bryce-szal, hogy egy tetoválószalonba, Bryce pedig két márkára emelte a tétet, ő állította, hogy egy szándékosan lepukkant hatást keltő rockbárba. De miután megérkezett a válasz az üzenetére, itt kötöttek ki.

A mesterlövészeknek kialakított rész az épület északi felében kapott helyet, egy súlyos fémajtó mögött, amin semmilyen hang nem juthatott át. Befelé menet mindketten felkaptak egy-egy elektromos hallásvédőt, ami a fegyverek dörrenését elnyomja, de egymás hangját nem. Mielőtt beléptek volna, Hunt hátrapillantott a válla felett Bryce-ra, ellenőrizte, hogy rendesen felvette-e a hallásvédőt.

Bryce felfigyelt az őt végigmérő pillantásra, és kuncogott egy sort.

– Tyúkanyó!

– Az hiányozna csak, hogy tönkremenjenek a csinos fülecskéid, Quinlan.

Hunt nem hagyott időt a válaszra, kinyitotta az ajtót. Dübörgő zene fogadta őket, és Hunt végigmérte a derékmagas üveg védőfal mellett felsorakozó három férfit.

Lord Tristan Flynn épp mesterlövészpuskát fogott egy humanoid alakú papír céltáblára, ami a terem messzi-messzi túlsó végében állt, olyan messze, hogy egy halandó alig látta volna. Tristan nem használta a távcsövet, inkább éles tündérlátására támaszkodott. Danaan és Declan Emmet a közelben álltak, puskával a vállukon.

Ruhn biccentett nekik, és intett, hogy várjanak egy kicsit.

– Nem fogja eltalálni – jegyezte meg Emmet, túlharsogva a zene dübörgő basszusát, épphogy csak odapillantva Huntra és Bryce-ra. – Egy centivel mellémegy majd.

– Baszd meg, Dec! – motyogta Flynn, majd lőtt. A lövedék keresztülhasított a csarnokon, de a hangot felfogta a plafon és a falak hangszigetelése, és a lőtér túlsó végében meglebbent a papír, hullámzott a felsőtest.

Flynn leeresztette a puskát.

– Pont a golyóit találtam el, pöcsfejek! – A tenyerét nyújtotta Ruhn felé. – Perkálhatsz!

Ruhn a szemét forgatva csapta rá az aranyérmét, aztán Hunt és Bryce felé fordult.

Hunt a herceg két barátjára pillantott, akik hallásvédőjüket és szemüvegüket lehúzva végigmérték őt. Bryce-szal hasonlóképp tettek.

Nem számított a gyomrában jelentkező tűszúrásnyi irigységre, ahogy végignézett a három jó baráton. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Quinlan merev vállára, és tudta, hogy ő is hasonlóképpen érez – mintha a látvány felelevenítette volna benne a Danikával és az Ördögfalkával töltött éjszakákat, amikor jobb dolguk nem lévén hülyeségekkel szívatták egymást.

Bryce gyorsabban lerázta magáról az érzést, mint Hunt, és gúnyosan így szólt:

– Bocs, hogy félbe kell szakítanunk a kommandósdit, de felnőtt dolgokról kell beszélnünk.

Ruhn letette a puskáját a tőle balra álló fémasztalra, és nekidőlt az üveg védőfalnak.

Bryce az asztalhoz sétált, hogy szemügyre vegye az unokatestvére fegyverét. Körmei ragyogtak a matt feketén. Lopakodáshoz készült fegyver, úgy tervezték, hogy az árnyak közé lehessen húzódni vele, és ne leplezze le a tulajdonosát azzal, hogy megcsillan rajta a fény.

– Nem szeretném, ha kitudódna, amit most mondok.

Flynn rávigyorgott.

– Titkos információk. Menő! – Odalépett Bryce-hoz az asztalnál, olyan közel, hogy Hunt megfeszült. – Máris felkeltetted a figyelmemet.

Quinlannek veleszületett tehetsége volt hozzá, hogyan nézzen le a fölé tornyosuló férfiakra, és bár Huntot iszonyúan idegesítette vele, igazi élvezet volt látni, ahogy máson gyakorolja ezt a képességét.

Flynn vigyora azonban csak kiszélesedett a királynői pillantástól, főleg, amikor Bryce így szólt:

– Nem azért jöttem, hogy veled beszélgessek.

– Összetöröd a szívem, Bryce! – csipkelődött Flynn.

Declan Emmet felröhögött.

– Mit szólnál még egy kis kiberszarakodáshoz? – kérdezte tőle Quinlan.

– Ha még egyszer szarakodásnak nevezed, Bryce, lesheted, hogy segítsek neked – felelte Declan hűvösen.

– Bocsi, bocsi! A technológiai… akármire gondoltam. – Legyintett. – Meg kellene nézni a felvételeket Luna templomáról, arról az éjszakáról, amikor ellopták a kürtöt.

Ruhn megdermedt, kék szeme megvillant, ahogy Hunthoz fordult:

– Rájöttetek valamire a kürttel kapcsolatban?

– Csak próbáljuk összeszedni a lehető legtöbb információt.

Declan megdörgölte a nyakát.

– Jól van. Pontosan mit szeretnétek tudni?

– Mindent – vágta rá Hunt. – Bármire kíváncsiak vagyunk a hang- vagy a hőkamerás felvételen, de már az is rengeteget segítene, ha az áramszünet ellenére valahogy ki tudnád élesíteni a videofelvételt.

Declan Ruhné mellé tette a puskáját.

– Lehet, hogy van pár szoftverem, ami segíthet, de nem ígérem. Ha a nyomozók két éve nem találtak semmit, akkor nem sok esély van rá, hogy én most felfedezek valami érdemlegeset.

– Tudjuk – felelte Bryce. – Mennyi időbe telik, amíg átnézed?

Declan fejben számolgatott.

– Szükségem lesz pár napra. Meglátjuk, mit találok.

– Köszönöm!

Flynn színpadias sóhajt hallatott.

– Most halljuk tőled először ezt a szót, B!

– Jobb, ha nem szoksz hozzá. – Bryce ismét végigmérte őket azzal a hűvös, gúnyos közönnyel, amitől Hunt pulzusa mindig olyan erősen lüktetett, mint a csarnok hangszóróiból áradó zene ritmusa. – Egyáltalán hogy kerültök ti hárman ide?

– Nem csak eljátsszuk, hogy az Auxnak dolgozunk, Bryce. Néha gyakorolnunk is kell.

– És hol a csapat többi tagja? – Bryce jó alaposan körbenézett. Hunt meg sem próbálta elrejteni a derűjét. – Vagy ez csak a lakótársaknak közös program?

Declan kuncogott egy sort.

– Nem mindenki kapott meghívót.

Bryce a szemét forgatta, aztán Ruhnhoz fordult:

– Az Őszkirály biztos minden egyes lépésünkről jelentést kért. – Összefonta a karját. – Ezt – mutatott körbe – tartsd vissza pár napig!

– Arra kérsz, hogy hazudjak a királyomnak – mondta Ruhn homlokráncolva.

– Arra kérlek, hogy egy ideig ne mondd el neki – válaszolta Bryce.

Flynn felvonta a szemöldökét.

– Ezt értsük úgy, hogy az Őszkirály is gyanúsított?

– Ezt értsétek úgy, hogy nem akarom, hogy kitudódjon a dolog. – Ruhnra vigyorgott, kivillantva összes fehér fogát, és inkább tűnt vadnak, mint derűsnek. – Ezt értsétek úgy, ti barmok, hogy ha eljár a szátok az auxos haverjaitoknak, vagy a részegen felszedett egyéjszakás kalandokon, akkor nagyon fogok haragudni.

Őszintén szólva Hunt másra sem vágyott, mint pattogatott kukoricával és sörrel hátradőlni, és végignézni, ahogy Bryce puszta szavakkal kicsinálja ezeket a seggfejeket.

– Nagy a szád – felelte Ruhn, aztán a csarnok hátsó részében lévő céltábla felé intett. – Miért nem tartasz egy kis bemutatót Athalarnak, Bryce?

Bryce elvigyorodott.

– Anélkül is lóghatok fiúkkal, hogy bizonyítanám, elbánok az ilyen nagy dolgokkal.

Hunt bőre megfeszült attól a vad élvezettől, ami Bryce szemében villant, amikor kiejtette a nagy dolgok szavakat. Más is megfeszült, nem csak a bőre.

– Húsz aranymárkába fogadok, hogy jobban lövünk, mint te! – mondta Tristan Flynn.

– Csak a tetves gazdagoknak van húsz aranymárkájuk ilyen idióta versengésekre – vágta rá Bryce, és borostyán szemében derű táncolt, ahogy Huntra kacsintott.

Hunt vére forrni kezdett, teste úgy megfeszült, mintha Bryce épp megragadta volna a farkát. De Bryce ekkor már a távoli célpontot fürkészte.

Visszatette a hallásvédőt hegyes fülére.

Flynn a tenyerét dörzsölte.

– Na, ezt már szeretem!

Bryce feltette a védőszemüveget, megigazította lófarokba kötött haját, és felemelte Ruhn puskáját. Méregette egy darabig, és Hunt képtelen volt levenni a szemét Bryce ujjairól, ahogy végigsimított a felszínén, le egészen a tustalpig.

Hunt nagyot nyelt, Bryce pedig a vállához emelte a fegyvert, méghozzá olyan magabiztosan, ahogyan azt egy legendás mesterlövész mellett nevelkedett nőtől várná az ember. Kibiztosította, és nem foglalkozott a távcsővel, ahogy hátraszólt:

– Hadd mutassam meg, miért mehettek el mind a picsába!

Három lövés harsogta túl a zenét, egyik a másik után, és Bryce elképesztően ügyesen tűrte a fegyver visszarúgását. Hunt szája teljesen kiszáradt.

Mind a céltáblát mutató képernyőre meredtek.

– Csak egyszer találtad el! – horkantott fel Flynn a céltábla szívén ütött lyukat vizslatva.

– Nem csak egyszer – mormolta Emmet, ahogy Hunt is észrevette, hogy a lyuk nem teljesen kör alakú. Nem, a széle két ponton alig láthatóan kijjebb tolódott.

Három tökéletes célzással ellőtt golyó süvített keresztül ugyanazon a kis lyukon.

Huntot a legkevésbé sem a félelemtől rázta ki a hideg, ahogy Bryce visszaállította a biztosítót, letette a puskát az asztalra, és levette a hallásvédőt meg a szemüveget.

Megfordult, és ismét Huntra nézett – újfajta aggodalom csillant elégedetten összehúzott szemében. Egyfajta kihívást intézett felé. Várta, miképpen reagál.

Hány férfi rohanhatott hanyatt-homlok, amikor megismerte ezt az oldalát is, mert úgy érezték, hogy az alfalágyult egójukat fenyegeti? Hunt már csak azért is gyűlölte őket, mert ilyesfajta kérdés csillant Bryce szemében.

Bármiféle baromságot mondott is Flynn, nem hallotta. Felvette a hallásvédőt, a szemüveget, és felkapta a puskát, amit Bryce letett, a fém még őrizte a teste melegét. Nem hallotta, hogy Ruhn mit kérdez tőle, ahogy odaállt lőni.

Nem. Hunt egyedül Bryce-t figyelte, ahogy kibiztosította a puskát.

A kattanás visszhangot vert közöttük, olyan hangos volt, akár a mennydörgés. Bryce nagyot nyelt.

Hunt elszakította róla a tekintetét, és lőtt. Sasszemével nem szorult rá a távcsőre ahhoz, hogy pontosan a Bryce által ütött lyukra lőjön.

Amikor leeresztette a fegyvert, látta, hogy Bryce elvörösödött, szemébe melegség költözött, a whiskey színére emlékeztette. Alig észrevehetően fénylett.

Nem hallotta, mit mondanak a többiek, csak azt fogta fel halványan, hogy még Ruhn is elismerően káromkodik. Hunt végig Bryce szemébe nézett.

Látlak, Quinlan – üzente némán. És minden tetszik.

Bryce félmosolya mintha azt felelte volna: Ez fordítva is igaz.

Hunt telefonja megcsörrent, és kénytelen volt elszakítani a tekintetét arról a mosolyról, amitől mintha még a talaj is megdőlt volna kissé. Ujjai meglepően remegtek, ahogy előhalászta a készüléket a zsebéből. A kijelzőn az Isaiah Tiberian név villogott. Azonnal felvette.

– Mi a helyzet?

Hunt tudta, hogy Bryce és a tündérek minden egyes szót hallanak, ahogy Isaiah így felelt:

– Azonnal gyertek az Aszfodéloszmezőkre! Újabb gyilkosság történt.

37.

– Hol? – kérdezte Hunt telefonnal a fülén, egyik szemét Quinlanen tartva, aki szorosan összefonta a karját, úgy hallgatta. A korábbi fény nyomtalanul kihunyt a szemében.

Isaiah elmondta a címet. Jó három kilométernyire tőlük.

– Egy csapat már megérkezett, megkezdték a kiszállást – magyarázta a parancsnok.

– Pár perc, és ott vagyunk! – vágta rá Hunt, majd letette a telefont.

A három tündérférfi, aki szintén hallott mindent, gyors, hathatós mozdulatokkal összepakolta a holmiját. Gyakorlottak voltak. Rohadtul idegesítették Huntot, de azt el kellett ismernie, hogy tényleg alaposan kiképezték őket.

Bryce viszont nyugtalankodni kezdett, keze megremegett az oldalán. Hunt látta már rajta azt a komor kifejezést.

És megjátszott nyugalmat erőltetett magára, ahogy Ruhn és a barátai rápillantottak.

Hunt akkor odavitte őt, gyakorlatilag erőszakkal rávette, hogy menjen el vele a gyilkosság helyszínére.

– Gondolom, hallottátok a címet – mondta anélkül, hogy ránézett volna a három tündérre. Nem várta meg, hogy helyeseljenek, ellentmondást nem tűrően folytatta: – Majd ott találkozunk!

Quinlan szeme megrebbent, de Hunt végig őt figyelte, ahogy közelebb lépett hozzá. Sejtette, hogy Danaan, Flynn és Emmet elhagyja a lőteret, de nem nézett oda, hogy meg is bizonyosodjon erről, ahogy megállt Bryce előtt.

A mesterlövészpálya hűvösen, üresen ásított körülöttük.

Quinlan ismét begörbítette a kezét, ujjai ott doboltak az oldalán. Mintha képtelen lenne lerázni magáról a rémületet és a fájdalmat. Hunt halkan így szólt:

– Szeretnéd, ha intézném?

Pír futotta el Bryce szeplős arcát. Remegő ujjal mutatott az ajtóra.

– Valaki meghalt ma este, amíg mi itt szarakodtunk!

Hunt megfogta Bryce ujját, és lehúzta kettejük közé.

– Ezért nem neked kell bűntudatot érezned. Hanem annak, aki e mögött az egész mögött áll.

Az olyanoknak, mint amilyen ő maga is, akik vért ontanak az éjszakában. Bryce megpróbálta visszarántani a kezét, és Hunt elengedte, eszébe jutott, mennyire bizalmatlan Bryce a vanír férfiakkal szemben. Az alfalágyultakkal szemben.

Bryce nagyot nyelt, ahogy elnézett Hunt szárnya mellett.

– Szeretnék odamenni a helyszínre. – Hunt várta, hogy folytassa. Bryce reszketegen kifújta a levegőt. – Oda kell mennem – mondta leginkább saját magának. Lába a továbbra is dübörgő zene ritmusára járt a betonpadlón. Megrándult az arca. – De nem akarom, hogy Ruhn és a barátai így lássanak.

– Hogy? – Hiszen teljesen természetes, sőt, várható volt, hogy valakit kiborítson mindaz, amin Bryce keresztülment.

– Kibaszott roncsként. – Bryce szeme megvillant.

– Miért?

– Mert semmi közük hozzá, és ha meglátják, akkor úgy fognak csinálni, mintha lenne. Tündérférfiak, sportot űznek belőle, hogy olyasmibe üssék az orrukat, amibe nem kellene.

Hunt felnevetett.

– Ez igaz.

Bryce ismét kifújta a levegőt.

– Oké – mormolta. – Oké. – Még mindig remegett a keze, mintha véres emlékek árasztották volna el az elméjét.

Hunt ösztönösen vette a tenyerébe Bryce két kezét. Úgy remegtek, mint poharak a polcon. Éppolyan törékenynek is tűntek, hiába borította őket nyirkos, hűvös verejték.

– Mély levegőt! – mondta Hunt, és gyengéden megszorította Bryce ujjait.

Bryce lehunyta a szemét, lehajtott fejjel engedelmeskedett.

– Még egyet! – parancsolta Hunt.

Bryce megtette.

– Még egyet!

Úgyhogy Quinlan mély levegőket vett, Hunt pedig egészen addig nem eresztette el a kezét, amíg fel nem száradt róla a verejték. Amíg Bryce fel nem emelte a fejét.

– Oké – ismételte, és ezúttal magabiztosan csengett a szó.

– Jól vagy?

– Ennél jobban nem leszek – válaszolta, de már tiszta volt a tekintete.

Hunt képtelen volt fékezni magát, hátrasimította Bryce egyik kósza tincsét. Selyemként siklott az ujjain, ahogy hegyes füle mögé tűrte.

– Ezzel én is így vagyok, Quinlan.

Bryce hagyta, hogy Hunt a bűntény helyszínére repítse. Az Aszfodéloszmezők sikátora a lehető legsiralmasabb látványt nyújtotta: túlcsorduló konténer, gyanúsan csillogó tócsák, girhes állatok kotorásztak a szemétben, és törött üveg csillant a rozsdásodó lámpaoszlopról áradó elsőfényben.

A sikátor bejáratát kéken fénylő mágikus kordon torlaszolta. Pár technikus és legionárius már a helyszínen dolgozott, köztük Isaiah Tiberian, Ruhn és a barátai is.

A sikátor épp a Fő utcáról nyílt, az Északi kapu árnyékában – a Halandók kapujáéban, ahogy a legtöbben nevezték. Körülöttük lakóépületek magasodtak, a többségük városi kézben volt, és igencsak rájuk fért volna már a tatarozás. A sikátoron túl húzódó zsúfolt sugárútról érkező hangok visszhangot vertek a málló téglafalakon, a szemét émelyítő bűze megült Bryce orrában. Próbálta minél kevésbé belélegezni.

Hunt körbenézett, és erős kezét Bryce derekán nyugtatva azt mormolta:

– Nem kell megnézned, Bryce.

Amit érte tett az imént a lőtéren… Bryce sosem engedte, hogy bárki ilyen állapotban lássa, még a szülei elől is eltitkolta azokat a pillanatokat, amikor nem kapott levegőt. Általában bement a fürdőszobába, lelépett pár órára, vagy elment futni.

Kis híján ugyanúgy úrrá lett rajta a menekülési vágy, mint a mellkasát perzselő pánik és rettegés, de… Látta, milyen volt Hunt, amikor múltkor a megbízása végeztével hazatért. Tudta, hogy ő megérti majd.

És megértette. Egyetlen pillanatra sem hagyta magára.

Ahogy akkor sem, amikor látta, hogyan lőtt a céltáblára, helyette ő maga is megmutatta, mire képes. Mintha ők ketten hasonlóak lennének, mintha bármit odavethetne neki, Hunt úgyis tudná kezelni. Mintha minden egyes kihívást veszedelmes, vad vigyorral fogadna.

Esküdni mert volna, hogy még mindig az angyal kezének melegét érzi a sajátján.

Bármiféle beszélgetést folytattak is az imént Isaiah-val, Flynn és Declan most megindult a mágikus kordon felé. Ruhn nagyjából háromméternyire állt tőlük, egy gyönyörű, sötét hajú gyógyboszorkánnyal beszélt épp. Nyilván azt kérdezte tőle, hogy mit sikerült megállapítania.

Amint Flynn és Declan bepillantottak a kordon ragyogó kék széle mellett a holttestre, elkáromkodták magukat.

Bryce gyomra felfordult. Talán mégiscsak rossz ötlet volt idejönni. Kissé nekidőlt Hunt kezének.

Az angyal ujjai néma megerősítésként a derekához nyomódtak, majd Hunt azt mormolta:

– Megnézhetem mindkettőnk helyett.

Mindkettőnk, mintha egy egységet alkotnának a kibaszott, zűrzavaros világ ellen.

– Jól vagyok – esküdözött Bryce, és hála a jó égnek nyugodtan ejtette ki a szavakat. Mégsem indult meg a kordon felé.

Flynn ellépett az elkordonozott testtől, és azt kérdezte Isaiah-tól:

– Mikor történt?

– Azt feltételezzük, hogy nagyjából félórája halt meg – válaszolta Isaiah komoran. – A ruhák maradéka alapján úgy tűnik, Luna templomának egyik őre volt. Épp hazafelé tartott.

Némaság hullámzott körülöttük. Bryce mellkasa elszorult.

Hunt elkáromkodta magát.

– Hadd találjam ki, ő is szolgálatban volt azon az éjszakán, amikor ellopták a kürtöt!

Isaiah bólintott.

– Ez volt az első, aminek utánanéztem.

Bryce nyelt egyet, és megszólalt:

– Akkor nagyon közel járunk valamihez. Vagy a gyilkos egy lépéssel előttünk jár, kihallgat és kivégez mindenkit, aki tudhatja, hová lett a kürt.

– Egyik kamera sem rögzített semmit? – kérdezte Flynn, vonzó arcán most szokatlanul komoly kifejezés ült.

– Nem, semmit – válaszolta Isaiah. – Mintha pontosan tudta volna, hol vannak. Vagy az, aki megidézte. Látókörön kívül maradt.

Hunt végigsimított Bryce gerincén, egyetlen erős, megnyugtató mozdulattal, aztán a 33. parancsnoka felé lépett, és halkan így szólt:

– Ahhoz, hogy valaki minden egyes kamera helyét tudja ebben a városban, köztük a mieinket is, elég magas beosztásban kell lennie. – Szavai ott lebegtek a levegőben, egyikük sem mert ennél pontosabban fogalmazni nyilvánosan. Végül azt kérdezte: – Jelentette bárki, hogy démont látott?

DNS-technikus lépett ki a kordon mögül, fehér overalljának térdét vér szennyezte. Mintha beletérdelt volna, amíg összeszedte a mintát, ami most ott lógott kesztyűs kezében.

Bryce elkapta a tekintetét a nőről, és inkább a Fő utcára nézett.

Isaiah a fejét rázta.

– Egyetlen civil vagy őrjárat sem jelentkezett eddig.

Bryce alig hallotta őt, ahogy felsorakoztak elméjében a tények. Fő utca.

Előhúzta a telefonját, és rákeresett a város térképére. Megjelent a hely, ahol állt, vörös pont jelezte a hollétüket az utcák hálóján.

A férfiak még mindig arról beszéltek, milyen kevés bizonyíték áll rendelkezésükre, miközben ő bejelölt pár helyet a térképen, majd összehúzott szemmel lenézett a földre. Ruhn is odasétált hozzájuk, beszállt a barátai által folytatott beszélgetésbe, Bryce pedig kizárta a hangjukat.

Közben Hunt felfigyelt arra, mennyire lefoglalja valami, és sötét szemöldökét magasra húzva odafordult hozzá:

– Mi az?

Bryce behajolt Hunt szárnyának árnyékába, és esküdni mert volna, hogy az angyal szorosabban köré vonta.

– Bejelöltem a térképen, hol történtek a gyilkosságok.

Hagyta, hogy Ruhn és a barátai is közelebb lépjenek. Még a kijelzőt is hajlandó volt megmutatni nekik, pedig remegett kissé a keze.

– Itt állunk mi – mutatott Bryce előbb a villogó pontra, aztán egy másik, közeli pöttyre. – Ott halt meg Maximus Tertian. – Egy újabbra mutatott, a Központi sugárút közelében. – Ez itt a növendék meggyilkolásának a helyszíne. – Elszorult a torka, de leküzdötte, ahogy a néhány utcányira északra lévő utolsó pontra hívta fel a figyelmüket. – Ez itt pedig… – Égettek a szavak. Bassza meg! Bassza meg, ki kell mondania, hangosan ki kell ejtenie…

– Danika és az Ördögfalka halálának helyszíne – segítette ki Hunt.

Bryce hálás pillantást vetett rá.

– Igen. Látjátok azt, amit én?

– Nem? – értetlenkedett Flynn.

– Nem valami előkelő tündér zseniképzőbe jártál? – kérdezte Bryce. A homlokát ráncoló Flynn láttán lekicsinyítette a térképet. – Nézzétek! Mindegyik valamelyik nagyobb sugárút közelében történt. A Ley-vonalakon, azokon a természetes vonalakon, amiken az elsőfény fut a városban.

– Az energiautak! – mondta Hunt fénylő szemmel. – Pont keresztülfolynak a kapukon.

Igen, Athalar megértette. A tőlük hat méterre álló Isaiah felé sietett, aki épp egy helyszínelős kabátot viselő magas, szőke nimfával beszélt.

Bryce a tündérférfiakhoz, a tágra nyílt szemű bátyjához fordult:

– Lehet, hogy a démon megidézője a város alatt futó Ley-vonalak erejét használja, onnan nyeri az erőt a rituáléhoz. Ha az összes gyilkosság ilyen vonalak mentén történt, akkor előfordulhat, hogy így jött át a démon a világunkba.

Az egyik Aux-csapat Ruhn nevét kiáltotta, mire a bátyja elismerően biccentett Bryce-nak, majd odament hozzájuk. Bryce nem foglalkozott azzal, miféle érzések kerítették hatalmukba a testvére elismerése láttán, inkább Hunt felé fordult, aki továbbra is Isaiah-hoz tartott, lábának dagadó izmai meg-megfeszültek. Hallotta, ahogy menet közben odakiált a parancsnokának:

– Szólj Viktoriának, hogy nézze át a kamerák felvételét a Fő utca, a Központi sugárút és az Őr sugárút környékén! Hátha talál valami energiavillanást, bármilyen apró hőmérséklet-ingadozást, ami démonidézéskor történik. – Lehet, hogy a krisztallosz rejtve maradt, de a kamerák nyilván érzékelték az energiaáramlás és a hőmérséklet változását. – És nézesd át vele az elsőfényhálózatot a többi eset idején is! Talán rögzítettek valamit.

Declan a távolodó angyalt figyelte, majd így szólt Bryce-hoz:

– Tudod, mit művel, ugye?

– Nagyon jól néz ki feketében? – kérdezett vissza Bryce negédesen.

Declan felmordult.

– A démonvadászat csak álca! Ő végzi a kormányzó piszkos munkáját. – Markáns állkapcsa egy pillanatra megfeszült. – Hunt Athalar rosszat jelent.

Bryce a szempilláját rebegtette.

– Tiszta szerencse, hogy bejönnek a rosszfiúk.

Flynn halkan füttyentett. Declan azonban a fejét rázta.

– Az angyalok pont leszarnak mindenki mást, B. Ő nem azt akarja, amit te. Talán még csak nem is azt, amit Micah. Légy óvatos!

Bryce arrafelé bólintott, ahol a bátyja ismét a gyönyörű gyógyboszorkánnyal beszélt.

– Ruhn már megtartotta a kiselőadást, ne aggódj!

A sikátor másik részében Hunt épp azt mondta Isaiah-nak:

– Hívj fel, ha Viktoria talál felvételeket! Köszi. – Úgy tette hozzá, mint aki nem igazán szokott hozzá a szóhoz.

A távolban felhők gyülekeztek. Az éjszaka közepére jósolták az esőt, de úgy tűnt, korábban érkezik.

Hunt visszasétált hozzájuk.

– Rajta vannak az ügyön.

– Majd meglátjuk, ezúttal jut-e valamire a 33. – motyogta Declan. – Azért nem fogok addig fél lábon állni.

Hunt kihúzta magát. Bryce várta, hogy védelmébe veszi a légiót, de az angyal végül vállat vont.

– Én sem.

Flynn állal a helyszínen dolgozó angyalok felé intett.

– Hol a lojalitás?

Hunt elolvasta a telefonja kijelzőjén felvillanó üzenetet, majd zsebre rakta a készüléket.

– Nincs más választásom, lojálisnak kell lennem.

És végrehajtani azokat a gyilkosságokat, egyiket a másik után. Bryce gyomra felfordult.

Declan borostyán szeme a Hunt csuklóján lévő tetoválásra siklott.

– Elbaszott egy dolog.

Flynn egyetértően mormogott. Legalább a bátyja barátai egyetértettek vele az Aszterek politikájával kapcsolatban.

Hunt ismét végigmérte a két férfit. Felmérte őket.

– Igen – válaszolta halkan. – Az.

– Az évszázad eufemizmusa. – Bryce körbenézett a gyilkosság helyszínén, teste ismét megfeszült, nem akarta látni.

Hunt a szemébe nézett, mintha észlelte volna, hogy megdermedt, hogy megváltozik az illata. Alig észrevehetően biccentett.

– Megyünk – jelentette be Bryce felszegett állal.

Declan integetett.

– Nemsokára hívlak, B!

Flynn csókot dobott neki.

Bryce a szemét forgatta.

– Sziasztok! – Elkapta Ruhn pillantását, és búcsút intett neki. A bátyja visszaintegetett, aztán tovább folytatta a beszélgetést a boszorkánnyal.

Egy teljes utcányira jutottak, mire Hunt túlságosan is félvállról megkérdezte:

– Volt valami közted meg Tristan Flynn között?

Bryce pislogott.

– Miért kérdezel ilyesmit?

Hunt behúzta a szárnyát.

– Mert megállás nélkül flörtöl veled.

Bryce felhorkant.

– Te be akarsz számolni mindenkiről, akivel dolgod volt, Athalar?

A férfi hallgatása eleget mondott. Bryce elvigyorodott.

De aztán az angyal megszólalt, mintha muszáj lenne beszélni valamiről, hogy elvonja a figyelmüket a véres cafatokról, amiket maguk mögött hagytak:

– Nem volt dolgom olyannal, akiről érdemes lenne beszámolni. – Elhallgatott, és mély levegőt vett, mielőtt folytatta. – Shahar teljesen tönkretett.

Tönkretett. A szó hangos kongással hasított végig Bryce-on.

Hunt szeme könnybe lábadt az emlékektől, ahogy folytatta:

– Shahar tartományában nőttem fel, délkeletre Pangerától, és ahogy egyre magasabbra küzdöttem magam a légiójában, beleszerettem. Abba, ahogyan a világot szerette volna látni. Abba, amilyenre az angyalhierarchiát változtatta volna. – Nagyot nyelt. – Shahar volt az egyetlen, aki azt mondta, megfosztottak valamitől, amiért fattyúnak születtem. Újra meg újra előléptetett, végül már a jobbkezeként szolgáltam. A szeretője lettem. – Hosszasan kifújta a levegőt. – Ő vezette a lázadást az Aszterek ellen, én pedig a hadseregét, a 18. légiót. Tudod, mi lett a vége.

Mindenki tudta Midgardon. A Hajnalcsillag egy szabadabb világba akarta vezetni az angyalokat – talán mindenki mást is –, de ragyogása végül kihunyt. Egy újabb álmodozó, aki az Aszterek cipőjének sarka alatt végezte.

– Szóval te meg Flynn…? – kérdezte Hunt.

– Elmeséled ezt a tragikus szerelmet, és azt várod, hogy a saját nyomorúságommal feleljek rá?

Hunt hallgatása éppen elégnek bizonyult. Bryce felsóhajtott. De… jól van. Neki is beszélnie kellett valamiről, hogy lerázza magáról a gyilkosság helyszínének hatását. És hogy elűzze az árnyékokat, amik Shahar említésére költöztek Hunt szemébe. Úgyhogy egyedül ezért megfelelt a kérdésre.

– Nem. Sosem jöttem össze Flynn-nel. – Halványan elmosolyodott. – Amikor tizenévesen meglátogattam Ruhnt, teljesen kikészültem Flynn és Declan közelében. – Hunt szája felfelé görbült. – Belementek a játékba, hagyták, hogy kihívóan flörtöljek velük, és egy ideig fanatikus meggyőződéssel hittem, hogy egy nap hozzámegyek Flynnhez.

Hunt felröhögött, mire Bryce belekönyökölt.

– Komolyan mondom! Két éven keresztül minden füzetembe beleírtam, hogy Lady Bryce Flynn.

Hunt eltátotta a száját.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

– De bizony! Bizonyítani is tudom, otthon, a szüleimnél megvan az összes füzetem, mert anyám semmit sem hajlandó kidobni.

Bryce derűje elpárolgott. Azt már nem mesélte el Huntnak, amikor utolsó éves egyetemistaként Danika meg ő összefutottak Flynn-nel és Declannel az egyik kocsmában. És Danika ment haza Flynn-nel, nehogy Bryce szétcsessze a barátságot közte és Ruhn között.

– Kíváncsi vagy a legrémesebb kalandomra? – kérdezte Bryce erőltetett vigyorral.

Hunt nevetett egy sort.

– Egy kicsit félek tőle, de hadd halljuk!

– Három hétig jártam egy vámpírral. Az első és utolsó alkalom, hogy összejöttem valakivel a Láng és árny házából.

A vámpírok nagyon keményen dolgoznak azért, hogy mindenki elfelejtse azt az aprócska tényt, miszerint mind Hélből származnak, ők maguk is alacsonyabb rangú démonok. Hogy az őseik elpártoltak a hét hercegtől az első háborúk idején, és kulcsfontosságú információval látták el az Aszterek birodalmi légióját, elősegítve győzelmüket. Árulók és köpönyegforgatók, akik továbbra is megőrizték a démonok vérszomját.

– És? – vonta fel Hunt a szemöldökét.

Bryce összerezzent.

– És végig azon járt az eszem, vajon mit akar jobban, a véremet vagy… tudod. Aztán felvetette, hogy esetleg mást is megízlelne, miközben odalent van, már ha érted, mire gondolok.

Beletelt egy pillanatba, mire Hunt felfogta. Sötét szeme tágra nyílt.

– Ó, bassza meg! Komolyan? – Bryce észrevette, hogy az angyal a lábára, az ölére pillant. Tekintete mintha még inkább elsötétült volna, kiélesedett benne valami. – Az nem fáj?

– Inkább nem kértem belőle.

Hunt a fejét csóválta, talán nem tudta eldönteni, nevessen vagy inkább a hideg rázza ki. De legalább visszatért a fény a szemébe.

– Többet nem voltál vámpírral?

– Véletlenül sem. Szerinte a legcsodásabb élvezethez némi fájdalom is jár, úgyhogy ajtót mutattam neki.

Hunt helyeslően morgott. Bryce tudta, hogy nem kellene, mégis óvatosan feltette a kérdést:

– Még mindig érzel valamit Shahar iránt?

Megrándult egy izom Hunt állkapcsában. Felnézett az égre.

– Életem végéig fogok.

A szavakban nem csendült sem vágyódás, sem bánat, Bryce mégsem tudta, mihez kezdjen azzal, ahogyan összerándul a gyomra.

Hunt végül ránézett. Pillantása üres volt, fénytelen.

– Hogyan is adhatnám fel az iránta érzett szerelmemet, ha ő mindent feladott értem? A célunkért. – Megrázta a fejét. – Valahányszor felszedek valakit, eszembe jut.

– Ó! – Hát, ezzel nem lehetett vitába szállni. Bármit mondana is, önzőnek tűnne, nyafogónak. És talán ostobaság túl sokat látni abba, ahogyan Hunt lába az övéhez ért, ahogyan a lőtéren nézett rá, ahogyan átsegítette őt a pánikon, az egészen.

Hunt őt bámulta. Mintha mindent látott volna rajta. Nagyot nyelt.

– Quinlan, ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem… – Egy szemből érkező csapat félbeszakította. Bryce felfigyelt az ezüstszőke hajra, hirtelen nem kapott levegőt. Hunt elkáromkodta magát. – Szálljunk fel…

Csakhogy Sabine észrevette őket. Keskeny, fehér arcát vicsor torzította.

Bryce gyűlölte, hogy megremeg a keze. A térde.

– Menj tovább, Fendyr! – figyelmeztette Hunt Sabine-t.

Csakhogy Sabine ügyet sem vetett rá. Bryce úgy érezte magát a tekintete alatt, mintha jégszilánkokat zúdítottak volna rá.

– Hallottam, hogy megint előbújtál – dühöngött Sabine. – Hol a picsában van a kardom, Quinlan?

Bryce-nak semmi sem jutott eszébe, sem visszavágni nem tudott, sem magyarázattal nem szolgálhatott. Hagyta, hadd vezesse el Hunt Sabine mellett, az angyal izmos falat képezett közöttük.

Hunt Bryce hátát fogva terelte őt előre.

– Menjünk!

– Ostoba ribanc! – sziszegte Sabine, és Bryce lábához köpött, ahogy elhaladt mellette.

Hunt megdermedt, felmordult, de Bryce megragadta a karját, némán könyörgött, hogy hagyja inkább. Hunt foga csillogott, ahogy elvicsorodva hátranézett a válla felett Sabine-re, de Bryce suttogva így szólt:

– Kérlek!

Hunt Bryce arcát fürkészte, már nyílt a szája, hogy tiltakozzon. Bryce csak húzta előre, hiába égetett Sabine megvető pillantása bélyeget a hátába.

– Kérlek! – suttogta Bryce ismét.

Hunt mellkasa kitágult, mintha az utolsó csepp önuralmára is szüksége lenne ahhoz, hogy fékezze a dühét, de előrefordult. Sabine halk, öntelt nevetése utánukgyűrűzött.

Hunt teste megfeszült, és Bryce még erősebben fogta a karját, miközben elszorult a gyomra, olyan nyomorultul érezte magát.

Talán Hunt megérezte, talán az arcáról olvasta le, de a lába egyenletes ritmusra talált. Keze ismét Bryce derekát melengette, és jelenléte megnyugtatta a lányt, ahogy végre keresztülvágtak az utcán.

Már félúton jártak a Fő utcán, amikor Hunt felnyalábolta őt, és egyetlen szó nélkül a mozgalmas égbolt felé röppent vele.

Bryce az angyal mellkasára hajtotta a fejét. Hagyta, hogy a szél zúgása csillapítsa azt, amit a fejében hallott.

Öt perccel később leereszkedtek Bryce épületének a tetejére, és már indult is volna lefelé a lakásába, ha az angyal nem kapja el a karját, hogy megállítsa.

Hunt az arcát fürkészte. A szemébe nézett.

Mindkettőnk, így fogalmazott korábban. Egy egységet alkottak. Egy csapatot. Kétfős falkát.

Hunt szárnya alig észrevehetően megrebbent az Isztrosz felől érkező szélben.

– Megtaláljuk a tettest, Bryce. Esküszöm.

És valamiért hitt neki.

Bryce épp a fogát mosta, amikor megcsörrent a telefonja.

Declan Emmet.

Kiköpte a fogkrémet, majd felvette.

– Szia!

– Még mindig el van mentve a számom? Milyen kedves tőled, B!

– Igen, igen, jól van. Mi a helyzet?

– Találtam valami érdekeset a felvételen. A város adófizető lakossága teljességgel kikelne magából, ha megtudnák, hogy a pénzüket másodrangú elemzőkre verik el ahelyett, hogy a hozzám hasonlóknak fizetnének.

Bryce kitrappolt a folyosóra, majd a nappaliba – és meg sem állt Hunt ajtajáig. Bekopogott, aztán azt mondta Declannek:

– El is mondod, mit találtál, vagy csak dicsekedsz?

Hunt kinyitotta az ajtót.

Solas. Kibaszott. Tüzére.

Nem volt rajta póló, és ránézésre ő is épp a fogát moshatta.

De Bryce-t pont nem érdekelte az angyal szájhigiénéje, ha közben így néz ki.

Izmok, mindenhol csak izmok az elsőfényben ragyogó aranybarna bőr alatt. Felháborító! Látta már korábban is félmeztelenül, de akkor nem nézte meg – nem így.

Bryce nem egy kisportolt, gyönyörű férfitestet látott már életében, de Hunt Athalar mindegyiken túltett.

Csakhogy Hunt az elveszett szerelméért kesereg, emlékeztette magát. Ezt elég nyilvánvalóvá tette ma este. Úgyhogy Bryce nagy nehezen felemelte a fejét, és látta, hogy Hunt arcán fültől fülig ér a vigyor.

De az öntelt mosoly azonnal elpárolgott, amint Bryce kihangosította Declant.

– Nem tudom, figyelmeztesselek-e, hogy inkább ülj le – mondta épp Dec.

Hunt felvont szemöldökkel kilépett a nappaliba.

– Csak mondd már! – szólt rá Bryce.

– Oké, szóval elismerem, hogy könnyedén el lehet felette siklani. Az áramszünet miatt a felvétel csak sötétség némi hanggal. Átlagos városi hangok, ahogy a lakosság az áramszünetre reagál. Úgyhogy szétszedtem az összes utcai hangot a templom körül. Felhangosítottam azokat a háttérben, amiket a kormányzati számítógépek talán nem tudtak, és a technikus nem hallhatta. Tudod, mit hallottam? Nevetést, meg hogy egymást biztatják, hogy érintsék meg.

– Könyörgöm, mondd, hogy nem lesz undorító a dolog! – fohászkodott Bryce.

Hunt felhorkant.

– A Rózsakapunál lévőket hallottam. Az Öt Rózsában álló Rózsakapunál arra biztatták egymást az ottlévők, hogy érintsék meg a korongot a tárcsázón az áramszünetben, ki akarták deríteni, működik-e még. Egyébként működik. De azt is hallottam, ahogy óóó-znak a kapu éjszaka nyíló virágai láttán.

Hunt közelebb hajolt, illata körbefonta Bryce-t, megszédítette, ahogy az angyal beleszólt a telefonba:

– A Rózsakapu a város másik végében van, nem ott, ahol Luna temploma!

Declan felnevetett.

– Szevasz, Athalar! Élvezed Bryce vendégszeretetét?

– Mondd már! – förmedt rá Bryce fogcsikorgatva. És gondosan jó messzire lépett Hunttól.

– Valaki kicserélte a templomi hangfelvételt a kürt ellopásának idejéről. Kibaszott ügyes munka volt, úgy összefűzték, hogy gyakorlatilag meg sem rezzen a számláló. Kiválasztottak egy olyan hangfelvételt, ami szinte ugyanolyan lehetett, mint az, amit a templom körül vettek fel, még az épületek állása meg minden egyéb is egyezett. Tényleg nagyon ügyes munka. De nem tökéletes. A 33.-nak hozzám kellett volna jönnie. Én biztosan észreveszek egy ilyen hibát.

Bryce szíve hangosan vert.

– Ki tudod deríteni, ki tette?

– Már kiderítettem. – Declan hangjából kiveszett az öntelt él. – Megnéztem, ki vezette az aznap esti felvételeket átnéző csapatot. Csak ő dönthetett úgy, hogy kicseréli a hangot.

Bryce toppantott egyet a padlón, mire Athalar néma megnyugtatásként végigsimított rajta a szárnyával.

– És ki tette, Dec?

Declan felsóhajtott.

– Nem mondom, hogy száz százalékig biztos vagyok benne… de a nyomozásnak azt a részét Sabine Fendyr vezette.

III. RÉSZ
A KANYON

38.

– Logikus – jegyezte meg Hunt óvatosan, miközben a kanapé ívelt karfáján ülő, az alsó ajkába harapó Bryce-t figyelte. Szinte meg sem köszönte még Decnek, már le is tette a telefont. Így folytatta: – A démon végig elkerülte a városi kamerákat. Sabine tudja, hol vannak a kamerák, főleg úgy, hogy ő nézeti át a felvételeket, ha bűntény történik.

Sabine ma esti viselkedése…

Hunt meg akarta ölni.

Látta, hogy Bryce a Viperakirálynő képébe nevet, összeakasztja a bajszát Philip Briggsszel, a város három legveszedelmesebb tündérharcosának húzza az agyát… Sabine előtt mégis megingott.

Képtelen volt elviselni Bryce félelmét, nyomorát és bűntudatát.

Amikor Bryce nem felelt, Hunt ismét megszólalt:

– Logikus, hogy Sabine állhat e mögött az egész mögött.

Leült mellé a kanapéra. Nemrég felkapott egy pólót, hiába élvezte a Bryce arcára kirajzolódó elismerést, ahogy jól megnézte magának.

– Sabine nem gyilkolta volna meg a saját lányát.

– Tényleg így gondolod?

Bryce átkarolta a térdét.

– Nem. – Az alvós rövidnadrágban és a túlméretezett, kopott pólóban fiatalnak tűnt. Kicsinek. Fáradtnak.

– Mindenki tudja, hogy a Falkavezér elgondolkozott rajta, kihagyja Sabine-t az öröklési sorból, és rögtön Danikát választja örökösének. Ez elég nyomós indoknak tűnik. – Hunt elgondolkozott, és hirtelen eszébe jutott egy régi emlék. Előhúzta a telefonját. – Várj csak!

Isaiah a harmadik csörgésre vette fel.

– Igen?

– Milyen nehéz lenne hozzáférni a jegyzeteidhez, amiket Danika halálának éjszakáján a megfigyelőszobában készítettél? – Nem várta meg Isaiah válaszát, hozzátette: – Egész konkrétan arra vagyok kíváncsi, leírtad-e, mit mondott nekünk Sabine.

Isaiah jelentőségteljesen hallgatott.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy Sabine ölte meg?

– Elő tudod szedni a jegyzeteidet? – erősködött Hunt.

Isaiah elkáromkodta magát, de nem sokkal később megszólalt:

– Jól van, megvan. – Hunt közelebb húzódott Quinlanhez, hogy ő is hallja a parancsnokot, aki így folytatta: – Szeretnéd, ha az egészet felolvasnám?

– Csak azt, amit Danikáról mondott. Leírtad?

Tudta, hogy leírta. Isaiah mindenről részletes feljegyzést készít.

– Sabine azt mondta, hogy: Danika folyton bajba került. – Bryce megfeszült, mire Hunt szabad kezét a térdére tette, és megszorította. – Képtelen volt befogni a száját, egyszerűen nem tudta, mikor hallgasson az ellenségei közelében. És lám, mi történt vele! Az az ostoba kis ribanc még mindig él és virul, Danika pedig nem. Danikának több esze is lehetett volna. Aztán megkérdezted tőle, Hunt, hogy mivel kapcsolatban lehetett volna több esze, mire Sabine azt válaszolta, hogy: Mindennel! Kezdve ezzel a ribanc lakótársával!

Bryce összerezzent, mire Hunt a hüvelykujjával végigsimított a térdén.

– Köszi, Isaiah!

Isaiah megköszörülte a torkát.

– Légy óvatos! – Azzal letették a telefont.

Bryce tágra nyílt szeme csillogott.

– Tényleg sokféleképpen lehet értelmezni azt, amit Sabine mondott – ismerte el. – De…

– Úgy hangzik, mintha Sabine azt akarta volna, hogy Danika fogja be a száját valamivel kapcsolatban. Talán Danika megfenyegette, hogy kitálal a kürt ellopásáról, mire Sabine megölte.

Bryce nagyot nyelve bólintott.

– De miért várt aztán két évig?

– Gondolom, ezt csak ő maga árulhatja el.

– Nem is tudom. És mi van, ha valaki másnál van, és ő akarja, de…

– Ha Danika látta, ahogy Sabine ellopja, akkor érthető, miért nem mondott semmit. Ugyanez vonatkozik az őrre és a növendékre is. Valószínűleg túlságosan féltek ahhoz, hogy megszólaljanak. És azt is megmagyarázná, miért cserélte ki Sabine a felvételt. És miért borította ki annyira, amikor felbukkantunk a templomnál, ami után elkezdett kivégezni mindenkit, aki láthatott bármit aznap este. A bombát azért robbanthatta, hogy megfélemlítsen vagy megöljön minket, miközben úgy tűnik, mintha az emberek tették volna.

– De… Szerintem nincs nála – gondolkozott Bryce hangosan, a lábujjaival babrálva. Sötét rubinvörösre festette őket. Nevetséges, mondogatta magának Hunt. Véletlenül sem gondolt az alternatívára, arra, hogy egyesével megízleli őket, majd szép lassan elindul felfelé a formás, csupasz lábakon. Azokon a csupasz lábakon, amik csupán centiméterekre voltak tőle, az aranyló bőr ragyogott az elsőfényben. Erőnek erejével visszahúzta a kezét Bryce térdéről, pedig az ujjai azért könyörögtek, hogy megindulhassanak, végigsimíthassanak a combján. És feljebb.

Bryce mit sem sejtett Hunt mocskos gondolatairól, ahogy tovább beszélt:

– Nem értem, minek idézné meg Sabine a krisztalloszt, ha már nála van a kürt.

Hunt megköszörülte a torkát. Kibaszott hosszú nap állt mögöttük. És különös is, ha végül a gondolatai ilyen irányba kalandoznak. Őszintén szólva már a lőtér óta errefelé kalandoztak. Azóta, hogy látta, Bryce vérbeli profiként bánik a puskával.

Nagy nehezen összpontosításra késztette magát. Arra, hogy a beszélgetésen gondolkozzon, ne azon, vajon Quinlan lába olyan puha lenne-e a szája alatt, mint amilyennek tűnik.

– Ne feledd, hogy Sabine gyűlöli Micah-t! Azon túl, hogy elhallgattatja az áldozatokat, a gyilkosságok alááshatják Micah-t. Láttad, mennyire meg akarja oldani ezt az egészet még a csúcstalálkozó előtt. Ilyen gyilkosságok történnek, ráadásul egy ismeretlen démon által, miközben Sandriel itt van? Csúfot űznek belőle. Maximus Tertian elég ismert volt ahhoz, hogy politikai gondokat okozzon Micah-nak. Tertiant talán kifejezetten azért ölték meg, hogy Micah-val szórakozzanak. Bassza meg, még az is lehet, hogy Sandriellel mindketten benne vannak, azt remélik, gyengének láttathatják őt az Aszterek szemében, ők meg aztán inkább Sandrielt nevezik ki Valbara élére! Ő pedig könnyedén kinevezheti Sabine-t a valbarai alakváltók falkavezérévé, nem csak a farkasokévá.

Bryce elsápadt. Ilyen titulus nem létezett ugyan, de egy kormányzónak jogában állt létrehozni.

– Sabine nem olyan. Hataloméhes, de nem ennyire. Kicsinyesen gondolkozik… ő maga is kicsinyes. Hallottad, hogy Danika eltűnt kardja miatt vinnyogott. – Bryce oda sem figyelve befonta hosszú haját. – Felesleges találgatni, hogy mi motiválhatja. Bármi lehet.

– Igazad van. És rohadt nyomós okunk van azt gondolni, hogy ő ölte meg Danikát, de semmi konkrétum, amivel megmagyarázhatnánk az újabb gyilkosságokat. – Figyelte, ahogy Bryce hosszú, vékony ujjai belemélyednek a hajába. Aztán inkább a tévé sötét képernyőjére nézett. – Ha rajtakapnánk a démon társaságában, azzal bizonyítanánk, hogy köze van hozzá.

– Gondolod, hogy Viktoria talál olyan felvételeket, amiket kértél?

– Remélem – válaszolta Hunt. Elmerengett. Sabine… Bassza meg, ha tényleg ő az…

Bryce felállt a kanapéról.

– Elmegyek futni.

– Éjjel egy óra!

– Futnom kell egy kicsit, vagy képtelen leszek elaludni.

Hunt felugrott.

– Épp most jöttünk egy gyilkosság helyszínéről, és Sabine a véredet akarta ontani, Bryce…

Bryce a hálószobájába ment, és nem nézett hátra.

Két perccel később a futóruhájában jelent meg, és ott találta Huntot az ajtóban, szintén edzőruhában. Bryce a homlokát ráncolta.

– Egyedül akarok futni.

Hunt kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra.

– Rohadtul így jártál.

Bryce a lélegzését hallgatta, azt, ahogyan a lába a csúszós utakon dobban, meg az üvöltő zenét a fülében. Olyan hangosra állította, hogy leginkább zaj lett belőle. Fülsiketítő zaj basszussal. Sosem hallgatta ilyen hangosan a reggeli futások során, de most, hogy Hunt mellette volt, könnyedén tartva vele a tempót, felvehette a hangerőt, és nem kellett amiatt aggódnia, hogy egy éjjeli vadász kihasználja a lehetőséget.

Úgyhogy futott.

Végig a széles sugárutakon, a sikátorokon, a mellékutcákon. Hunt nem maradt el mellőle, minden egyes mozdulata elegáns volt, erőről árulkodott. Bryce esküdni mert volna, hogy villámok szikráznak mögöttük.

Sabine. Ő ölte volna meg Danikát?

Bryce képtelen volt elhinni. Minden egyes lélegzetvétellel mintha üvegcserepek karistolták volna a torkát.

Rajta kell kapniuk. Bizonyítékot szerezni.

A lába sajogni kezdett, a combcsontja felső része mentén maró érzés kínozta. Nem foglalkozott vele.

Az Aszfodéloszmezők felé fordult, az útvonal olyan ismerős volt, hogy csodálkozott, nem mélyedtek még bele a lábnyomai a macskakövekbe. Élesen fordult be a sarkon, elfojtotta a tiltakozó lába miatt feltörő fájdalomkiáltást. Hunt szeme rávillant, de ő nem nézett vissza rá.

Sabine. Sabine. Sabine.

Bryce lába égett, de nem állt meg. Átfutott az Aszfodéloszmezőkön. Az Öt Rózsán.

Futott tovább. Lélegzett tovább. Nem mert megállni.

Bryce pontosan tudta, hogy Huntnak nagy erőfeszítésébe kerül hallgatni, amikor végül egy órával később visszatértek a lakásába. Kénytelen volt az ajtófélfába kapaszkodni, hogy talpon maradjon.

Hunt összehúzta a szemét, de nem szólt semmit. Nem tette szóvá, hogy Bryce alig tudta végigfutni az utolsó tízutcányi távolságot a bicegése miatt. Bryce pontosan tudta, hogy reggelre még rosszabb lesz a sántítás és a fájdalom is. Minden egyes lépéssel kiáltás akart felszakadni a torkából, de lenyelte, mélyre, a lehető legmélyebbre száműzte.

– Jól vagy? – kérdezte végül Hunt feszülten, miközben felhúzta a pólóját, hogy letörölje az arcáról az izzadságot. Bryce túlságosan rövid ideig élvezhette a nevetségesen kidolgozott, verejtéktől csillogó izmok látványát. Hunt végig mellette maradt, nem panaszkodott, nem beszélt. Csak tartotta vele a tempót.

Bryce nagyon ügyelt rá, hogy ne dőljön a falnak, ahogy a hálószobája felé sétált.

– Jól vagyok – zihálta. – Csak le kellett vezetnem ezt az egészet egy kis futással.

Hunt a lába után nyúlt, állkapcsában megrezzent egy izom.

– Gyakran előfordul?

– Nem – hazudta Bryce.

Hunt jelentőségteljes pillantást vetett rá.

A következő lépésnél már képtelen volt leplezni a bicegését.

– Néha – javította ki magát összeránduló arccal. – Teszek rá jeget. Reggelre jobb lesz.

Ha tiszta vérű tündér lenne, pár óra alatt meggyógyulna. Persze, ha tiszta vérű tündér lenne, akkor nem maradt volna ilyen hosszan nyoma a sérülésnek.

Hunt hangja rekedtes volt, ahogy azt kérdezte:

– Megnézetted egyáltalán?

– Aha – hazudott Bryce ismét, és megdörgölte izzadt nyakát. Még mielőtt Hunt leteremthette volna, hogy hazudik, hozzátette: – Köszönöm, hogy eljöttél velem!

– Persze.

Nem volt éppen válasz, de hála az égnek Hunt nem szólalt meg többször, miközben Bryce végigbicegett a folyosón, és becsukta a szobája ajtaját.

39.

Bár a bejárat a nyüzsgő Óvárosból nyílt, a gyógyboszorkány rendelője szerencsére csendesnek bizonyult. A váróterem fehérre festett falai ragyogtak a már-már folytonos járműforgalomra néző ablakokon át beözönlő napfényben, és a fehér márványpulton álló kis kvarc szökőkút csobogása kellemesen vegyült a plafonra erősített hangszórókból áradó szimfóniával.

Ruhn öt perce várakozott már – a gyógyboszorkány még nem végzett a betegével –, de abszolút kellemesnek találta a széke melletti asztal párologtatójának levendulaillatú gőzét. Még az árnyak is elszunnyadtak a bensejében. Az előtte álló fehér tölgyfa dohányzóasztalon magazinok és brosúrák hevertek, utóbbiak az égvilágon mindent kínáltak a termékenységi problémák kezelésétől a hegek eltüntetésén át az ízületi gyulladás fájdalmainak enyhítéséig.

A pulton túli keskeny folyosón kinyílt egy ajtó, és sötét, enyhén kunkorodó, selymes hajkorona jelent meg.

– Kérem, hívjon, ha újabb tünetek jelentkeznek! – csendült a dallamos hang.

Az ajtó becsukódott, valószínűleg azért, hogy némi magányt biztosítson a betegnek.

Ruhn felállt, úgy érezte, tetőtől talpig feketében teljesen elüt a klinika puha fehér és krémszínű árnyalataitól, és a lehető legmozdulatlanabbul várta, hogy a gyógyboszorkány odaérjen a pulthoz.

Előző este, a bűntény helyszínén azért ment oda hozzá, hogy megkérdezze, észrevett-e bármi érdekeset a holttesten. A józan pillantású, intelligens nő lenyűgözte annyira, hogy megkérdezze, eljöhet-e hozzá ma reggel.

A gyógyboszorkány halványan elmosolyodott, ahogy odaért a pult túloldalára, sötét szemében az üdvözlés fénye gyúlt.

És persze volt még valami… Ez a szemet gyönyörködtető arc. Nem a filmsztárok és a modellek gondosan ápolt bája. Nem, ez bizony a szépség legtermészetesebb formája volt, a hatalmas, barna szempártól a telt ajkakon át egészen a magas járomcsontjáig, mindene szinte teljesen szimmetrikus volt. Hűvös nyugalmat és figyelmet árasztott. Ruhn képtelen volt levenni róla a szemét, még akkor sem járt sikerrel, amikor egy széttrancsírozott holttest hevert mögöttük.

– Jó reggelt, herceg! – És még valami… Ez a kellemes, gyönyörű hang. A tündérek kifinomult hallásuknak köszönhetően nagyon érzékenyek a neszekre. Hallják a hangokban megbúvó hangokat, a hangzatokat a hangzatokban. Ruhn egyszer majdnem elmenekült egy randiról, mert a fiatal nimfa éles kuncogása leginkább egy barna delfin füttyentéseire hasonlított. És az ágyban… Bassza meg, hányan voltak, akiket nem a szex miatt nem keresett, hanem mert elviselhetetlennek találta a hangokat, amiket kiadtak! Össze sem tudta volna számolni.

Rámosolygott a gyógyboszorkányra.

– Üdv! – A folyosó felé biccentett. – Tudom, hogy elfoglalt, de reméltem, tud szakítani rám pár percet, hogy beszéljünk az ügyről, amin dolgozom.

A gyógyboszorkány lenyűgözően mozdulatlanul állt sötétkék nadrágjában és fehér pamutblúzában, aminek háromnegyedes ujja kiemelte ragyogóan barna bőrét.

A boszorkányok különös, semmihez sem fogható csoportot alkottak. Bár embereknek tűntek, figyelemre méltó varázserejük és hosszú életük vanírrá tette őket, képességeik főleg női ágon öröklődtek. Mindannyian civitasok voltak. Az erejüket egy ősi forrástól örökölték, ami a boszorkányok állítása szerint egy háromarcú istennő volt, de időről időre előfordult, hogy mágiával nem rendelkező családokban is születtek boszorkányok. A képességeik igen különbözőnek bizonyultak, akadt látnokoktól kezdve harcosokon át bájitalkészítőkig minden, de Crescent Cityben leginkább a gyógyítók kerültek előtérbe. Az oktatásuk elég alapos és hosszú volt ahhoz, hogy az előtte álló fiatal boszorkány különösnek hasson. Nagyon tehetségesnek kell lennie, ha máris egy klinikán dolgozik, pedig egyetlen nappal sem lehet idősebb harmincnál.

– Nemsokára jön egy másik betegem – mondta a boszorkány, és kipillantott a zsúfolt utcára Ruhn válla felett. – De utána ebédszünetem van. Tudna várni félórát? – A mögötte nyíló folyosó felé intett, aminek a másik végében egy üvegajtón át napfény szűrődött be. – Van egy zárt udvarunk. Kellemes nap van, akár odakint is várhat.

Ruhn beleegyezett, és a pulton álló táblára pillantott.

– Köszönöm, Miss Solomon.

A boszorkány pislogott, sűrű, bársonyos szempillái megrebbentek a meglepetéstől.

– Ó, nem… Ez a nővérem klinikája. Nyaralni ment, és megkért, hogy tartsam a frontot, amíg ő odavan. – Egy királynő eleganciájával intett ismét a folyosó felé.

Ruhn követte őt, és próbálta nem túl mélyen beszippantani a boszorkány eukaliptusz- és levendulaillatát.

Ne legyél perverz!

Ahogy a boszorkány elérte és vállal kinyitotta a kertajtót, a napfény bekúszott éjsötét hajába. Palakővel borított belső udvar várta őket, körben lépcsőzetes gyógynövényágyásokkal. Valóban kellemes napra virradtak, a növények susogtak, hajladoztak a folyó felől érkező szellőben, nyugtató illatuk mindent átjárt.

A boszorkány egy kovácsoltvas asztalra és a hozzá illő székekre mutatott egy mentaágyás mellett.

– Nemsokára jövök!

– Rendben – válaszolta Ruhn.

A boszorkány nem várta meg, hogy leüljön, máris visszament a klinikára.

A félóra gyorsan eltelt, főleg mert vagy Dec, vagy Flynn hívogatta, de az Aux-parancsnokok is rá-rácsörögtek. Ruhn épp letette a telefonját, hogy végre átadhassa magát pár percnyi illatos nyugalomnak, amikor ismét kinyílt az üvegajtó.

Azonnal felpattant, ahogy észrevette, milyen nehéz tálcát cipel a boszorkány, rajta gőzölgő teáskannával, csészékkel, meg egy tál sajttal, mézzel és kenyérrel.

– Arra gondoltam, ha már úgyis ebédszünetet tartok, akár együtt is ehetünk – magyarázta, miközben Ruhn elvette tőle a tálcát.

– Igazán nem kellett volna fáradnia azzal, hogy nekem is hoz valamit – mondta. Óvatosan letette a tálcát az asztalra, gondosan ügyelve rá, hogy ne borítsa fel a teáskannát.

– Semmiség az egész. Egyébként sem szeretek egyedül enni. – A boszorkány leült vele szembe, és elkezdett megteríteni.

– Ez milyen akcentus? – Nem a városiakra jellemző pattogós módon beszélt, inkább úgy, mintha minden egyes szavát gondosan megválogatná.

A boszorkány sajtot pakolt egy szelet kenyérre.

– A tanítóim Pelium ősi részéről származnak, a Rhagan-tenger mellől. Gondolom, tőlük vehettem át.

Ruhn öntött magának egy kis teát, aztán a boszorkány csészéjét is teletöltötte.

– Az az egész vidék ősi.

A boszorkány barna szeme felcsillant.

– Valóban.

Ruhn megvárta, amíg a boszorkány belekortyol a teájába, majd így folytatta:

– Beszéltem már erről pár másik gyógyboszorkánnyal is a városban, de senki sem tudott válaszolni. Én is tudom, hogy szalmaszálakba kapaszkodom. De még mielőtt bármit mondanék, szeretném megkérni, hogy kezelje… diszkréten azt, amit most elmondok.

A boszorkány szőlőt és datolyát szedett a tányérjára.

– Nyugodtan megkérdezhet bármit. Egy szót sem szólok róla senkinek.

Ruhn belélegezte a tea illatát – borsmenta, édesgyökér és még valami, egy leheletnyi vanília és valami… fás. Hátradőlt a székében.

– Rendben. Tudom, hogy nincs sok ideje, úgyhogy rögtön a tárgyra térek. Mit gondol, van bármilyen eljárás, amivel meg lehet javítani egy olyan tárgyat, amit korábban senki sem tudott helyrehozni? Sem a boszorkányok, sem a tündérek, sem maguk az Aszterek. Meg lehetne valahogyan… gyógyítani?

A boszorkány mézet csepegtetett a sajtra.

– Ez a tárgy mágiával készült, vagy egyszerű holmi, amit aztán később erővel itattak át?

– A legenda szerint mágiával készült, és csakis csillagfénnyel lehet használni.

– Ó! – Kristálytiszta pillantással végigmérte Ruhnt, felfigyelt a külsejére. – Tehát tündérereklye.

– Igen. Az első háborúkból származik.

– Luna kürtjére gondol? – Egyik boszorkány sem jött rá ilyen gyorsan.

– Olyasmi – adott kitérő választ Ruhn, és hagyta, hogy a tekintete közvetítse az igazat.

– Sem mágia, sem a hét szent csillag ereje nem tudta megjavítani – összegezte a boszorkány. – Nálam jóval bölcsebb boszorkányok is megnézték, és ők is lehetetlen feladatnak találták.

Ruhn gyomra csalódottan összerándult.

– Arra gondoltam, talán egy gyógyboszorkánynak eszébe jut valami, tekintve, hogy pontosan mivel foglalkozik.

– Értem, miért gondolta. Ez a klinika tele van olyan csodákkal, amikről még én sem tudtam, amikről a tanítóim sem tudtak. Lézerek, kamerák, gépek, amik éppúgy belelátnak a testbe, ahogyan a mágiám. – Szeme minden egyes szóval egyre fényesebben izzott, és Ruhn egyszerűen képtelen lett volna elfordulni tőle. – És talán… – Oldalra billentette a fejét, egy hajladozó levendulával teli ágyásra pillantott.

Ruhn csendben maradt, hagyta, hadd gondolkozzon. Telefonja megrezzent egy üzenet miatt, és gyorsan kikapcsolt minden jelzést.

A boszorkány megdermedt. Vékony ujjai összerándultak az asztalon. Egyetlen mozdulat volt csupán, egyetlen rezzenésnyi reakció, ami azt jelentette, hogy valami a helyére került csinos fejében. De nem szólt semmit.

Amikor ismét Ruhn szemébe nézett, pillantása sötét volt. Tele figyelmeztetéssel.

– Lehetséges, hogy a modern kor egészségügyi vívmányaival valaki megjavíthat egy ilyen erős, tönkrement ereklyét. Ha nem tárgyként kezeli, hanem élőlényként.

– Mégis hogyan? Valamiféle lézerrel javítanák meg?

– Lézerrel, gyógyszerrel, bőrátültetéssel, szervátültetéssel… a jelenleg is folyó kutatások rengeteg ajtót megnyitottak előttünk.

Bassza meg!

– Segít bármit az az információ, hogy az ősi tündérek szerint a kürtöt csakis olyan fénnyel lehet megjavítani, ami nem fény, mágiával, ami nem mágia? Jellemez ez bármilyen modern technológiát?

– Elismerem, ebben nem vagyok olyan jártas, mint a nővéreim. Az én gyógyítási képességeim a legősibb praktikákon alapszanak.

– Semmi gond – mondta Ruhn, és felállt a székéből. – Köszönöm, hogy időt szakított rám!

A boszorkány meglepő őszinteséggel nézett rá. A legkevésbé sem félt tőle, és egyáltalán nem nyűgözte le.

– Biztos vagyok benne, hogy már most is így tesz, de azért figyelmeztetném, hogy legyen óvatos, herceg!

– Igen, tudom. Köszönöm! – Megdörgölte a tarkóját, és megacélozta magát. – Gondolja, hogy a királynője talán szolgálhat válasszal?

A gyógyboszorkány ismét oldalra billentette a fejét, gyönyörű haja a vállára omlott.

– A… Ó! – Ruhn esküdni mert volna, hogy a boszorkány tekintetét bánat ködösíti. – Mármint az új királynő.

– Hypaxia. – A név vibrálni látszott a nyelvén. – Nagyon sajnálom, hogy elvesztették az előző királynőjüket.

– Én is – válaszolta a boszorkány. Válla egy pillanatra mintha beesett volna, fejét fantomsúly húzta. Hecubát nagyon szerette a népe, elvesztése hosszasan fájdítja majd a szívüket. A boszorkány az orrán keresztül kifújta a benntartott levegőt, és kihúzta magát, mintegy lerázva magáról a bánat béklyóját. – Hypaxia az anyját gyászolja. Csak a csúcstalálkozói bemutatkozása után fogad majd látogatókat. – Halványan elmosolyodott. – Talán akkor megkérdezheti tőle személyesen.

Ruhn arca megrándult. De legalább nem kellett meglátogatnia a nőt, akit az apja el akart vetetni vele.

– Sajnos ez elég súlyos ügy ahhoz, hogy nem várhat a csúcstalálkozóig.

– Akkor imádkozni fogok Kthonához, hogy máshol válaszokra találjon.

– Remélhetőleg meghallgatásra lel a fohásza. – Ruhn megindult az ajtó felé.

– Remélem, találkozunk még, herceg! – mondta a gyógyboszorkány, és visszatért az ebédjéhez.

Nem flörtölésből ejtette ki a szavakat, nem intézett hozzá nyílt meghívást. De Ruhn még akkor is a hanghordozásán és a búcsúban rejlő ígéreten merengett, amikor jóval később a Tündérlevéltárban orvostudományi áttörések után kutatott.

És ráeszmélt, hogy meg sem kérdezte a boszorkány nevét.

40.

Két napba telt, mire Viktoria felfigyelt valami különösre a városi kamerákon és az elektromos hálózaton. De amikor így történt, nem hívta fel Huntot. Nem, inkább küldött valakit.

– Vik azt mondta, vigyelek el az irodájába, abba, amelyik a labornál van – mondta Isaiah üdvözlés gyanánt, ahogy leszállt a galéria tetején.

Hunt a lefelé vezető ajtónak dőlve mérte végig a parancsnokát. Isaiah szokásos ragyogása megkopott, szeme alatt árnyak húzódtak.

– Ilyen rossz most, hogy Sandriel ott van?

Isaiah behúzta a szárnyát. Jó szorosan.

– Micah kordában tartja, de egész éjszaka rémült emberekkel foglalkoztam alvás helyett.

– Katonákkal?

– Katonákkal, személyzettel, alkalmazottakkal, a közelben lakókkal… Mindenkit megrémisztett. – Isaiah a fejét csóválta. – Nem hajlandó megmondani, mikor érkezik Pollux, ezzel is kínoz minket. Tudja, miféle rettegést szül a jelenléte.

– Talán szerencsénk lesz, és az a rohadék Pangerában marad.

– Ennyire sosem vagyunk szerencsések, nem?

– Igaz. Ennyire tényleg nem. – Hunt keserűen felnevetett. – Még mindig van egy hónap a csúcstalálkozóig. – Egy hónap, amíg el kell viselniük Sandriel jelenlétét. – Ha… Ha bármire szükséged van, szólj!

Isaiah pislogott egyet, tetőtől bakancsorrig végigmérte Huntot, akinek nem lett volna szabad elszégyellnie magát, hogy a parancsnoka arcára meglepettség ült ki az ajánlat hallatán. Isaiah tekintete a bakancsuk alatti, járólappal fedett tetőre siklott, mintha azon morfondírozna, mégis mi vagy ki állhat ennek az önzetlenségnek a hátterében. De végül csak annyit kérdezett:

– Gondolod, hogy Roga tényleg állattá változtatja az exeit meg az ellenségeit?

Mivel Hunt alaposan megfigyelte már a könyvtár tartályaiban élő állatokat, csupán ennyit tudott felelni:

– Remélem, hogy nem.

Kiváltképp a varázslónő asszisztense miatt, aki azt tettette, hogy nem nyomja el mindjárt az álom az asztalánál, amikor Hunt húsz perce lenézett, hogy megkérdezze, minden rendben van-e.

Bryce komor volt, amióta Declan előállt a Sabine-nel kapcsolatos megdöbbentő felfedezésével. Hunt azt javasolta, óvatosan közelítsék meg a jövendőbeli Falkavezért, és úgy tűnt, Bryce is inkább megvárná, talál-e Viktoria bármiféle démoni jelenlétet, bármiféle bizonyítékot, hogy Sabine valóban használta-e a Ley-vonalak erejét démonidézéshez, tekintve, hogy ő maga nem volt elég erős az ilyesmihez. Ahogy a legtöbb alakváltó sem, egyedül Danika képezett kivételt közöttük. Egy újabb indok, amiért az anyja féltékeny lehetett rá – és egyúttal motiváció is.

Ruhn felől nem hallottak, előző nap annyit írt nekik, hogy tovább kutat a kürt után. De ha Vik talált valamit…

– Miért nem Vik jön el, hogy elmondja, mit talált? – kérdezte Hunt.

– Személyesen akarja megmutatni. És nem hiszem, hogy Jesiba örülne neki, ha Vik idejönne.

– Milyen figyelmesek vagytok!

Isaiah vállat vont.

– Jesiba segít nekünk, szükségünk van az erőforrásaira. Ostobaság lenne a határait feszegetni. Nem akarom, hogy bármelyikünket disznóvá változtassa, ha túl sokszor a tyúkszemére lépünk.

És tessék, már megint az a jelentőségteljes, túlságosan is hosszú pillantás. Hunt vigyorogva feltartotta a kezét.

– Miattam nem kell aggódnod.

– Micah kicsinál, ha veszélybe sodrod a nyomozást.

– Bryce már megmondta Micah-nak, hogy nem kíváncsi rá.

– Biztos, hogy nem fogja egyhamar elfelejteni. – Bassza meg, ezt Hunt is pontosan tudta. A múlt heti gyilkosság, amit Micah elrendelt, büntetés volt, amiért Hunt és Bryce megszégyenítette őt a Comitium előcsarnokában… Azóta sem tette magát túl rajta. – De nem arra gondolok. Hanem hogy ha nem jövünk rá, ki áll e mögött az egész mögött, ha kiderül, hogy tévedsz Sabine-nel kapcsolatban, akkor nem csak a büntetésed enyhítését kockáztatod, Micah személyesen téged fog felelőssé tenni.

– Hát persze. – Hunt telefonja megrezzent, és előhúzta a zsebéből.

Fuldokolni kezdett. Nemcsak a Bryce-tól kapott üzenet miatt, miszerint: Remélem, tudod, hogy a galéria teteje nem kakasülő, hanem attól is, amire a nevét átírta a névjegyek közt, valószínűleg akkor, amikor Hunt mosdóba vagy zuhanyozni ment, és otthagyta a telefonját a dohányzóasztalon: Bryce igazi sztár.

És a nevetséges névhez hozzáadta a képet is, amit a telefonszaküzletben, fülig érő vigyorral készített magáról.

Hunt elfojtotta dühödt morgását, és válaszolt: Nem dolgoznod kellene?

Bryce igazi sztár pár másodperc múlva már vissza is írt: Mégis hogy dolgozzak, ha ott dobogtok felettem?

Hunt azt kérdezte: Honnan tudod a kódomat? A kamera aktiválásához nem kellett, de ahhoz, hogy a névjegyek közé bejusson, mindenképpen kellett a hétjegyű számkombináció.

Figyelek. Majd egy pillanattal később: Előfordulhat, hogy láttam párszor, miközben az egyik hülye naplabdameccset nézted.

Hunt a szemét forgatta, és válasz nélkül zsebre rakta a telefont. Hát, legalább már nem olyan hallgatag, mint az előző néhány napban.

Isaiah fürkésző tekintetével találta szemközt magát.

– Ugye tudod, hogy rosszabb is van a halálnál?

Hunt a Comitium felé nézett, ahol az arkangyalnő is tartózkodott.

– Tudom.

Bryce összevont szemöldökkel meredt kifelé a galéria ajtaján.

– Nem jósoltak esőt. – Homlokráncolva felnézett az égre. – Valaki nyilván hisztis.

– Az időjárásba beavatkozni törvényellenes – mondta fel a leckét a mellette álló Hunt, üzenetet pötyögve a telefonján. Bryce felfigyelt rá, hogy nem változtatta meg az új nevet, amit beírt magának. És azt az abszurd fotót sem törölte ki, amit hozzáadott a névjegyéhez.

Gúnyosan eltátogta Hunt szavait, majd hangosan hozzátette:

– Nincs nálam esernyő.

– Gyorsan odarepülünk a laborba.

– Könnyebb lenne kocsit hívni.

– Ilyenkor? Esőben? – Elküldte az üzenetet, és zsebre rakta a telefonját. – Egy órába telne végigmenni a Központi sugárúton.

Az eső zuhogva söpört végig a városon.

– Akár a villám is belém csaphat odafent!

Hunt ragyogó szemmel nyújtotta a kezét.

– Micsoda szerencse, hogy ettől megvédhetlek!

Villámokkal az ereiben végül is igaza lehetett.

Bryce felsóhajtott, és felvont szemöldökkel a ruhájára nézett, meg a fekete, bőrhatású magas sarkúra, ami nyilván tönkremenne ebben az időben.

– Ilyen ruhában nem repülhetek…

Sikkantva fejezte be a szót, ahogy Hunt felröppent vele.

Sziszegő macskaként csüngött rajta.

– Zárás előtt vissza kell érnünk Syrinxért!

Hunt átrepült a túlzsúfolt, eső áztatta utcák felett, ahogy vanírok és emberek egyaránt kapuk és ponyvák alá ugrottak az időjárási viszonytagságok elől. Egyedül azok maradtak kint, akiknél volt esernyő, vagy mágikus pajzsot tudtak vonni maguk fölé. Bryce Hunt mellkasába temette az arcát, mintha az megmenthette volna az esőtől – vagy a rémisztő zuhanástól. De csak Hunt illata lengte körbe, az arcán érezte testének melegét.

– Lassíts! – parancsolt rá, és ujjait az angyal vállába, nyakába mélyesztette.

– Ne legyél már ilyen nyuszi! – mormolta Hunt a fülébe, dallamos hangja Bryce testének minden egyes csontján végigsimított. – Nézz körbe, Quinlan! Élvezd a látványt! – Végül hozzátette: – Szeretem az esős várost.

Bryce továbbra is a mellkasához nyomta a fejét, úgyhogy Hunt megszorította.

– Gyerünk már! – biztatta, túlharsogva a sivító dudák és a tócsákon áthajtó kerekek zaját. Már-már duruzsolva hozzátette: – Veszek neked egy turmixot, ha megteszed!

Bryce lábujjai begörbültek a cipőjében a mély, hízelgő hang hallatán.

– Fagyiért esetleg – motyogta Bryce, mire Hunt felnevetett, ő pedig résnyire nyitotta az egyik szemét. Nagy nehezen a másikat is kinyitotta. Olyan erősen szorította Hunt vállát, hogy kis híján felsértette a bőrét, kénytelen volt szembeszállni az összes ösztönével, mind arra késztette, hogy húzza össze magát, de csak körbenézett a városban hunyorogva, az arcát ostromló csapadékon keresztül.

A márványépületek holdkőként ragyogtak az esőben, a szürke macskaköves utcákat mintha ezüstös kékre csiszolták volna, tükröződött rajtuk az elsőfények aranya. Jobbra az Óváros, a Holderdő és az Öt Rózsa kapuja úgy emelkedett ki az elterülő városból, mint egy tekergőző szörnyeteg íves gerince, ami épp most töri át egy tó felszínét, kristályaik olvadó jégként ragyogtak. Ilyen magasról a sugárutak – és az alattuk futó Ley-vonalak – dárdaként hasították keresztül a várost.

A szél a pálmákat tépte, ide-oda rángatta a leveleiket, sziszegésük már-már túlharsogta a szinte mozdulatlan forgalomban araszoló mogorva sofőrök dudálását. Mintha az egész város megdermedt volna egy pillanatra – leszámítva őket, ahogy sebesen átszáguldottak felette.

– Nem is olyan rossz, mi?

Bryce belecsípett Athalar nyakába, és az angyal válaszképp érkező nevetése végigsimított a fülén. Talán egy kicsit közelebb préselődött testének tömör falához. Talán ő is erősebben szorította Bryce-t. Csak egy nagyon kicsit.

Némán figyelték, ahogy az ősi kő és tégla fényes fémnek és üvegnek adja át a helyét az épületek sorában. Az autók is elegánsabbá váltak, a lestrapált taxik helyett sötétített üvegű, fekete szedánokat láttak, bennük egyenruhás sofőrök járatták a motort az első ülésen, míg a magasra törő épületek közt kígyózó sorokban vártak. A jóval tisztább utcákon kevesebben jártak, és nem szólt semmiféle zene, egyetlen étterem sem akadt tele étellel, itallal és nevetéssel. A város makulátlan, rendezett csücskében repültek, ahol nem az volt az érdekes, mi van körben, hanem hogy mi van odafent. Az épületek felső részét ölelő esőfüggönyön túl fények és ragyogó színes spirálok foltja tűnt fel. Bal kéz felől vörös fény villant, és Bryce-nak nem kellett odanéznie ahhoz, hogy tudja, a Redner Vállalat központja az. Két éve nem hallott Reid felől, azóta, hogy Danika meghalt – még részvétet sem nyilvánított. Pedig Danika az ő cégénél dolgozott félállásban.

Nyomorult!

Hunt a felé a hatalmas betonépület felé vette az irányt, amit Bryce próbált száműzni az emlékei közül, és könnyedén landolt egy második emeleti erkélyen. Az angyal épp kinyitotta az üvegajtót, valamiféle beléptetőt tartva az érzékelő elé, amikor így szólt:

– Viktoria lidérc.

Bryce majdnem rávágta, hogy: Tudom, de csak bólintott, és követte Huntot az épületbe. Nem sokat beszéltek arról az éjszakáról. Arról, hogy mire emlékszik.

Teljes erővel ment a légkondi, és Bryce azonnal átkarolta magát, vacogott a foga attól, hogy a viharból egyenesen a csípős hidegbe léptek.

– Szedd a lábad! – javasolta Hunt, letörölve az esőt a saját arcáról. Mással nem segített rajta.

Egy szűkös liftezéssel és két folyosóval később Bryce egy kis parkra néző, tágas iroda ajtajában didergett.

Figyelte, ahogy Hunt és Viktoria kezet fog a lidérc ívelt üveg íróasztala felett.

Hunt felé intett:

– Bryce Quinlan, bemutatom Viktoria Vargost.

Viktoria javára szóljon, hogy úgy tett, mintha most találkoznának életükben először.

Annak az estének a nagyja elmosódott emlékként élt Bryce-ban. De emlékezett a kopár helyiségre, ahogy arra is, hogy Viktoria lejátszotta a felvételt.

Legalább most már képes volt értékelni a szépségét: a sötét haj, a világos bőr és a lenyűgöző zöld szem mind pangerai örökség volt, szőlőskertekről és faragott márványpalotákról mesélt. Az a kecsesség viszont, amivel Viktoria mozgott… Nagyon idős lehetett, ha sikerült ilyen gyönyörűen, gördülékenyen mozognia. Ilyen könnyedén irányítania a testet.

Az ő homlokára is glóriát tetováltak. Bryce elleplezte a meglepettségét, az emlékeiben nem bukkant fel ez a részlet. Tudta, hogy a természetszellemek is részt vettek az angyalok lázadásában, de arról nem hallott, hogy rajtuk kívül bárki más is hadba vonult Shahar Hajnalcsillag-zászlaja alatt.

Melegség ragyogott Viktoria szemében, ahogy azt búgta:

– Örvendek.

Athalar valahogy még jobban nézett ki csuromvizesen, pólója hozzátapadt minden egyes kemény, gondosan formált izmához. Bryce kinyújtotta a kezét, és pontosan tudta, hogy az esőnek köszönhetően most a fejére lapul a haja, és valószínűleg a sminkje is szétfolyt az arcán.

Viktoria erősen, de barátságosan rázta meg a kezét, és elmosolyodott. Rákacsintott.

– Mindenkire ilyen flörtölősen mosolyog, úgyhogy ne érezd magad különlegesnek – morogta Hunt.

Bryce letelepedett a két ugyanolyan, fekete bőr karosszék egyikébe az asztalnak ezen az oldalán, és a szempilláját rebegtette Huntra.

– Rád is így szokott?

Viktoria felnevetett, hangja dallamos volt, kellemes.

– Ezt megérdemelted, Athalar!

Hunt a homlokát ráncolta, és lezuttyant a másik karosszékbe – abba, aminek alacsony volt a támlája, és Bryce rájött, hogy a szárnyakkal rendelkezők számára alakították így ki.

– Isaiah azt mondta, találtál valamit – fektette térdére a bokáját Hunt.

– Igen, de nem pont azt, amire kíváncsi voltál. – Viktoria megkerülte az asztalt, és egy aktát nyújtott Bryce-nak. Hunt odahajolt a válla fölé, hogy ő is lássa. Szárnya hozzáért Bryce fejéhez hátul, de nem rántotta vissza.

Bryce hunyorogva kémlelte a szemcsés fotót, azt az egyetlen karmos lábat a jobb alsó sarokban.

– Csak nem…

– A Holderdőben kapta el a kamera, tegnap este. A hőmérsékletingadozást figyeltem a fő sugárutakon, ahogy kértétek, és felfigyeltem rá, hogy két másodpercre leesett a hőmérséklet.

– Idézés történt – nyugtázta Hunt.

– Igen – értett egyet Viktoria. – A kamera csak ezt a kis képet kapta el a lábról, a démon nagyrészt rejtőzködött. De tényleg az egyik sugárút mentén volt, ahogy sejtettétek. Van még pár ilyen szemcsés képünk máshonnan is tegnap estéről, de azokon még ennyi sem látszik, egy karom csak a teljes láb helyett.

A fotó elmosódott volt ugyan, de mégiscsak azokat a borotvaéles karmokat ábrázolta, amiket Bryce míg él, nem feledhet.

Sok önuralmába telt nem megérinteni a lábát. Nem felidézni az áttetsző fogakat, ahogy belemarnak.

Mindketten Bryce-ra néztek, aki nagy nehezen annyit mondott:

– Ez a krisztalloszdémon.

Hunt széttárta kissé a szárnyát, hogy körbefonja, de nem szólt semmit.

– Nem mindegyik gyilkosság éjszakáján találtam hőmérséklet-ingadozást – mondta Vik elkomorodva. – De találtam egyet Maximus Tertian halálának estéjéről. Tíz perccel korábban és két utcával odébb, mint ahol megtaláltuk. Videofelvétel nincs, de ugyanaz a hétfokos esés két másodperc alatt.

– Mást is megtámadott tegnap este? – Bryce hangja még a saját fülének is távolian csengett valamelyest.

– Nem – válaszolta Viktoria. – Legalábbis nem tudunk róla.

Hunt egyre csak a képet tanulmányozta.

– Volt valami konkrét úti célja a krisztallosznak?

Viktoria egy másik dokumentumot nyújtott át. A Holderdő térképe volt, tele parkokkal és folyómenti sétányokkal, palotának beillő villákkal és komplexumokkal, amiket vaníroknak és gazdag embereknek építettek, a legjobb iskolákkal és a város néhány legelőkelőbb éttermével. A középpontjában pedig nem más állt, mint az Odú. Nagyjából hat vörös pötty szegélyezte. A lény a hatalmas falak körül járt. Épp Sabine felségterületének a szívében.

– Solas tüzére! – lehelte Bryce, végigfutott a hideg a gerincén.

– Ha odabent lenne, amire vadászik, biztosan átjut az Odú falain – merengett Hunt halkan. – Talán csak egy régi illatot követett.

Bryce végighúzta az ujját a különböző pöttyökön.

– De minta nem rajzolódik ki?

– Lefuttattam a programot, de csak azt találta, amire ti ketten is rájöttetek az utak alatti Ley-vonalakkal meg a hőmérséklet zuhanásával kapcsolatban. – Viktoria felsóhajtott. – Úgy tűnik, keresett valamit. Vagy valakit.

Vér, csont, belek, kiontva, szétszaggatva, darabokban…

Üveg vágott a talpába, éles fogak tépték a bőrét…

Meleg, erős kéz ragadta meg gyengéden a combját. Megszorította.

De amikor Bryce Huntra pillantott, az angyal Viktoriát nézte, hiába maradt a keze Bryce csupasz lábán, miközben szárnyával továbbra is körbefonta kissé.

– Hogy vesztetted nyomát?

– Az egyik pillanatban még ott volt, a következőben már nem.

Hunt hüvelykujja végigsimított Bryce lábán, épp a térde felett. Ösztönös, megnyugtató mozdulattal.

Túlságosan is elvonta Viktoria figyelmét, hogy előrehajolva rámutasson egy másik pontra a térképen, ám felemelve zöld tekintetét ő is felfigyelt Hunt kezére. Pillantása óvatossá vált, de csak annyit mondott:

– Ez az utolsó ismert tartózkodási helye, legalábbis a kamerák alapján. – A Rózsakapu az Öt Rózsában. Messze Sabine felségterületétől. – Ahogy már mondtam, az egyik pillanatban még itt volt, a következőben nyoma veszett. Két különböző egység és egy Aux-falka vadászott rá egész nap, de hiába.

Hunt elhúzta a kezét Bryce lábától, helyére hideg kúszott. A lánynak elég volt egyetlen pillantást vetnie az angyal arcára, és már látta is, miért fújt visszavonulót: Viktoria figyelmeztető pillantással nézett a szemébe.

Bryce kopogni kezdett alkonyszínű körmével a karosszék króm karfáján.

Hát, legalább már tudta, mi lesz vacsora után a programjuk.

41.

Továbbra is esett.

Hunt nem tudta eldönteni, hogy áldás-e, hiszen a vízhez kötődő vanírok kivételével gyakorlatilag senki sem járt az utcákon, vagy rohadt nagy pech, mert biztosan elmosta a városban járó démon szagát.

– Gyere… már! – nyögte Bryce.

Csupán percek voltak hátra napnyugtáig, ahogy Hunt a galéria bejárata melletti falnak dőlve azon tanakodott, előhúzza-e a telefonját, hogy levideózza az előtte kibontakozó jelenetet: Syrinx a padlóba mélyesztett karmokkal, teljes hangerővel vinnyogott, Bryce pedig a hátsó lábánál fogva próbálta kihúzni az ajtón.

– Ez csak… egy kis… víz! – szűrte Bryce összeszorított fogain keresztül, és ismét megrántotta.

– Íííssz! – visított vissza Syrinx.

Bryce korábban kijelentette, hogy hazaviszik Syrinxet a lakására, mielőtt átmennek az Öt Rózsába nyomozni.

Most ismét felnyögött, lába megfeszült, ahogy felemelte a kimérát.

– Igenis… haza… megyünk!

A zöld szőnyeg megemelkedett, de Syrinx karmai kezdték elengedni, hiába kapaszkodott minden erejével.

Kthona irgalmazzon! Hunt nevetgélve szívességet tett Jesiba Rogának, még mielőtt Syrinx a lambériának esett volna neki, és hűvös szellővel vette körbe a kimérát. A koncentrálástól összeráncolt homlokkal felemelte Syrinxet a szőnyegről, és egy viharos széllökéssel a saját karjába repítette.

Syrinx pislogott egyet, majd felfújta magát, kivillantotta éles, fehér fogait.

– Eszedbe ne jusson, te kis dög! – szólt rá Hunt nyugodtan.

Syrinx harákolt, majd elernyedt.

Amikor Hunt Bryce-hoz fordult, látta, hogy ő is pislog. Rávigyorgott.

– Te visítozol még?

Bryce morgott valamit, a szavakat elnyomta az eső verte éjszaka zaja. Syrinx megfeszült Hunt karjában, ahogy kiléptek a nedves estébe. Bryce becsukta és bezárta mögöttük az ajtót. Enyhén bicegett, mintha a kimérával való huzavona során megint megerőltette volna a combját.

Hunt szótlanul átnyújtotta neki Syrinxet, és a kiméra gyakorlatilag lyukakat karmolt Bryce ruhájába. Hunt tudta, hogy Bryce-nak fáj a lába. Ő volt az oka, meg a fércmunkája. De jól van, ne nézesse meg, ha ennyire ostoba! Jól van…

Mindebből semmit sem mondott ki hangosan, ahogy Bryce máris lelapuló hajjal szorosan átkarolta Syrinxet, és közelebb lépett hozzá. Hunt pontosan érzett minden egyes pontot, ahol összeért a testük, ahogy a karjába kapta, megsuhintotta a szárnyát, és fellőtt a viharos égboltra. Syrinx végig fújtatott és sziszegett.

Mire víztől csatakosan a konyhába értek, Syrinx mindkettejüknek megbocsátott, Bryce még pluszpontokat is kapott, amiért a szokásosnál több kaját borított a táljába.

Bryce sportruhát öltött, és félórával később már a Rózsakapu előtt álltak. A rózsák, a lilaakác és a számtalan többi virág ragyogott az esővíztől a kapu mögötti körforgalmat szegélyező lámpaoszlopok elsőfényében. Egy-két autó gurult végig csupán az íves úton, de gyorsan el is tűntek valamelyik kisebb utcában vagy a Központi sugárúton, ami átfutott a kapun, majd a hosszú, sötét Keleti útban folytatódott.

Hunt és Bryce az esőtől hunyorogva kémlelte a teret, a kaput, a körforgalmat.

Nyomát sem látták a Vik videofelvételein ólálkodó démonnak.

Hunt a szeme sarkából figyelte, ahogy Bryce megdörgöli a combja felső részét, és uralkodik összeránduló arcizmain. A fogát csikorgatta, de visszanyelte a leszúrást.

Nem volt hangulata egy újabb kiselőadáshoz, amiben Bryce azt ecseteli, milyen korlátozó alfalágyultként viselkedik.

– Na jó! – szólalt meg Bryce. Lófarokba tűzött tincsei vége bekunkorodott az esőben. – Mivel te vagy a beteges alak, akinek tucatnyi helyszínelős fotó van a telefonján, hagyom, hogy te nyomozz.

– Nagyon vicces. – Hunt előhúzta a telefonját, és csinált a vizes, dühös Bryce-ról egy képet, majd előhívta azt a fotót, amit Vik nyomatairól készített.

Bryce közelebb hajolt, hogy ő is megnézze, testének melege hívogató dalnak tűnt. Hunt teljesen mozdulatlanul állt, nem volt hajlandó beadni a derekát. Bryce felemelte a fejét.

– Az a kamera, ott – mutatott a kapura erősített tíz közül az egyikre. – Az kapta el az elmosódott részt.

Hunt a Rózsakaput és környékét fürkészve bólintott. Sabine nem bukkant fel. Nem mintha azt várta volna, hogy a jövendőbeli Falkavezér a nyílt ég alatt egyfajta vásártéri sarlatánként démonokat idézget. Főleg nem egy ilyen nyilvános helyen, ami általában dugig volt turistával.

Az elmúlt évszázadokban, amióta a tündérek úgy döntöttek, hogy virágokkal és kúszónövényekkel futtatják be a saját kapujukat, a Rózsakapu az egyik legnépszerűbb turistalátványosságnak számított, ezrek zarándokoltak el ide minden egyes nap, hogy a borostyán mögött megbúvó tárcsázónak adják erejük egy cseppjét, és kívánjanak, meg hogy lefotózzák a burjánzó zöld növényzetben fészkelő lenyűgöző lényeket. De ilyen későn, ilyen időben még a Rózsakapu is néma volt. Sötét.

Bryce megint megdörgölte az istenek verte combját. Hunt a frusztrációját lenyelve azt kérdezte:

– Gondolod, hogy a démon elhagyta a várost?

– Imádkozom, hogy ne így legyen.

A széles Keleti út lándzsaként hasított keresztül a sötétségen, a dombok, a ciprusok rengetege között. Itt-ott elsőfény égett, azok jelezték a szőlőskertek, legelők és olajfaültetvények szövetét pöttyöző tanyákat és villákat. Az összes olyan helyet, ahol kellemesen el lehet bújni.

Bryce Hunt közelében maradt, ahogy keresztülvágtak az utcán, és besétáltak a körforgalom közepén kialakított kis parkba, az esőtől csúszós utcákat fürkészve.

– Látsz bármit?

Hunt rázni kezdte a fejét, de megdermedt. Mégiscsak felfigyelt valamire a kapu márványkörének túloldalán. Előhúzta a telefonját, a kijelző fénye az arcába világított.

– Lehet, hogy tévedtünk a Ley-vonalakkal kapcsolatban.

– Hogy értve?

Megmutatta Bryce-nak a város térképét, és végighúzta az ujját az Őr sugárúton. Aztán a Központin. Majd a Fő utcán.

– A krisztallosz ezeknek az utcáknak a környékén bukkant fel. Azt hittük, azért, mert közel vannak a Ley-vonalakhoz. De arról megfeledkeztünk, mi van közvetlenül az utcák alatt, ahonnan a démon könnyedén előjöhet, és ahol eltűnhet anélkül, hogy bárki észrevenné. A tökéletes hely ahhoz, hogy Sabine megidézzen valamit, aztán ide-oda küldözgesse. – A kapu másik felére mutatott. A csatornafedélre.

Bryce felnyögött.

– Ugye csak viccelsz?!

– Az istenek szerelmére, de büdös! – sziszegte Bryce az alattuk zubogó víz zaját is túlharsogva, ahogy arcát a könyökhajlatába szorítva térdelt Hunt mellett, és lefelé nézett a nyitott csatornanyíláson. – Mi a franc?

Hunt csuromvizes volt, és Ogenas tudja, miben térdelt a járdán, mégis el kellett fojtania a mosolyát, ahogy elemlámpájának a fénye óvatosan végigsiklott az alattuk futó járat nedves tégláin, majd magán a zavaros, sötét folyamon, ami a rácsokon keresztül beözönlő esőnek köszönhetően most igencsak felgyorsult.

– Ez egy csatorna – felelte. – Mit vártál, milyen lesz?

Bryce bemutatott neki.

– Te vagy a harcos-nyomozó-akármi. Nem tudnál lemenni oda, hogy nyomokat keress?

– Gondolod, hogy Sabine ilyen könnyen követhető nyomokat hagyott maga után?

– Talán vannak karomnyomok vagy ilyesmi.

Bryce szemügyre vette az ősrégi köveket. Hunt nem értette, miért erőlködik. Hiszen mindenhol karomnyomok és karcolások voltak, valószínűleg azok a piti bűnözők hagyták maguk mögött, akik az elmúlt évszázadokban odalent éltek és vadásztak.

– Ez nem valami helyszínelős sorozat, Quinlan. Nem ilyen egyszerű a dolog.

– Senki sem szereti, ha leereszkedő seggfej módjára beszélnek vele, Athalar.

Hunt szája felfelé görbült. Bryce az odalent húzódó sötétséget tanulmányozta, szája megfeszült, mintha puszta akaraterővel rábírhatná akár a krisztalloszt, akár Sabine-t arra, hogy megjelenjen. Hunt már írt Isaiah-nak és Viknek, hogy szereltessenek pluszkamerákat a kapura és a csatornanyílásra, meg még egy csomó másik helyre a környéken. Ha bármelyik akár csak egy centit is mozdul, azt tudni fogják. Arra nem merte megkérni őket, hogy kövessék Sabine-t. Egyelőre nem.

– Le kellene mennünk – jelentette ki Bryce. – Talán megérezzük Sabine illatát.

– Még nem csináltad meg a Zuhanást – mondta Hunt óvatosan.

– Hagyjál már ezzel a védelmező maszlaggal!

Hél sötét bugyraira, ez a nő!

– Csak egy rakás fegyverrel vagyok hajlandó lemenni oda. – Most csak két pisztoly és egy kés volt nála. – Démon ide vagy oda, ha Sabine odalent van…

Lehet, hogy Hunt erősebb Sabine-nél, de a boszorkányok igézetei a glória tintájának hála lefojtották az ereje nagy részét, ezért úgymond meg volt kötve a keze.

Így hát maradt a puszta fizikai erő, és bár abban is ő volt előnyben, Sabine veszedelmes volt. Motivált. És éppolyan alattomos, akár egy kígyó.

Bryce összehúzta a szemöldökét.

– Tudok vigyázni magamra.

A lőtéren látottak alapján Huntnak szemernyi kétsége sem volt efelől.

– Nem rólad van szó, édesem. Én nem akarom holtan végezni.

– Nem tudsz megvédeni minket a villámizéddel?

A villámizé hallatán Hunt ismét elfojtotta a mosolyát, és csak annyit mondott:

– Víz van odalent. Nem tűnik bölcs dolognak villámokat szórni.

Bryce lesújtó pillantást vetett rá. Hunt ugyanolyat lövellt vissza.

Olyan érzése volt, mintha kiállt volna valamilyen próbát, amikor Bryce halványan elmosolyodott.

Hogy szabaduljon attól a kis mosolytól, Hunt visszanézett az alattuk futó mocsokra.

– Az összes csatorna az Isztroszba folyik. Talán az Ezer víz népe látott valamit.

Bryce felvonta a szemöldökét.

– Már miért láttak volna?

– A folyó jó rejtekhely egy hullának.

– De a démon otthagyta az áldozatait. Úgy tűnik, nem akarja elrejteni őket… sem ő, sem Sabine. Ha tényleg Micah-t akarja besározni ezzel, akkor miért is tenné?

– Az csak egy elmélet – vitatkozott Hunt. – Van egy ismerősöm az Ezer vízben, aki talán tud valamit.

– Akkor menjünk le a kikötőbe! Éjszaka amúgy is kevésbé vonjuk magunkra a figyelmet.

– De kétszer olyan valószínű, hogy összefutunk egy vacsorát kereső ragadozóval. Megvárjuk, amíg feljön a nap. – Az istenek szerelmére, így is rengeteget kockáztattak azzal, hogy idejöttek. Hunt egy hangos puffanás kíséretében visszatette a fém csatornafedelet a nyílásra. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Bryce bosszús, koszos arcára, és felnevetett. Még mielőtt meggondolhatta volna magát, így szólt: – Jól érzem magam veled, Quinlan. Akármennyire rémes ez az ügy, akármilyen borzalmas minden, régóta nem éreztem magam ilyen jól. – Vagy talán még soha.

Esküdni mert volna, hogy Bryce elpirul.

– Ha még egy darabig velem lógsz, Athalar – felelte Bryce, miközben megpróbálta levakarni a lábáról és a kezéről a koszt, ami a csatornanyílás melletti térdeléskor került rá –, talán megszabadulsz attól a karótól, amit lenyeltél.

Hunt nem felelt. Csak egy kattanás hallatszott.

Bryce megpördült, és rádöbbent, hogy Hunt kezében ott a telefonja. És épp lefényképezte őt.

Hunt fehér vigyort villantott az eső áztatta sötétben.

– Inkább legyek karót nyelt, mint hasonlítsak egy vízbe fúlt patkányra.

A tetőre érve Bryce lemosta a fenti csap alatt a cipőjét, a kezét. Nem akarta bevinni az utca mocskát a házba. Még Huntot is rávette, hogy vegye le a bakancsát a folyosón, és nem foglalkozott vele, az angyal a zuhany felé veszi-e ez irányt, már rohant is a saját szobájába, hogy megeressze a vizet.

Ruháit a sarokba hajította, és a még elviselhető legmelegebb fokozatra állította a zuhanyt, hogy aztán sikálja, szappanozza, majd megint sikálja magát. Amikor eszébe jutott, hogy ott térdelt a mocskos utcán, és telibe kapta a csatorna bűzét, megint átdörgölte magát.

Hunt húsz perccel később bekopogott.

– Ne felejtsd el a lábujjaid között is megmosni!

Hiába volt csukva az ajtó, Bryce eltakarta magát.

– Húzzál innen!

Hunt nevetése túlharsogta a vízzubogást.

– Elfogyott a szappan a vendégszobában – mondta Hunt. – Van valahol másik?

– A folyosón, a beépített szekrényben. Vigyed, ami kell!

Hunt mormogva megköszönte, és már ott sem volt. Bryce ismét megmosta és beszappanozta magát. Undorító. Ez a város egyszerűen undorító! És az esőtől csak még rosszabb lett.

Aztán Hunt megint bekopogott.

– Quinlan!

A komor hang hallatán Bryce elzárta a vizet.

– Mi a baj?

Bryce maga köré tekert egy törülközőt, és a márványpadlón csúszkálva az ajtóhoz sietett. Hunt félmeztelenül dőlt a hálószobája ajtófélfájának. Ha nem vág olyan komoly képet, Bryce biztosan az izmain legeltette volna a szemét.

– Nem kellene megmagyaráznod valamit?

Bryce nagyot nyelt, és tetőtől talpig végigmérte őt.

– Mivel kapcsolatban?

– Hogy mégis mi a franc ez. – Kinyújtotta a kezét. És kitárta hatalmas öklét.

Egy csillogós, lila egyszarvú volt benne.

Bryce kikapta a kezéből a játékot. Hunt sötét szemében derű csillant, ahogy Bryce ráförmedt:

– Miért turkálsz a holmim közt?

– Miért van egy doboznyi egyszarvú a beépített szekrényedben?

– Ez egy egyszarvú pegazus. – Végigsimított az orgonalila sörényen. – Zselémámor.

Hunt csak meredt rá. Bryce elnyomakodott mellette, és kilépett a folyosóra, ahol a beépített szekrény ajtaja még mindig tárva-nyitva állt, a játékai pedig az egyik alsóbb polcra kerültek. Hunt egy lépéssel lemaradva követte. Továbbra is félmeztelenül.

– Itt van a szappan – mutatott Bryce a szemmagasságban lévő halomra. – Te mégis úgy gondoltad, hogy leveszed a dobozt a legfelső polcról?

Esküdni mert volna, hogy Hunt arcára pír kúszik.

– Valami csillogós lilát láttam.

Bryce pislogott egyet.

– És azt hitted, szexuális segédeszköz?

Hunt nem felelt.

– Szerinted a beépített szekrényben tartom a vibrátoromat?

Hunt keresztbe fonta a karját.

– Tudni akarom, miért van egy doboznyi játékod.

– Mert szeretem őket. – Gyengéden visszatette Zselémámort a dobozba, és kihúzott egy narancs- és citromsárga játékot. – Ő az én pegazusom, Barackos Álom.

– Huszonöt éves vagy.

– És? Csillognak és puhák. – Óvatosan megszorította Barackos Álmot, majd visszatette a dobozba, és előhúzott egy harmadikat, egy vékony lábú egyszarvút mentazöld bundával és rózsaszín sörénnyel. – Ő pedig Habcsók hercegnő. – Majdnem elnevette magát, ahogy az Umbra Mortis elé tolta a csillogó játékot.

– Nem is illik a neve a színéhez! Mi ez a sok kajanév?

Bryce végigsimított a játékpóni horpaszán csillogó rózsaszín feliraton.

– Mert olyan cukik, hogy a legszívesebben beléjük harapnék. Amit hatévesen meg is tettem.

Hunt szája megrezzent.

– Ne már!

– Ananászcsillámnak hívták, olyan puha volt a lába, úgy csillogott, hogy képtelen voltam ellenállni, és… beleharaptam. Kiderült, hogy tényleg zselé van benne, de nem ehető. Anyám kénytelen volt felhívni a toxikológiai tájékoztatót.

Hunt szemügyre vette a dobozt.

– És megtartottad őket, mert… Miért is?

– Mert boldoggá tesznek. – Hunt továbbra is zavaros pillantása láttán hozzátette: – Jól van. Ha nagyon mélyre akarsz ásni, Athalar, akkor elmondom: miután elkezdtem ezekkel játszani, a többi gyerek már nem kezelt szörnyszülöttként. Ötéves koromban a Csillagfényű Tünemények álltak minden lány téli napfordulós kívánságlistájának első helyén. És nem mind egyenlő. Szegény Habcsók hercegnő közönséges, akár egy varangyosbéka. Zselémámor viszont… – Rámosolygott a lila pegazusra, ahogy előtört az emlék. – Anyukám évek óta először ment el Nidarosból, hogy megvegye őt az egyik nagyvárosban, kétórányira tőlünk. Ő volt a legmenőbb Csillagfényű Tünemény. Nem csak egyszarvú volt, nem csak pegazus… mindkettő egyszerre! Felmutattam a suliban, és azonnal elfogadtak.

Hunt szeme felragyogott, ahogy Bryce óvatosan visszatette a dobozt a felső polcra.

– Soha többé nem nevetek rajtuk – ígérte.

– Helyes. – Bryce visszafordult felé, és eszébe jutott, hogy még mindig csak törülköző van rajta, Hunt pedig félmeztelen. Felkapott egy szappant, és a kezébe nyomta. – Tessék! Legközelebb, ha a vibrátoraimra vagy kíváncsi, csak szólj, Athalar! – A hálószobája felé biccentve rákacsintott. – A bal oldali éjjeliszekrényben vannak.

Hunt arca ismét elvörösödött.

– Nem is… Rohadt idegesítő vagy, ugye tudod?

Bryce csípővel becsukta a beépített szekrény ajtaját, és visszatrappolt a szobájába.

– Inkább legyek rohadt idegesítő – vetette hátra pimaszul csupasz válla felett –, mint egy mások cuccai közt turkáló perverz!

Még a fürdőszobában is hallotta Hunt morgását.

42.

Az Isztrosz folyó mélykéken ragyogott a délelőtti fényben, a vize elég tiszta volt ahhoz, hogy lássák a halvány kavicsok és a lengedező növények között megcsillanó kőzettörmeléket. Több száz évnyi Crescent City-i lelet rozsdásodott odalent, amiket újra meg újra kiszedegettek a különféle lények, akik abból éltek, hogy a folyóba zúdított szemétben kutakodtak.

A városvezetés állítólag egyszer súlyos büntetéssel akarta sújtani azokat, akik bármit is a folyóba dobnak, de a kincsvadászok meghallották, és annyit nyavalyogtak, hogy a Folyókirálynő kénytelen volt leszavazni a javaslatot, amikor benyújtották.

Odafent angyalok, boszorkányok és szárnyas alakváltók suhantak el, messzire elkerülték a Csontnegyed homályos ködét. Az előző esti eső kellemes tavaszi napnak adta át a helyét, most nem látszottak a pislákoló fények a folyó felszíne alatt, azok csakis az éj leszállta után bukkantak elő.

Bryce homlokráncolva figyelte a rakpart köve mellett haladó rákot – valami óriás kék tarisznyarák lehetett –, ahogy a sörösüvegek között kutakodik. Az előző esti ivászat nyoma.

– Voltál már lent a sellővárosban?

– Nem. – Hunt szárnya megrezzent, hozzáért Bryce vállához. – Örülök, hogy idefent maradhatok. – A folyó szele hűvösen lebbent mellettük, hiába volt egyébként meleg. – Te?

Bryce megdörgölte a karját Danika régi, puha bőrdzsekijében, próbálta valamelyest felmelegíteni.

– Sosem hívtak meg.

És a többséget soha nem is fogják. A vízi népek hírhedten zárkózottak voltak, felszín alatti városukat – a Kék udvart – nagyon kevés szárazföldi láthatta. Naponta egy üveg tengeralattjáró ment le és fel, és csakis a meghívottak utazhattak rajta. És még ha valaki bírta is tüdővel, vagy a technológia segítségével képes lett volna rá, akkor sem volt olyan ostoba, hogy leússzon. A vízben cserkésző lények mellett semmiképp.

Pár száz méterre vörösesbarna haj bukkant elő a vízből, és a félig pikkelyes, izmos kar tulajdonosa integetett, mielőtt ismét eltűnt, éles, szürke körmökben végződő ujjai csillogtak a napfényben.

Hunt Bryce-ra pillantott.

– Ismersz sellőket?

Bryce szájszéle felfelé görbült.

– Amikor elsős voltam az egyetemen, lakott egy az emeleten. Keményebben bulizott, mint mi együttvéve.

A sellők rövid időre képesek teljesen emberalakot ölteni, de ha túl sokáig húzzák, örökké úgy maradnak, pikkelyeik kiszáradnak és elporladnak, kopoltyújuk odaveszik. A Bryce-szal egy emeleten élő lány kapott egy óriási kádat, hogy ne kelljen mindennap visszamennie az Isztroszhoz.

A félév első hónapjának végére a sellő bulizónává alakította a szobáját. Bryce és Danika örömmel ellátogatott hozzá, nyomukban Connorral és Thorne-nal. Az év végére úgy szétcseszték az egész emeletet, hogy mindegyiküket keményen megbírságolták.

Bryce ügyelt rá, hogy még azelőtt hozzájusson a levélhez, hogy a szülei kihalásszák a postaládából, és pisszenés nélkül kifizette, hiába volt kénytelen egész nyáron fagylaltot árulni a helyi fagyizóban.

Sabine meglátta a levelet, kifizette a büntetést, és arra kényszerítette Danikát, hogy egész nyáron szemetet szedjen az Aszfodéloszmezőkön.

Ha söpredékként viselkedsz – mondta a lányának –, akkor töltheted azzal az egész napot.

A következő ősszel Bryce és Danika természetesen szemeteskukának öltözött az őszi nap-éj egyenlőségre.

Az Isztrosz vize elég tiszta volt ahhoz, hogy Bryce és Hunt lássa az egyre közelebb úszó izmos férfitestet, hosszú farkának végén a vörösesbarna pikkelyek kifényesített rézként ragyogtak a fényben. Fekete sávok vágtak keresztül rajta, a minta felkúszott a mellkasára, a karjára. Mintha valamiféle vízi tigris lett volna. Felkarjának és mellkasának csupasz bőre igencsak lebarnult, nyilván sok-sok órát tölthetett a felszín közelében vagy az egyik part menti rejtett öböl szikláin napozva.

A férfi feje áttörte a vizet, karmos ujjaival hátrafésülte állig érő vörösesbarna haját, és Huntra vigyorgott.

– Ezer éve nem láttalak!

Hunt a vízben lebegő sellőférfira mosolygott.

– Micsoda szerencse, hogy nem foglalt le a flancos új rangod, és tudtál ránk időt szakítani!

A férfi legyintett, mire Hunt intett Bryce-nak, hogy lépjen előre.

– Bryce, ő itt Tharion Ketos. – Bryce közelebb lépett a rakpart betonszéléhez. – Régóta barátok vagyunk.

Tharion ismét Huntra vigyorgott.

– Azért nem olyan régóta, nem vagyok olyan vén, mint te!

Bryce félmosolyt küldött a férfi felé.

– Örülök, hogy megismerhetlek!

Tharion világosbarna szeme felcsillant.

– Részemről a szerencse, Bryce.

Az istenek irgalmazzanak! Hunt megköszörülte a torkát.

– Hivatalos ügyben jöttünk.

Tharion odaúszott a rakpart széléhez, farkának óvatlan csapásával belelökte a rákot a kék folyamba. Megkapaszkodott karmos kezével a betonban, és könnyedén kiemelte hatalmas testét a vízből. A füle alatti kopoltyúrések bezáródtak, ahogy átváltott az orron és szájon való lélegzésre. Megpaskolta maga mellett az immár vizes betont, és Bryce-ra kacsintott.

– Ülj csak le ide mellém, Hosszú Lábú, és mesélj!

Bryce felnevetett.

– Már érzem, hogy csak a baj lesz veled!

– Erről vagyok híres.

Hunt a szemét forgatta. De Bryce leült a férfi mellé, a jelek szerint nem érdekelte, hogy teljesen át fog ázni a bőrdzseki alatt viselt zöld ruhája. Lehúzta bézs tűsarkúját, és belógatta a lábát a vízbe, óvatosan pancsolt. Egyéb körülmények között Hunt messzire húzta volna őt a folyó szélétől, és jól leszúrta volna, hogy örülhet, ha csak a lábát veszti el, amiért a folyóba lógatja. De így, hogy Tharion velük volt, a folyó egyetlen lakója sem merészkedett volna a közelükbe.

– A 33.-ban vagy az Auxban szolgálsz? – kérdezte Tharion Bryce-tól.

– Egyikben sem. Tanácsadóként segítek Huntnak az ügyben.

Tharion hümmögött egy sort.

– És mit szól hozzá a pasid, hogy a híres Umbra Mortisszal dolgozol?

Hunt leült a férfi másik oldalára.

– Kicsit sem átlátszó, Tharion.

Bryce szája mégis széles mosolyra húzódott.

Majdnem ugyanolyan volt, mint amikor reggel Hunt bedugta a fejét a szobájába, hogy indulhatnak-e. Természetesen azonnal a bal oldali éjjeliszekrényre siklott a tekintete. Bryce tekintetében pedig vad fény csillant, mintha pontosan tudta volna, mire gondol épp.

Határozottan nem szexuális segédeszközöket keresett, amikor előző este kinyitotta a beépített szekrényt. De amikor meglátta a lila csillámot, és… jó, lehet, hogy tényleg megfordult a fejében a gondolat, aztán már húzta is le a dobozt, még mielőtt átgondolhatta volna, mit művel.

És most, hogy már tudta, merre találja, képtelen volt nem az éjjeli szekrényre nézni, és elképzelni Bryce-t az ágyán. Ahogy a párnáknak dől, és…

Lehet, hogy kissé kényelmetlenül telt miatta az éjszakája.

Tharion a tenyerén megtámaszkodva hátradőlt, megmutatta izmos hasát, és ártatlanul azt kérdezte:

– Rosszat mondtam?

Bryce felnevetett, nyíltan legeltette a szemét a sellő kidolgozott izomzatán.

– Nincs pasim. Érdekelne a lehetőség?

Tharion elvigyorodott.

– Szeretsz úszni?

És nagyjából ennyit bírt Hunt egyetlen kávéval a szervezetében.

– Tudjuk, hogy elfoglalt vagy, Tharion – szűrte összeszorított fogain keresztül, épp elég fenyegetően ahhoz, hogy a sellő elforduljon Bryce-tól –, úgyhogy nem is húznánk az idődet.

– Ó, csak nyugodtan! – felelte Tharion, és szemében színtiszta, tesztoszteronnal teli kihívás csillant. – A Folyókirálynő kimenőt adott délelőttre, úgyhogy ráérek.

– A Folyókirálynőnek dolgozol? – kérdezte Bryce.

– Egyszerű szolgáló vagyok az udvarában, de igen.

Hunt előrehajolt, hogy elkapja Bryce pillantását.

– Thariont nemrég léptették elő a hírszerzés parancsnokává. Ne hagyd, hogy a sármjával meg a pimaszságával átverjen!

– A sárm és a pimaszság a két kedvencem – kacsintott Bryce Tharionra.

A férfi mosolya kiszélesedett.

– Csak óvatosan, Bryce! Még a végén megkedvellek, és magammal viszlek odalentre.

Hunt figyelmeztető pillantást vetett Tharionra. A sötétebb sellők régen pontosan így tettek. Lerángatták emberi arájukat a víz alatti udvarokba, és többé nem eresztették őket, a nők kénytelenek voltak ottmaradni az óriási, levegővel teli dómokban, amikben a sellők palotáinak és városainak egy része volt, többé nem jöhettek fel a felszínre.

Bryce legyintett, elhessegetve a rémes időszak emlékét.

– Ha megengeded, feltennénk néhány kérdést.

Tharion lustán intett karmos, hártyás kezével. A sellők különféle, élénk mintát viseltek: más-más színben, csíkokkal, foltokkal vagy egy színben, és a farkuk is különböző volt, akadtak hosszú, rövid és vékony uszonyok. A mágiájuk általában ahhoz az elemhez kapcsolódott, amiben éltek, de akadtak, akik képesek voltak vihart vetni. A Folyókirálynő félig sellő, félig folyószellemként állítólag ennél sokkal veszedelmesebbre is képes volt. Ha feldühítik, valószínűleg egész Lunathiont el tudta volna mosni.

A legenda szerint Ogenas lányaként jött a világra, a világot körbeölelő folyóban, a visszahúzódó Óceánkirálynő testvéreként, aki az öt nagy midgardi tengert uralta. Hunt úgy vélte, ötven százalék esélye van annak, hogy tényleg igaz ez az istennő-dolog. Ettől függetlenül a város lakói minden tőlük telhetőt megtettek, hogy ne bosszantsák fel. Még Micah is gondosan, tisztelettel ápolta a kapcsolatukat.

– Láttál bármi különöset mostanában? – kérdezte Hunt.

Tharion farka önkéntelenül is megkavarta a csillámló vizet.

– Miféle ügyön dolgoztok? Gyilkosság?

– Igen – válaszolta Hunt.

Bryce vonásai megfeszültek.

Tharion karmai kopogtak a betonon.

– Sorozatgyilkos?

– Válaszolj már, te seggfej!

Tharion Bryce-ra pillantott.

– Remélem, tökön rúgod, ha veled is így beszél!

– Még élvezné is – motyogta Hunt.

– Hunt megtanulta már, hogy nem érdemes felbosszantani – felelte Bryce negédesen.

Tharion huncut mosolyt villantott Bryce-ra.

– Na, erre kíváncsi lennék!

– Hát persze! – morogta Hunt.

– Van bármiféle köze ennek az egésznek ahhoz, hogy a Viperakirálynő múltkor visszahívta az embereit?

– Igen – felelte Hunt óvatosan.

Tharion szeme elsötétült, emlékeztetve őket, hogy a férfi igencsak veszélyes tud lenni, ha épp olyan kedve van, és a folyó lakói nem véletlenül nem húznak ujjat a sellőkkel.

– Valami nagy szar van, mi?

– Próbáljuk útját állni – mondta Hunt.

A sellő komoran bólintott.

– Hadd kérdezzek körbe!

– De csak óvatosan, Tharion! Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb.

Tharion visszacsusszant a vízbe, ismételten megzavarva a szerencsétlen rákot, ami azóta visszamászott a rakpartra. A sellő erős farka ide-oda járt, könnyedén egy helyben tartotta őt, ahogy végigmérte Huntot és Bryce-t.

– Szóljak a királynőmnek, hogy jó lenne visszahívni az embereinket?

– Nem illenek az eddigi sorba – válaszolta Hunt –, de nem árthat, ha figyelmezteted őt.

– És pontosan mire figyelmeztessem?

– Egy régi démonra, krisztallosznak hívják – magyarázta Bryce halkan. – A Verem szörnye, maga a Csillagnyelő nemzette.

Tharion egy pillanatig hallgatott, napbarnított arca elsápadt. Majd:

– Bassza meg! – Beletúrt vizes hajába. – Körbekérdezek – ígérte ismét.

Hunt mozgásra lett figyelmes a folyón. Fekete csónak sodródott a ködös Csontnegyed felé.

A Fekete kikötő sötét kardként állt ki a város világos partszakaszából, tintaszín boltívei alatt gyászolók csoportja állt, azért imádkoztak, hogy a csónak biztonságban átérjen a letakart fenyőkoporsóval a víz túloldalára.

A fekete vízi jármű körül széles, pikkelyes hátak törték meg a folyó felszínét, vonaglottak, köröztek. Várták a végső ítéletet – és az ebédet.

Tharion követte Hunt pillantását.

– Öt márkába fogadok, hogy eldől!

– Ez undorító! – sziszegte Bryce.

Tharion meglengette a farkát, és játékosan vizet fröcskölt Bryce lábára.

– A te Elhajózásodra nem fogadok majd, Hosszú Lábú. Megígérem! – Hunt felé is locsolt némi vizet. – Azt pedig már tudjuk, hogy a te csónakod úgyis azonnal felfordul, még a partot sem kell elhagynia.

– Nagyon vicces.

Sárga fényvisszaverő mellényt viselő vidra ügetett el mögöttük, fogai közt lezárt viasz postacsövet szorongatott. Szinte oda sem pillantott rájuk, beugrott a folyóba, és eltűnt. Bryce az ajkába harapott, éles sikkantás tört fel belőle.

A félelmet nem ismerő, bolyhos hírvivőknek még Hunt is nehezen állt ellen. Bár valódi állatok voltak, nem alakváltók, az ereikben folyó ősi mágiának hála meghökkentően intelligensek voltak. A technológiamentes kommunikáció révén találták meg a helyüket a városban, üzeneteket vittek a három nagy területen élők, a folyó sellői, a Csontnegyed kaszásai és maga Lunathion lakosai között.

Tharion felnevetett a Bryce arcára kirajzolódó őszinte öröm láttán.

– Gondolod, hogy a kaszások is így olvadoznak tőlük?

– Le merem fogadni, hogy még maga a Holtkirály is felsikkant, amikor meglátja őket – vágta rá Bryce. – Részben miattuk akartam ideköltözni.

Hunt felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

– Gyerekként láttam őket először, és úgy gondoltam, ők a legvarázslatosabbak az egész világon. – Bryce arca ragyogott. – Sőt, még mindig így gondolom.

– Tekintve, hogy mivel foglalkozol, ez azért jelent valamit.

Tharion oldalra billentett fejjel figyelte őket.

– Milyen területen dolgozol?

– Régiségekkel kereskedem – válaszolta Bryce. – Ha találsz valami izgalmasat a mélyben, szólj nyugodtan!

– Azonnal küldök majd egy vidrát.

Hunt felállt, és a kezét nyújtotta Bryce-nak, hogy felsegítse.

– Jelentkezz, ha találsz valamit!

Tharion pimaszul tisztelgett neki.

– Még találkozunk! – búcsúzott. Kopoltyúrései kinyíltak, és lebukott a vízfelszín alá. Figyelték, ahogy a folyó közepe felé úszik, ugyanazon az útvonalon, ahol a vidra is, majd megindul lefelé, le a mélybe a távoli, ragyogó fények felé.

– Nagy nőcsábász – mormolta Bryce, ahogy Hunt felhúzta, és szabad kezével a könyökénél fogva megtartotta őt.

Hunt nem eresztette el rögtön, Bryce melege még a bőrdzsekin keresztül is égette.

– Látnád, milyen, amikor emberalakot ölt! Van ám felfordulás.

Bryce felnevetett.

– Honnan ismered?

– Volt egy sor gyilkosság tavaly. – Bryce szeme elsötétült, ahogy rájött, miről beszél. Tele volt vele a média. – Tharion húga volt az egyik áldozat. Elég fontos ügy volt ahhoz, hogy Micah engem is bevonjon. Együtt dolgoztam Tharionnal abban a pár hétben.

Micah három adósságot engedett el érte.

Bryce arca megrándult.

– Ti ketten kaptátok el a gyilkost? Ezt sosem mondták a hírekben, csak hogy elfogták. Semmi több nem derült ki, még az sem, hogy ki tette.

Hunt elengedte a könyökét.

– Igen, mi kaptuk el. Egy megvadult puma alakváltó volt. Átadtam Tharionnak.

– Gondolom, a Kék udvarig már nem jutott el.

Hunt végignézett a ragyogó vízfelszínen.

– Nem, odáig már nem.

– Kedves veled Bryce, Athie?

– Ne már! – nyögött fel Bryce a galéria bemutatótermének íróasztalánál ülve, és tovább kattintgatott az iratok között, amiket Jesiba küldött.

Hunt elterült az asztal túlfelén álló székben, maga volt a megtestesült angyali arrogancia, ahogy azt kérdezte a nyitott vasajtóban leskelődő tűzszellemtől:

– Mit tennél, ha azt mondanám, hogy nem, Lehabah?

Lehabah belebegett a boltív alá, de a bemutatóterembe már nem mert kijönni, hiszen Jesiba megláthatta volna.

– Egy hónapon át odaégetném az ebédjét!

Hunt felnevetett, és a hang végigsiklott Bryce csontjai mentén. A lány önkéntelenül is elmosolyodott.

Valami nehéz puffant, még egy szinttel a könyvtár felett is hallották, mire Lehabah azonnal leszáguldott a lépcsőn, és rásziszegett:

– Rossz!

Bryce Huntra pillantott, az angyal épp a pár estével ezelőtti fotókat nézte át a démonról. Haja a homlokába lógott, a sötét tincsek fekete selyemként csillogtak. Bryce ujjai begörbültek a billentyűzeten.

Hunt felnézett.

– Több információra van szükségünk Sabine-ről. Már önmagában az a tény is gyanús, hogy kicserélte a felvételt a kürt ellopásának éjszakájáról, és persze az is, amit aznap este mondott a megfigyelőhelyiségben, de ezek még nem feltétlenül jelentik, hogy gyilkos. Konkrét bizonyítékok nélkül nem állhatok ezzel Micah elé.

Bryce megdörgölte a tarkóját.

– Ruhn sem jutott semmire a kürttel kapcsolatban, úgyhogy nem tudjuk előcsalni a krisztalloszt.

Csend borult rájuk. Hunt a térdére fektette a bokáját, és kinyújtotta a kezét a mellette álló szék felé, ahová Bryce Danika kabátját tette, mert lusta volt felakasztani.

– Láttam a vendégszobai képen, hogy Danika ezt viselte. Miért tartottad meg?

Bryce hosszan felsóhajtott, hálás volt a témaváltásért.

– Danika folyton itt hagyta a holmiját a tárolóban, nem akart visszamenni sem a lakásba, sem az Odúba. Azon a napon is itt hagyta a kabátot, amikor… – Bryce fújt egyet, és a fürdőszoba felé pillantott, ahol Danika néhány órával a halála előtt átöltözött. – Nem akartam, hogy Sabine-é legyen. Meglátta volna, mi van a hátulján, és azonnal kidobja.

Hunt felemelte a kabátot, és felolvasta:

– Szeretettel bármi lehetséges.

Bryce bólintott.

– Ugyanezt jelenti a hátamon a tetoválás is. Valami flancos ábécével, amit Danika online talált, de… Valamiért nagyon fontos volt számára ez a mondat. Állítólag ezt mondta neki az Orákulum. Aminek az égvilágon semmi értelme, mert Danika aztán egyáltalán nem volt az a csöpögős típus, de… – Bryce a nyakában lógó amulettel játszadozott, ide-oda húzogatta a láncon. – Valahogy mégis megérintette. Úgyhogy a halála után megtartottam a kabátot. És elkezdtem hordani.

Hunt óvatosan visszatette a dzsekit a székre.

– Megértem… hogy fontosak a személyes holmik. – Úgy tűnt, ennyiben hagyják a dolgot, de aztán mégis folytatta: – Emlékszel a naplabdasapkára, amit úgy kinevettél?

– Nem is nevettem ki! Csak nem tűnsz olyan férfinak, aki ilyesmit hord.

Hunt felnevetett, már megint úgy, hogy Bryce libabőrössé vált tőle.

– Az volt az első dolog, amit megvettem, miután ideköltöztem. Az első fizetésemből, amit Micah-tól kaptam. – Hunt szájszéle felfelé görbült. – Megláttam az egyik sportboltban, és annyira hétköznapinak tűnt! Elképzelésed sincs, mennyire más Lunathion, mint az Örök Város. Mint Pangera. És az a sapka…

– Megtestesítette ezt?

– Igen. Új kezdetnek tűnt. Egy lépésnek a normális élet felé. Legalábbis valami olyasmi felé, ami egy hozzám hasonló számára normálisnak mondható.

Bryce nehezen állta meg, hogy ne nézzen Hunt csuklójára.

– Neked akkor ott a sapkád… nekem meg Zselémámor.

Hunt mosolyától még a félhomályban úszó galéria is felragyogott.

– Csodálkozom, hogy nincs tetoválásod Zselémámorról.

Hunt végignézett Bryce-on, tekintete elidőzött a rövid, testhez álló zöld ruhán. Bryce lábujjai begörbültek.

– Honnan veszed, hogy olyan helyen sincs, ahol nem láthatod, Athalar?

Bryce látta, hogy Hunt végiggondolja minden egyes porcikáját, amit látott már. Amióta beköltözött, Bryce nem flangált alsóneműben a lakásban öltözködés előtt, de pontosan tudta, hogy a korai napokban látta őt. Ahogy azt is, hogy Hunt rádöbbent, nagyon kevés kifejezetten intim hely maradt csak rajta, ahol egy tetoválás megbújhat.

Esküdni mert volna, hogy Hunt hangja egy-két oktávval elmélyült, amikor azt kérdezte:

– Miért, van?

Ha valaki másról van szó, Bryce azt felelte volna: Miért nem nézed meg te magad?

Ha valaki másról van szó, akkor már az asztal másik felén állt volna. Az ölébe mászott volna. Kicsatolja az övét. Aztán a farkára ül, és addig lovagol rajta, amíg mindketten nyögnek, zihálnak és…

Bryce nagy nehezen visszafordult a munkájához.

– Van pár férfi, aki válaszolhat erre a kérdésre, ha olyan nagyon kíváncsi vagy. – Bryce-nak fogalma sem volt, hogy csenghetett ilyen nyugodtan a hangja.

Hunt hallgatása már-már tapintható volt. Bryce nem mert átlesni a monitor felett.

De az angyal pillantása végig rajta maradt, égette őt.

Bryce szíve hangosan dübörgött, lüktetését az egész testében érezte. Veszélyes, ostoba, vakmerő…

Hunt hosszasan, feszülten fújta ki a levegőt. Megnyikordult alatta a szék, ahogy megmozdult, szárnyai zizegtek. Bryce továbbra sem mert ránézni. Őszintén nem tudta, mit művelne, ha megtenné.

Ám ekkor Hunt rekedtesen így szólt:

– Koncentráljunk Sabine-re!

Mintha egy vödör jeges vizet zúdítottak volna Bryce-ra.

Igen. Hát persze. Nyilván. Mégsem fekhet össze az Umbra Mortisszal. Az okok listája hosszú volt, kezdve azzal, hogy az angyal még mindig az elvesztett szerelme után siránkozott, a végén pedig az állt, hogy az istenek verte kormányzó tulajdonát képezte. És a kettő között még milliónyi egyéb akadály állt.

Még mindig képtelen volt Huntra nézni, ahogy a férfi ismét megszólalt:

– És van bármiféle ötleted, hogyan szerezzünk róla több információt? Akár csak pillanatnyi betekintést abba, hogy épp mi van vele?

Kezdenie kellett valamit a kezével, a túlságosan is felforrósodott testével, úgyhogy Bryce kinyomtatta, aláírta és dátumozta a Jesiba-féle iratokat.

– Nem hozhatjuk be hivatalos kihallgatásra, különben tudni fogja, hogy gyanakszunk rá – felelte Bryce, és végül csak odanézett Huntra.

Az angyal arca kipirult, és a szeme… Kibaszott Solas, fekete tekintete ragyogott, és egyetlen pillanatra sem hagyta el Bryce arcát. Mintha arra gondolt volna, milyen lenne megérinteni őt.

Megízlelni.

– Igaz – mondta kissé nyersen, és a hajába túrt. Pillantása veszített intenzitásából, a benne égő tűz hamvadni látszott. Hála az isteneknek!

Bryce-nak eszébe jutott valami, és fojtottan, rémülettől összeránduló gyomorral folytatta a korábbi gondolatot:

– Úgyhogy nekünk kell elvinni a kérdéseket Sabine-hez.

43.

A farkasok Odúja tíz háztömbnyi területet ölelt fel a Holderdőben, az óriási villát egy elvadult, erdős-füves rész köré építették, ami a legenda szerint már akkor is ott nőtt, amikor még senki egy ujjal sem nyúlt hozzá. A hatalmas mészkő boltívekbe épített vaskapukon keresztül Bryce belátott az elzárt parkba, ahol a reggeli napfény épp nyílásra biztatta az álmos virágokat. A játszadozó, egymásra ugráló, saját farkukat kergető farkaskölykökre ősz pofájú idősek vigyáztak, akik már rég maguk mögött hagyták az Aux kegyetlen napjait.

Bryce gyomra felfordult, elég erőteljesen ahhoz, hogy hálás legyen, amiért nem reggelizett. Alig jött álom a szemére előző este, ahogy újra meg újra végiggondolta a tervet. Hunt felajánlotta, hogy megcsinálja ő maga, de Bryce nem hagyta. Ide kellett jönnie, ki kell állnia – Danikáért.

A szokásos harci ruháját viselő Hunt pár lépésnyire állt tőle, éppolyan némán, amilyen az idefelé vezető úton volt. Mintha tudta volna, hogy Bryce-nak még az is nehezére esik, hogy megfékezze a lába remegését. Bryce azt kívánta, bár edzőcipőt vett volna fel. Cipőjének magas sarka megfájdította a combsebét. Megfeszített állkapoccsal tűrte a kínt, ahogy ott álltak az Odú előtt.

Hunt sötét szeme végig a kapunál strázsáló négy őrön időzött.

Három nő volt, és egy férfi. Mind emberalakban, tetőtől talpig feketében, lőfegyverekkel, hátukon hüvelybe csúsztatott karddal. Mindegyikük nyakán ónixrózsát ábrázoló tetoválás díszelgett, a szirmokon három karomnyommal, ez jelezte, hogy a Fekete Rózsa farkasfalka tagjai.

Bryce gyomra háborgott a páncélos vállak felett kibukkanó kardmarkolatok láttán. De elhessegette az emléket, amiben a lila és rózsaszín csíkos, ezüstszőke hajfonat folyamatosan rátekeredett a felbecsülhetetlen értékű ősi kard markolatára.

Bár fiatalnak számítottak, az Ördögfalka nagy tiszteletnek örvendett, generációk óta a legtehetségesebb farkasok voltak. És a legerősebb alfa vezette őket, akit csak Midgard a hátán hordott.

A Fekete Rózsa falka a nyomukba sem ért. Kurvára nem ért a nyomukba. Szemükben ragadozókra emlékeztető derű csillant, ahogy felfigyeltek Bryce-ra.

Bryce szája kiszáradt. És aztán csontszárazzá vált, ahogy egy ötödik farkas lépett elő a kaputól balra nyíló üveg előcsarnokból.

Az alfa szorosan összefonta fekete haját, kiemelve szögletes arcformáját. Bryce-ra és Huntra vicsorgott. Athalar keze észrevétlen a combjára erősített kés nyeléhez siklott.

Bryce a lehető legnyugodtabban köszönt:

– Helló, Amelie!

Amelie Ravenscroft kivillantotta a fogát.

– Mi a francot akarsz?

Hunt szintén elvicsorodott.

– A Falkavezérhez jöttünk. – Felmutatta a légiósjelvényét, az arany csillogott a napfényben. – A kormányzó képviseletében.

Amelie arany szeme Huntra siklott, végignézett a tetovált glóriáján. Látta, hogy kezét a késén pihenteti, és tudnia kellett, hogy csuklója belsejére az SPQM betűket tetoválták. Elhúzta a száját.

– Hát, legalább érdekes társaságot választottál, Quinlan. Danikának tetszett volna. Hél bugyraira, talán még hármasban is csinálhattátok volna. – Amelie vállal nekidőlt az előcsarnok oldalának. – Ilyesmiket műveltetek, nem? Hallottam rólatok meg arról a két daemonakiról. Jellemző.

Bryce arcára üres mosoly kúszott.

– Igazából három daemonaki volt.

– Ostoba ribanc! – vicsorgott Amelie.

– Vigyázz a szádra! – mordult rá Hunt.

Amelie falkája körülötte őgyelgett, árgus szemmel figyelték Huntot, de nem mozdultak. A jelek szerint ilyesfajta előnyökkel jár, ha az ember az Umbra Mortisszal mutatkozik.

Amelie gyűlölettől csöpögőn felnevetett. Nem csak őt utálja, döbbent rá Bryce. Hanem az angyalokat is. A Föld és vér háza a legjobb napokon is az Ég és lélegzet riválisának számított – a rosszabb napokon pedig az ellenségének.

– Vagy mi lesz? Belém ereszted a villámaidat? – kérdezte Hunttól. – Mert ha igen, akkora szarban leszel, hogy a gazdád élve elás benne. – Halvány mosollyal pillantott a Hunt homlokát ölelő tetoválásra.

Hunt megdermedt. Csakhogy akármilyen érdekes lett volna is végignézni, ahogy Hunt Athalar gyilkol, okkal jöttek ide, ezért Bryce így szólt a falkavezérhez:

– Igazán bájos vagy, Amelie Ravenscroft. Szólj a főnöködnek, hogy a Falkavezérhez jöttünk! – Még a szemöldökét is felvonta, hogy tudatosítsa benne, épp most parancsolt rá, és tudta, hogy az alfa éktelen haragra gerjed majd miatta.

– Fogd be a pofád – förmedt rá Amelie –, mielőtt kitépem a nyelvedet!

Az Amelie mögött álló barna hajú férfi gúnyosan megszólalt:

– Miért nem mész megint dugni valakivel a mosdóba, Quinlan?

Bryce minden egyes szót kizárt. De Hunt halk nevetése törött csontokat ígért:

– Mondtam, hogy vigyázzatok a szátokra.

– Hajrá, angyal! – vicsorgott Amelie. – Lássuk, mire vagy képes!

Bryce-nak minden erejére szüksége volt, hogy legyűrje a rátörő pánikot és rettegést, levegőt is alig kapott, de Hunt csendesen ennyit felelt:

– Hat kölyök játszik odabent, látják a kaput. Tényleg azt akarod, hogy szemtanúi legyenek a köztünk kibontakozó harcnak, Amelie?

Bryce pislogott. Hunt még csak oda sem pillantott rá, továbbra is a dühöngő Amelie-hez beszélt:

– Gyerekek előtt nem fogom a szart is kiverni belőled. Úgyhogy vagy beengedsz, vagy hivatalos paranccsal jövünk vissza. – Hunt szeme meg sem rebbent. – Kétlem, hogy Sabine Fendyr nagyon örülne a B opciónak.

Amelie farkasszemet nézett vele, de a többiek megfeszültek. E miatt a gőgös arrogancia miatt választotta Sabine őt a Fekete Rózsa falka alfájává, még Ithan Holstromot is megelőzte, aki most Amelie másodparancsnokaként szolgált. Sabine olyat akart, amilyen ő maga, hiába volt Ithan erősebb. És talán valaki olyat, aki kicsit kevésbé alfa, hogy könnyedén az irányítása alatt tarthassa.

Bryce arra számított, hogy Amelie rájön, Hunt csak blöfföl a paranccsal. Várta, hogy gúnyos megjegyzést tesz, vagy kivillantja az agyarait.

De Amelie lekapta a rádiót az övéről, és beleszólt:

– Vendégek jöttek a Falkavezérhez. Gyere értük!

Bryce régen könnyedén átléphetett az Amelie sötét feje felett magasló kapun, órákon át játszott mögötte a kölykökkel a fűben és a fák között, amikor Danikának vigyáznia kellett rájuk.

Messzire száműzte az emléket, hogy milyen volt végignézni, ahogy Danika a bolyhos kölykökkel és a sivalkodó gyerekekkel játszott, akik még a lába nyomát is imádták. A jövendőbeli vezérüket, a védelmezőjüket, aki új magasságokba emeli majd a farkasokat.

Bryce mellkasa úgy elszorult, hogy már fájt. Hunt ekkor már odapillantott rá, felvonta a szemöldökét.

Képtelen rá. Itt lenni. Bemenni.

Amelie elmosolyodott, mintha ő is rájött volna erre. Megérezte a rettegését, a fájdalmát.

És a látvány, hogy ez a kibaszott ribanc állt ott, ahol egykor Danika… Minden elvörösödött Bryce előtt, ahogy gúnyosan megszólalt:

– Nagyon örülök, hogy ilyen kevés bűntény történik mostanában, Amelie, és nincs más dolgod, mint őrt játszani a kapunál.

Amelie lassan elmosolyodott. Léptek csattantak a kapu másik oldalán, épp mielőtt kinyílt volna, de Bryce nem mert odanézni, mert közben Amelie így szólt:

– Tudod, néha azt gondolom, köszönetet kellene mondanom… Mindenki azt mondja, ha Danika figyelmét nem vonja el, hogy a részegen leírt baromságaidra válaszolgasson, akkor észrevette volna, hogy támadás közelít. És akkor most nem ott lennék, ahol.

Bryce körme a tenyerébe vájt. De az isteneknek hála a hangja nyugodtan csengett:

– Danika ezerszer jobb farkas volt, mint te. Nem számít, hova kerültél, sosem leszel ott, ahol ő volt.

Amelie elfehéredett a haragtól, összeráncolta az orrát, száját felhúzta, hogy kivillantsa egyre nyúló fogait…

– Amelie! – morogta egy férfihang a kapu boltívének árnyékából.

Az istenekre! Bryce ökölbe szorította a kezét, hogy ne remegjen, ahogy a fiatal férfira nézett.

Ithan Holstrom ide-oda járatta a pillantását közte és Amelie között, ahogy odasétált az alfájához.

– Nem ér ennyit. – Kimondatlan szavak lobogtak a szemében. Bryce nem ér ennyit.

Amelie felhorkant, visszafordult az előcsarnok felé, és egy alacsony, barna hajú nő megindult a nyomában. A falka omegája, ha Bryce jól emlékezett. Amelie vicsorogva hátravetette a válla felett Bryce-nak:

– Takarodj vissza a szeméttelepre, ahonnan előmásztál!

Aztán becsapta az ajtót. És Bryce-szal most már Connor öccse állt szemközt.

Ithan arcán cseppnyi kedvesség sem látszott. Aranybarna haja hosszabb volt, mint amikor legutóbb látta, de akkor még másodikos volt a CCE-en, a naplabdacsapatban játszott.

Ez a hatalmas, izmos férfi már túlesett a Zuhanáson.

A bátyja nyomdokaiba lépett, és csatlakozott ahhoz a falkához, ami Connoréké helyébe lépett.

Hunt bársonyosan sima szárnyának érintésére Bryce megindult előre. Minden egyes lépéssel egyre hevesebben dobogott a szíve, ahogy közeledett a farkashoz.

– Ithan – préselte ki magából Bryce.

Connor öccse egy szót sem szólt, sarkon fordult, és a sétány mellett sorakozó oszlopok felé fordult.

Bryce úgy érezte, mindjárt elhányja magát, és minden olyan lesz: a mészkő járólapok, a világos oszlopok, a parkba és a villa központjába vezető üvegajtó.

Nem lett volna szabad megengednie, hogy Athalar vele jöjjön. Ott kellett volna hagynia valamelyik háztetőn, hogy ne láthassa, mennyire szétesik néhány pillanaton belül.

Ithan Holstrom ráérősen lépkedett, szürke pólója ráfeszült igencsak széles, izmos hátára. Connor halálakor öntelt húszéves volt, Danikához hasonlóan történelem szakos és a CCE naplabdacsapatának sztárjátékosa – a pletykák szerint abban a pillanatban profi játékossá vált volna, ahogy a bátyja rábólint. Már a középiskola után beállhatott volna a profik közé, de Connor, aki azóta nevelte az öccsét, hogy a szüleik öt évvel korábban meghaltak, ragaszkodott hozzá, hogy előbb szerezzen diplomát, majd utána foglalkozhat a sporttal. Ithan imádta a bátyját, és mindig engedett, hiába könyörgött Bronson Connornak, hogy hagyja már, hadd legyen a kölyökből profi játékos.

Connor árnyéka – ezzel cukkolták Ithant.

Azóta igencsak megizmosodott. És kezdett nagyon is hasonlítani a bátyjára, még aranybarna hajának a látványa is felért egy késdöféssel Bryce mellkasába.

Odáig vagyok érted. Nem akarok mást. Nagyon régóta így érzek.

Bryce nem kapott levegőt.

Egyedül ezeket a szavak látta, hallotta, mintha egy kibaszott nagy lyuk tátongott volna a tér-idő kontinuumban ott, ahol Connornak kellett volna lennie, egy olyan világban, ahol soha, de soha nem történhet semmi rossz…

Ithan egy másik, kétszárnyú üvegajtó előtt torpant meg. Kinyitotta az egyik felét, az izmok megmozdultak a karján, ahogy kitárta előttük.

Hunt lépett be elsőként, nyilván egyetlen szempillantás alatt felmérte a helyet.

Bryce nagy nehezen felnézett Ithanre, miközben elhaladt mellette.

Ithan fehér fogai világítottak, ahogy rávicsorgott.

Már nyoma sem volt az öntelt fiúnak, akit Bryce folyton ugratott; nyoma sem volt a fiúnak, aki Bryce-on próbálta ki a flörtölési technikáit, hogy aztán bevethesse őket Nathalie-nál, aki mindig csak nevetett, amikor Ithan randira hívta, azt mondogatta, várjon még pár évet; nyoma sem volt a fiúnak, aki folyamatosan azzal nyaggatta Bryce-t, mikor fog végre járni a bátyjával, és nem fogadta el válaszként azt, hogy soha.

Megedzett ragadozó lépett a helyébe. Aki még csak véletlenül sem feledkezett meg a kiszivárgott üzenetekről, amiket Bryce azon a rémes estén küldött és kapott. Miszerint megdugatta magát valami random sráccal a klub mosdójában, miközben Connort – Connort, aki épp azelőtt öntötte ki neki a szívét – lemészárolták.

Bryce lesütötte a pillantását, gyűlölte, minden egyes pillanatát gyűlölte ennek az elcseszett látogatásnak.

Ithan elmosolyodott, kiélvezte Bryce szégyenét.

Connor halála után Ithan megszakította a tanulmányait a CCE-n. Abbahagyta a naplabdázást. Bryce ezt csak onnan tudta, hogy látta az egyik meccset két hónappal később, és a kommentátorok még mindig erről beszéltek. Senki, sem az edzői, sem a barátai, sem a falkája tagjai nem tudták meggyőzni, hogy térjen vissza. A jelek szerint hátat fordított a sportnak, és egyszer sem nézett vissza.

Bryce azóta nem látta őt, utoljára a gyilkosságok előtti napokban találkoztak. Az utolsó fotója róla az volt, amit Danika lőtt a meccsen, ahogy Ithan épp a háttérben játszik. Az a fénykép, amivel előző este órákon át kínozta magát, hogy felkészüljön mindarra, amit a hajnal hoz.

Korábban több száz közös fotó készült róluk.

Még mindig ott voltak a telefonján, mint egy kígyókkal teli kosár, és várták, hogy belé marhassanak, ha véletlenül felnyitja a fedelét.

Ithan kegyetlen mosolya egyetlen pillanatra sem hervadt le az arcáról, ahogy becsukta mögöttük az ajtót.

– A Falkavezér épp pihen. Sabine-nel beszélhettek.

Bryce Huntra pillantott, aki aprót bólintott. Pontosan úgy alakult a dolog, ahogy tervezték.

Érezte a mögötte lépkedő Ithan minden egyes lélegzetvételét, ahogy megindultak a lépcső felé, amiről Bryce tudta jól, felviszi őket Sabine első emeleti irodájába. Hunt is érezte Ithan jelenlétét, és éppannyi villámmal vette körbe a kezét, a csuklóját, hogy a fiatal farkas egy lépéssel lemaradjon.

Legalább Bryce most valami hasznát is vette az alfalágyultaknak.

Ithan nem ment el. Nem, úgy tűnt, őrzi és némán kínozza őket az egész nyomorult látogatás során.

Bryce ismert minden egyes lépést Sabine irodája felé az első emeleten, de azért Ithan előrement: fel a széles mészkő lépcsőn, amit annyi karmolásnyom és barázda csúfított már, hogy senki sem próbálta kijavítani, végig a magas plafonú, világos folyosón, aminek az ablakai a zsúfolt utcára néztek, egészen a kopott faajtóig. Danika itt nőtt fel – és amint beiratkozott az egyetemre, el is költözött. Diplomázás után már csak a farkasok hivatalos rendezvényeire és ünnepnapok alkalmával tért vissza.

Ithan komótosan sétált. Mintha érezte volna Bryce nyomorát, és azt akarta, hogy a lehető leghosszabban szenvedjen.

Végül is Bryce megérdemelte. Tudta, hogy megérdemli.

Próbálta száműzni a fel-felvillanó emléket.

A huszonegy nem fogadott hívást Ithantől a gyilkosságot követő első néhány napban. A fél tucat hangüzenetet. Az elsőn pánikba esve zokogott, néhány órával a történtek után hagyta a hangpostáján. Tényleg igaz, Bryce? Meghaltak?

Aztán az üzenetek aggodalomba váltottak: Hol vagy? Minden rendben? Felhívtam az összes nagyobb kórházat, és egyikben sem vagy ott, de senki nem mond semmit. Kérlek, hívj fel!

A végére, amikor Ithan az utolsó hangüzenetet hagyta, nem maradt más, csak a pengeéles ridegség. A Légió nyomozói megmutatták az üzeneteket. Connor gyakorlatilag szerelmet vallott, te végre beleegyeztél, hogy elmész vele randizni, aztán megdugattad magad a Holló mosdójában valami idegennel? Miközben ő meghalt? Ugye ez csak egy ízléstelen vicc? Ne gyere el holnap az Elhajózásra! Nem látunk szívesen.

Bryce nem írt vissza, nem kereste őt. Képtelen volt elviselni a gondolatot, hogy szembe kell néznie vele. Hogy látnia kell a gyászt és a fájdalmat az arcán. A farkasok mindennél többre becsülték a hűséget. Az ő szemükben Bryce és Connor kapcsolata sorsszerű volt. Gyakorlatilag egy párnak számítottak. Idő kérdése volt csupán. A korábbi pasik nem számítottak, ahogy Connor női sem, mert akkor még semmit sem mondtak ki.

De aztán Connor végül randira hívta. És Bryce igent mondott. Ráléptek az útra.

A farkasok szemében Bryce Connoré volt, Connor pedig Bryce-é.

Írj, ha épségben hazaértél!

Bryce mellkasa egyre jobban elszorult, a falak dőlni kezdtek felé, összenyomták…

Kényszerítette magát, hogy nagy levegőt vegyen. A bordái is megfeszültek, úgy teleszívta a tüdejét. Aztán kifújta, addig erőltetve, amíg vele együtt távozott a gyomorgörcsöt okozó pánik, ami savként marta végig a testét.

Bryce nem farkas. Nem az ő párkapcsolati szabályaik szerint játszik. És ostoba volt, félt, hogy mit jelent a beleegyezése a randiba, Danikát meg igazán nem érdekelte, hogy Bryce lefeküdt-e valakivel, ha egyszer semmit sem jelentett, de… Bryce sosem szedte össze a bátorságát, hogy elmagyarázza mindezt Ithannek, miután látta és hallotta, miféle üzeneteket hagyott neki.

Mindet megtartotta. Fontos részét képezte a rituálénak, aminek során érzelmileg kikészítette magát. A mélypont természetesen mindig az volt, hogy elolvasta Danika utolsó, idétlenül boldog üzeneteit.

Ithan bekopogott Sabine ajtaján, majd kinyitotta, és feltárult előttük a napfényes, fehér iroda, aminek ablakai az Odú parkjának élénkzöldjére néztek. Sabine az asztalánál ült, lenszőke haja már-már ragyogott a napfényben.

– Van bőr a képeden, hogy ide mertél jönni.

Bryce torkában felszáradtak a szavak, ahogy végignézett a sápadt arcon, a tölgyfa íróasztalon összekulcsolt karcsú kezeken, az elképesztő erőt rejtő keskeny vállon. Danika igazi futótűz volt, az anyja rideg jég. És ha Sabine ölte meg őt, ha Sabine tette mindezt…

Zúgás hangzott fel Bryce fejében.

Hunt nyilván megérezte rajta, az illatán, mert odalépett mellé, miközben Ithan továbbra is odakint maradt a folyosón, és így szólt:

– A Falkavezérrel szerettünk volna beszélni.

Sabine szemében harag villant.

– Miről?

– A lányod meggyilkolásáról.

– Foglalkozz a saját kibaszott dolgoddal! – vakkantotta Sabine. Az asztalán álló pohár megremegett. Bryce-t a hányinger kerülgette, próbált arra koncentrálni, hogy visszafojtsa a sikolyát, és ne vesse rá magát a nőre.

Hunt szárnya végigsimított Bryce hátán, mások számára semmitmondó érintés volt csupán, de a tollak melege, puhasága erőt kölcsönzött Bryce-nak. Danika. Danikáért megteszi.

Sabine szemében tűz lobogott.

– Hol a picsában van a kardom?

Bryce nem volt hajlandó válaszolni, még azzal sem torkolta le Sabine-t, hogy az a kard Danikáé volt, és örökké az övé is marad, csupán ennyit mondott:

– Az információink alapján Danika Luna templomában teljesített szolgálatot aznap éjjel, amikor ellopták a kürtöt. Szeretnénk, ha a Falkavezér megerősítené ezt. – Bryce végig a szőnyegre meredt, róla lehetett volna mintázni a rémült, szégyenteljes megalázkodás szobrát. Hadd ássa csak meg Sabine a saját sírját!

– Mégis mi köze ennek Danika halálához?

Hunt nyugodtan válaszolt:

– Feltérképeztük, merre járt Danika, mielőtt a krisztalloszdémon végzett vele. Kivel találkozott, mit láthatott, mit tehetett.

Újabb horog: hátha reagál a démon fajtájára, amit egyelőre nem hoztak nyilvánosságra. Sabine-nek a szeme sem rebbent. Mintha pontosan tudta volna már, mi az – talán pont azért, mert ő maga idézte meg. Persze az is előfordulhat, hogy egyszerűen nem érdekeli, gondolta Bryce.

– Danika nem volt a templomban aznap este – sziszegte Sabine. – Semmi köze a kürt ellopásához.

Bryce legszívesebben lehunyta volna a szemét a hazugság hallatán, ami mindent megerősített.

Sabine ujjperceiből karmok siklottak elő, beleálltak az asztalába.

– Ki mondta nektek, hogy Danika a templomban volt?

– Senki – hazudta Bryce. – Úgy emlékeztem, ő maga mondta, hogy…

– Úgy emlékeztél? – vicsorgott Sabine, és szándékosan fejhangon beszélt, Bryce-t imitálva. – Elég nehéz pontosan felidézni a dolgokat, ha drogozol, iszol és ismeretlenekkel dugsz.

– Igaz – lehelte Bryce, miközben Hunt felmordult. – Rossz ötlet volt idejönni. – Hagyott némi időt Huntnak, hogy tiltakozzon, majd levegőért kapkodva sarkon fordult.

Fogalma sem volt, hogy sikerült végig egyenes háttal mozogni, nem elhányni magát.

Alig hallotta, ahogy Hunt megindul utána. Képtelen volt Ithanre nézni, ahogy kilépett a folyosóra, és észrevette őt a szemközti falnál.

Lement a lépcsőn. Nem mert a farkasokra nézni, akik mellett elhaladt.

Tudta, hogy Ithan a nyomában van, de nem érdekelte, egyszerűen nem érdekelte…

– Quinlan! – Hunt hangja keresztülvágott a márványlépcsőn. Bryce még egy lépcsőfordulónyit jutott, amikor Hunt ismét rászólt: – Quinlan!

Elég élesen csengett a hangja ahhoz, hogy megtorpanjon. Hogy hátranézzen a válla felett. Hunt Bryce arcát fürkészte, tekintetében aggodalom fénylett, nem pedig diadal, hiába kapták Sabine-t hazugságon.

De Ithan ott állt közöttük a lépcsőn, kőkemény pillantással.

– Tudni akarom, mi ez az egész!

– Bizalmas ügy, seggfej – felelte Hunt gúnyosan.

Ithan morgása végigzengett a lépcsőn.

– Újra megtörtént – mondta Bryce halkan, pedig tudta jól, hogy számtalan kamera van körülötte, nem felejtette el Micah parancsát, miszerint hallgasson. Reszelős hangon folytatta: – Próbáljuk kideríteni, miért, és hogy ki áll a dolog mögött. Eddig három gyilkosság történt. Pont ugyanúgy. Légy óvatos! Figyelmeztesd a falkádat is!

Ithan arcáról továbbra sem lehetett olvasni. Ez volt az egyik nagy előnye naplabdajátékosként is – az ellenfelei nem látták rajta, mire készül. Zseniálisan játszott, és igen, baromi beképzelt volt, de a sok-sok órányi edzéssel és a brutális önfegyelemmel kiérdemelte, hogy arrogáns lehessen. A vonásai ridegek maradtak.

– Szólok, ha hallok valamit.

– Megadjuk a számunkat? – kérdezte Hunt hűvösen.

Ithan szája megrándult.

– Az övé megvan. – Bryce képtelen volt a szemébe nézni, főleg, amikor Ithan így folytatta: – Ezúttal veszed majd a fáradságot, hogy válaszolj?

Bryce sarkon fordult, és lerohant a lépcsőn az előcsarnokba.

A farkasok Falkavezére ott állt. Mamutfenyőből készült botjára támaszkodva beszélgetett a recepcióssal. Danika nagyapja felemelte ráncos arcát, ahogy Bryce hirtelen lefékezett előtte.

Meleg, barna szempár… Danika szeme nézett rá.

Az idős férfi szomorúan, barátságosan rámosolygott. Rosszabb volt, mint bármelyik vicsorgás.

Bryce nagy nehezen fejet hajtott, majd kirohant az üvegajtón.

A kapuig szerencsére senki mással nem találkozott. Kis híján az utcára is kijutott, amikor Ithan utolérte, Hunt csupán egy lépéssel volt lemaradva mögötte.

– Nem érdemelted meg Connort.

Akár elő is húzhatta volna a kést, amit, Bryce tudta jól, a bakancsában rejteget, hogy a mellkasába döfje.

– Tudom – felelte rekedten.

A kölykök még mindig játszottak, ott ugrabugráltak a magasra nőtt fűben. Ithan az emelet felé biccentett, ahol Sabine irodája pont a zöldellő parkra nézett.

– Hoztál pár kibaszott ostoba döntést, Bryce, de sosem hittem volna, hogy hülye vagy. Holtan akar látni. – Talán ezzel is megerősödött a feltételezésük.

Csakhogy ennek hallatán elpattant valami Bryce-ban.

– Én is így érzek iránta. – Bryce a kapura mutatott, képtelen volt elfojtani a feltörő dühöt, ahogy rádöbbent, hogy minden jel Sabine-re mutat. – Connor szégyenkezne, amiért tűröd Amelie ámokfutását. Amiért tűröd, hogy egy ilyen utolsó senki legyen az alfád.

Ithan ujjain karmok csillantak.

– Soha többé ne vedd a szádra a nevét!

– Menjünk innen! – mondta halkan Hunt. Villámok cikáztak a szárnyán.

Ithan úgy festett, mint aki legszívesebben kitépné az angyal torkát, de Hunt addigra már Bryce mellett járt, követte a napfényben fürdő utcára. Bryce nem mert Amelie-re és a falkájára nézni a kapunál, mind vicsorogtak, gúnyosan nevettek.

– Söpredék vagy, Quinlan! – kiáltotta Amelie, ahogy elhaladtak mellette, és a barátai hangosan felröhögtek.

Bryce képtelen volt hátrafordulni, hogy kiderítse, vajon Ithan is velük nevet-e.

44.

– Sabine hazudott arról, hogy Danika a templomban járt. De ha ő idézi meg a démont, kell egy bombabiztos terv az elkapására – mondta Hunt Bryce-nak húsz perccel később, ebéd közben. Az angyal addigra már felfalt három tál gabonapelyhet, egyiket nyomta be a másik után. Bryce hazafelé jövet végig hallgatott. A séta teljes időtartalmára szüksége volt ahhoz, hogy összekapja magát.

Bryce ide-oda tologatta a saját tálkájában úszkáló puffasztott rizsszemeket. Semmi kedve nem volt enni.

– Elegem van a várakozásból. Tartóztasd le!

– Sabine, nem hivatalosan ugyan, de a Holderdő vezetője, és gyakorlatilag a farkasok Falkavezére – intette Hunt óvatosságra. – Hiába nem ő viseli a címet, minden egyéb jogköre megvan. Óvatosnak kell lennünk. Katasztrofális következményekkel járhat, ha elcsesszük.

– Jól van. – Bryce ismét megpiszkálta a gabonapelyhet. Tudta, hogy üvöltenie kellene, visszarohannia az Odúba, hogy kinyírja azt a nyomorult ribancot. A fogát csikorgatta. Sem Tharion, sem Ruhn nem jelentkezett időközben.

Hunt megkocogtatta az asztal üveglapját, és szemügyre vette Bryce arcát. Majd hála a jó égnek, témát váltott.

– Azt értem, mi van közted meg Ithan között, de Amelie-nek mi baja veled?

Bryce elég fáradt lehetett már, mert végül azt felelte:

– Láttad az aznap esti üzeneteket? Minden újság címlapján ott volt, miután kiszivárogtak.

Hunt megdermedt.

– Igen – felelte halkan – Láttam.

Bryce vállat vont, a gabonapelyhet kavargatta a táljában. Körbe-körbe, újra meg újra.

– Amelie… érzett valamit Connor iránt. Már gyerekkoruk óta. Szerintem még mindig nem tette túl magát rajta.

– Ó!

– És… azt már tudod, mi volt velem és Connorral.

– Igen. Sajnálom.

Gyűlölte ezt a szót. Annyiszor hallotta már, hogy egyszerűen meggyűlölte.

– Azt hiszem, amikor meglátta az aznap esti üzeneteket, Amelie rájött, Connor miért nem viszonozta soha az érzelmeit.

Hunt a homlokát ráncolta.

– De hát már két év eltelt!

– És? – Bryce aztán a legkevésbé sem érezte magát jobban az idő múlásától.

Hunt a fejét csóválta.

– Még mindig felhozzák? Azokat az üzeneteket?

– Persze. – Bryce felhorkant, a fejét rázta. – Csak keress rám online, Athalar! Minden egyes profilomat törölnöm kellett. – Felfordult a gyomra a gondolattól, az émelyítő pániktól megfeszült, elszorult minden egyes izom és ér a testében. Valamivel jobban kezelte már ezt az érzést, mint korábban, de nem sokkal. – Gyűlölnek. Szó szerint gyűlölnek. Néhány farkasfalka még dalt is írt, és feltöltötték, az a címe, hogy Az előbb dugtam valakivel a mosdóban. Ne mondd el Connornak!. Valahányszor látnak, eléneklik.

Hunt vonásai jéghideggé váltak.

– Melyik falkák?

Bryce a fejét ingatta.

Esélytelen, hogy megnevezze őket, ha Hunt arcán ilyen gyilkos kifejezés ül.

– Nem számít. A legtöbben seggfejek.

Ennyire egyszerű az egész, mint arra rádöbbent. A legtöbben seggfejek, és ez a város bizony tele van velük.

Bryce néha elmerengett, mit gondolnának mások, ha tudnák, hogy két téllel ezelőtt valaki ezer kinyomtatott dalszöveget küldött az új lakására, plusz egy albumborítót, amit az aznap esti képekből állítottak össze. Ha tudnák, hogy el akarta égetni őket, ezért felment a tetőre, de végül csak lefelé bámult a széléről. Néha elmerengett, mi lett volna, ha nem hívja fel őt Juniper csak úgy, hirtelen jött ötlettől vezérelve aznap este, hogy megkérdezze, hogy van. Épp akkor, amikor Bryce megfogta a korlátot.

Egyedül a vonal másik végén csengő barátságos hang akadályozta meg, hogy leugorjon a tetőről.

Juniper végig beszélt hozzá, semmiségekről fecsegett. Egészen addig, amíg a taxija meg nem állt Bryce épülete előtt. Csak akkor volt hajlandó letenni, amikor már odafent állt a tetőn Bryce-szal, és nevettek. Csak azért tudta, hol találja, mert Bryce elmotyogta, hogy odafent ül. És talán azért rohant át hozzá, mert Bryce hangja olyan üresen csengett, amikor elmondta.

Juniper ott maradt vele, hogy elégessék a dalszövegről készült nyomatokat, aztán lementek a lakásba, és addig tévéztek az ágyon fekve, amíg elnyomta őket az álom. Bryce egyszer felébredt, hogy kikapcsolja a tévét, és elmenjen a mosdóba, és amikor visszaért, Juniper ébren volt, őt várta.

A barátnője három napig egyetlen pillanatra sem hagyta magára.

Sosem beszéltek erről. De Bryce kíváncsi lett volna, Juniper elmondta-e Furynek, hogy egy hajszálon múlott csupán, és milyen keményen dolgozott azért, hogy ne tegyék le a telefont, miközben átrohant a mit sem sejtő Bryce-hoz, mert érezte, hogy valami nagyon-nagyon-nagyon nincs rendben.

Bryce nem szívesen gondolt arra a télre. Arra az éjszakára. De örökké hálás lesz Junipernek azért az érzésért – azért a szeretetért, ami visszatartotta őt attól, hogy iszonyú, ostoba hibát kövessen el.

– Igen – értett egyet Hunt –, a legtöbben seggfejek.

Huntnak tulajdonképpen rosszabb volt, mint neki. Sokkal rosszabb.

Két évszázadnyi rabszolgaság, amit épphogy csak sikerült egyfajta elcseszett megváltásért való küzdelemnek álcázni. Micah alkuja, akár levitte a számot, akár nem, gyalázatos volt.

Bryce bekapott egy kanálnyi immár átázott rizspelyhet. Kérdezett valamit, bármit, csak hogy kitisztuljanak a gondolatai.

– Te találtad ki ezt a nevet? A Halál Árnyékát?

Hunt letette a kanalát.

– Olyannak nézek én ki, mint aki saját maga áll elő ilyen nevekkel?

– Nem – ismerte el Bryce.

– Csak azért hívnak így, mert ilyesmit kell csinálnom. És jó is vagyok benne. – Vállat vont. – Inkább a Halál Szolgájának kellene hívniuk.

Bryce az ajkába harapott, és megevett még egy kanál rizspelyhet.

Hunt megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy nehéz volt ez a mai látogatás. És tudom, hogy eleinte nem úgy viselkedtem, Quinlan, de örülök, hogy te is ezen az ügyön dolgozol. Tényleg… nagyszerű vagy.

Bryce elraktározta az érzést, amit a dicséret a szívében kiváltott, azt, hogy eloszlatta a rátelepedő ködöt.

– Apám drakónparancsnok volt a 25. légióban. A hároméves katonai szolgálata alatt végig a frontvonalon állomásoztatták. Tanított nekem pár dolgot.

– Tudom. Mármint nem azt, hogy megtanított neked dolgokat. Hanem hallottam apádról. Randall Silago, igaz? Ő tanított meg lőni.

Bryce bólintott, különös büszkeség járta át.

– Nem harcoltam mellette sosem – mondta Hunt –, de hallottam róla, amikor legutóbb a frontra küldtek, nagyjából huszonhat éve. Mármint a mesterlövészi képességeiről. Mit szól ehhez…? – Intett Bryce felé, a körülöttük elterülő városra.

– Szeretné, ha hazaköltöznék. Szó szerint meg kellett küzdenem vele azért, hogy eljöhessek az egyetemre.

– Mármint fizikai értelemben kellett vele harcolnod?

– Igen. Azt mondta, ha le tudom nyomni, akkor meg tudom magam védeni annyira, hogy megálljam a helyem a városban. A jelek szerint jobban odafigyeltem, mint hitte.

Hunt halk nevetése végigsiklott a bőrén.

– És ő tanított meg mesterlövészpuskával lőni is?

– Puska, pisztoly, kés, kard. – De Randall a lőfegyverekhez értett igazán. Kíméletlenül edzette, újra meg újra meg újra meg kellett csinálnia a gyakorlatokat.

– És használtad bármelyiket valaha gyakorláson kívül?

Szeretlek, Bryce.

Csukd be a szemed, Danika!

– Amikor muszáj volt – felelte rekedtesen. Nem mintha ment volna vele bármire, amikor igazán számított.

Megrezzent a telefonja. A Jesibától érkező üzenet láttán felnyögött.

Félóra múlva odaér az egyik ügyfél. Ha nem vagy ott, készülhetsz a pocoklétre.

Bryce érezte, hogy Hunt figyeli, miközben letette a kanalát, és elkezdett visszaírni. Ott leszek…

Jesiba írt még egy üzenetet, mielőtt Bryce válaszolhatott volna: És hol vannak a tegnapi papírok?

Bryce kitörölte, amit írni akart, és új mondatot kezdett: Meglesz, amint…

Újabb üzenet Jesibától: Délre legyen kész.

– Valaki dühös – jegyezte meg Hunt, mire Bryce elfintorodott, felkapta a tálját, és a mosogatóhoz sietett.

Séta közben folyamatosan jöttek az üzenetek, és velük együtt fél tucat fenyegetés, miszerint különböző szánalmas állatokká változtatja, úgyhogy valaki tényleg nagyon feldühítette Jesibát. Amikor elérték a galéria ajtaját, Bryce kinyitotta a rendes és a mágikus zárakat, majd felsóhajtott.

– Talán jobb lesz, ha ma délután a tetőn maradsz. Valószínűleg figyelni fog a kamerákon. Nem tudom, látott-e korábban odabent, de…

Hunt Bryce vállára tette a kezét.

– Értem, Quinlan. – Fekete kabátja megrezzent, és előhúzta a telefonját. – Isaiah hív – mormolta, és biccentett az immár nyitva álló bejárati ajtóra, amin keresztül látszott, hogy Syrinx a könyvtár ajtaját karmolássza, és nyivákolva üdvözli Lehabah-t. – Később benézek majd – mondta.

Bryce tudta, hogy csak azután repült fel a tetőre, hogy ő bezárta maga mögött a galéria ajtaját. Negyedórával később üzenetet kapott tőle: Isaiah szeretné kikérni a véleményemet egy másik üggyel kapcsolatban. Épp oda megyek. Justinian vigyáz rád. Pár óra, és jövök.

Bryce azt válaszolta: Justinian szexi?

Mire Hunt: Most akkor ki is a perverz?

Bryce szája mosolyra rándult.

Hüvelykujja ott lebegett a billentyűzet betűi felett, már épp válaszolni akart, amikor megcsörrent a telefonja. Sóhajtva a füléhez emelte.

– Miért nem állsz még készen az ügyfél fogadására? – förmedt rá Jesiba.

Rémesen indult a nap. Amikor Hunt órákkal később a galéria tetején őrködött, ezen merengett. Igen, hazugságon kapták Sabine-t, és minden jel arra mutatott, hogy ő a gyilkos, de… Bassza meg! Fel sem fogta, milyen kemény menet lesz ez Quinlannek, hiába tudta jól, hogy Sabine gyűlöli. Ahogy azt sem sejtette, hogy a többi farkas is ki van akadva rá. Nem lett volna szabad odavinnie. Egyedül kellett volna mennie.

Teltek-múltak az órák, és Hunt végig ezen rágódott.

Gondosan körülnézett, hogy senki se repüljön a tető felett, aztán előhívta a 33. archívumából a fájlt. Valaki összerakott egy rövid videót, nyilván azért, hogy jobban el tudják képzelni a démont, ne csak egy lábujj vagy egy karom alapján.

A krisztallosz elmosódott, szürke foltként robbant ki a lakóépület ajtaján. Arról nem készült felvétel, ahogy behatolt az épületbe, úgyhogy vagy odabent idézték meg, vagy a tetőn keresztül jutott be, és a közeli kamerák sem rögzítették. De arról volt videó, ahogy szilánkosra törte az ajtót, olyan gyorsan, hogy gyakorlatilag szürke füstnek tűnt.

És aztán… aztán megjelent ő. Bryce. Mezítláb rohant kifelé az üvegszilánkokon, asztallábbal a kezében, arcát vegytiszta düh torzította.

Hunt két évvel ezelőtt is látta a felvételt, de érthetőbbnek tűnt most, hogy már tudta, Randall Silago képezte ki. Bryce keresztülugrott az autókon, végigszáguldott az utcákon, éppolyan gyorsan, ahogy egy tündérférfi tette volna. Arca vérfoltos volt, ajka vicsorra húzódott, de a morgását nem hallhatta.

Még a rossz minőségű felvételen is látszott, milyen homályos a tekintete. A szervezete a drogokkal küzdött.

Ebéd közben megkérdezte, tud-e az üzenetekről, úgyhogy biztosan nem emlékszik rá, hogy Hunt ott volt vele a kihallgatóhelyiségben. És bassza meg… tudta, hogy minden napvilágot látott, ami a telefonján volt, de sosem gondolt bele, milyen lehet számára.

Bryce-nak igaza van, a legtöbben seggfejek.

A lány végigfutott a Fő utcán, átcsúszott egy autó motorháztetején, aztán véget ért a felvétel.

Hunt kifújta a levegőt. Ha tényleg Sabine áll e mögött az egész mögött… Micah engedélyt adott neki, hogy kiiktassa a tettest. De lehet, hogy maga Bryce fogja megtenni.

Hunt a folyó túloldalán gomolygó, épphogy csak kivehető ködfal felé sandított, amin még a délutáni napfény sem hatolt át. A Csontnegyed.

Senki sem tudta, mi zajlik a Szunnyadó Városban. Vajon a holtak ott kóborolnak a mauzóleumok között, a kaszások járőröznek és királyként uralkodnak, vagy nincs ott más, csak köd, faragott kő és csend? Senki sem repült el felette – senki sem mert.

Hunt néha úgy érezte, a Csontnegyed figyeli őket, és voltak, akik úgy hitték, a halott szeretteik az Orákulumon és a kókler vásári látnokokon keresztül kommunikálnak velük.

Két évvel ezelőtt Bryce nem volt ott Danika Elhajózásán. Hunt alaposan körbenézett. Crescent City legfontosabb emberei mind tiszteletüket tették, Bryce azonban nem. Vagy azért, nehogy Sabine ott helyben megölje őt, vagy valami egyéb oknál fogva. Azok után, amit ma látott, az előbbire tippelt.

Úgyhogy Bryce nem látta, ahogy Sabine az Isztroszba lökte a régi fekete csónakot, közepén a szürke selyemmel borított dobozzal – mindazzal, ami Danikából maradt. Nem számolta a másodperceket, ahogy a csónak besiklott a zavaros vízbe, nem fojtotta vissza a lélegzetét egyként a parton állókkal, azt várva, vajon elkapja-e a csónakot a gyors áramlat, ami a Csontnegyed partjára viszi, vagy megdől, és a folyónak, a benne úszó lényeknek adja Danika hitványnak bizonyuló maradványait.

Danika csónakja egyenesen a folyó túlsó partján álló, köd lepte sziget felé úszott, a Holtkirály méltónak találta, és nem egy ember sóhajtott megkönnyebbülten. Pont az Elhajózást megelőző napon látott napvilágot az épület rémes folyosói kamerájának hangfelvétele, amin Danika kegyelemért könyörög.

Hunt úgy sejtette, az Elhajózáson részt vevők fele abban reménykedett, hogy Danika könyörgése azt jelenti, a folyóban végzi, hogy gyávának titulálhatják majd a néhai gőgös és vad alfát.

Sabine nyilván pontosan tisztában volt ezzel, és csak azt várta meg, hogy a feltáruló folyókapu mögött megjelenjen a Csontnegyed kavargó köde, hogy a hajót láthatatlan kezek behúzzák, aztán távozott. Az Ördögfalka többi tagjának Elhajózását nem nézte végig.

Hunt és mindenki más viszont igen. Akkor látta utoljára Ithan Holstromot. Zokogva tolta be a bátyja földi maradványait a kék vízbe, annyira kikészült, hogy a naplabdacsapattársainak kellett megtartaniuk őt. A hűvös pillantású férfi, aki ma kísérte őket, a legkevésbé sem emlékeztetett arra a fiúra.

Tehetséges – mondogatta Naomi mindig Ithannel kapcsolatban, amikor hosszasan ecsetelte, mit gondol az Aux-falkákról, és arról, felérnek-e a 33.-hoz. Azon túl, hogy a naplabdapályán milyen tehetséget mutatott, Ithan Holstrom ügyes harcos is volt, aki a Zuhanás után kis híján elérte Connor erejét. Naomi mindig azt mondogatta, hogy bár Ithan öntelt, megbízható is: jóindulatú, okos és hűséges.

És a jelek szerint egy kibaszott szemétláda.

Hunt a fejét rázta, ismét a Csontnegyed felé pillantott.

Vajon Danika Fendyr ott bolyong a ködös szigeten? Egy része legalább? Emlékszik a barátnőjére, aki még annyi évvel a halála után sem engedi, hogy bárki meggyalázza az emlékét? Tudja, hogy Bryce bármit megtenne, még akár azt is hagyná, hogy ismét eluralkodjon rajta a videón megörökített düh, csak hogy elpusztítsa a gyilkosát? Még akkor is, ha az a személy nem más, mint Danika anyja?

Hűséges a halálig és azon túl is.

Hunt telefonja megcsörrent, a kijelzőn ismét Isaiah neve jelent meg, de Hunt nem vette fel azonnal. Előbb lepillantott a galéria tetejére a bakancsa alatt, és elgondolkozott, vajon milyen érzés lehet, ha valakinek ilyen barátja van.

45.

– Gondolod, hogy kineveznek igazgatóvá az évad végén? – Bryce a telefont a füle és a válla közé szorítva lerúgta magáról a cipőjét a lakás ajtajában, és a csupa ablak falrészhez sétált. A póráztól megszabaduló Syrinx azonnal az etetőtáljához rohant, várta a vacsorát.

– Kétlem – felelte Juniper lágyan, csendesen. – Eugenie baromi jó idén. Szerintem őt választják majd következő évre igazgatónak. Nem tettem magam oda a szólóimnál rendesen, érzem.

Bryce kinézett az ablakon, és megpillantotta Huntot ott, ahol az angyal mondta, hogy várni fog, amíg ő jelzi, hogy biztonságban megérkezett a lakásba. Odaintett neki.

– Te is tudod, hogy szenzációs vagy. Ne csinálj úgy, mintha te nem lennél baromi jó!

Hunt felemelte a kezét, majd felröppent, és az ablak előtt elrepülve rákacsintott. A Munin & Huginba tartott.

Hiába győzködte Bryce-t, hogy csatlakozzon a triarii többi tagjához a kocsmában, így végül mind az öt istenre megeskette őt, hogy a távollétében nem hagyja el a lakást, és nem nyit ajtót senkinek.

Legalábbis szinte senkinek.

A rövid beszélgetés alapján Bryce azt szűrte le, hogy Huntot gyakran meghívják a kocsmába, de még sosem ment el. Miért pont most döntött úgy, hogy életében először elfogadja a meghívást? Talán Bryce kezdett az agyára menni. Nem érezte, hogy így lenne, de lehet, hogy Huntnak szüksége volt egy szabad estére.

– Végül is mondhatjuk, hogy egész jól teljesítek – ismerte el Juniper.

Bryce csettintett a nyelvével.

– Akkora humbug ez az „egész jól teljesítek” duma!

– Gondolkoztam, B – szólalt meg Juniper óvatosan. – Az oktatóm megemlítette, hogy táncórákat fog szervezni, ahová bárki beiratkozhat. Talán elmehetnél.

– Az oktatód a város legnépszerűbb tanára. Úgysem jutnék be – hárított Bryce, miközben az ablaka alatt elhaladó autókat és gyalogosokat figyelte.

– Tudom – felelte Juniper. – Épp ezért kértem meg, hogy tartson fenn neked egy helyet.

Bryce megdermedt.

– Elég sok dolgom van mostanában.

– Heti kétszer két óráról lenne szó. Munka után.

– Köszönöm, de most jó így.

– Nem, Bryce, te voltál a jó. Kifejezetten jó voltál.

Bryce a fogát csikorgatta.

– Azért mégsem elég jó.

– Danika halála előtt nem érdekelt. Menj el az órára! Nem felvételi, tényleg csak táncóra olyanoknak, akik szeretik csinálni. Ami rád igaz is.

– Igaz volt.

Juniper olyan mély levegőt vett, hogy a telefon is belerezzent.

– Danikának összetörne a szíve, ha azt hallaná, hogy már nem táncolsz. Még azért sem, hogy jól érezd magad.

Bryce színpadiasan hümmögött egy sort, mint aki valóban fontolóra veszi a dolgot.

– Meggondolom.

– Helyes! – felelte Juniper. – Elküldöm a részleteket.

Bryce másra terelte a szót:

– Van kedved átjönni, és béna műsorokat nézni? Kilenctől kezdődik a Tengerparti kalandok.

– Az angyal is ott van? – kérdezte Juniper hamiskásan.

– Elment sörözni a gyilkospajtásaival.

– Triariinak hívják őket, Bryce.

– Ja, ezzel ők is szívesen dicsekednek. – Bryce elfordult az ablaktól, és a konyha felé vette az irányt. Syrinx az etetőtálkája mellett várt, ide-oda lengette oroszlánfarkát. – Mit számít, hogy itt van-e Hunt?

– Sokkal gyorsabban odaérnék.

Bryce felnevetett.

– Szégyentelen vagy! – Kaját lapátolt Syrinx tálkájába. A kiméra körme kopogott a kövön, ahogy egy helyben toporgott, minden egyes darabkát megszámolt. – De nincs szerencséd, szerintem valaki másért van odáig.

– Ez inkább neked kellemetlen.

– Ugyan már! – Kinyitotta a hűtőt, és előhúzta a kaját. Szóval ma este nyúleleség lesz a vacsora. – Nemrég megismerkedtem egy olyan szexi sellővel, hogy beleőszültél volna, mire megszámolod a tízmillió kockát a hasán.

– Jaj, ne túlozz már! De azért értem.

Bryce ismét felnevetett.

– Melegítsek neked vegaburgert, vagy mi legyen?

– Szívesen átmennék, de…

– De gyakorolnod kell.

Juniper felsóhajtott.

– Sosem leszek igazgató, ha egész este a kanapén heverészek.

– Megsérülsz, ha túlhajtod magad. Már így is heti nyolc előadásod van.

Juniper lágy hangja megkeményedett.

– Semmi bajom. Mit szólsz mondjuk a vasárnaphoz? – Az egyetlen naphoz, amikor a társulat nem tart előadást.

– Oké, persze – felelte Bryce. Elszorult a mellkasa annyira, hogy hozzátegye: – Hívj, ha ráérsz!

– Foglak.

Gyorsan elköszöntek, és Bryce még szinte le sem tette, már tárcsázta is a következő számot.

Fury telefonja azonnal hangpostára kapcsolt. Nem hagyott üzenetet, inkább letette a telefont, és kinyitotta a hummuszos dobozt, aztán a maradék tésztát, majd végül a sertéspörköltet, ami talán már meg is romlott. A mágia frissen tartotta ugyan a legtöbb ételt a hűtőben, de még annak is megvoltak a korlátai.

Bryce morogva kiöntötte a pörköltet. Syrinx homlokráncolva figyelte.

– Ezt még te sem ennéd meg, barátocskám – mondta neki.

Syrinx meglengette a farkát, aztán megindult a kanapé felé.

A lakásra telepedő csend egyre súlyosabbá vált.

Egyetlen barát – ennyi maradt a korábbi haveri köréből. Fury egyértelművé tette, hogy Bryce nem érdekli őt a továbbiakban.

Úgyhogy most, hogy azt az egy szem barátját túlságosan lefoglalta a karrierje, és nem tudott vele rendszeresen találkozni, főleg a hamarosan beköszöntő nyári hónapokban nem, amikor a társulat egész héten előadásokat tart… Igazából nem maradt senkije.

Bryce fél szívvel beleevett a hummuszba, kissé nyálkás répákat tunkolt a krémbe. A ropogás betöltötte a lakást.

Az önsajnálat túlságosan is ismerős hulláma közelített, ezért Bryce kivágta a répát és a hummuszt a kukába, majd a kanapéhoz trappolt.

Addig kapcsolgatott a csatornák között, amíg meg nem találta a helyi híreket. Syrinx reménykedve nézett fel rá.

– Ma este csak ketten vagyunk, pajtás – mondta Bryce, ahogy lezuttyant mellé.

A híradóban Rigelus, az Aszterek Ragyogó Keze jelent meg, és aranyozott pulpitus mögött állva az új kereskedelmi törvényekről beszélt. Mögötte az öt másik Aszter trónolt a kristályteremben, arcuk hűvös volt, sütött róluk a vagyon, a hatalom. A hetedik trón szokás szerint üresen maradt, rég elvesztett nővérüknek állított emléket. Bryce csatornát váltott, egy másik hírműsorra kapcsolt, ahol az emberek építette mechák egy sáros harcmezőn az elit birodalmi légiókkal harcoltak. Egy újabb adón éhező emberek álltak sorba kenyérért az Örök Városban, a gyerekek keservesen sírtak az éhségtől.

Bryce átkapcsolt egy olyan műsorra, ahol megtekintés nélkül vásároltak nyaralókat, és anélkül nézte, hogy egyáltalán felfogta volna, mi történik benne.

Mikor olvasott utoljára? Nem munkaügyben vagy a kutatómunka részeként, hanem a saját szórakoztatására? A Danikával történtek előtt rengeteget olvasott, de az agyának az a része egyszerűen kikapcsolt.

El akart űzni mindenféle nyugalmat és békét. Az üvöltő tévé társául szegődött, szétverte a csendet. Minél ostobább volt a műsor, annál jobban bevált.

Bryce befészkelte magát a kanapéra, Syrinx pedig szorosan a lábához kucorodott, simogathatta bársonyosan puha fülét. A kiméra hozzádörgölőzve jelezte, hogy ne hagyja abba.

A csend egyre nyomasztóbbá, sűrűbbé vált. Bryce szája kiszáradt, végtagjai könnyűvé, üressé váltak. Az Odúban történtek emléke azzal fenyegetett, hogy újra meg újra lejátszódik előtte, Ithan hűvös arcával az előtérben.

Bryce az órára pillantott. Épp csak fél hatra járt.

Felsóhajtott. Lehabah téved, ez nem olyan, mint az a tél. Soha semmi nem lesz olyan rossz, mint az első tél Danika nélkül. Nem hagyja, hogy olyan rosszra forduljon a helyzet.

Felállt, mire Syrinx bosszúsan fújt egyet, hogy megzavarta.

– Nemsokára jövök! – ígérte neki, és a folyosóra, a ketrecre mutatott.

A kiméra vészjósló kifejezéssel vonult be a ketrecbe, görbe karmával behúzta maga mögött a fémajtót.

Bryce lelakatolta, újfent fogadkozott, hogy nem marad ki sokáig, aztán visszavette a tűsarkúját. Megígérte Huntnak, hogy nyugton marad – az istenekre esküdött.

Azonban az angyal nem tudta, hogy Bryce már egyikhez sem imádkozik.

Hunt a sör feléig jutott, amikor megcsörrent a telefonja.

Még fel sem vette, már tudta, mi történt.

– Elment, mi?

Naomi halkan felnevetett.

– Igen. Jól ki van csípve.

– Ahogy mindig – morogta Hunt a halántékát dörgölve.

A faragott tölgyfa pultnál ülő Vik kecsesen felvonta a szemöldökét, glóriája megrebbent a mozdulattal. Hunt a fejét rázta, és előhúzta a tárcáját. Nem lett volna szabad eljönnie ma este. Annyiszor hívták már az elmúlt négy évben, mégsem jött, túlságosan is a 18. légióban töltött idejére emlékeztette volna. Csakhogy ezúttal, amikor Isaiah a szokásos kibúvót ajánlva felhívta (Tudom, hogy nemet fogsz mondani, de…), Hunt rábólintott.

Nem tudta, miért, de eljött.

– Hova megy? – kérdezte.

– Követem – válaszolta Naomi, zúgott a szél a vonal másik végén. Nem kérdezősködött, amikor Hunt egy órája felhívta, és megkérte, hogy vigyázzon Bryce-ra, feladva a saját helyét az esti sörözésen. – Úgy látom, az Öt Rózsa felé tart.

Talán az unokatestvéréhez, hogy megkérdezze, jutott-e valamire.

– Ne maradj le, és légy résen! – intette a társát. Persze tudta, hogy semmi szükség a figyelmeztetésre. Naomi volt az egyik legtehetségesebb harcos, akit ismert, vele senki sem húzhatott ujjat. Elég volt egyetlen pillantás szorosra font fekete hajára, a két kezét tarkító színes tetoválásokra és az izmos testén hordott számtalan fegyverre, és a többségnek inába szállt a bátorsága. Talán még Bryce is engedelmeskedett volna, és nyugton marad, ha Naomi parancsol rá. – Írd meg, merre jársz!

– Úgy lesz. – Megszakadt a hívás.

Hunt felsóhajtott.

– Tudhattad volna, barátom – mondta Viktoria.

A Hunt oldalán ülő Isaiah meghúzta a sörét.

– Hagyhatod, hogy Naomi elintézze.

– Az az érzésem, hogy akkor elszabadulna a pokol, és végül úgyis én lennék kénytelen véget vetni a szórakozásuknak.

Vik és Isaiah kuncogott egy sort, Hunt pedig ezüstmárkát tett a pultra. Viktoria tiltakozva felemelte a kezét, de Hunt nem foglalkozott vele. Lehet, hogy mind rabszolgák, de a nyavalyás italát ki tudja fizetni.

– Később találkozunk!

Isaiah búcsúzóul megemelte a sörét, Viktoria pedig mindentudó mosollyal ajándékozta meg, aztán Hunt átverekedte magát a zsúfolt kocsmán. Justinian épp biliárdozott hátul, így csak intett neki. Hunt sosem kérdezte meg tőlük, miért az utcaszinten lévő, szűkös kocsmát kedvelik a legtöbb angyal által látogatott tetőtéri létesítmények helyett. Úgy tűnt, ma este sem fogja kideríteni ennek az okát.

Huntot nem érte váratlanul, hogy Bryce meglépett. Őszintén szólva csodálkozott, hogy eddig várt.

Vállal kilökte az ólomüveg ajtót, és kilépett a fülledt levegőjű utcára. Odakint újrahasznosított tölgyfa hordóknál iszogattak a vendégek, egy harsány alakváltócsapat – talán farkasok vagy valamilyen nagyobb macskafélék lehettek – cigarettafüstöt fújt.

Hunt homlokráncolva tűrte a bűzt, ami követte őt fel az égbe, aztán ismét összevonta a szemöldökét, ahogy meglátta a nyugatról érkező felhőket. A szél már esőtől terhes illatot hozott. Fantasztikus.

Naomi átküldte neki a koordinátáit az Öt Rózsából, és Hunt öt perc repülés után megérkezett az egyik éjkertbe, épp kezdett feléledni az egyre halványuló fényben. Naomi fekete szárnya sötét foltnak tetszett a leszálló éjben, ahogy egy holdliliommal teli szökőkút felett lebegett. A biolumineszcens virágok már kinyíltak, és halvány, kék fénnyel derengtek.

– Arra! – mondta Naomi, kemény arcvonásait bearanyozta a növényekből áradó lágy fény.

Hunt biccentett.

– Köszi!

– Sok sikert!

Ez a két szó elég volt ahhoz, hogy aggodalmat keltsen Huntban, aki köszönés nélkül végigviharzott a sétányon. Csillagtölgyek szegélyezték, csillogó leveleik élő mennyezetként borultak a feje fölé. A halovány fény ott táncolt a kősétányon ballagó Bryce haján, körülötte mindenütt éjjel nyíló virágok tündököltek. Az alkonyati levegő édes, hívogató jázminillattal telt meg.

– Egy óra nyugalmam sem lehet?

Bryce meg sem rezzent, ahogy Hunt leszállt mellé, és felvette vele a lépést.

– Friss levegőre volt szükségem. – Bryce megcsodált egy kibomló páfrányt, aminek levelein minden egyes ér felragyogott.

– És van valami konkrét úti célod is?

– Csak… kijöttem.

– Ó!

– Várom, hogy elkezdj kiabálni. – Bryce továbbsétált az éji sáfrányok mellett, a lila szirmok csillámlottak az élénk színű moha közt. Mintha miatta ébredt volna fel a kert, mintha őt köszöntötte volna.

– Majd kiabálok, amikor kiderül, mi volt olyan fontos, hogy megszegd az ígéretedet.

– Semmi.

– Semmi?

– Semmi sem fontos.

Olyan halkan ejtette ki az utolsó szót, hogy Hunt jó alaposan szemügyre vette.

– Jól vagy?

– Aha. – Tehát határozottan nem. – Zavar néha a csend – vallotta be Bryce.

– Hívtalak, hogy gyere el velem.

– Nem akartam a triariival kocsmázni.

– Miért?

Bryce ránézett a szeme sarkából.

– Civil vagyok. Nem tudnák elengedni magukat.

Hunt tiltakozni akart, de Bryce jelentőségteljes pillantást lövellt felé.

– Jó – ismerte el Hunt. – Lehet, hogy tényleg így van.

Csendben sétáltak néhány lépést.

– Igazán visszamehetsz iszogatni. Az az ijesztő angyal, akit bébicsősznek küldtél, tud rám vigyázni.

– Naomi már elment.

– Keménynek tűnik.

– Az is.

Bryce halványan rámosolygott.

– Te meg ő…?

– Nem. – Igaz, Naomi olykor-olykor célzott rá. – Bonyolítaná a helyzetet.

– Mmm.

– A barátaiddal akartál találkozni?

Bryce a fejét rázta.

– Manapság csak egy barátom van, Athalar. És ő nem ér rá.

– Szóval egyedül indultál útnak. De minek?

– Hogy sétáljak ebben a kertben.

– Egyedül.

– Tudtam, hogy úgyis lesz bébiszitterem.

Hunt azelőtt mozdult, hogy végiggondolta volna, mit tesz, megragadta Bryce könyökét. Bryce felnézett rá.

– Most jön az, hogy elkezdesz kiabálni?

Villámlás hasított keresztül az égbolton, végigcsapott Hunt erein is, ahogy közelebb hajolt, és azt mormolta:

– Szeretnéd, ha kiabálnék, Bryce Quinlan?

Bryce nagyot nyelt, szemében arany tűz lobbant.

– Talán?

Hunt halkan felnevetett. Nem próbálta meg a testén végigcsapó hőhullám útját állni.

– Megoldhatjuk.

Egyedül azt látta, ahogy Bryce tekintete a szájára siklik. Ahogy pír rajzolódik ki szeplős arcára, arra ösztökélve őt, hogy ízlelje meg minden egyes rózsás porcikáját.

Minden és mindenki megszűnt létezni körülöttük, egyedül ez maradt – egyedül Bryce.

Nem hallotta, ahogy megrezzennek mögötte az éjsötét bokrok. Nem hallotta az ágak reccsenését.

Csak akkor eszmélt fel, amikor a krisztallosz rávetette magát, és a vállába mélyesztette a fogait.

46.

A krisztallosz egy terepjáró erejével csapódott Huntnak.

Bryce tudta, hogy Huntnak csakis egyetlen dologra van ideje: vagy előhúzza a fegyverét, vagy ellöki őt az útból. Az angyal őt választotta.

Jó néhány méterrel odébb zuhant az aszfaltra, a csontjai is belesajdultak, és megdermedt. Az angyal és a démon a földre esett, a krisztallosz olyan üvöltést hallatva szegezte Huntot a talajhoz, hogy az éjkert is beleremegett.

Rosszabb volt. Sokkal rosszabb annál az éjszakánál.

Vér spriccelt, majd kés csillant, ahogy Hunt előrántotta a hüvelyből, aztán a lény szürkés, már-már áttetsző bőrébe mélyesztette.

Hunt keze villámokat szórt – csakhogy a sötétbe vesztek.

A körülöttük lévők sikítottak, végigrohantak az úton, menekülésre buzdító kiáltásaik visszhangot vertek a ragyogó növényzet közt. Bryce alig hallotta őket, ahogy feltérdelt.

Hunt megfordult, lerúgta magáról a lényt, rá az útra, és közben kirántotta belőle a kést is. Áttetsző vér csöpögött a pengéről, ahogy maga elé tartotta, szétmarcangolt karját kinyújtva védte Bryce-t. Villámok szikráztak fel és hunytak ki az ujjhegyein.

– Hívj segítséget! – lihegte anélkül, hogy akár egyetlen pillanatra is levette volna a szemét a démonról, ami lépett egyet, kristályszerű karmai megcsillantak, ahogy kezét az oldalsebéhez kapta.

Bryce még sosem látott ehhez foghatót.

Ilyen túlvilági, ősi, dühöngő lényt. Annak a bizonyos éjszakának az emlékeit elhomályosította a düh, a fájdalom, a drogok, úgyhogy most ez a valódi, színtiszta változat volt…

A telefonjáért nyúlt, de a lény ekkor Huntra vetette magát.

Az angyal pengéje célt ért. Csakhogy ez mit sem számított.

Ismét az útra zuhantak, és Hunt felüvöltött, amint a démon állkapcsa az alkarjára kulcsolódott, és csont roppant.

A villámok teljesen elhaltak.

Mozdulni. Mozdulnia kell…

Hunt szabad ökle csonttörő erővel csapódott a lény pofájába, de a kristályfogak nem eresztették.

Ez a lény olyan könnyedén legyűrte őt! Danikával is ilyen könnyedén végzett? Csak marcangolta és marcangolta?

Hunt felnyögött, homlokát ráncok barázdálták a fájdalomtól, az erőlködéstől. A villámoknak nyomuk veszett. Egyetlenegy sem szikrázott fel többé.

Bryce minden egyes porcikája remegett.

Hunt ismét a démon pofájába bokszolt.

– Bryce…

Bryce nagy nehezen megmozdult. De nem a telefonjáért nyúlt, hanem a fegyverért Hunt csípőjén.

A vak démon észrevette őt, orrlyukai kitágultak, ahogy Bryce ujjai a pisztoly markolatára fonódtak. Bryce kibiztosította a fegyvert, és talpra kecmeregve felemelte.

A lény eleresztette Hunt karját, és Bryce-ra vetette magát. Ő meghúzta a ravaszt, de elkésett vele. A démon oldalra ugrott, kikerülte a golyót. Bryce hátraesett, a lény felüvöltött és ismét támadásba lendült…

A démon feje oldalra bicsaklott, áttetsző vér patakzott, amint a kés markolatig csúszott benne, épp a szája felett.

Hunt ismét a lényen termett, előhúzott egy hosszú kést, amit eddig a harci ruhája hátán rejtegetett, és egyenesen a démon koponyájába döfte a pengét, a gerinc irányába.

A lény küszködött, Bryce után akart kapni, áttetsző fogait Hunt vérének vöröse szennyezte. Bryce valahogy a járdán kötött ki, és hátrafelé kúszott, miközben a démon próbálta rávetni magát – nem járt sikerrel, ugyanis Hunt mindkét kezével megmarkolta a kést, és megforgatta.

A moha lepte fák elnyelték a kitörő nyak reccsenésének hangját.

Bryce továbbra is rajta tartotta a pisztolyt.

– Menj onnan!

Hunt eleresztette, hagyta, hogy a démon a mohás útra zuhanjon. Fekete nyelve kilógott áttetsző fogakkal teli pofájából.

– Csak a biztonság kedvéért – mondta Bryce, majd elsütötte a fegyvert. Ezúttal nem hibázott.

Szirénák vijjogtak, szárnyak töltötték meg az égboltot. Bryce füle csengett. Hunt kihúzta a pengét a lény koponyájából, és egy karral jó erősen lesújtott rá. A levágott fej elgurult. Hunt ismét mozdult, és a fej kettéhasadt. Majd negyedekbe.

Egy újabb döféssel a démon gyűlöletes szívét is felnyársalta. Az áttetsző vér kiömlött szérumként szivárgott szerteszét.

Bryce egyre csak a szétvágott fejet bámulta, azt a szörnyű, rémes testet.

Erős alakok szálltak le melléjük, a fekete szárnyú malákh azonnal Hunt mellett termett.

– Bassza meg, Hunt, mi a…

Bryce alig hallotta a szavakat. Valaki talpra segítette. Kék fény villant, és mágikus kordont húztak köréjük, elzárták az utat mindazok elől, akik nem menekültek el. Sikítania kellett volna, rávetni magát a démonra, puszta kézzel széttépni a holttestét. De csak a lüktető csend maradt a fejében.

Körbenézett a parkban, ostobán és lassan, mintha megpillanthatná valahol Sabine-t.

Hunt felnyögött, és Bryce épp abban a pillanatban pördült meg, ahogy az angyal arccal előrezuhant. A fekete szárnyú elkapta, izmos teste könnyedén elbírta Hunt súlyát.

– Hívjatok gyorsan gyógyboszorkányt!

Hunt vállából ömlött a vér. Ahogy az alkarjából is. Vér meg valami ezüstös nyálka.

Bryce tudta, mennyire éget az a nyálka, mintha eleven tűz lenne.

Fényes, fekete csigás tincsek röppentek el mellette, és Bryce pislogott, ahogy egy kék gyógyboszorkány-overallt viselő formás, fiatal nő leakasztotta a válláról a táskát, és letérdelt Hunt mellé.

Az angyal kétrét görnyedt, az alkarját szorította, és erősen zihált. Áttetsző és vörös vér pöttyözte szürke szárnya megereszkedett.

A gyógyboszorkány kérdezett tőle valamit, jobb karján megcsillant a seprű és harang jelvény a kordon kék fényében. Barna keze egyetlen pillanatra sem lankadt, ahogy egy csipesz segítségével apró kukacnak tűnő valamit húzott elő egy nyirkos mohával teli üvegből, és Hunt alkarjára tette.

Hunt arca megrándult, foga kivillant.

– Kiszívja a mérget – magyarázta egy női hang Bryce mellett. A sötét szárnyú angyal. Naomi. Tetovált ujjával Hunt felé mutatott. – Méregtelenítő piócák.

A pióca fekete teste gyorsan megduzzadt. A boszorkány egy másikat tett Hunt vállsebére. Majd egy újabbat az alkarjára.

Bryce nem szólt semmit.

Hunt arca sápadt volt, szemét lehunyta, mintha a légzésére koncentrált volna.

– Azt hiszem, a méreg hatástalanította az erőmet. Amint belém harapott… – Felszisszent a testén végighasító fájdalomra. – Nem tudtam előhívni a villámaimat.

Bryce hirtelen rádöbbent, mi történhetett. Mennyi mindent megmagyarázott! Például azt, hogy volt képes a krisztallosz felülkerekedni Micah-n. Ha lesből támadt az angyalra, és jó alaposan beleharapott, akkor nem maradt más, csak a fizikai ereje. Micah valószínűleg nem is tudta, mi történt. Nyilván a sokknak, a gyors támadásnak tulajdonította a dolgot. Talán a harapás hatástalanította Danika és az Ördögfalka természetfeletti erejét is.

– Bryce! – Naomi Bryce vállára tette a kezét. – Megsérültél?

A gyógyboszorkány lehúzta a mérget kiszívó piócát Hunt válláról, visszadobta az üvegbe, és egy másikat tett a helyére. Halvány fény lengte körbe a kezét, ahogy felmérte Hunt további sérüléseit, majd elkezdte meggyógyítani. Nem nyúlt a táskájában ragyogó, elsőfénnyel teli üvegcsékhez, amiket rengeteg gyógyító csodaszerként használt. Mintha szívesebben használta volna a saját ereiben folyó mágiát.

– Jól vagyok.

Hunt teste magától is meggyógyulhatott volna, de jóval több idő alatt. És Bryce tudta jól, hogy ha benne marad a méreg, talán egyáltalán nem gyógyul meg a seb.

Naomi beletúrt tintafekete hajába.

– Jobb, ha megvizsgál a gyógyboszorkány.

– Nem.

Naomi ónixszínű pillantása kiélesedett.

– Ha Hunt képes hagyni, hogy segítsen rajta a gyógyboszorkány, akkor te is…

Elképesztő, hűvös erő söpört végig a környéken, a kerten, az egész városnegyeden. Naomi megpördült, ahogy Micah leszállt. Némaság borult rájuk, mindegyik vanír elhátrált, amint az arkangyal a halott démon és Hunt felé indult.

Naomi volt az egyetlen, akinek volt mersze odamenni hozzá.

– Én őrködtem Hunt érkezése előtt, és az égvilágon semmilyen jele nem volt, hogy…

Micah tekintetét a démonra szegezve elsétált mellette. A gyógyboszorkány javára szóljon, hogy nem hagyta abba a munkát, Hunt azonban nagy nehezen felemelte a fejét, hogy feleljen Micah kérdéseire.

– Mi történt?

– Lesből támadott – felelte Hunt rekedten.

Micah fehér szárnya mintha ragyogott volna az erőtől. És bármennyire visszhangzott is a csend Bryce fejében, bármennyire távolinak érezte is a testét a lelke maradékától, előrelépett. Meg egy nagy francokat fogja ez az egész veszélybe sodorni Hunt és Micah alkuját!

– Az árnyékból ugrott elő – szólalt meg.

Az arkangyal végignézett rajta.

– Melyikőtöket támadta meg?

Bryce Huntra mutatott.

– Őt.

– És melyikőtök ölte meg?

Bryce ugyanazt a választ adta:

– Ő.

Hunt azonban közbeszólt:

– Közösen csináltuk.

Bryce csúnya pillantást vetett rá, hogy hallgasson, de Micah addigra már a démon hullája felé fordult. Homlokráncolva megmozgatta a cipője orrával.

– Titkoljátok el a sajtó elől! – adta ki a parancsot. – A csúcstalálkozóra érkezők sem tudhatják meg. – A kimondatlan szavak ott lebegtek körülöttük: Sandrielnek egy szót se!

– Nem fog bekerülni az újságokba – ígérte Naomi.

Micah a fejét rázta, és kinyújtotta a kezét.

Még mielőtt Bryce pisloghatott volna, fehér láng robbant a démon és a feje körül. Egyetlen pillanattal később már csak hamu maradt utána.

– Meg kellett volna vizsgálnunk, hogy bizonyítékokat… – tiltakozott volna Hunt.

– A sajtó nem tudhat róla – vágta rá Micah, majd az angyalparancsnokai felé fordult.

A gyógyboszorkány elkezdte leszedegetni a piócákat, és bekötözte Huntot. A selyemkötszert korábban már átitatta a mágiájával, hogy a bőr és az izom összeforrjon, megelőzte a fertőzést. Amint a seb meggyógyul, a kötszer semmivé foszlik, mintha soha nem is létezett volna.

A hamu továbbra is ott hevert a földön, nevetségesen lágynak tűnt a démon által elkövetett szörnyűségekhez képest. Vajon ez a démon ölte meg Danikát, vagy egyike csupán annak a több ezernek, ami az Északi Rés túloldalán várakozik?

Itt lenne a kürt, ebben a parkban? Valaki valahogy, tudtán kívül közel került hozzá? Vagy talán az, aki keresi – Sabine? – üzenetet akart közvetíteni a krisztallosz által? Igencsak messze jártak a Holderdőtől, de Sabine az egész városban járőrözik.

A fegyver még mindig sütötte Bryce tenyerét, a rúgásába belerándultak a csontjai. A gyógyboszorkány lehúzta véres kesztyűit. Hunt öklén villámok cikáztak, jelezve, hogy visszatérőben az ereje.

– Köszi! – hálálkodott a boszorkánynak, aki csak legyintett. Néhány pillanat alatt visszapakolta a méreggel teli piócákat az üvegekbe, és már el is tűnt a mágikus kordon mögött.

Hunt Bryce szemébe nézett. A hamvak, a sürgölődő tisztek és a harcosok megszűntek létezni körülöttük, nem maradt más, csak fehér zaj.

Naomi feléjük indult, hajfonata ott lengedezett mögötte.

– Miért pont téged támadott meg?

– Mindenki engem akar – tért ki a válasz elől Hunt.

Naomi úgy nézett végig kettejükön, hogy Bryce rögtön tudta, egyetlen pillanatra sem sikerült megtéveszteni, de inkább továbbment, hogy egy auxos tündérnővel beszéljen.

Hunt próbált felállni, és Bryce odalépett, hogy a kezét nyújtsa. Hunt a fejét rázta, grimaszolva megtámaszkodott a térdén, és felállt.

– Úgy tűnik, sikerült Sabine elevenjére tapintani – mondta. – Nyilván rájött, hogy a nyomában vagyunk. Ez most vagy figyelmeztetés volt, mint a klub felrobbantása, vagy egy sikertelen kísérlet arra, hogy megszabaduljon a problémától, ahogy a növendék és az őr esetében.

Bryce nem válaszolt. Szél kerekedett, megmozgatta a hamvakat.

– Bryce! – Hunt közelebb lépett, sötét szeme a sérülés ellenére is tiszta maradt.

– Egyszerűen nem értem – suttogta végül Bryce. – Hiszen olyan gyorsan megölted… megöltük.

Hunt nem szólt semmit, hagyta, hadd gondolja végig, hadd mondja ki.

– Danika erős volt – folytatta Bryce. – Connor is erős volt. Mindketten fel tudták volna venni a küzdelmet ezzel a démonnal, és túlélték volna. Aznap este az egész Ördögfalka ott volt. Még ha a méreg hatástalanította is az erejük egy részét, az egész falka képes lett volna… – Elszorult a torka.

– Még Mic… – Hunt észbekapott, és az arkangyalra pillantott, aki még mindig a parancsnokaival beszélt oldalt. – Ő sem élte volna túl.

– Én viszont igen. Most már másodszor.

– Talán a tündérek képesek védekezni ellene.

Bryce a fejét rázta.

– Nem hiszem. Egyszerűen… nem áll össze a kép.

– Majd holnap végiggondoljuk. – Hunt Micah felé biccentett. – Szerintem a ma este bizonyította, hogy ideje megosztanunk vele a Sabine-nel kapcsolatos gyanúnkat.

Bryce-t a rosszullét kerülgette. De azért biccentett.

Megvárták, amíg Micah parancsnokainak a nagy része elindult, hogy teljesítsék a különféle feladataikat, aztán megindultak az arkangyal felé. Hunt arca minden egyes lépésnél megrándult.

– Beszélnünk kell – morogta.

Micah összefonta a karját. Aztán Hunt gyorsan, lényegretörően elmagyarázta neki. Hogy mit gondolnak a kürtről, Sabine-ről, hogy mire gyanakszanak. Hogy a kürtöt talán meg lehet javítani, de azt még mindig nem tudják, miért akarja, miért szeretne átjárót nyitni egy másik világba.

Micah tekintete bosszúsból dühös lett, majd kifejezetten jeges.

Amikor Hunt a végére ért, a kormányzó végignézett rajtuk.

– Ennél több bizonyíték kell.

– Megszerezzük! – ígérte Hunt.

Micah végigmérte őket, arca éppolyan sötét volt, mint maga a Verem.

– Akkor gyere hozzám, ha van valami konkrét bizonyítékod! Vagy ha megtalálod azt a kürtöt! Ha valakinek ennyire fontos, akkor nagy eséllyel tudja, hogyan javítsa meg. Nem fogom hagyni, hogy egy hataloméhes ribanc veszélybe sodorja ezt a várost. – Bryce esküdni mert volna, hogy a Hunt homlokára tetovált tövisek sötétebb színezetet kaptak, ahogy farkasszemet nézett az arkangyallal. – Ne baszd el, Athalar! – Majd egyetlen további szó nélkül megsuhintotta a szárnyát, és kilőtt az éjszakai égbolt irányába.

Hunt kifújta a levegőt, és a hamvakra nézett.

– Rohadék!

Bryce megdörgölte a karját. Hunt szeme azonnal odasiklott rá, észrevette a mozdulatot. A Bryce-t kirázó hidegnek semmi köze nem volt a tavaszi éjszakához. Sem a pillanatokon belül kitörő viharhoz.

– Gyere! – mondta Hunt halkan, sérült karját mozgatva, hogy kipróbálja, mennyire nyerte vissza az erejét. – Szerintem annyit még kibírok, hogy visszarepüljünk hozzád.

Bryce szemügyre vette az elfoglalt csapatot, a nyomkövető alakváltók már indultak is, hogy bizonyítékokra vadásszanak a fák között, még mielőtt az eső elmossa őket.

– Nem kellene válaszolnunk pár kérdésre?

Hunt kinyújtotta a kezét.

– Tudják, hol találnak minket.

Ruhn nem sokkal a húga és Athalar távozása után ért az éjkertbe, legalábbis Naomi Boreas, a 33. gyalogság parancsnoka szerint. A józan természetű angyal annyit mondott, hogy mindketten jól vannak, majd megfordult, hogy meghallgassa az irányítása alá tartozó osztagparancsnok jelentését.

A krisztalloszból csupán egy felégetett folt maradt, és pár csepp áttetsző vér, mintha vízcseppek ültek volna meg a kövön és a mohán.

Ruhn odalépett egy út melletti faragott sziklához. Leguggolt, előhúzta a kését a bakancsából, és az ősrégi mohára tapadó különös vérfolt felé nyúlt a pengével.

– Én nem tenném.

Felismerte a kellemes hangot, a magabiztos, nyugodt beszédet. Hátrapillantott a válla felett, és látta, hogy a gyógyboszorkány áll mögötte, akivel legutóbb a klinikán találkozott, göndör, sötét haja kiengedve keretezte gyönyörű arcát. A vért nézte.

– A méreg a nyálában van – magyarázta –, de azt nem tudjuk, miféle szörnyűségek lehetnek magában a vérében.

– A mohára nem volt hatással.

– Igen, de ezt a démont külön feladatra nemzették. Lehet, hogy a vére hatástalan egy tudattal nem rendelkező lényre, de minden másra nézve veszélyes.

Ruhn meglepődött.

– Felismerte a démont?

A boszorkány pislogott egyet, mintha rajtakapták volna.

– Meséltem, milyen idős tanítóim voltak. Ősi szövegeket kellett tanulmányoznom.

Ruhn felállt.

– Már évekkel ezelőtt is nagy hasznát vettük volna.

– Akkor még nem fejeztem be a tanulmányaimat. – Ami nem számított igazán válasznak. Ruhn összevonta a szemöldökét. A boszorkány elhátrált. – Gondolkoztam, herceg – szólalt meg ismét, továbbra is hátrálva. – Arról, amire megkért. Utánanéztem, és van néhány érdekes… kutatás. Pár napra el kell utaznom a városból személyes ügyben, de amikor visszajövök, és alaposan utána tudok járni, elküldöm önnek.

– Ruhn! – Flynn kiáltása túlharsogta a körülöttük ügyködő nyomozócsapat zsivaját.

Ruhn hátrapillantott a válla felett, hogy szóljon a barátjának, várjon már két istenek verte pillanatot, de ekkor mozgásra lett figyelmes a boszorkány irányából.

Nem is látta a fának döntött seprűt, most azonban határozottan felfigyelt rá, ugyanis a boszorkány felröppent az égbe, haja sötét függönyként lebegett utána.

– Az meg ki? – kérdezte Flynn a távolba vesző boszorkány felé biccentve.

– Nem tudom – válaszolta Ruhn halkan, az éjszakába meredve.

47.

Két sarokra jártak Bryce lakásától, amikor lecsapott a vihar, és pillanatokon belül átáztatta őket. Hunt alkarjába és vállába fájdalom hasított, ahogy földet ért a tetőn, de lenyelte. Bryce még mindig remegett, arckifejezése elég távolinak tűnt ahhoz, hogy ne eressze el őt rögtön, miután letette az eső áztatta kövezetre.

Bryce felnézett rá, amint észrevette, hogy továbbra is a derekát öleli.

Hunt képtelen volt visszafogni magát, hüvelykujja végigsimított Bryce bordáján. És másodszorra is megtette, nem tudott megálljt parancsolni magának.

Bryce nyelt egyet, és Hunt a torka minden egyes rezzenését figyelemmel követte. A nyakán esőcsepp gördült, a pulzusa lágyan lüktetett alatta.

Még mielőtt Hunt bármit tehetett volna, Bryce előrehajolt, és átkarolta. Jó szorosan magához ölelte.

– Elég szar volt a ma este – mondta Hunt csuromvizes mellkasának.

Hunt is átölelte, fel akarta melegíteni Bryce remegő testét.

– Igen, az volt.

– Örülök, hogy nem haltál meg.

Hunt nevetett, arcát Bryce nyakába fúrta.

– Én is.

Bryce ujjai begörbültek Hunt gerincénél, gyengéd felfedezőútra indultak. Hunt minden egyes érzékszervével erre az egyetlen érintésre koncentrált. Hirtelen mind életre kelt.

– Be kellene mennünk az esőről – mormolta Bryce.

– Valóban – válaszolta Hunt. De nem mozdult.

– Hunt.

Nem tudta volna megmondani, hogy a neve figyelmeztetés, kérés vagy valami több annál. Nem is érdekelte, ahogy orra Bryce esővíztől nedves nyakát érintette. Bassza meg, olyan jó az illata!

Megismételte a mozdulatot, egyszerűen képtelen volt türtőztetni magát, betelni az illatával. Bryce felszegte kissé az állát. Épp annyira, hogy jobban hozzáférhessen a nyakához.

Ez az, igen! Hunt kis híján kinyögte a szavakat, ahogy Bryce puha, csodálatos nyakába fúrta az arcát, mohón, akár egy nyomorult vámpír, hogy szagolhassa, megízlelhesse őt.

A vágy felülírta minden ösztönét, minden egyes fájdalommal teli emléket, minden esküt.

Bryce ujjai megfeszültek a hátán – simogatni kezdte. Hunt kis híján felmordult.

Nem gondolkozott, ajka végigsimított azon a ponton, ahová korábban az arcát fúrta. Bryce enyhén ívbe feszült, a megerősített, bőr harci ruha alatt Hunt keményen sajgó öléhez simult.

Hunt elfojtott egy újabb nyögést Bryce nyakánál, és szorosabban ölelte meleg, puha testét. Keze lefelé siklott, le a tökéletes, csodás fenékre, ami az első kibaszott nap óta kínozta őt, és…

A tető fémajtaja kivágódott. Hunt előrántotta a fegyverét, ahogy Sabine kilépett és rámordult:

– Hátra!

48.

Hunt alaposan végiggondolta a lehetőségeit.

Sabine fejére fogta a fegyvert. Aki pedig Bryce szívére célzott.

Melyikük a gyorsabb? Ez a kérdés zúgott a fejében.

Bryce felemelt kézzel engedelmeskedett Sabine utasításának. Hunt nem tehetett mást, követte, Bryce mögé lépett, hogy a lány a mellkasához nyomódjon, és átkarolhassa a derekát, magához szorítva őt. Vajon képes lenne elég gyorsan felröppenni ahhoz, hogy elkerüljön egy golyót?

Bryce nem élné túl, ha közelről szíven lőnék. Pillanatok alatt meghalna.

– Hol a kis démonpajtásod? – kérdezte Bryce a doboló esőben.

Sabine berúgta maga mögött a tetőtéri ajtót. Kikapcsolta a kamerákat, döbbent rá Hunt. Nyilván, máskülönben már itt lenne a légió, Marrin szólt volna nekik. Minden bizonnyal valami békés felvételt vetítettek végtelenítve – ahogy Luna templománál is. Ami azt jelentette, hogy senki, az égvilágon senki nem tudja, mi történik.

Hunt lassan felemelte ép karját Bryce remegő, átázott teste mentén.

– Eszedbe ne jusson, Athalar! – förmedt rá Sabine.

Hunt karja megdermedt, még mielőtt eltakarhatta volna Bryce mellét – az alatta dobogó szívet. A harci ruhája elég páncélszerű volt ahhoz, hogy visszaverjen egy golyót. Hogy ő fogja fel a becsapódás erejét. Inkább ő veszítse el a karját, úgyis visszanőne, mint hogy Bryce…

Gondolni is képtelen volt az utolsó szóra.

– Megmondtam, hogy ne ártsátok bele magatokat! – sziszegte Sabine. – De nem hallgattatok rám, odajöttetek az Odúba, olyan kérdéseket tettetek fel, amikhez nem volt jogotok!

– Azért kérdeztük, mert megölte Danikát, maga kibaszott elmebeteg! – vicsorgott Bryce.

Sabine teljesen megdermedt. Majdnem olyan mozdulatlanná vált, mint amire a tündérek képesek.

– Hogy mit csináltam?

Hunt tudta, hogy Sabine arcára mindig kiül az összes érzelme, sosem próbálta meg palástolni őket. Őszintén megdöbbent. Esővíz csorgott keskeny arcán, ahogy dühöngve így folytatta:

– Azt hiszed, megöltem a saját lányomat?

Bryce annyira remegett, hogy Hunt kénytelen volt erősebben szorítani, ahogy felcsattant:

– Megölte, mert ő lett volna a következő Falkavezér, ellopta a kürtöt, hogy aláássa Danika hatalmát, és azzal a démonnal megöletett bárkit, aki megláthatta, és hogy megszégyenítse Micah-t még a csúcstalálkozó előtt…

Sabine halk, üresen csengő nevetést hallatott.

– Ezt a baromságot!

Hunt is felmordult:

– Letörölted a templomi felvételt a kürt ellopásának idejéről. Bizonyítottuk. Hazudtál nekünk arról, hogy ott volt-e Danika aznap éjjel. És a halála éjszakáján arról panaszkodtál, hogy a lányod képtelen volt befogni a száját. Már csak azt kell bebizonyítanunk, hogy közöd van a krisztalloszdémonhoz, és akkor egyértelmű lesz, hogy te ölted meg Danikát.

Sabine leeresztette a pisztolyát, visszakattintotta a biztosítót a helyére. Remegett az épphogy csak elfojtott dühtől.

– Nem loptam el semmit, ti ostoba barmok! És nem öltem meg a lányomat.

Hunt nem merte leereszteni a fegyverét. Nem merte elengedni Bryce-t.

Sabine hűvösen, bánatosan folytatta:

– Védtem őt. Danika lopta el a kürtöt.

49.

– Danika nem lopott el semmit! – suttogta Bryce, ahogy végigömlött rajta a hideg. Egyedül a derekát átkaroló Huntnak köszönhette, hogy talpon volt még, az angyal teste meleg falat képezett a háta mögött.

Sabine világosbarna szeme – éppolyan árnyalatú, amilyen Danikáé volt, csak semmiféle melegség nem lakozott benne – könyörtelennek bizonyult.

– Szerinted miért cseréltem ki a felvételeket? Azt hitte, az áramszünet majd elrejti, amit tett, de túlságosan ostoba volt, nem gondolt arra, hogy a hangfelvételen hallatszik, ahogy elhagyja az őrhelyét, és ellopja a kürtöt, aztán egy perccel később visszamegy és őrködik tovább, mintha nem köpte volna arcon épp az istennőnket. Hogy ő okozta-e az áramszünetet, vagy csak kihasználta a lehetőséget, azt nem tudom.

– Miért lopta volna el? – Bryce alig tudta kipréselni magából a szavakat.

– Mert Danika egy elkényeztetett kislány volt, érdekelte, hogy megúszhatja-e. Amint megtudtam, hogy ellopták a kürtöt, ránéztem a videókra, és minden egyes adatbázisban kicseréltem a felvételt. – Sabine mosolya kegyetlenül villant. – Eltakarítottam utána, ahogy egész életében tettem. Ti ketten meg olyan kérdéseket tettetek fel, amikkel veszélybe sodortátok azt a minimális méltóságot, ami az emlékét övezheti.

Hunt kitárta kissé a szárnyát.

– Utánunk küldted azt a démont ma este…

Sabine két világos szemöldöke összeugrott.

– Miféle démont? Egész este itt vártam rátok. Végiggondoltam, milyen kibaszott ostobák voltatok, hogy eljöttetek az én Odúmba, és úgy döntöttem, emlékeztetlek titeket, hogy jobban teszitek, ha nem ütitek bele az orrotokat ebbe az ügybe. – Elvicsorodott. – Amelie Ravenscroft az utca túloldalán áll telefonnal a kezében, ha esetleg átlépsz egy határvonalat, Athalar. Azt mondta, nem semmi kis műsort adtatok az előbb. – Gonosz, mindentudó mosoly rajzolódott ki az arcára.

Bryce elvörösödött, hagyta, hogy Hunt bizonyosodjon meg Sabine szavainak igazáról. Abból, ahogy az angyal megfeszült, már tudta is, hogy igaz.

Sabine így folytatta:

– Amit pedig a halálának az estéjén mondtam: Danika képtelen volt befogni a száját, bármiről volt is szó. Tudtam, hogy ellopta a kürtöt, és valaki nyilván megölte miatta, mert eljárt a szája. – Hűvösen felnevetett. – Mindent azért tettem, hogy megvédjem a lányomat. A vakmerő, arrogáns lányomat. Te pedig a legrosszabbat hoztad ki belőle.

Hunt morgásába beleremegett az éjszaka.

– Vigyázz a szádra, Sabine!

Az alfa felhorkant.

– Megbánjátok még, hogy ujjat húztatok velem. – A tető széléhez sétált, ereje halvány fénnyel ragyogott körülötte, ahogy felmérte ugyanazt a távolságot, amin Bryce másfél éve olyan ostobán szintén elgondolkozott. Csakhogy vele ellentétben Sabine könnyedén földet érhet a járdán. Hátranézett keskeny válla felett, fogai nyúlni kezdtek, ahogy visszaszólt: – Nem öltem meg a lányomat. De ha veszélyeztetitek az emlékét, titeket meg foglak.

Aztán egy halvány villanás kíséretében ugrott. Hunt a tető széléhez rohant, de Bryce tudta, mit lát: egy farkast, ahogy könnyedén földet ér a járdán, és egyetlen szempillantás alatt beleveszik a sötétbe.

50.

Huntnak egészen másnap reggelig fogalma sem volt, milyen borzalmas hatással voltak a Sabine-től hallottak Bryce-ra. Nem ment futni. Kevésen múlt, hogy egyáltalán időben felkelt.

Ivott ugyan egy csésze kávét, de nem ette meg a tojást, amit Hunt csinált. Három szót alig szólt hozzá.

Az angyal tudta, hogy nem rá haragszik. Tudta, hogy Bryce épp… feldolgozza az információt.

Nem mert rákérdezni, van-e ennek a hallgatásnak bármi köze ahhoz, amit a tetőn csináltak. Nem ez volt a megfelelő pillanat rá. Még akkor sem, ha nagyon-nagyon hideg zuhanyt kellett vennie utána. És kénytelen volt a saját kezébe venni a dolgokat. Bryce arcát látta maga előtt, az ő illatát érezte, az ő ziháló nyögése csengett a fülében, úgy, mint amikor hozzásimult, miközben elélvezett, olyan hevesen, hogy csillagokat látott.

De ez zavarta a legkevésbé, ez a valami kettejük között. Bármi legyen is az.

Hála a jó égnek semmi sem szivárgott ki a parkban történtekkel kapcsolatban.

Bryce munka után is hallgatott. Csak turkált a Hunt által készített vacsorában, majd kilenc előtt lefeküdt aludni. Az biztos, hogy nem volt lehetőség ölelkezni, amiből egymáshoz simulás lett volna.

A következő nap ugyanígy telt. Ahogy az utána következő is.

Hunt hajlandó volt időt adni Bryce-nak. Az istenek látták a lelkét, néha neki magának is szüksége volt rá. Valahányszor Micah-nak gyilkolt.

És több esze is volt annál, mintsem hogy felvesse, Sabine talán hazudik, hiszen a holtakat a legkönnyebb hibáztatni. Sabine szörnyeteg ugyan, de Hunt sosem tartotta hazugnak.

A nyomozásuk egyik zsákutcából a másikba futott, és Danika halála… miért is történt? Egy ősi ereklyéért, ami nem is működik. Ami tizenötezer éve nem működik, és soha nem is fog.

Danika maga akarta volna megjavítani és felhasználni a kürtöt? Hogy miért, arra ötlete sem volt.

Tudta, hogy Bryce-t is ugyanezek a gondolatok kínozzák. Öt átkozott napig alig evett. Elment dolgozni, aludt, aztán megint elment dolgozni.

Hunt minden egyes reggel csinált neki enni. Ő pedig minden alkalommal érintetlenül hagyta az étellel teli tányért.

Micah egyszer hívta csak Huntot, megkérdezte, sikerült-e bizonyítékot szerezniük Sabine-nel kapcsolatban. Hunt csupán annyit felelt, hogy: „Zsákutca volt”, mire a kormányzó letette, tapintható volt a dühe, hogy még mindig nem sikerült megoldani az ügyet.

Ez két napja történt. Hunt még várta a következményeket.

– Azt hittem, ősi, veszedelmes fegyverekre vadászni izgalmas – morgott Lehabah a kis díványról, miközben fél szemmel valami igazán bárgyú tévéműsort nézett.

– Én is – motyogta Bryce.

Hunt felnézett a bizonyítékokról szóló jelentésből, amit épp átfutott, és már pont válaszolni akart, amikor megszólalt a csengő. Ruhn arca jelent meg a képernyőn, és Bryce nagyon-nagyon hosszú sóhajt hallatott, mielőtt egyetlen szó nélkül beengedte.

Hunt megmozgatta merev vállát. Még lüktetett egy kicsit a karja, annak a halálos méregnek az utóérzeteként, ami megfosztotta az erejétől.

Egy pillanattal később a herceg fekete bakancsa jelent meg a zöld szőnyeggel borított lépcsőn, a jelek szerint felfigyelt a nyitott könyvtárajtóra, és tudta, hogy idelent vannak. Lehabah azonnal keresztülsuhant a helyiségen, szikrákat szórt maga után, teljességgel felragyogott.

– Felség!

Ruhn megajándékozta egy félmosollyal, de a tekintete azonnal Quinlanre siklott. Rögtön észrevette rajta a csendes, bánatos kimerültséget. Vagy csak kihallotta a hangjából, ahogy Bryce így szólt:

– Minek köszönhetjük a megtiszteltetést?

Ruhn leült velük szembe a könyvekkel teli asztalhoz. A hátán, hüvelyben viselt Csillagkard nem verte vissza a könyvtár fényeit.

– Csak meg akartam kérdezni, mi a helyzet. Találtatok valami újat?

Egyikük sem mesélt neki Sabine-ről. A jelek szerint Declan sem mondott semmit.

– Nem – válaszolta Bryce. – Te megtudtál bármit a kürttel kapcsolatban?

Ruhn figyelmen kívül hagyta a kérdést.

– Mi a baj?

– Semmi. – Bryce háta megmerevedett.

Ruhn úgy festett, mint aki mindjárt vitába száll az unokatestvérével, úgyhogy Hunt szívességet tett mindkettejüknek – és saját magának is, ha őszinte akart lenni – azzal, hogy közbeszólt:

– Épp arra várunk, hogy visszaszóljon az Ezer víz házának egyik tagja a démontámadásokkal kapcsolatban. Találtál valamit arról, hogy a krisztallosz képes hatástalanítani a mágiát? – Napok teltek el, Hunt mégis folyton ezen gondolkozott, hogy milyen érzés volt az, amikor egyszerűen csak kihunyt az ereiben a képessége.

– Nem. Még mindig csak annyit tudok a krisztallosz születéséről, hogy az első csillagfényű herceg véréből és magából a Csillagnyelő lényéből készítették. A mágiát hatástalanító képességeiről semmit sem találtam. – Ruhn biccentett neki. – Találkoztál valaha ilyen démonnal?

– Soha. A boszorkányok varázslatai és a gorszi kő hatástalanítja a mágiát, de ez más volt. – Mindkettővel volt már dolga. Mielőtt a homlokára tetovált boszorkánytintával megzabolázták az erejét, a Dolos-hegységben fejtett gorszi kőből készült béklyóval fékezték meg, egy különleges fémmel, ami képes megakadályozni, hogy az illető hozzáférjen a mágiájához. Általában a birodalom fontosabb ellenségein használták őket – az Ünő például rendszeresen élt vele, amikor a kihallgatóival megtörték a lázadó kémnek és vezetőnek álló vanírokat. A 33. kaszárnyájában évek óta terjengett a hír, miszerint a lázadók próbálják permetezhető formába alakítani a fémet, hogy ráfújhassák a vanír harcosokra a csatatéren.

Ruhn arra a könyvre mutatott, amit ő hagyott ott napokkal korábban az asztalon, azóta is a csillagfényű tündérekről szóló résznél volt nyitva.

– Ha a Csillagnyelő a saját lényét adta a krisztallosznak, az magyarázat lehet arra, hogyan képes a démon mágiát nyelni. Hiszen Peliasz herceg vérének köszönhetően képes keresni a kürtöt.

Bryce a homlokát ráncolta.

– Szóval a kiválasztottérzéked nem bukkant a kürt nyomára?

Ruhn meghúzta az ezüstkarikát az alsó ajkában.

– Nem. De ma reggel üzenetet kaptam attól a gyógyboszorkánytól, akivel nemrég megismerkedtem, attól, aki meggyógyította Huntot a kertben. Szalmaszálakba kapaszkodunk, de azt mondta, nemrég napvilágot látott egy viszonylag új gyógyszer. Szintetikus gyógyító mágia. – Hunt és Bryce kihúzta magát. – Elég kemény mellékhatásai lehetnek, ha nem vigyáznak vele. Sem a konkrét formulához nem fért hozzá, sem a kísérletekhez, de a kutatásai alapján kis híján kétszer olyan hatásos, mint az elsőfény.

– Gondolod, hogy egy ilyen szer meg tudná javítani a kürtöt? – kérdezte Bryce.

– Lehetséges. Magyarázat lenne arra a hülye talányra, hogy csak az javíthatja meg a kürtöt, ami fény, de nem fény, mágia, de nem mágia. Egy szintetikus szer valami ilyesmi lenne.

Bryce szeme megrebbent.

– És már… elérhető?

– A jelek szerint az elmúlt évek során elérhetővé vált. De senki sem tesztelte még tárgyakon, úgyhogy ki tudja. Ha a valódi mágia nem tudja megjavítani, talán a szintetikus igen.

– Még sosem hallottam szintetikus mágiáról – vetette közbe Hunt.

– Én sem – ismerte el Ruhn.

– Szóval lehetséges, hogy meg tudjuk javítani a kürtöt – gondolkozott hangosan Bryce –, de maga a kürt nincs a birtokunkban. – Felsóhajtott. – És még mindig nem tudjuk, hogy Danika heccből lopta-e el a kürtöt, vagy esetleg volt vele valami konkrét terve.

Ruhn felkapta a fejét.

– Hogy mit csinált Danika?

Bryce arca megrándult, aztán gyorsan beavatta a herceget mindabba, amit megtudtak. Amikor a végére ért, Ruhn hátradőlt a székében, arcának minden egyes vonására őszinte döbbenet rajzolódott ki.

Hunt törte meg a csendet:

– Akár poénból lopta el Danika a kürtöt, akár valami célja volt vele, az tény, hogy ő tette.

– Gondoljátok, hogy magának akarta? – kérdezte Ruhn óvatosan. – Hogy megjavítsa és használja?

– Nem – válaszolta Bryce halkan. – Nem, az lehet, hogy Danika elhallgatott előlem dolgokat, de ismertem őt. Sosem akart volna egy olyan veszélyes fegyvert, mint a kürt, olyasmit, ami így veszélybe sodorhatja a világot. – Megdörgölte az arcát. – A gyilkosa még mindig szabadlábon van. Danika nyilván azért lopta el a kürtöt, hogy az illető ne férjen hozzá. Őt aztán megölte, de a kürtöt továbbra sem találta, tekintve, hogy még mindig a krisztallosszal keresteti. – Ruhn kardja felé intett. – Az az izé nem tudna segíteni abban, hogy megtaláld? Még mindig úgy gondolom, hogy a kürttel tudnánk legkönnyebben elkapni a tettest.

Ruhn a fejét csóválta.

– A kard nem így működik. Azt leszámítva, hogy nem használhatja bárki, a kardnak semmi ereje a kés nélkül.

– Miféle kés? – kérdezte Hunt.

Csikorgott a fém, ahogy Ruhn előhúzta a kardot, és letette maguk közé az asztalra. Bryce hátradőlt, el tőle, ahogy egy cseppnyi csillagfény végigsuhant a vércsatornán, és megcsillant a hegyén.

– Menő – jegyezte meg Hunt, mire Ruhn, aki felvont szemöldökkel Bryce-t nézte, rosszalló pillantást vetett rá. Nyilván azt várta, hogy Bryce hasra esik majd a kardtól, ami régebbi ennél a városnál, sőt, már azelőtt létezett, hogy a vanírok először betették a lábukat Midgardra.

– A kardnak van egy párja – magyarázta Ruhn. – Egy hosszú pengéjű kés, amit ugyanannak a meteoritnak az irídiumából kovácsoltak, ami lezuhant a régi világunkban. – Abban a világban, amit a tündérek maguk mögött hagytak, hogy az Északi Résen át Midgardra utazzanak. – De a kés eonokkal ezelőtt elveszett. Még a Tündérlevéltárban sincs szó arról, hogyan tűnt el, csak annyit tudni, hogy valószínűleg az első háborúk idején történhetett.

– Egy újabb ostoba tündérprófécia – motyogta Bryce. – Mikor kés és kard ismét egymásra talál, a népünk is újból egyesül.

– Szó szerint fel van vésve a Tündérlevéltár bejárata fölé, bármit jelentsen is ez a baromság – tette hozzá Ruhn. Bryce halványan rámosolygott.

Hunt elvigyorodott. Bryce mosolya olyan volt, mint egy kis napsütés a hosszú, esős napok után.

Bryce úgy tett, mintha észre sem vette volna a vigyorát, de Ruhn mogorva pillantást vetett rá. Mintha ismerte volna Hunt minden egyes mocskos gondolatát Bryce-szal kapcsolatban, mindent, amit azért tett, hogy kielégítse magát, miközben azt képzelte, az ő szája öleli, az ő keze, az ő puha teste.

Bassza meg… Hatalmas nagy szarban találta magát, ami nem eresztette. Ruhn felhorkant, mintha ő is pontosan tisztában lenne ezzel, majd eltette a kardot.

– Szeretném megnézni a Tündérlevéltárat – sóhajtotta Lehabah. – Az a rengeteg ősi történet, az a sok csodálatos tárgy!

– Jó alaposan őrzik, csak a tiszta vérű örökösök láthatják – jegyezte meg Bryce, jelentőségteljes pillantást lövellve Ruhn felé.

Ruhn felemelte a kezét.

– Próbáltam rávenni őket, hogy változtassák meg a szabályokat – magyarázkodott. – De hiába.

– A nagyobb ünnepeken látogatók is bemehetnek – mondta Lehabah.

– Csak az előre engedélyezett listáról – vitatkozott Bryce. – És a tűzszellemek nincsenek rajta.

Lehabah az oldalára fordult, és tüzes tenyerébe támasztotta a fejét.

– Engem beengednének. Ranthia Drahl királynő leszármazottja vagyok.

– Ja, én meg a hetedik Aszter – vágta rá Bryce szárazon.

Hunt nagyon ügyelt rá, hogy ne reagáljon ennek hallatán. Napok óta az első szikra volt, amit Bryce-tól látott.

– Pedig így van! – erősködött Lehabah, majd Ruhnhoz fordult. – A szépanyám dédanyja volt, az elementálháborúban taszították le a trónról. A családunk kegyvesztetté vált…

– Minden alkalommal más a sztori – mondta Bryce Huntnak, akinek csak megrándult a szája széle.

– Nem is! – vinnyogta Lehabah. Most már Ruhn is mosolygott. – Visszanyerhettük volna a címünket, de az ükanyámat elűzték az Örök Városból, amiért…

– Elűzték.

– Igen, elűzték. Azzal a koholt váddal, hogy megpróbált elcsábítani egy hitvest a hamis királynőtől. Forogna a hamvaiban, ha tudná, mi lett az utolsó leszármazottjából. Gyakorlatilag kalitkába zárt madár vagyok.

Bryce belekortyolt a vizébe.

– Most jön el az a pillanat, fiúk, hogy megkér titeket, váltsátok meg a szabadságát.

Lehabah karmazsinvörössé vált.

– Ez nem igaz! – Bryce-ra mutatott. – A dédanyám együtt harcolt Hunttal az angyalok ellen, és akkor az egész népemet rabságba taszították.

A szavak hatalmasat csattantak Huntban. Mindenki ránézett.

– Sajnálom. – Semmi más nem jutott eszébe.

– Ó, Athie! – röppent oda hozzá Lehabah rózsaszínre pirulva. – Nem úgy értettem… – A tenyerébe támasztotta az arcát. – Nem téged hibáztatlak.

– Én vezettem mindenkit a háborúba. Nem tudom, ki mást lehetne hibáztatni azért, ami a népeddel történt. – A szavak éppolyan üresen csengtek, mint amilyennek érezte őket.

– Téged Shahar vezetett – szólalt meg Ruhn, akinek kék pillantása elől semmi sem maradt rejtve.

Hunt megfeszült, hogy Shahar nevét hallja a hercegtől. De aztán Quinlanre nézett, hogy megkínozza magát az ő arcára kirajzolódó egyetértéssel is.

Egyedül bánat ült rajta. És egyfajta megértés. Mintha tisztán látta volna őt, ahogy ő is látta Bryce-t a lőtéren, felfigyelt minden egyes törött darabkára, és nem érdekelte, hogy vannak egyenetlen részek. Bryce magas sarkújának orra hozzáért Hunt bakancsához az asztal alatt. Apró megerősítés, hogy igen, látja, miféle bűntudat kínozza, miféle fájdalom, és nem hátrál meg előle. Hunt mellkasa elszorult.

Lehabah megköszörülte a torkát, és Ruhnhoz fordult:

– Jártál valaha az avalleni Tündérlevéltárban? Úgy hallottam, nagyobb annál, mint amit ide hoztak. – Egyik tüzes tincsét az ujjára tekerte.

– Nem – válaszolta Ruhn. – De a ködös sziget tündérei még az ittenieknél is zárkózottabbak.

– Szeretik gyűjteni a pénzt – jegyezte meg Lehabah, és Bryce-ra nézett. – Mint te, BB. Mindig csak magadra költesz, nekem soha semmit nem veszel.

Bryce elhúzta a lábát.

– Kéthetente veszek neked epres cuccot a vízipipádba!

Lehabah összefonta a karját.

– Azt nem igazán mondanám ajándéknak.

– Mondja a tűzszellem, aki bezárkózik a kis üvegbúrájába, egész éjszaka pöfékel, és mindig azt mondja, hogy hozzá se szóljak, amíg el nem fogyott az egész. – Öntelten hátradőlt, és Hunt kis híján ismét elvigyorodott a Bryce szemében csillanó szikra láttán.

Bryce felkapta az angyal telefonját az asztalról, és még mielőtt Hunt tiltakozhatott volna, lefotózta. Aztán Lehabah-t is. Majd Syrinxet.

Ha Ruhn észrevette is, hogy róla nem készített képet, nem szólt egy szót sem. De Hunt esküdni mert volna, hogy elmélyültek a szobában az árnyékok.

– Csak azt szeretném, ha értékelnél egy kicsit, BB – mondta Lehabah.

– Az istenek irgalmazzanak! – motyogta Bryce. Erre még Ruhn is elmosolyodott.

A herceg telefonja megcsörrent, és gyorsan fel is vette, még mielőtt Hunt elolvashatta volna, ki keresi.

– Flynn!

Hunt épphogy csak hallotta Flynn hangját:

– Vissza kell jönnöd a kaszárnyába! Ketten összeverekedtek valami baromságon, hogy valakinek a csaja összefeküdt valaki mással, őszintén, pont leszarom, de rendesen kicsinálták egymást.

Ruhn felsóhajtott.

– Negyedóra, és ott vagyok – mondta, aztán letette.

– Tényleg ilyen apró-cseprő verekedésekkel kell foglalkoznod? – kérdezte Hunt.

Ruhn végigsimított a Csillagkard markolatán.

– Miért ne?

– Herceg vagy.

– Nem értem, miért kell ezt úgy mondanod, mintha valami sértés lenne – morogta Ruhn.

– Miért nem… fontosabb dolgokkal foglalkozol? – kérdezte Hunt.

Bryce válaszolta meg a kérdést:

– Mert apuci fél tőle.

Ruhn figyelmeztető pillantást lövellt felé.

– Az erejét és a rangját tekintve is felettem áll.

– Mégis már a kezdetektől fogva gondoskodott róla, hogy a markában tartson, mintha valami állat lennél, amit be kell törni. – Bryce él nélkül ejtette ki a szavakat, Ruhn mégis megfeszült.

– Egész jól ment is a dolog – felelte Ruhn feszülten –, amíg meg nem jelentél a színen.

Hunt megacélozta magát a kettejük között kitörni készülő vihar ellen.

Bryce azt felelte:

– Te is tudod, hogy életben volt, amikor legutóbb csillagfényű herceg született. Megkérdezted tőle, mi történt vele? Miért halt meg még a Zuhanás előtt?

Ruhn elsápadt.

– Ne legyél már ostoba! Baleset érte a Próbatétele közben.

Hunt közömbös arcot vágott, Bryce pedig hátradőlt a székében.

– Ha te mondod.

– Még mindig elhiszed azt, amit gyerekként megpróbáltál beadni nekem?

Bryce összefonta a karját.

– Fel akartam nyitni a szemed, hogy lásd, ki ő valójában, mielőtt neked is túl késő lesz.

Ruhn pislogott, aztán kihúzta magát, és a fejét csóválva felállt az asztaltól.

– Hidd el, Bryce, régóta tudom, ki ő valójában! Egy kibaszott fedél alatt kellett élnem vele. – Ruhn a mindenfélével teli asztalra biccentett. – Ha hallok valamit a kürtről vagy erről a szintetikus gyógyító mágiáról, szólok. – Hunt szemébe nézett, és hozzátette: – Csak óvatosan!

Hunt félmosolyt küldött a herceg felé, hogy tudja, pontosan tisztában van azzal, mitől intette óva. És pont leszarja.

Két perccel Ruhn távozása után ismét megszólalt a csengő.

– Mi a francot akar már megint? – motyogta Bryce, felkapta a tabletet, amin Lehabah az idióta műsorait nézte, és megnyitotta a kinti kamera képét.

Felsikkantott. Egy vidra állt ott fényvisszaverő, sárga mellényben a hátsó lábán, kis mancsát a lenti csengőre tette, amit Bryce az alacsonyabb vevők számára szereltetett fel Jesibával. Abban reménykedve, hogy egy nap bolyhos, bajszos hírvivő áll majd az ajtóban.

Egy szempillantással később felugrott a székéből, tűsarkúja csak úgy repítette felfelé a szőnyegen.

Az üzenet, amit a vidra Thariontól hozott, rövid volt, és kedves.

Szerintem érdekesnek találod majd. Csók: Tharion

– Csók? – kérdezte Hunt.

– Nyilván téged csókoltat – mondta Bryce még mindig a vidra miatt mosolyogva. Egy ezüstmárkát adott neki, amiért cserébe bajuszrebbenést és egy kis, fogakat villantó mosolyt kapott.

Határozottan a nap fénypontja. A hété. Az évé.

Őszintén, az egész életéé.

A bemutatótermi asztalnál Bryce levette Tharion levelét a halom tetejéről, Hunt pedig elkezdte átnézni a papírokat.

Ahogy megpillantotta a Hunt kezében lévő fotót, Bryce elsápadt.

– Az egy holttest?

– Ez maradt abból, amit Tharion kiszedett egy szobek barlangjából.

Bryce képtelen volt a gerincén végigfutó borzongás útját állni. A több mint hét és fél méteres, százharminc kilós szobekek a folyó legveszedelmesebb csúcsragadozói. Gonoszak, erősek, és a fogaik könnyedén kettéroppanthatnak bárkit, egy kifejlett szobektől a legtöbb vanír meghátrálna.

– Tharion teljesen kattant.

Hunt felnevetett.

– De még mennyire!

Bryce homlokráncolva nézte a rémes fotót, majd elolvasta Tharion jegyzeteit.

– Azt mondja, a törzsön lévő harapásnyomok nem egyeznek a szobekek fogazatával. Az áldozat már halott volt, amikor az Isztroszba dobták. A szobek nyilván gyors vacsorát látott benne, és lehúzta a barlangjába, hogy később megegye.

Bryce szája kiszáradt ugyan, de nyelt egyet, és ismét a holttestre nézett.

Egy driád nő volt.

Mellkasát felhasították, szívét és belső szerveit eltávolították, és harapásnyomok látszottak az egész…

– Olyan sebek, mint amilyeneket a krisztallosz rajtad is ejtett. És a sellőlabor szerint a bomlás alapján olyan ötnapos lehet a holttest.

– Az pont az az este, amikor megtámadott minket.

Bryce végigolvasta az elemzést.

– Tiszta méreg volt a sebekben. Tharion azt írja, érezte a holttestben, nem is kellettek hozzá a laboratóriumi vizsgálatok. – Az Ezer víz házának legtöbb tagja érzi, mi van mások testében, tudja, miféle betegség, gyengeség zajlik bennük, és a jelek szerint a méreg is ezek közé tartozik. – És amikor megvizsgálták, kiderült… – Bryce fújt egyet. – Hogy hatástalanítja a mágiát. – Csak a krisztallosz lehetett. Bryce összerezzent, és továbbolvasott: – Utánanézett az azonosítatlan holttesteknek, amiket a sellők az elmúlt években találtak. Kettő volt ugyanilyen sebekkel, és ezzel a tiszta méreggel akkoriban, amikor… – Bryce nagyot nyelt. – Amikor Danika és a falka meghalt. Egy driád és egy róka alakváltó. Mindkettőt eltűntnek jelentették. Ebben a hónapban öt áldozatot találtak ilyen sebekkel és méreggel. Mindegyikük eltűnését bejelentették, de csak hetekkel a haláluk után.

– Szóval olyan emberek, akiknek nem lehetett sok közeli barátjuk és családtagjuk – mondta Hunt.

– Előfordulhat. – Bryce ismét szemügyre vette a fotót. Kényszerítette magát, hogy megnézze a sebeket. Némaság burkolta be őket, amit egyedül Lehabah tévéműsorának távoli hangjai törtek meg.

– Nem ez ölte meg Danikát – mondta Bryce halkan.

Hunt végigszántott a haján.

– Lehet, hogy több krisztallosz is volt már…

– Nem – erősködött Bryce, és letette a papírokat. – Nem a krisztallosz ölte meg Danikát.

Hunt összevonta a szemöldökét.

– De hát ott voltál a bűntény helyszínén. Te magad láttad.

– A folyosón láttam, nem a lakásban. Danika, a falka és a többi három áldozat mind cafatokban végezték. – Kimondani is alig tudta, nemhogy ismét felidézni.

Az elmúlt öt napban… nem volt könnyű dolga. Egyedül az lendítette túl a Sabine-féle katasztrófán, azon a döbbenetes dolgon, amit Danikáról mondott, hogy egyik lábát rakta a másik elé. És ha egész idáig mást kerestek, mint amit kellett volna…

Bryce felemelte a képet.

– Nem egyeznek a sebek. A krisztallosz a szívedet akarta, a szerveidet. Nem pedig egy… egy halommá változtatni téged. Danika, az Ördögfalka, Tertian, a növendék, a templomi őr… egyiküknek sem voltak ilyen sebei. És egyiküknek sem volt ilyen méreg a szervezetében. – Hunt csak pislogott. Bryce hangja elcsuklott. – Mi van, ha valami más is átjutott? Mi van, ha megidézték a krisztalloszt, hogy kerítse elő a kürtöt, de valami más is volt ott azon az éjszakán? Ha valaki képes megidézni a krisztalloszt, miért is ne idézhetne meg többfajta démont?

Hunt elgondolkozott.

– Nem jut eszembe egyetlen olyan démon sem, ami így széttépi az áldozatait. Persze lehet, hogy egy másik ősi rém az, egyenesen a Veremből. – Megmasszírozta a nyakát. – De ha a krisztallosz végzett ezzel a driáddal, ha az ölte meg ezeket az embereket, akiknek a teste a csatornán keresztül a folyóba jutott, akkor minek idézett volna meg valaki két különböző démont? Már a krisztallosz is pokolian veszélyes. – Szó szerint.

Bryce a levegőbe emelte a kezét.

– Fogalmam sincs. De ha eddig mindenben tévedtünk Danika halálával kapcsolatban, akkor először azt kell kiderítenünk, hogyan halt meg. Olyasvalakire van szükségünk, akinek nagyobb rálátása van erre a dologra.

Hunt megdörgölte az állát.

– Van valami ötleted?

Bryce lassan bólintott, rettegés ülte meg a gyomrát.

– Ígérd meg, hogy nem akadsz ki!

51.

– Kibaszott rossz ötlet megidézni egy démont – lehelte Hunt, ahogy a lakás behúzott függönyein túl leszállt az est. – Főleg, hogy ezzel kezdődött minden baj.

A nappaliban álltak, levették a fényeket, gyertyák pislákoltak körülöttük. Syrinxet takarókba bugyolálták, és bezárták a ketrecébe Bryce hálószobájában, fehér sóból védőkört szórtak köré.

Előttük, a világos padlón annak teljes ellentéte hevert penésztől és rothadt földtől bűzölögve.

Bryce valamikor ledarálta az obszidiánsót – vélhetően a kibaszott konyhai darálóján. Ahhoz képest, hogy tízezret költött rá, nem kezelte éppen áhítatosan. Úgy hajította be a konyhaszekrénybe, mintha csupán egy zacskó chips lenne.

Huntnak eszébe sem jutott, hogy Bryce egyszer majd föl akarja használni. A lány most két kört rajzolt az obszidiánsóval. Az ablaknál lévő olyan másfél méter átmérőjű lehetett. A másik akkora, hogy ők ketten beleférjenek.

– Nem fogom azzal pocsékolni az időmet, hogy a városban szimatolva próbálom kideríteni, miféle démon gyilkolta meg Danikát – mondta Bryce. – Megkímélem magam, ha egyenesen a forráshoz megyek.

– A forrásnál fel fogsz kenődni a falra. Ha nem, akkor pedig letartóztatnak, amiért démont idézel lakóövezetben. – Bassza meg! Neki magának kellene letartóztatnia, nem?

– Be akarsz köpni az őrségnek, Athalar?

– Én vagyok az őrség!

Bryce felvonta sötétvörös szemöldökét.

– Ki gondolta volna, Halál Árnyéka? – Belépett Hunt mellé a sókörbe. Hosszú copfja megakadt a bőrdzseki gallérján, a vörös tincsek a gyertya aranyfényében fürödtek.

Hunt ujjai megrezzentek, mintha a selymes hajzuhatagért akarna nyúlni. Hogy beletúrjon. Az ökle köré tekerje, hátrahúzza a fejét, és Bryce ismét felkínálja a nyakát Hunt szájának. A nyelvének. A fogainak.

– Azt nyilván tudod, hogy az én dolgom megakadályozni, hogy ezek a démonok átlépjenek a világunkba – morogta Hunt.

– Nem eresztünk szabadon egyetlen démont sem – sziszegte vissza Bryce. – Pont olyan biztonságos, mint egy telefonhívás.

– Tehát a szentségtelen számával fogod megidézni? – Sok démonnak volt külön száma, mintha egyfajta ősrégi e-mail-címmel bírtak volna.

– Nem, nincs rá szükségem. Tudom, hogyan találjam meg ezt a démont. – Hunt válaszolni akart, de Bryce közbevágott: – Az obszidiánsó majd megtartja.

Hunt szemügyre vette a köröket, és felsóhajtott. Jól van. Bár Bryce-szal vitatkozni már-már előjátéknak számított, ő sem szívesen pocsékolta az idejüket.

Ekkor csökkenni kezdett a hőmérséklet a helyiségben. Méghozzá igen gyorsan.

És ahogy Hunt lehelete pamacsban szállt a levegőben, emberalakú férfi jelent meg, tele sötét erővel, amitől felfordult a gyomra…

Bryce vigyorogva nézett fel Huntra, akiben viszont megállt az ütő.

– Meglepetés!

Bryce-nak teljesen elment az esze. Ki fogja nyírni ezért – már ha nem halnak meg mindketten a következő pár másodpercben.

– Ki ez?

Jegesedni kezdett a szoba. Semmi sem védhetett meg attól a hidegtől, amit ez a démon magával hozott. Áthatolt minden egyes ruharétegen, karmos ujjakkal rántotta ki a lélegzetet Hunt tüdejéből. Bryce csupán egy reszketeg lélegzetvétellel jelezte, hogy ő is rosszul érzi magát, de továbbra is a helyiség másik végében lévő kör felé nézett. A férfira, aki a sötét határvonalon belül állt.

– Aidas – szólalt meg a lány halkan.

Hunt mindig is olyasminek képzelte a Katlan hercegét, mint amilyenek azok az alantasabb démonok voltak, akiket az elmúlt évszázadokban üldözött: pikkelyesnek, karmosnak vagy agyarasnak, duzzadó izmokkal, vad, állatias dühvel vicsorogva.

Nem pedig egy karcsú, fehér bőrű… szépfiúnak.

Aidas hullámos, szőke haja lágyan omlott a vállára, mégis tökéletesen keretezte finom csontozatú arcát. Nyilván azért, hogy kiemelje kék opálra emlékeztető szemét, sűrű arany szempilláit, mely utóbbiak most lejjebb ereszkedtek, ahogy épphogy csak pislantott egyet. Telt, érzéki ajkai elváltak egymástól, és kivillantak túlságosan fehér fogai.

– Bryce Quinlan.

Hunt keze a fegyvere felé siklott. A Katlan hercege ismerte Bryce nevét – az arcát. És ahogyan bársonyos hangon kiejtette a nevét, az éppúgy volt kérdés, mint üdvözlés.

Aidas Hél ötödik szintjén uralkodott, a Katlanban. Csupán ketten álltak felette: a Szurdok hercege, és a Veremé, a hetedik és egyben legerősebb démonherceg. Maga a Csillagnyelő, akinek nevét sosem ejtették ki az Északi Résnek ezen az oldalán.

Senki sem merte volna, hiszen a Verem hercege volt az első és egyetlen, aki képes volt végezni egy Aszterrel. Az, ahogy lemészárolta a hetedik szent csillagot – Siriust, a Farkascsillagot – az első háborúk alatt, még mindig a kedvenc balladának számított a háborús tábortüzek körül. És annak köszönhette borzalmas címét is, amit a gyilkosság után Siriusszal tett: így lett belőle Csillagnyelő.

– Legutóbb macska voltál – mondta Bryce.

Ennyit mondott csak.

Hunt annyira vette le csupán a tekintetét a Katlan hercegéről, hogy lássa, Bryce fejet hajt.

Aidas a testére feszülő öltöny zsebébe dugta a kezét, az anyag feketébb volt, mint a Katlan, ahol lakozott.

– Akkor még nagyon fiatal voltál.

Hunt kénytelen volt megvetni a lábát, nehogy meginogjon. Bryce találkozott már a herceggel. Mégis hogyan?

Tisztán kirajzolódhatott a döbbenete az arcára, mert Bryce olyasfajta pillantást lövellt felé, amit egyedül Nyugodj már le, basszus!-ként értelmezhetett, de csak ennyit felelt:

– Tizenhárom voltam, azért az nem olyan nagyon fiatal.

Hunt visszanyelte a morgását, amivel ellentmondott volna.

Aidas oldalra billentette a fejét.

– Nagyon szomorú is voltál.

Beletelt egy pillanatba, hogy Hunt megértse a szavakat. A múlt egy darabkáját, a jelen egy darabkáját.

Bryce megdörzsölte a kezét.

– Inkább rólad beszéljünk, felség!

– Azt mindig szívesen teszem.

A hideg égette Hunt tüdejét. Csupán percekig bírják ilyen hőmérsékleten, mielőtt az öngyógyító képességük akadozni kezd. És bár Bryce ereiben tündérvér csorog, ő bizony nagy eséllyel fel sem épülne. A Zuhanás nélkül Bryce-ban maradandó kárt okozna a fagy. Ahogy az ujjak, a végtagok elvesztése is.

– A kollégáid kezdenek mozgolódni a sötétben – mondta Bryce a démonhercegnek.

– Valóban? – Aidas homlokráncolva pillantott fényes bőrcipőjére, mintha egészen a Veremig lelátna. – Talán nem a megfelelő herceget idézted meg, mert én most hallok erről először.

– Ki idézi meg a krisztalloszdémont, hogy a városban vadásszon? – Érzelemmentes, metsző szavak. – És ki ölte meg Danika Fendyrt?

– Ó, igen, hallottunk róla… arról, hogyan sikított Danika, amikor széttépték.

Bryce hallgatása eleget elárult Huntnak arról, miféle belső sebre tapintott rá Aidas. A Katlan hercegének arcára kirajzolódó mosoly alapján ő is pontosan tisztában volt vele.

Bryce így folytatta:

– Tudod, milyen démon tette?

– Bármit állítanak is a mítoszaitok, nem látok mindent, ami Hélben történik.

– De azért tudod? – kérdezte Bryce kimérten. – Vagy akár azt, hogy ki idézte meg?

Aidas arany szempillája megcsillant, ahogy pislogott egyet.

– Gondolod, hogy én küldtem?

– Nem állnál most itt, ha így gondolnám.

Aidas halkan felnevetett.

– Ezúttal elmaradnak a könnyek.

Bryce haloványan elmosolyodott.

– Azt mondtad, ne hagyjam, hogy sírni lássanak. Megszívleltem a tanácsot.

Mégis mi a pokol történhetett azon a találkozón tizenkét évvel ezelőtt?

– Az információnak ára van.

– És mi az ára? – Bryce szája kezdett kékes színt ölteni. Hamarosan meg kell szakítaniuk a kapcsolatot.

Hunt teljesen mozdulatlanul várt, miközben Aidas Bryce-t tanulmányozta, aztán az angyal felé siklott a tekintete.

Pislogott – de csak egyetlenegyszer. Mintha egészen idáig fel sem figyelt volna a jelenlétére. Mintha nem érdekelte volna annyira, hogy észrevegye, így, hogy Bryce állt előtte. Hunt megjegyezte ezt az apróságot, ahogy Aidas azt mormolta:

– Ki vagy te?

Nem kérdés volt, parancs, hogy válaszoljon.

– Valaki, akin a szememet legeltetem – válaszolta Bryce, belekarolt Huntba, és közelebb húzódott hozzá. Hogy melegért vagy bátorságért, azt Hunt nem tudhatta. Bryce már remegett. – És nem eladó. – A Hunt homlokán futó glóriára mutatott.

– A kedvenceim szeretik kitépni a tollakat, jó üzlet lenne.

Hunt gyilkos tekintettel meredt a hercegre. Bryce erre lesújtó pillantást vetett Huntra a szeme sarkából, de a hatást némileg felülírta vacogó foga.

Aidas elmosolyodott, és ismét végigmérte Huntot.

– Egy Bukott harcos, akinek az ereiben… – Aidas meglepetésében felvonta fazonírozott szemöldökét. Kék opál szeme összeszűkült, majd a legforróbb lángként felragyogott. – Hát mit csinálsz pont te fekete koronával a fejeden?

Hunt nem merte jelezni, mennyire meglepte a kérdés. Még sosem hallotta, hogy így utaltak volna rá korábban – fekete koronaként. Glóriaként, boszorkánytintaként, szégyenbélyegként igen, de így sosem.

Aidas ide-oda járatta közöttük a tekintetét. Óvatosan. Nem hagyta, hogy Hunt válaszoljon, ocsmány mosolya ismét visszatért.

– A hét herceg a sötétségben lakozik, és nem mozgolódik. Nem érdekel bennünket a birodalmatok.

– El is hinném, ha a fajtáddal együtt nem zörgettétek volna folyamatosan az Északi Rést az elmúlt két évtizedben – felelte Hunt. – És ha nem nekem kellett volna utánatok takarítanom.

Aidas mély levegőt vett, mintha megízlelte volna a levegőt, ami eljuttatta hozzá Hunt szavait.

– Eszedbe sem jut, hogy talán nem az én embereimről van szó? Az Északi Rés más helyekre is nyílik, más birodalmakba is, igen, de más bolygókra is. És mi Hél, ha nem egy távoli bolygó, ami a tér és az idő egy résén át összeköttetésben áll a tiétekkel?

– Hél egy bolygó? – Hunt szemöldöke visszacsúszott a helyére. Az általa kivégzett és kezelt démonok nagy része erről vagy nem tudott, vagy nem akart beszélni.

Aidas megvonta egyik vállát.

– Éppolyan valóságos, mint Midgard, de a többségünk jobb szeretné, ha azt hinnétek, nem így van. – A herceg Huntra mutatott. – A te fajtádat, Bukott, az Aszterek hozták létre Midgardon. De a tündérek, az alakváltók és számos egyéb faj a saját világából származik. Az univerzum hatalmas. Vannak, akik úgy hiszik, végtelen. Hogy az univerzumunk egyike csupán a számtalannak, hogy annyi van, akár csillag az égen, homokszem a tengerparton.

Bryce olyasfajta pillantást vetett Huntra, amiből egyértelmű volt, ő is azon mereng, vajon mit szívhat a démonherceg a Katlanban.

– Próbálod elvonni a figyelmünket – fonta össze a karját Bryce. Dér kúszott végig a padlón. – Tehát nem te zörgeted az Északi Rést?

– Az alacsonyabb rangú hercegek tesznek ilyesmit, egyestől a négyes szintig – válaszolta Aidas ismét oldalra billentve a fejét. – Minket, akik valódi sötétségben élünk, nem érdekel a napfény, nincs rá szükségünk. De nem ők küldték a krisztalloszt. Ilyesmi nem szerepel a terveinkben.

Hunt felmordult.

– A fajtád egykor itt akart élni. Mi változott volna?

Aidas kuncogott egy sort.

– Rémesen szórakoztató történeteket szőttek számotokra az Aszterek. – Bryce-ra mosolygott. – Mi vakít el egy orákulumot?

Bryce arca teljesen elsápadt az Orákulumnál történt látogatása említésére. Hogy honnan tudott minderről Aidas, azt Hunt csak találgatni tudta, de Bryce már vissza is vágott:

– Miféle macska látogat el egy orákulumhoz?

– Megnyerő nyitás volt. – Aidas ismét zsebre rakta a kezét. – Nem tudtam, minek örülnél most, hogy már felnőttél. – Huntra vigyorgott. – De lehetek olyan is, ha az jobban tetszik, Bryce Quinlan.

– Vagy van egy jobb ötletem, inkább ne mutatkozz sehogy! – vágta Hunt a démonherceg fejéhez.

Bryce megszorította a karját. Hunt olyan erősen Bryce lábára lépett, hogy a lány kénytelen volt abbahagyni.

Aidas csak nevetett.

– Zuhan a hőmérséklet. Jobb, ha távozom.

– Kérlek! – szólalt meg Bryce. – Csak mondd el, mi ölte meg Danikát! Kérlek!

Halk nevetés.

– Futtassátok le újra a teszteket. Találjátok meg a köztest!

Halványulni kezdett, mintha valóban egy szakadozó telefonhívás lett volna.

– Aidas! – bukott ki Bryce-ból, és a kör szélére lépett. Hunt elfojtotta a késztetést, hogy visszarántsa maga mellé. Főleg így, hogy sötétség emésztette Aidas testének körvonalát. – Köszönöm! Amit aznap tettél.

A Katlan hercege megtorpant, mintha megkapaszkodott volna kissé ebben a világban.

– Csináld meg a Zuhanást, Bryce Quinlan! – Megvillant. – És keress meg utána!

Aidas már majdnem semmivé foszlott, amikor hozzátette, szavai szellemként hasítottak keresztül a szobán:

– Az Orákulum nem látta. De én igen.

Csend nyomakodott a helyébe, ahogy a helyiség olvadni kezdett, a dér eltűnt.

Hunt Bryce felé pördült.

– Először is – dühöngött –, baszd meg a meglepetésedet!

Bryce összedörgölte a kezét, igyekezett meleget lehelni beléjük.

– Ha elárulom, nem hagyod, hogy megidézzem Aidast.

– Mert kibaszottul halottnak kellene lennünk! – Tátott szájjal meredt Bryce-ra. – Megőrültél?

– Tudtam, hogy nem bántana. Ahogy senkit sem, aki velem van.

– El akarod mesélni esetleg, hogyan találkoztál Aidasszal tizenhárom évesen?

– Hát… azt már mondtam, milyen rossz vége lett a dolgoknak köztem és a vér szerinti apám között, miután elmentem az Orákulumhoz. – Hunt haragja lanyhult a Bryce arcára kirajzolódó fájdalom láttán. – Úgyhogy utána, amikor épp kisírtam a két kis szememet a templomkert egyik padján, megjelent mellettem egy fehér macska. Természetellenesen kék volt a szeme. Meg sem kellett szólalnia, már tudtam, hogy nem macska, de nem is alakváltó.

– Ki idézte meg?

– Nem tudom. Jesiba azt mondta, a hercegek be tudnak surranni a Rés repedésein, olyankor közönséges állatok formáját öltik. De akkor olyan alakban is kell maradniuk, az erejük odaveszik, csak beszélni tudnak. És csak pár órára tudnak maradni.

Hunt szürke szárnya megremegett.

– Mit mondott Aidas?

– Megkérdezte, hogy: Mi vakít el egy orákulumot? Én pedig visszakérdeztem, hogy: Miféle macska látogat el egy orákulumhoz? Hallotta a sikítást befelé menet. Gondolom, felkeltette az érdeklődését. Azt mondta, ne sírjak. Hogy csak azoknak okozok vele örömet, akik rosszat tettek nekem. Hogy ne ajándékozzam meg őket a bánatommal.

– Miért ment el a Katlan hercege az Orákulumhoz?

– Azt nem mondta el. De ott maradt velem, amíg össze nem szedtem a bátorságomat, hogy visszamenjek apám házába. Mire eszembe jutott megköszönni, már nem volt ott.

– Furcsa. – És… jó, igen, így már értette, miért volt mersze Bryce-nak megidézni őt, ha a múltban kedves volt hozzá.

– Talán hatással volt rá a macskatest, és tényleg kíváncsi lett rám.

– Úgy tűnik, hiányoztál neki. – Azért mondta, hogy többet szedjen ki belőle.

– Úgy tűnik – hagyta rá Bryce. – De nem sok mindent mondott, amin elindulhatunk.

Bryce tekintete üvegessé vált, ahogy az előttük álló üres körre nézett, majd előhúzta a telefonját a zsebéből. Hunt még épp látta, kit tárcsáz: Declan Emmet.

– Szia, B! – A háttérben zene dübörgött, férfinevetés harsant.

Bryce nem udvariaskodott.

– Azt a tippet kaptuk, hogy újra le kellene futtatni mindenféle tesztet. Gondolom, ez azt jelenti, hogy a pár évvel ezelőtti áldozatokon és bűnügyi helyszíneken. Van valami ötleted, mit kellene újra megnézni?

A háttérben Ruhn azt kérdezte: Bryce az? De Declan csak ennyit felelt:

– Mindenképpen végeznék illatvizsgálatot. Ruhák kellenek hozzá.

– Nyilván két éve is végeztek illatvizsgálatot – felelte Bryce.

– A simát vagy a Mimirt? – kérdezte Declan.

Hunt gyomra elszorult. Főleg, ahogy Bryce azt felelte:

– Mi a különbség?

– A Mimir jobb. És viszonylag új módszer.

Bryce Huntra pillantott, aki lassan megrázta a fejét. Bryce halkan azt mondta a telefonba:

– Senki sem végzett Mimir-vizsgálatot.

Declan habozott.

– Hát… főleg tündértechnológiáról van szó. A fontosabb ügyeknél kölcsönadjuk a légiónak. – Elhallgatott. – Valakinek szólnia kellett volna.

Hunt megacélozta magát, ahogy Bryce azt kérdezte:

– Két éve is hozzáfértetek már?

Declan ismét hallgatott.

– Ó… basszus!

Majd Ruhn vette át a telefont:

– Bryce, határozott utasítást kaptunk, miszerint ezen a vonalon nem nyomozhatunk tovább. Parancsba lett adva, hogy a tündérek tartsák távol magukat az ügytől.

Feldúltság, düh, a veszteség fájdalma – mindez egyszerre terült szét Bryce arcán. Ujjai begörbültek az oldala mellett.

Hunt így szólt, tudva, hogy Ruhn úgyis hallja:

– Az Őszkirály egy igazi rohadék, remélem, tudjátok.

– Meg is fogom mondani neki! – vicsorgott Bryce, aztán letette.

– Mi van? – kérdezte Hunt.

Csakhogy Bryce már rohant is kifelé a lakásból.

52.

Bryce vére forrt, ahogy végigrohant az Óvároson, végig az eső áztatta utcákon egészen az Öt Rózsába. A villák ragyogtak az esőben, a palotának beillő otthonok előtt tökéletes pázsitok és kertek álltak, és mindet kovácsoltvas kerítés védte. Az Aux kőarcú tündér- vagy alakváltóőrei strázsáltak az összes sarkon.

Mintha az itt élők attól rettegtek volna, hogy a peregrinusok és Crescent City maréknyi rabszolgája folyton azon törné a fejét, mikor rabolhatja ki őket.

Bryce elrohant a Tündérlevéltár óriási márványépülete mellett, aminek számtalan oszlopát lecsüngő virágfátyol borította. Rózsa, jázmin, lilaakác – mind évszaktól függetlenül, örökösen virágzott.

Egészen a rózsaszín rózsákkal borított villáig sprintelt, a négy tündérharcos által védett kovácsoltvas kapuig.

Azonnal elé léptek, ahogy lefékezett, a macskaköves út csúszott az esővíztől.

– Engedjetek be! – szűrte összeszorított fogai között, lihegve.

A szemük sem rebbent.

– Van időpontja őfelségéhez? – kérdezte az egyik.

– Engedjetek be! – ismételte Bryce.

Tudta. Az apja tudta, hogy vannak tesztek, amikkel meg lehetne állapítani, mi ölte meg Danikát, és semmit sem tett. Szándékosan kimaradt az ügyből.

Találkoznia kell vele. Tőle magától hallani. Nem érdekelte, mennyi az idő. A fényes fekete ajtó zárva volt ugyan, de égett a villany odabent. Tehát itthon volt. Itthon kellett lennie.

– Időpont nélkül semmiképpen – mondta ugyanaz az őr.

Bryce feléjük lépett, és keményen visszapattant. Hőfal védte a komplexumot, nyilván az előtte álló tündérférfiak műve lehetett. Az egyik őr nevetett. Bryce arca felhevült, szeme szúrni kezdett.

– Mondjátok meg a királyotoknak, hogy Bryce Quinlan váltana vele pár szót. Gyerünk!

– Gyere vissza, ha van időpontod, félvér! – vetette oda az egyik őr.

Bryce rávágott a pajzsukra. Még csak meg sem rezzent.

– Mondjátok meg neki…

Az őrök megdermedtek, ahogy sötét és erős hatalom lüktetett fel Bryce mögött. Villám hasított végig a macskakövön. Az őrök keze a kardjuk felé siklott.

Hunt hangja maga volt a mennydörgés:

– A hölgy látni kívánja őfelségét.

– Őfelsége nem elérhető. – Az őr szemmel láthatóan észrevette Hunt homlokán a glóriát. Az arcára kirajzolódó gúnyos mosoly az egyik legocsmányabb dolog volt, amit Bryce valaha látott. – Főleg nem egy Bukott söpredéknek és egy félember lotyónak.

Hunt feléjük lépett.

– Ismételd meg!

Az őr gúnyos mosolya meg sem rezzent.

– Egyszer nem volt elég?

Hunt keze ökölbe szorult a teste mellett. Megtenné, döbbent rá Bryce. A földbe döngölné ezeket a seggfejeket érte, ha kell, átküzdi magát a kapun, hogy ő beszélhessen a királlyal.

Ruhn jelent meg a sarkon árnyak közt, fekete haja a fejéhez tapadt. Flynn és Declan a nyomában loholt.

– Vissza! – parancsolta Ruhn az őröknek. – A rohadt életbe is, elég legyen!

Csakhogy az őrök nem engedelmeskedtek.

– Erre még ön sem utasíthat bennünket, herceg.

Ruhn árnyai fantomszárnyakként kavarogtak a vállánál, de így szólt Bryce-hoz:

– Vannak olyan csaták, amiket érdemes vele megvívni. De ez nem olyan.

Bryce messzebbre sétált a kaputól, hiába hallottak az őrök nyilván minden egyes szót.

– Szándékosan nem segített Danika ügyében.

Hunt közbeszólt:

– Ezt akár egy birodalmi nyomozásba történő beavatkozásként is fel lehet fogni.

– Húzz már a picsába, Athalar! – mordult rá Ruhn. Bryce karja után nyúlt, de ő ellépett előle. Megfeszítette az állkapcsát. – Tudod, hogy az udvar tagjának számítasz. Óriási zűrbe keveredtél. Úgy döntött, hogy a biztonságod érdekében ejti az ügyet, nem ás a mélyére.

– Mintha eddig nem tett volna magasról a biztonságomra!

– Ahhoz eléggé érdekelte, hogy azt akarta, ott éljek veled, és vigyázzak rád. De te inkább Athalart akartad szexi lakótársnak.

– Magának akarja a kürtöt – csattant fel Bryce. – Semmi köze hozzám a dolognak. – A vaskerítésen túli épületre mutatott. – Menj, és mondd meg annak a rohadt szemétládának, hogy ezt nem felejtem el! Soha. Kétlem, hogy érdekelné, de azért mondd meg neki!

Ruhn árnyékai megdermedtek, lehullottak a válláról.

– Sajnálom, Bryce. Sajnálom, ami Danikával…

– Ne! – dühöngött Bryce. – Ne ejtsd ki előttem a nevét! Soha többé ne ejtsd ki előttem a nevét!

Esküdni mert volna, hogy a bátyja arcán olyasfajta fájdalom suhant át, amit még az árnyai sem tudtak palástolni, de sarkon fordult, és látta, hogy Hunt összefont karral figyeli.

– A lakásnál találkozunk – vetette oda, és egyetlen további szó nélkül ismét futásnak eredt.

Elég elbaszott egy dolog volt nem közölni Hunttal, kit idéz meg. Ezt elismerte.

De nem olyan elbaszott, mint elzárni az utat a tündérvizsgálatok elől, ahogyan az apja tette.

Bryce nem haza ment. Félúton járt, amikor rájött, hogy valahova máshová akar menni. A Fehér Holló továbbra is zárva volt, de a régi kedvenc whiskey-zős helye is megteszi.

A Léthé nyitva volt, tárt karokkal várta. Ami nagyszerű hírnek bizonyult, tekintve, hogy kegyetlenül lüktetett a lába, és felhólyagosodott a talpa, amiért a hülye balerinában futott. Azonnal levette, amint lehuppant a kocsma bőrrel bevont bárszékére, és nagyot sóhajtott, ahogy csupasz talpa a sötét fapult mentén futó hűvös réz lábtartót érintette.

A Léthé mit sem változott az elmúlt két évben, amióta nem járt bent. Ugyanaz az optikai illúzió köszöntötte fekete, szürke és fehér kockákkal. A cseresznyefa oszlopok még mindig faként magasodtak, hogy faragott, íves mennyezetalapot alkossanak a tejüvegnek és a fekete fémnek odafent, ahol már minden csupa egyenes vonal és szögletes él volt.

Bryce öt perce írt egy üzenetet Junipernek, meghívta egy italra. Még nem kapott választ. Úgyhogy a híreket nézte a bárpult felett, épp a sáros pangerai harcmezők jelentek meg a képernyőn, a mechák tönkrement játékként hevertek szerteszét, és ameddig a szem ellátott, mindenütt emberek és vanírok feküdtek, már varjak lakomáztak belőlük.

Még az ember kisegítőfiú is megtorpant és odafordult, arca megfeszült, ahogy végignézett a pusztításon. A pultos elvakkantott utasítására ismét mozgásba lendült, de Bryce látta, hogyan csillan a fiatal férfi barna szeme. Miféle düh és elhatározás ül benne.

– Miért is ne? – motyogta, és belekortyolt az előtte lévő whiskey-be.

Éppolyan fanyar és pocsék volt, mint amilyenre emlékezett, végigmarta a nyelőcsövét. Pontosan erre vágyott. Ismét beleivott.

Valamiféle lila főzet koppant a pulton a pohara mellett.

– A lábadra – mondta Hunt, ahogy leült a mellette lévő bárszékre. – Idd meg!

Bryce szemügyre vette az üvegfiolát.

– Elmentél egy gyógyboszorkányhoz?

– Van egy klinika a sarkon. Gondoltam, maradsz még egy darabig.

Bryce belekortyolt a whiskey-be.

– Jól gondoltad.

Hunt közelebb tolta a gyógyitalt.

– Vedd be, mielőtt megiszod a maradékot!

– Nem is mondasz semmit arra, hogy megszegem a saját alkoholtilalmamat?

Hunt a pultra hajolt, behúzta a szárnyát.

– A te tilalmad, bármikor feloldhatod.

Jól van. Bryce a gyógyitalért nyúlt, kihúzta belőle a dugót, és felhajtotta. Elfintorodott.

– Olyan íze van, mint a szőlős üdítőnek.

– Mondtam, hogy csinálja édesre.

Bryce a szempilláját rebegtette.

– Mert én is olyan édes vagyok, Athalar?

– Mert tudtam, hogy nem innád meg, ha sósborszeszíze lenne.

Bryce felemelte a whiskey-t.

– Ez másról árulkodik.

Hunt intett a csaposnak, kért egy vizet, majd visszafordult Bryce-hoz:

– Pompásan alakult az este, mi?

Bryce kuncogott, újfent belekortyolt a whiskey-be. Az istenekre, milyen borzalmas az íze! Mégis miért vedelte úgy régen?

– Mesésen.

Hunt beleivott a vízbe. Hosszan nézte őt, aztán így szólt:

– Figyelj, ha szeretnéd, ülök itt veled, amíg leiszod magad a sárga földig, de hadd mondjam el előbb, hogy jobban is lehet kezelni az ilyesmit.

– Köszi, anyu!

– Komolyan mondom.

A pultos újabb whiskey-t tett elé, de Bryce nem ivott bele.

Hunt óvatosan fogalmazott:

– Nem te vagy az egyetlen, aki elveszített valakit, akit szeretett.

Bryce a tenyerébe támasztotta a fejét.

– Mesélj róla, Hunt! Halljuk végre a teljes, vágatlan szerelmi sztorit!

Hunt farkasszemet nézett vele.

– Ne legyél már seggfej! Beszélgetni próbálok veled.

– Én pedig inni próbálok – emelte fel Bryce a poharát, hogy hű legyen a szavához.

Megrezzent a telefonja, mire mindketten odapillantottak. Juniper visszaírt végre.

Nem tudok, bocsi. Próba. Majd újabb rezgés jött Junipertől. Várjunk csak, miért is iszol te a Léthében? Megint iszol? Mi történt?

Hunt halkan így szólt:

– Talán a barátnőd is próbál a tudtodra adni valamit.

Bryce ökölbe szorította a kezét, de aztán kijelzővel lefelé a ragyogó tejüvegre tette a telefont.

– Nem úgy volt, hogy elmeséled a csodálatos barátnőd szívszaggató történetét? Mit gondolna arról, hogy rám másztál, és gyakorlatilag rátapadtál a nyakamra a múltkor?

Azon nyomban megbánta a szavakat, amint kiejtette őket. Rengeteg oka volt rá, hogy megbánja, és még csak nem is az volt a legsúlyosabb, hogy egyszerűen képtelen volt elfelejtkezni arról a pillanatnyi őrületről odafent a tetőn, amikor Hunt szája a nyakához ért, ő pedig kezdett teljesen kikészülni.

Hogy mennyire jó érzés volt – az, ahogyan Hunt hozzáért.

Hunt egy hosszú pillanatig rámeredt. Hő tolult Bryce arcába. De aztán az angyal csak annyit mondott:

– Otthon találkozunk. – A szavak visszhangot vertek közöttük, ahogy letett egy másik lila gyógyitalt a pultra. – Ezt félóra múlva idd meg!

Aztán eltűnt, elhagyta az üres kocsmát, és kilépett az utcára.

Hunt épp letelepedett a kanapéra, hogy naplabdameccset nézzen, amikor Bryce két zacskóval a kezében besétált a lakásba. Épp ideje volt.

Syrinx levetette magát a kanapéról, és odarohant hozzá, hátsó lábára emelkedve puszit követelt. Bryce engedelmeskedett, és megborzolta a kiméra arany bundáját, mielőtt felnézett a kanapén ülő Huntra, aki a sörébe belekortyolva kurtán biccentett.

Bryce szintén biccentett, nem nézett igazán a szemébe, és a konyhába sietett. Úgy tűnt, javult a lába, de azért bicegett még egy kicsit.

Hunt Naomit küldte maga helyett az utcára, hogy figyelje azt a puccos whiskey-zős helyet, amíg ő a feszültséget levezetendő elment a konditerembe.

Rám másztál.

A szavak nem tágítottak. Ahogy az igazság sem: egyetlen pillanatra sem gondolt Shaharra, amíg odafent voltak a tetőn. Ahogy a következő néhány napban sem. Amikor aznap este a keze a farkára kulcsolódott, ahogy a következő esték mindegyikén is, nem az arkangyalra gondolt. Még csak véletlenül sem.

Ezzel Quinlannek is tisztában kellett lennie. Tudnia kellett, miféle sebet szakít fel.

Úgyhogy két lehetősége maradt, vagy elkezd vele üvöltözni, vagy elmegy edzeni. Inkább az utóbbit választotta.

Ez két órája történt. Azóta Hunt feltakarította az obszidiánsót, megsétáltatta és megetette Syrinxet, aztán leült a kanapéra várni.

Bryce a pultra tette a zacskókat, Syrinx ott maradt a lábánál, hogy megnézze, mit vett. A támadások között Hunt oda-odapillantott a vásárolt holmikra. Zöldségek, gyümölcsök, hús, zabital, tej, rizs, egy vekni barna kenyér…

– Várunk valakit? – kérdezte.

Bryce előhúzott egy serpenyőt, és a tűzhelyre tette.

– Gondoltam, csinálok magunknak kései vacsorát.

Háta egyenes volt, válla merev. Hunt akár azt is gondolhatta volna, hogy dühös, de a tény, hogy épp vacsorát főzött nekik, másról árulkodott.

– Bölcs döntés főzni, miután whiskey-t vedeltél?

Bryce lesújtó pillantást vetett rá a válla felett.

– Próbálok valami kedveset tenni, de nem könnyíted meg a dolgomat.

Hunt felemelte a kezét.

– Jól van. Bocsi.

Bryce visszalépett a tűzhelyhez, állított a hőfokon, és kinyitott egy tálca darált húst.

– Nem vedeltem whiskey-t – mondta. – Közvetlenül utánad én is eljöttem a Léthéből.

– És hova mentél?

– Egy raktárba a Holderdő közelében. – Elkezdte összeszedni a fűszereket. – Ott tárolom Danika egy csomó holmiját. Sabine ki akarta hajítani, de megszereztem, még mielőtt megtehette volna. – Bryce darált húst öntött a serpenyőbe, majd a harmadik zacskóra mutatott, amit az ajtónál hagyott. – Ellenőrizni akartam, hogy van-e bármiféle nyoma ott a kürtnek, találok-e bármit, amit akkor nem vettem észre. És elhoztam Danika pár ruháját, azokat, amik az én szobámban voltak aznap este, és nem vitték el bizonyítékként. Tudom, hogy vannak ruhák régebbről, de azt gondoltam… Talán ezeken is van valami nyom.

Hunt szólásra nyitotta a száját, hogy pontosan mit akart mondani, azt ő maga sem tudta, de Bryce folytatta:

– Aztán elmentem bevásárolni. Mert úgy tűnik, az itthon tárolt szószok nem számítanak ételnek.

Hunt sörrel a kezében a konyhába trappolt.

– Segítsek?

– Ne! Bocsánatkérésképpen főzöm. Menj, nézd a meccset!

– Nem kell bocsánatot kérned.

– Seggfej voltam. Hadd főzzek valamit, hogy kiengeszteljelek!

– Az alapján, hogy mennyi chiliport öntöttél a serpenyőbe, nem vagyok benne biztos, hogy el akarom fogadni ezt a bocsánatkérést.

– Bassza meg, elfelejtettem a köményt! – Bryce a serpenyő felé pördült, lejjebb vette a hőfokot, és beleszórta, majd belekeverte a fűszert az illata alapján darált pulykának tűnő húsba. Felsóhajtott. – Teljesen szétestem.

Hunt várt, hagyta, hadd szedje össze a gondolatait.

Bryce könnyed, gyors mozdulatokkal hagymát vágott.

– Őszintén, már a Danikával történtek előtt sem voltam teljesen rendben, és… – Egyenletes karikákat vágott a hagymából. – Azóta sem javult a helyzet.

– Előtte mi volt a baj?

Bryce a serpenyőbe szórta a hagymát.

– Félember vagyok gyakorlatilag használhatatlan diplomával. Az összes barátom előtt fényes jövő állt, kezdtek magukkal valamit. – Elhúzta a száját. – Én titkárnő vagyok elegánsabb megnevezéssel. És nincs semmiféle hosszú távú tervem. – Megkeverte a hagymát. – A bulizás meg hasonlók alatt éreztem csak azt, hogy kiegyenlített terepen járunk. Amikor nem számított, hogy Fury valami bérgyilkos, Juniper ilyen elképesztően tehetséges, Danika pedig egy nap mindenható farkas lesz.

– És a szemedre vetették ezt valaha?

– Nem. – Borostyán szeme végigmérte Huntot. – Nem, sosem tettek volna ilyesmit. De attól még nem felejtettem el.

– Az unokatestvéred azt mondta, régen táncoltál. És hogy abbahagytad Danika halála után. Nem akartál abba az irányba mozdulni?

Bryce a széles csípőjére mutatott.

– Azt mondták, a félember testem túl ormótlan. Hogy a mellem túl nagy, és a fenekemet akár reptéri leszállópályaként is lehetne használni.

– Tökéletes a feneked. – Kicsúsztak a szavak. Azt már inkább nem ecsetelte, a többi testrészét mennyire vonzónak tartja. Hogy imádni akarja őket. Kezdve a fenekével.

Pír jelent meg Bryce arcán.

– Hát, köszönöm. – Megkeverte a serpenyő tartalmát.

– De kedvtelésből sem táncolsz már?

– Nem. – Pillantása fagyossá vált. – Már nem.

– És nem gondoltál arra, hogy munkahelyet válts?

– Dehogynem gondoltam. Tíz önéletrajzot rejtettem el a munkahelyi számítógépemen, de képtelen vagyok koncentrálni rájuk, hogy befejezzem bármelyiket. Ráadásul annyi idő eltelt az állások meghirdetése óta, hogy valószínűleg már be is töltötték őket. Arról nem beszélve, hogy meg kellene győznöm Jesibát, továbbra is fizetném az adósságomat. – Tovább kevergette az ételt. – Már egy emberélet is hosszúnak tűnik, egy halhatatlané pedig… – A füle mögé tűrte a haját. – Fogalmam sincs, mihez kezdjek.

– Kétszázharminchárom éves vagyok, és még én sem jöttem rá.

– Igen, de te… te csináltál már valamit. Harcoltál valamiért. Lettél valaki.

Hunt megérintette a rabszolga-tetoválást a csuklóján.

– És nézd, mire jutottam vele!

Bryce elfordult a tűzhelytől.

– Hunt, tényleg nagyon sajnálom azt, amit Shaharról mondtam.

– Nem számít.

Bryce állal Hunt nyitott hálószobaajtaja felé bökött, a Danikáról és róla készült fotó épp látszott a komódon.

– Anyukám csinálta a képet, aznap, amikor kiengedtek minket a rosque-i kórházból.

Hunt tudta, hogy Bryce valami fontosat akar mesélni neki, és készséggel eljátszotta a ráosztott szerepet.

– Miért voltatok kórházban?

– Danika az illegális állatkereskedelem történetéről írta a szakdolgozatát utolsó évben. Felfedezett egy valódi csempészbandát, de sem az Aux, sem a 33. nem akart segíteni neki, úgyhogy elmentünk, hogy mi ketten intézzük el a dolgot. – Bryce felhorkant. – Öt kígyó alakváltó vezette a bandát, rajtakaptak, amikor megpróbáltuk kiszabadítani az állatokat. Beszóltunk nekik, aztán onnantól lejtmenetnek indult a dolog.

Nem csoda.

– Mennyire?

– Motoros üldözés és baleset történt, három helyen eltört a jobb karom, Danikának pedig megrepedt a medencecsontja. És kétszer lábon is lőtték.

– Az istenekre!

– Látnod kellett volna az alakváltókat.

– Megölted őket?

Bryce tekintete elsötétedett, színtiszta tündér ragadozónak tűnt tőle.

– Nem mindet. Azokat, akik meglőtték Danikát… elintéztem. A többit a rendőrség kapta el. – Solas tüzére! Huntnak az volt az érzése, hogy ennél több is történt. – Tudom, hogy mindenki azt hiszi, Danika anyakomplexusos, vakmerő partikirálynő volt, tudom, hogy Sabine is ezt hiszi, de… Azért ment oda kiszabadítani az állatokat, mert szó szerint képtelen volt aludni éjszaka, tudva, hogy egyedül rettegnek a ketrecekben.

A partikirálynő – gúnyolta mindig Hunt és a triarii Danikát a háta mögött.

Bryce így folytatta:

– Danika mindig ilyesmiket csinált, segített olyanokon, akikről Sabine azt gondolta, jóval alatta állnak. Részben azért csinálta, hogy felbosszantsa az anyját, igen, de leginkább segíteni akart. Ezért volt rendes Philip Briggsszel meg a csoportjával, ezért adott nekik olyan sok esélyt. – Hosszan kifújta a levegőt. – Nehéz természetű volt, de jólelkű.

– Na és te? – kérdezte Hunt óvatosan.

Bryce a hajába túrt.

– Legtöbbször olyan hűvösnek tűnik minden, mint amikor Aidas itt volt. Legtöbbször semmi mást nem akarok, csak visszamenni. Hogy minden úgy legyen, ahogy akkor volt. Képtelen vagyok továbblépni.

Hunt egy pillanatra rajta felejtette a szemét.

– Vannak a Bukottak közül olyanok, akik elfogadták a glóriát és a rabszolga-tetoválást. Pár évtized után egyszerűen elfogadták. Már nem küzdenek ellene.

– Te miért küzdesz még mindig?

– Mert igazunk volt, még mindig igazunk van. Shahar csak a jéghegy csúcsa volt. Vakon követtem egy olyan csatába, amit nem nyerhettünk meg, de őszintén hittem abban, amit képviselt.

– Ha most újra megtehetnéd, ha újra Shahar zászlaja alatt vonulhatnál… megtennéd?

Hunt elgondolkozott. Általában nem merengett túl sokat azon, ami akkor és azóta történt.

– Ha nem lázadtam volna fel vele, akkor nyilván jött volna egy másik arkangyal, aki észrevesz a villámaim miatt. Valószínűleg parancsnokként szolgálnék az egyik pangerai városban, és reménykednék benne, hogy egy nap összespórolok annyit, amivel megválthatom magam. De ilyen képességekkel sosem engednének el. Nem sok választásom volt, be kellett állnom valamelyik légióba. Erre az útra kényszerültem, és a villámok, a gyilkosság… Sosem akartam jó lenni az ilyesmiben. Ha tehetném, azonnal feladnám.

Bryce szemében megértés villant.

– Tudom. – Felvont szemöldökkel pontosított: – Hogy milyen az, amikor jó vagy valamiben, amiben nem akarsz az lenni. Hogy azonnal feladnád a képességedet. – Hunt oldalra billentette a fejét. – Mármint, nézz rám, elképesztő tehetséggel vonzom a seggfejeket!

Hunt felnevetett, Bryce pedig így folytatta:

– De nem válaszoltál a kérdésemre. Fellázadnál megint, tudva, hogy mi fog történni?

Hunt felsóhajtott.

– Épp ezt akartam elmagyarázni, hogy még ha nem lázadtam volna fel, akkor is ugyanúgy végeztem volna, mint most, csak egy kicsit mézesmázosabb verzióban. Továbbra is legionárius vagyok, akit a tehetsége miatt használnak, csak most épp hivatalosan is rabszolga vagyok, ahelyett hogy más választás híján szolgálatra kényszerülök. Az egyetlen különbség, hogy most Valbarában szolgálok, hiú reményt táplálok egy alku miatt, amit az arkangyallal kötöttem, és reménykedem benne, hogy egy nap feloldozást nyerek az állítólagos bűneim alól.

– Nem gondolod, hogy bűnt követtél el.

– Nem. Az arkangyalok hierarchiája baromság. Igazunk volt, hogy fellázadtunk.

– Még akkor is, ha mindent elveszítettél?

– Igen. Úgyhogy azt hiszem, ez a válaszom. Megtenném, még akkor is, ha tudnám, mi lesz a vége. És ha valaha szabaddá válok… – Bryce abbahagyta az étel kevergetését. Pislogás nélkül nézett a szemébe, ahogy Hunt folytatta: – Mindenkire emlékszem, aki ott volt azon a harcmezőn, aki lesújtott Shaharra. Az összes angyalra, az Aszterekre, a szenátusra, a kormányzókra… Mindenkire, aki ott volt az elítélésünkkor.

A mögöttük lévő pultnak dőlt, és meghúzta a sörösüveget, hagyta, hogy Bryce kitalálja a többit.

– És miután végeztél velük? Utána mi lesz?

Hunt pislogott egyet, annyira meglepte, hogy Bryce nem riad meg, nem ítéli el.

– Mármint feltéve, hogy túlélem.

– Feltéve, hogy túléled az arkangyalokkal és az Aszterekkel való összecsapást, mit tennél?

– Nem tudom. – Félmosoly kúszott a szájára. – Talán közösen kitalálhatjuk, Quinlan. Több évszázadunk van rá.

– Már ha megcsinálom a Zuhanást.

Hunt összerezzent.

– Inkább nem tennéd? – Olyan ritka volt ez, olyan nagyon-nagyon ritka, hogy egy vanír nemet mondjon a Zuhanásra, és inkább halandó életet éljen.

Bryce zöldségeket és fűszereket szórt a serpenyőbe, majd bedobott egy csomag instant rizst a mikróba.

– Nem tudom. Kellene hozzá egy Horgony.

– Mi van Ruhnnal? – Bár egyikük sem vallotta volna be, Bryce unokatestvére gondolkodás nélkül szembeszállna akár a Verem összes szörnyetegével is, hogy megvédje őt.

Bryce megvetéstől csöpögő pillantást lövellt felé.

– Kibaszottul szó sem lehet róla.

– Juniper? – Valaki, akiben megbízik, akit szeret.

– Megtenné, de valahogy nem érzem helyesnek. És nem nekem való az sem, hogy kijelölt Horgonnyal csináljam végig.

– Én is azt használtam. Teljesen rendben volt. – Észrevette a Bryce szemében csillanó kérdéseket, úgyhogy gyorsan elejét vette a kíváncsiskodásnak. – Talán egyszer meggondolod magad.

– Talán. – Bryce az ajkába harapott. – Sajnálom, hogy elveszítetted a barátaidat.

– Sajnálom, hogy te is elvesztetted a tieidet.

Bryce köszönetképp bólintott, majd ismét kevergetni kezdett.

– Tudom, hogy mások nem értik. De olyan… mintha kihunyt volna bennem egy fény, amikor megtörtént. Danika nem a testvérem volt, nem a szeretőm. De ő volt az egyetlen, aki mellett önmagam lehettem, és sosem éreztem azt, hogy elítél. Az egyetlen, akiről tudtam, hogy mindig felveszi a telefont, vagy visszahív. Az egyetlen, aki bátorságot öntött belém, nem számított, mi történt, mennyire rossz, kínos vagy rémes volt, és tudtam, hogy ő mellettem áll. Hogy ha elszabadul a pokol, vele megbeszélhetem, és akkor minden rendben lesz.

Fénylett a szeme, és Huntnak minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy ne szelje át a kettejüket elválasztó néhány métert, hogy megragadja a kezét, miközben Bryce így folytatta:

– De… Most semmi sincs rendben. Sosem beszélhetek többé vele. Úgy érzem, mindenki azt várja, hogy mostanra legyek túl rajta. De nem megy. Valahányszor szembetalálkozom a valósággal, legszívesebben menekülnék. Hogy ne kelljen a saját életemet élni. Képtelen vagyok táncolni, mert rá emlékeztet, arra, hogy mennyit táncoltunk a klubokban, az utcán, az albérletben, a kollégiumban. Nem vagyok hajlandó többet táncolni, mert annyira boldoggá tett és… És nem akartam, most sem akarok ilyesmit érezni. – Nagyot nyelt. – Tudom, hogy szánalmas.

– Nem az – válaszolta Hunt halkan.

– Sajnálom, hogy lefárasztalak a nyavalygásommal.

Hunt szájszéle felfelé rándult.

– Nincs ellenemre, hogy lefárassz, Quinlan.

Bryce a fejét rázva felhorkant.

– Jaj, így olyan furán hangzik!

– Te fogalmaztál így. – Bryce szája megrezzent. És a fenébe is, mert ettől a mosolytól bizony elszorult Hunt mellkasa. De csak annyit mondott: – Tudom, hogy úgyis mész tovább, Quinlan, akkor is, ha minden szar.

– Mitől vagy ebben ilyen biztos?

Hunt nesztelen léptekkel vágott keresztül a konyhán. Bryce hátrahajtotta a fejét, hogy továbbra is a szemébe nézhessen.

– Mert úgy csinálsz, mintha nyegle és lusta lennél, de a lelked mélyén nem adod fel. Mert tudod, hogy ha megteszed, akkor ők nyernek. Akkor azok a seggfejek nyernek, akiknek akkor is beszóltál. Úgyhogy azzal tudsz igazán bemutatni nekik, ha éled az életedet, méghozzá örömmel.

– Ezért harcolsz te is.

Hunt végigsimított a homloktetoválásán.

– Igen.

Bryce hümmögött egy sort, és ismét megkeverte a serpenyő tartalmát.

– Hát akkor, Athalar, úgy tűnik, egy darabig még egy csónakban evezünk.

Hunt rámosolygott, sokkal őszintébben, mint jó ideje bárkire is.

– Nem is hangzik olyan rosszul – felelte.

Bryce tekintete melegebbé vált, szeplős arca elpirult kissé.

– Azt mondtad, otthon. Még a kocsmában.

Így volt. Hunt próbált elfelejtkezni róla.

Bryce folytatta:

– Tudom, hogy elvileg a kaszárnyában kellene laknod, vagy ilyesmi, amihez Micah épp ragaszkodik, de ha valahogy sikerül megoldanunk ezt az ügyet… Az a szoba a tiéd lehet.

Végighasított Hunton az ajánlat. És képtelen volt bármi mással előrukkolni, mint azzal, hogy:

– Köszönöm. – És ennél több nem is kell, döbbent rá.

A rizs megfőtt, és Bryce két tányérba osztotta, majd rászedte a húst is. Átnyújtotta neki az egyiket.

– Nem valami ínyenc kaja, de… tessék. Sajnálom, ami történt.

Hunt szemügyre vette a gőzölgő húst és rizst. Kutyáknak is tálaltak már ennél gusztusosabban ételt. De azért elmosolyodott, és a mellkasa ismét megmagyarázhatatlanul elszorult.

– Bocsánatkérés elfogadva, Quinlan.

Egy macska ült a komódon.

Kimerültség húzta Bryce szemhéját, olyan súlyossá változtatta, hogy kinyitni alig tudta.

A hajnal előtti égboltot idéző szempár odaszegezte.

Mi vakít el egy orákulumot, Bryce Quinlan?

Szája szót formázott, de az álom visszahúzta.

A macska kék szeme ragyogott. Mi vakít el egy orákulumot?

Bryce keményen küzdött, hogy a kérdés, a sürgetés hallatán kinyissa a szemét.

Tudod – próbálta válaszolni.

Az Őszkirály egyetlen lánya – szemétként kihajítva.

A macska vagy akkor, annyi évvel ezelőtt a templomnál jött rá, vagy követte őt, és látta, kinek a villájába próbált meg bemenni.

Megöl, ha rájön.

A macska megnyalta a mancsát. Akkor csináld meg a Zuhanást!

Bryce ismét beszélni próbált. Az álom szorosan tartotta, de nagy nehezen csak kinyögte: És aztán?

A macska bajsza megrezzent. Mondtam már. Keress meg!

Bryce szemhéja lejjebb ereszkedett, hogy visszamerüljön az álomba. Miért?

A macska oldalra billentette a fejét. Hogy befejezzük ezt az egészet.

53.

Másnap reggel még mindig esett az eső, és Bryce úgy vélte, ez rossz előjel.

Rémes nap ígérkezett. Ahogy az előző este is rémes volt.

Syrinx nem volt hajlandó kimászni a takaró alól, hiába próbálta Bryce kicsalogatni azzal, hogy még a sétáltatás előtt kap reggelit, és mire sikerült kivonszolnia az utcára, miközben Hunt az ablakból figyelte őket, az addig kellemesen kopogó esőt mintha már dézsából öntötték volna.

Az épület ajtajának sarkában kövér varangyosbéka ült a kis kiugró alatt, várta, hogy valamelyik kis termetű, szerencsétlen vanír elrepüljön mellette. Szemügyre vette a vizet fröcskölve elhaladó Bryce-t és Syrinxet, utóbbi bajszát mozgatva fújt egyet, és közelebb araszolt az épület széléhez.

– Rémes – motyogta Bryce a kabátja csuklyáján doboló esőben, érezte, hogy a varangy figyeli, miközben végigsétálnak az utcán. Ahhoz képest, hogy nem volt nagyobb az öklénél, rengetegféleképpen tudott bosszúságot okozni. Méghozzá mindenféle természetszellemnek. Lehabah még a könyvtárba zárva is gyűlölte a varangyokat, és rettegett tőlük.

Bryce fekete cicanadrágja és fehér pólója még a sötétkék esőkabát ellenére is gyorsan átázott. Mintha valahogy felfelé esett volna az eső. Megült a zöld gumicsizmájában is, minden egyes lépéssel cuppogott a záporzó esőben, a pálmák pedig hajladoztak, fütyültek odafent.

Az eddigi legesősebb tavasz – állították a híradóban tegnap este. Bryce egyetértett.

A varangyosbéka még mindig ott ült, miután Syrinx rekordgyorsasággal elvégzett reggeli dolgai után visszatértek, és előfordulhat, hogy Bryce csizmája szándékosan csattant olyan nagyot az egyik közeli tócsában.

A varangy kiöltötte rá a nyelvét, de azért odébb ugrált.

Hunt a tűzhelynél állt, az illatok alapján szalonnát sütött. Hátrapillantott a válla felett, ahogy Bryce lehámozta magáról az esőkabátot, és összevizezte a padlót.

– Éhes vagy?

– Nem, köszi.

Hunt összehúzta a szemét.

– Enned kellene valamit, mielőtt elindulunk.

Bryce legyintett, és kaját öntött Syrinx táljába.

Amikor felállt, Hunt tányért nyújtott neki. Szalonna, tojás és egy vastag szelet barna pirítós.

– A héten ötször hagytad ott a kedvenc kajáidat – mondta reszelősen. – Nem kezdjük ezt megint!

Bryce a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Nem hiányzik, hogy egy pasi megmondja, mikor egyek.

– És mi lenne, ha egy barát mondaná, hogy érthető módon rossz éjszakád volt, és elviselhetetlenül viselkedsz, amikor éhes vagy?

Bryce a homlokát ráncolta. Hunt továbbra is felé nyújtotta a tányért.

– Nem baj az, ha ideges vagy – mondta. Az ajtónál hagyott papírzacskó felé biccentett, Danika ruhái felé, amik már összehajtogatva várták, hogy elküldjék őket a vizsgálatra. Hunt félórája rácsörgött Viktoriára, hogy kérje el a Mimir-technológiát a tündérektől. Azt a választ kapta, hogy Declan már elküldte.

– Nem vagyok ideges. Ezek csak ruhák – felelte. Hunt rámeredt. Bryce felmordult. – Nem vagyok az! Veszítsék csak el a ruhákat, mit számít?

– Akkor egyél!

– Nem szeretem a tojást.

Hunt szája felfelé rándult.

– Nagyjából három tucatot megettél már, amióta ismerlek.

Tekintetük összefonódott.

– Ki tanított meg főzni? – Mert az tuti, hogy Hunt sokkal jártasabb a konyhában, mint ő. A tegnap esti szánalmas vacsora is ezt bizonyította.

– Magamtól tanultam. Hasznos, ha valaki katona. Bármelyik légiós táborban népszerűvé lehet válni vele. Egyébként meg két évszázadom volt rá. Elég szánalmas lenne, ha még mindig nem tudnék főzni. – Közelebb nyomta a tányért. – Egyél, Quinlan! Nem hagyom, hogy elveszítsék a ruhákat.

Bryce-ban felmerült, hogy Hunt fejére borítja a kaját, de végül elvette, és lehuppant az étkezőasztal végében álló székre. Syrinx odafutott hozzá, várakozásteljesen figyelte a szalonnát.

Egy pillanattal később egy bögre kávé is termett az asztalon, még mindig kavargott benne a tejszín.

Hunt rávigyorgott.

– Az hiányozna csak, hogy a megfelelő ellátmány nélkül kelljen útnak indulnod.

Bryce bemutatott neki, és felkapta Hunt telefonját az asztalról, hogy készítsen pár fotót: a reggeliről, a kávéról, az angyal idióta vigyorgásáról, Syrinxről maga mellett, meg a saját morcos képéről. De azért csak megitta a kávét.

Mire betette a bögrét a mosogatóba, miközben Hunt épp a reggelijét falta mögötte az asztalnál, Bryce rájött, hogy könnyedebbé váltak a léptei, mint az utóbbi időben bármikor.

– Ne veszítsd el őket! – figyelmeztette Hunt Viktoriát, aki épp az asztalán álló zacskóban turkált.

A lidérc felnézett a fakó, szürke zenekaros pólóról, aminek elején egy sikító, köpenyes alak díszelgett. The Banshees.

– Vannak ruháink Danika Fendyrtől és a többi áldozattól a bizonyítékok közt.

– Tudom, de azért használd ezeket – mondta Hunt. Hátha valaki babrált az itteni bizonyítékokkal, meg hadd érezze Quinlan, hogy hozzájárult a dologhoz. Bryce a galériában volt, épp valami fennhéjázó vevővel bajlódott Naomi felügyelete alatt. – Megkaptad a Mimir-technológiát Declantől?

– Ahogy már a telefonban is elmondtam, igen. – Vik ismét a zacskóba nézett. – Felhívlak, ha találunk valamit.

Hunt odatolt elé egy papírt az asztalon.

– Nézd meg, hogy ezek közül a démonok közül van-e valamelyiknek nyoma rajtuk.

Viktoria elsápadt a szavak láttán, glóriája élesen kirajzolódott a homlokán.

– Gondolod, hogy egy ilyen démon tette?

– Remélhetőleg nem.

Hunt összeírt pár lehetséges démont, ami együtt dolgozhatott a krisztallosszal, mind ősi és rémséges volt, rettegése minden egyes felírt szóval egyre súlyosbodott. A többségük esti rémmesékben is szerepelt. Bármelyik jutna is át Midgardra, annak katasztrofális következményei lennének. Eddig kettővel kellett szembenéznie, és mindkétszer épphogy csak túlélte.

Hunt ismét a zacskó felé biccentett.

– Komolyan mondtam, ne veszítsd el a ruhákat! – ismételte.

– Kezdesz elpuhulni, Athalar?

Hunt a szemét forgatta, és az ajtó felé indult.

– Csak szeretném, ha a helyén maradna a tököm.

Viktoria aznap este jelzett Huntnak, hogy még mindig fut a diagnosztika. A tündérek Mimir-technológiája elég alapos volt ahhoz, hogy hosszú időt vegyen igénybe. Hunt imádkozott, hogy ne legyen olyan rémes az eredmény, mint amitől tartott.

Megírta üzenetben Bryce-nak, aki épp befejezte a munkát, és felnevetett, ahogy észrevette, hogy a lány ismét megváltoztatta a nevét a telefonjában: Bryce igazi királynő.

Éjfélig fent maradtak, valami valóságshow-t néztek egy csomó szexi vanírról, akik egy korona-szigeteki tengerparti klubban dolgoztak. Először nem volt hajlandó rá, de az első óra végeztével ő nyomta meg a gombot, hogy jöjjön a következő rész. Majd a következő.

Az sem ártott meg, hogy már nem a kanapé két ellentétes végében ültek, hanem egymás mellett, és a combja Bryce-énak nyomódott. Előfordulhat, hogy a lány befont hajával is játszadozott közben. Bryce pedig hagyta.

Másnap reggel Hunt épp követte Bryce-t a lift felé, amikor megcsörrent a telefonja. Elég volt egyetlen pillantást vetnie a számra, máris grimaszolva vette fel.

– Üdv, Micah!

– Negyedóra múlva az irodámban akarlak látni.

Bryce megnyomta a lift hívógombját, Hunt viszont a tetőre vezető ajtóra mutatott. Majd elviszi őt a galériába, aztán átmegy a KÜN-be.

– Rendben – felelte óvatosan. – Miss Quinlan is csatlakozzon hozzánk?

– Csak te. – Azzal letette.

54.

Hunt a hátsó bejáraton át érkezett meg a toronyba, gondosan elkerült minden olyan helyet, ahol összefuthatott Sandriellel. Isaiah nem vette fel a telefont, és több esze is volt annál, mint hogy addig hívogassa, amíg fel nem veszi.

Amikor megérkezett, Micah kifelé bámult az ablakon, ereje már viharként forrt a helyiségben.

– Mégis miért futtatsz tündérteszteket régi bizonyítékokon a laborban? – kérdezte az arkangyal.

– Alapos okunk van azt feltételezni, hogy nem a már beazonosított démon áll Danika Fendyr halála mögött. Ha kiderítjük, pontosan mi ölte meg, talán elvezet ahhoz, aki megidézte.

– Két hét múlva kezdődik a csúcstalálkozó.

– Tudom. A lehető legkeményebben dolgozunk.

– Valóban? Bryce Quinlannel whiskey-zgetni egy kocsmában munkának számít?

Seggfej.

– Rajta vagyunk az ügyön. Ne aggódjon!

– Sabine Fendyr felhívott. Hogy leordítsa a fejemet, amiért gyanúsítottként kezeltétek. – Az égvilágon semmi emberség nem volt a szemében. Egyedül a hűvös ragadozó látszott.

– Hibáztunk, és ezt el is ismerjük, de alapos okunk volt azt feltételezni, hogy…

– Tegyetek… pontot… az ügy… végére.

– Meglesz – mondta Hunt fogcsikorgatva.

Micah hűvösen végigmérte. Majd így szólt:

– Sandriel kérdezősködött rólad… és Miss Quinlanről is. Igen nagylelkű ajánlatokat tett. – Hunt gyomrát hirtelen ólomsúly húzta. – Eddig visszautasítottam. Megmondtam neki, hogy túlságosan értékes vagy a számomra.

Micah lehajított egy aktát az asztalra, majd visszafordult az ablakhoz.

– Ne kelljen meggondolnom magam, Hunt!

Hunt átolvasta az aktát, értette a kimondatlan parancsot. A büntetését. Sabine-ért, amiért túl sokáig tartott a nyomozás, amiért egyáltalán megszületett. Egy halál minden egyes halálért.

Beugrott a kaszárnyába, hogy magához vegye a sisakját.

Micah jegyzetet írt számára a célpontok és a bűntetteik listája mellé. Lőfegyver nélkül.

Úgyhogy Hunt elhozott pár fekete markolatú tőrt, meg a hosszú nyelű kését is.

Minden egyes mozdulat gondos volt. Szándékos. Minden egyes rezzenéssel, ahogy felöltötte fekete harci ruháját, elcsendesítette az elméjét, egyre távolabb és távolabb került magától.

Telefonja megrezzent az asztalán, és csak annyi időre pillantott rá, hogy elolvassa, mit írt neki Bryce igazi királynő: Minden rendben?

Hunt felhúzta fekete kesztyűjét.

A telefonja ismét megrezzent.

Húsos batyus levest rendelek ebédre. Kérsz te is?

Hunt megfordította a telefont, hogy ne lássa a kijelzőt. Mintha ezzel megakadályozhatná valahogy, hogy Bryce rájöjjön, mit csinál. Több évszázad rutinjával szedte össze a fegyvereit. Aztán a fejébe húzta a sisakot.

A világ hűvös számítássá vált, a színek megfakultak.

Csak ekkor vette kézbe a telefonját, hogy visszaírjon Bryce-nak: Nem, köszi. Később találkozunk.

Mire odaért a kaszárnya leszállójához, Bryce visszaírt. Előtte számtalanszor felvillant a buborék, hogy ír valamit, de mindig eltűnt, hogy aztán ismét felbukkanjon. Mintha tíz különböző üzenetet fogalmazott volna meg, mire végül megállapodott annál, hogy: Oké.

Hunt kikapcsolta a telefonját, vállal kilökte az ajtót, és kilépett a nyílt térre.

Sötét folt volt a fényben. Egy árnyék a nap előtt.

Egyetlen szárnycsapással felröppent. Nem nézett vissza.

Valami nem stimmelt.

Bryce abban a pillanatban tudta, hogy rájött, Hunt már egy órája van a Comitiumban, és még nem írt semmit.

Ez az érzés egyre súlyosbodott, amikor semmitmondó válaszokat kapott az üzeneteire. Nem említette, miért hívták be, mire készül.

Mintha valaki más írt volna helyette.

Tucatnyi különböző választ fogalmazott meg, amikor megjött az a Huntra legkevésbé sem jellemző üzenet.

Kérlek, mondd, hogy minden rendben!

Küldj 1-est, ha segítségre van szükséged!

Megbántottalak valamivel?

Mi a baj?

Elmenjek a Comitiumba?

Tényleg nem kérsz levest? Valaki ellopta a telefont?

És így tovább, és így tovább, megírta, majd kitörölte a válaszokat, és végül oda jutott, hogy: Aggódom. Kérlek, hívj fel! De nem volt joga aggódni, ilyesmit követelni.

Úgyhogy végül egy szánalmas Oké-nál állapodott meg.

És azóta sem hallott felőle. Egész nap mániákusan nézegette a telefonját.

De semmi.

Az aggodalom görcsben tartotta a gyomrát. Meg sem rendelte a levest. Egyetlen pillantást vetett a tetőkamerák képére, és látta, hogy Naomi ül ott egész nap feszült arckifejezéssel.

Bryce három körül felment hozzá.

– Tudod, hova ment? – kérdezte, szorosan átkarolva magát.

Naomi végignézett rajta.

– Semmi baja – válaszolta. – Hunt… – Elhallgatott, mintha kiolvasott volna valamit Bryce arcából. Meglepetés suhant át a tekintetén. – Semmi baja – mondta az angyal kedvesen.

Mire Bryce hazaért, és Naomi elfoglalta őrposztját a szomszédos épület tetején, már nem hitt neki.

Ezért úgy döntött, a fene essen az egészbe. A francba az óvatoskodással, a hidegvérrel, az egésszel!

Ahogy az óra mutatója a nyolcas felé vánszorgott, Bryce a konyhában állva azt írta Huntnak: Kérlek, hívj fel! Aggódom miattad.

Tessék. Hadd menjen az éterbe vagy bárhova, ahol az üzenetek keringenek!

Még egyszer utoljára megsétáltatta Syrinxet. Közben végig a telefonját szorongatta, mintha minél erősebben szorítaná, annál valószínűbb lenne, hogy Hunt válaszolni fog.

Tizenegykor feladta, és tárcsázta az ismerős számot. Ruhn az első csörgésre felvette.

– Mi a baj?

Bryce-t nem is érdekelte, honnan tudja.

– Nem… – Nagyot nyelt.

– Bryce! – Ruhn hangja kiélesedett. Zene szólt a háttérben, de változni kezdett, mintha Ruhn csendesebb helyre ment volna, bárhol volt is épp.

– Láttad ma Huntot valamerre? – Bryce hangja cincogásként hangzott.

A háttérben Flynn érdeklődött:

– Minden rendben?

– Mi történt? – kérdezte Ruhn.

– Mármint láttad Huntot a lőtéren vagy valahol…

Elhallgatott a zene. Ajtó csapódott.

– Hol vagy?

– Otthon. – Hirtelen rádöbbent, mekkora ostobaság volt felhívni őt, pont Ruhntól megkérdezni, tudja-e, mit csinál a kormányzó orgyilkosa.

– Öt perc, és…

– Nem, ne gyere ide! Jól vagyok. Csak… – Égett a torka. – Nem találom. – Mi van, ha Huntból nem maradt más, csak egy halom csont, hús és vér?

Amikor súlyossá vált a csend, Ruhn halkan, mégis határozottan így szólt:

– Ráállítom Decet és Flynnt…

A védővarázslatok felzúgtak, kinyílt a bejárati ajtó.

Bryce megdermedt, ahogy az ajtó lassan kitárult. Ahogy Hunt harci feketében, a híres sisakkal a fején besétált.

Mintha minden egyes lépésre teljes mértékben koncentrálnia kellett volna. És a szaga…

Vér.

Nem a sajátja.

– Bryce?

– Visszajött – lehelte a telefonba. – Holnap felhívlak – mondta a bátyjának, és letette.

Hunt megállt a szoba közepén.

Vér szennyezte a szárnyát. Ott fénylett a bőrruhán, az pöttyözte a sisak plexijét.

– Mi… mi történt? – nyögte Bryce.

Hunt ismét megmozdult.

Elsétált mellette, a rengeteg különböző vér szaga megtöltötte a levegőt. Az angyal nem szólt egy szót sem.

– Hunt! – Bármiféle remény öntötte is el az imént, most valami élesebbé változott.

Hunt a szobája felé ment, nem állt meg. Bryce mozdulni sem mert. Hunt lidérc volt, démon, a… a halál árnyéka.

Ez a férfi sisakban, harci ruhában… Bryce nem ismerte őt.

Hunt elérte a szobáját, és még csak rá sem nézett, ahogy becsukta maga mögött az ajtót.

Képtelen volt elviselni.

Egyszerűen képtelen volt elviselni azt a színtiszta, térdgyengítő megkönnyebbülést Bryce arcán, amikor besétált a lakásba. A dolga végeztével visszajött ide, mert azt hitte, Bryce már alszik, és lemoshatja magáról a vért anélkül, hogy vissza kelljen mennie a Comitium kaszárnyájába, de Bryce ott állt a nappaliban. Rá várt.

Ahogy belépett a lakásba, és Bryce meglátta, megérezte a vért…

Az arcára kiülő rémületet és fájdalmat sem volt képes elviselni.

Látod, mit tett velem ez az élet? – kérdezte volna legszívesebben. De ahonnan ő jött most, ott nem voltak szavak. Mostanáig csak sikolyok léteztek. A három férfiból szakadtak ki, akiket az elmúlt órák leforgása alatt Micah utasításainak megfelelően kivégzett.

Hunt a fürdőszobába sietett, és a lehető legforróbbra állította a zuhanyt. Levette a sisakot, az erős fény vakította a szemét a plexi tompítása nélkül. Aztán levette a kesztyűt is.

Bryce olyan rémültnek tűnt! Nem csoda. Eddig valójában fel sem foghatta, mi ő, ki ő. Hogy miért húzódnak úgy el tőle mások. Miért nem néznek a szemébe.

Hunt lehámozta magáról a ruháját, kék-zöld foltjai már gyógyultak. A drogbárók, akiket ma este kivégzett, bevittek pár ütést, mielőtt felülkerekedett rajtuk. Mielőtt a földre szegezte őket, és felnyársalta a pengéire.

Aztán otthagyta őket, órákon keresztül ordítottak kínjukban.

Meztelenül a zuhany alá lépett, a fehér csempéken már gyöngyözött a gőz.

A forró víz savként marta a bőrét.

Elfojtotta a kiáltását, a zokogását, a nyöszörgését, nem ugrott ki a perzselő zuhatag alól.

Nem csinált semmit, hagyta, hogy mindent elégessen.

Micah bevetésre küldte. Megparancsolta Huntnak, hogy öljön meg valakit. Többeket is, a szagok alapján. Mindegyik kioltott élet beleszámított vajon abba az undorító tartozásba?

Ez volt a munkája, amit a kormányzónak végzett, az út a szabadság felé, ugyanakkor… Bryce sosem gondolt bele igazán. Hogy miféle hatással van mindez rá. Hogy miféle következményekkel jár.

Nem a szabadság felé vezetett ez az út. Hanem Hél bugyraiba.

Bryce nem mozdult a nappaliból, várta, hogy Hunt befejezze a zuhanyzást. Egyre csak zubogott a víz. Eltelt húsz perc. Harminc. Negyven.

Egy teljes óra múltán Bryce azon kapta magát, hogy bekopog a vendégszoba ajtaján.

– Hunt?

Nem érkezett válasz. Ömlött tovább a víz.

Bryce résnyire nyitotta az ajtót, bekémlelt a sötét hálószobába. A fürdőszobaajtó tárva-nyitva állt, gőz áramlott ki rajta. Olyan sok, hogy teljesen bepárásította a hálószobát.

– Hunt? – Bryce előrelépett, a nyakát nyújtogatva nézett be a vakító fényben úszó fürdőszobába. Nem látta Huntot a zuhanyfülkében.

Átázott szürke szárnyra lett figyelmes az üveg mögött.

Gondolkozás nélkül mozdult, nem érdekelte semmi.

Egyetlen szívdobbanás alatt a fürdőszobában termett, ajkán Hunt nevével, a legrosszabbra készülve, és azt kívánta, bár magával hozta volna a telefonját a konyhapultról…

De Hunt ott volt.

Meztelenül ült a zuhanyfülkében, fejét a térde közé hajtotta. Víz ömlött a nyakára, a szárnyára, végigcsorgott a haján. Aranylóan barna bőre dühödt vörössé vált. Bryce belépett a zuhanyfülkébe, és felszisszent. A víz forró volt. Égetett.

– Hunt! – szólalt meg. Az angyalnak a szeme sem rebbent.

Bryce ide-oda járatta a tekintetét közte és a zuhanyfej között. Hunt teste meggyógyította az égéseket – a bőre meggyógyult, majd ismét leforrázódott, meggyógyult, leforrázódott. Kínszenvedés lehetett.

Elfojtotta a kiáltását, ahogy benyúlt a zuhany alá, a már-már forrásközeli hőmérsékletű víz átáztatta a felsőjét, a nadrágját, és lejjebb tekerte a hőmérsékletet.

Hunt nem mozdult. Rá sem nézett. Rengetegszer csinálta már ezt, döbbent rá Bryce. Valahányszor Micah elküldte, valahányszor a korábban szolgált arkangyalok megbízták valamivel.

Syrinx kíváncsian bejött hozzájuk, megszagolta a véres ruhákat, majd elterült a fürdőszobaszőnyegen, fejét mellső lábaira fektette.

Hunt nem jelezte, hogy észrevette Bryce jelenlétét.

De mélyebbeket lélegzett. Könnyedebben.

És Bryce nem tudta volna megmondani, miért teszi, de felkapta a sampont, meg a levendulás szappant a csempézett falfülkéből. Aztán letérdelt elé.

– Meg foglak fürdetni – mondta halkan. – Ha szabad.

Apró, mégis iszonyúan egyértelmű bólintás volt az egyetlen reakció. Mintha a szavak még mindig túlságosan nehéznek bizonyultak volna.

Bryce sampont nyomott a kezébe, majd Hunt hajába fúrta az ujjait. A sűrű tincsek súlyosnak bizonyultak, ő pedig gyengéden masszírozta, és végül hátrahajtotta Hunt fejét, hogy leöblíthesse. Ekkor végre ránézett. Tekintetük összefonódott, ahogy Hunt a vízsugárba hajtotta a fejét.

– Pont úgy nézel ki, mint ahogy én érzem magam – suttogta Bryce elszoruló torokkal. – Minden egyes áldott nap.

Hunt pislogott, ez volt az egyetlen jele annak, hogy hallotta.

Bryce elhúzta a kezét a hajától, és felkapta a szappant. Hunt meztelen, döbbent rá, és ő ezt valamiképpen elfelejtette. Teljesen meztelen. Bryce bele sem gondolt, inkább elkezdte beszappanozni Hunt nyakát, széles vállát, két izmos karját.

– Az alsóbb tájékaidat meghagyom neked – mondta Bryce felhevülő arccal.

Hunt csak nézte őt azzal a nyers őszinteséggel. Sokkal intimebb volt, mint amikor az ajka a nyakához ért. Mintha tényleg mindent látott volna, ami Bryce egykor volt, amilyen lett, és amivé még válhatott.

A lehető legalaposabban lemosta Hunt felsőtestét.

– A szárnyaidat nem tudom megmosni, ha a falnak dőlsz.

Hunt egyetlen erőteljes, elegáns mozdulattal ellökte magát a földtől.

Bryce nem nézett arra, ami épp szemmagasságba került vele. Arra az igencsak méretes valamire, ami Huntnak mintha fel sem tűnt volna, vagy egyszerűen nem érdekelte.

Úgyhogy ő sem foglalkozik vele, határozta el. Felállt a záporozó vízben, és gyengéden megfordította Huntot. Hátulról sem csodálta meg. Az izmait, a tökéletes alakját.

Tökéletes a feneked – mondta neki Hunt korábban.

Ahogy a tiéd is – tudta volna most már őszintén felelni.

Beszappanozta Hunt szárnyát, sötétszürkének tűnt a víztől.

Hunt annyival magasabb volt nála, kénytelen volt lábujjhegyre emelkedni, hogy elérje a szárnya tetejét. Néma csendben fürdette, és Hunt továbbra is lecsüngő fejjel megtámaszkodott a csempén. Pihennie kellett, megnyugtató feledésbe süppedni. Úgyhogy Bryce lemosta a szappant, és gondoskodott róla, hogy minden egyes tolla tiszta legyen, majd az angyal mellett elnyúlva elzárta a zuhanycsapot.

Csak a lefelé folyó víz hangja törte meg a gőzzel teli fürdőszoba csendjét.

Bryce felkapott egy törülközőt, és egyetlenegyszer sem pillantott le, ahogy Hunt felé fordult. A dereka köré tekerte a törülközőt, majd lehúzott egy másodikat is a zuhanyfülke melletti rúdról, és elkezdte dörgölni Hunt napbarnított bőrét. Óvatosan leitatta a vizet a szárnyáról. Aztán megtörölte a haját is.

– Gyere! – mormolta. – Vár az ágy.

Az arca alapján Hunt kezdett egyre inkább tisztában lenni a környezetével, de nem ellenkezett, amikor Bryce kirángatta a zuhanyfülkéből. Víz csöpögött Bryce átázott ruháiból, a hajából. Hunt hagyta, hogy kivezesse a hálószobába, a komódhoz, ahová a holmiját tette.

Bryce elővett egy fekete alsónadrágot, és leguggolt, szemét szándékosan a földre szegezte, ahogy kifeszítette a derékrész gumiját.

– Lépj bele!

Hunt engedelmeskedett, először az egyik lábával, majd a másikkal is. Bryce kiegyenesedett, végighúzta az alsónadrágot Hunt erős combjain, és eleresztette a rugalmas derékrészt, halkan csattant. Egy másik fiókból fehér pólót húzott elő, és homlokráncolva tanulmányozta a szárnyak számára készített bonyolult vágásokat. Végül letette a pólót.

– Marad az alsónadrág – jelentette ki, és elhúzta a takarót az ágyon, amit Hunt minden reggel olyan gondosan bevetett. Megpaskolta a matracot. – Aludj szépen, Hunt!

Az angyal ismét engedelmeskedett, halk nyögéssel kúszott be a takaró alá.

Bryce lekapcsolta a fürdőszobában a villanyt, sötétségbe borítva a hálószobát, és visszatért oda, ahol Hunt feküdt, továbbra is őt bámulva. Bátorságát összeszedve kisimított egy nyirkos tincset az angyal arcából, ujjai megérintették azt a gyűlöletes tetoválást. Hunt lehunyta a szemét.

– Annyira aggódtam miattad! – suttogta Bryce, és ismét megsimogatta a haját. – Annyira… – Képtelen volt befejezni a mondatot. Úgyhogy csak hátralépett, hogy visszamenjen a saját szobájába, száraz ruhát vegyen, és talán ő maga is aludjon valamennyit.

De ekkor meleg, erős kéz kulcsolódott a csuklójára. Megállította.

Bryce visszanézett, és látta, hogy Hunt ismét őt bámulja.

– Mi az?

Az enyhe rántás mindent elárult.

Maradj!

Bryce mellkasa fájdalmasan elszorult.

– Oké. – Nagy levegőt vett. – Oké, persze.

És valamiért túlságosan kockázatosnak tűnt a gondolat, hogy elmenjen a saját hálószobájáig, hogy akár egyetlen pillanatra is magára hagyja őt. Mintha Huntnak ismét nyoma veszhetett volna, ha elmegy átöltözni.

Úgyhogy felkapta a fehér pólót, amit korábban az angyalra akart adni, és elfordult, lehámozta magáról a saját felsőjét és melltartóját, aztán behajította a fürdőszobába. Hangos csattanással értek földet a csempén, elnyomva Hunt puha pólójának a zizegését, amit magára húzott. A térdéig ért, eleget takart ahhoz, hogy lehúzza az átázott melegítőnadrágot és a bugyiját is, és azt is a fürdőszobába dobja.

Syrinx már felugrott az ágyra, összegömbölyödött a lábánál. És Hunt is odébbhúzódott, hogy elég helyet hagyjon neki.

– Oké – ismételte Bryce, leginkább saját magának.

A takaró meleg volt, Hunt illatát árasztotta – eső csókolta cédrust érzett. Próbálta nem túl feltűnően belélegezni, ahogy ülő pozícióba helyezkedett az ágytámlánál. Ahogy azt is palástolta, mennyire megdöbbent, amikor Hunt a combjára hajtotta a fejét, és átölelte őt, karját a párnán pihentetve.

Mint egy gyerek, aki az anyja ölébe hajtja a fejét. Egy barát, aki megnyugtató érintésre vágyik, hogy tudja, élő-lélegző lény. Valaki, aki jó, hiába kényszerítik arra, amire.

Bryce óvatosan ismét kisimította Hunt haját a homlokából.

Hunt lehunyta a szemét, de azért valamennyire belehajolt az érintésbe. Néma kérést intézett felé.

Úgyhogy Bryce tovább simogatta a haját, újra meg újra, amíg Hunt lélegzetvételei el nem mélyültek, egyenletessé nem váltak, és erős teste elernyedt mellette.

A mennyország illatát érezte. Az otthonét, az örökkévalóságét, azét a helyét, ahol lennie kellett.

Amikor Hunt kinyitotta a szemét, női puhaság, meleg és lágy lélegzetvételek fogadták.

A gyér fényben látta, hogy félig Bryce ölében fekszik, aki maga is kidőlt az ágytámlánál, feje oldalra bicsaklott. Egyik keze még mindig Hunt hajában volt, a másik a takarón, Hunt karja mellett.

Az óra fél négyet mutatott. Nem az lepte meg, mennyi az idő, hanem hogy magához tért már annyira, hogy felfogja.

Bryce gondoskodott róla. Megmosdatta, felöltöztette, megnyugtatta őt.

Hunt óvatosan elhúzta az arcát az ölétől, és rádöbbent, hogy Bryce lába csupasz. Hogy semmit sem visel az ő pólója alatt. És hogy csupán centiméterekre volt tőle az arca.

Izmai alig tiltakoztak, ahogy felült. Bryce meg sem rezzent.

Az ég szerelmére, hiszen még alsónadrágot is adott rá!

Felforrósodott az arca, de kimászott az ágyból, Syrinx kinyitotta a fél szemét, hogy megnézze, mi ez a nagy mozgás. Intett az állatnak, és átsétált a matrac másik oldalára.

Bryce megmozdult, ahogy a karjába vette, és átvitte a saját szobájába. Miután a saját ágyára került, morogva tiltakozott a hideg lepedő miatt, de Hunt gyorsan betakarta, és otthagyta, még mielőtt magához térhetett volna.

Már a nappali közepén járt, amikor Bryce telefonja felvillant a konyhapulton.

Hunt képtelen volt uralkodni magán, ránézett.

Ruhn egymás után küldött üzenetei töltötték meg a képernyőt, mindegyik az elmúlt néhány órában érkezett.

Athalar jól van? Majd később: Jól vagy?

Aztán egy órája: Felhívtam az épületedet, és a portás biztosított róla, hogy mindketten odafent vagytok, úgyhogy feltételezem, hogy rendben vagytok. De azért hívj fel reggel!

Aztán félórával ezelőtt, mintha csak eszébe jutott volna: Örülök, hogy felhívtál. Tudom, hogy szarul alakultak a dolgok kettőnk között, és hogy ez nagyrészt az én hibám, de ha szükséged van rám, itt vagyok. Bármikor, Bryce.

Hunt a Bryce hálószobájába vezető folyosó felé nézett. Felhívta Ruhnt – hát vele beszélt telefonon, amikor visszaért. Megdörgölte a mellkasát.

A saját ágyában ismét elnyomta az álom, ahol meleg fantomérintésként még mindig ott érezte Bryce illatát.

55.

A hajnal arany sugarai ébresztették Bryce-t. A takaró meleg volt, az ágy puha, Syrinx még horkolt…

A saját szobájában volt. A saját ágyában.

Felült, felébresztve Syrinxet. A kiméra bosszúsan felmordult, és mélyebbre fúrta magát a takaró alá, a rend kedvéért még jól bordán is rúgta Bryce-t a hátsó lábával.

Bryce kimászott mellőle az ágyból, és néhány pillanat leforgása alatt már maga mögött is hagyta a szobáját. Hunt nyilván áthozta ide valamikor. Nem volt olyan állapotban, hogy ilyesmit tegyen, és ha valamiképpen kényszerítették, hogy megint elmenjen…

Felsóhajtott, amikor meglátta a szürke szárnyat a vendégszoba ágyán. Az aranybarna bőrt az izmos háton. Emelkedett és süllyedt. Még mindig aludt.

Hála az isteneknek! Bryce megdörgölte az arcát, már felesleges lett volna visszafeküdni, úgyhogy a konyhába trappolt, és nekiállt kávét főzni. Jó erősre vágyott, aztán egy gyors futásra. Oda sem figyelve, emlékezetből csinálta, és miközben a kávéfőző felzúgott, zörgött, felkapta a telefonját a pultról.

Az értesítései nagy részét Ruhn üzenetei tették ki. Kétszer is elolvasta őket.

Mindent otthagyott volna, hogy átjöjjön. Ráállította volna a barátait Hunt keresésére.

Kérdés nélkül megtette volna. Tudta jól – szándékosan felejtette el korábban.

Azt is tudta, miért. Pontosan emlékezett, hogy a sok-sok évvel korábbi veszekedésük utáni reakciója jogos volt ugyan, de túlzó. Ruhn próbált bocsánatot kérni, Bryce pedig felhasználta ellene. És Ruhn nyilván bűnösnek érezte magát annyira, hogy nem kérdőjelezte meg, miért zárta ki az életéből. Nem jött rá, hogy nemcsak a miatt a kis sértődés miatt zárkózott el előle, hanem mert félt. Egyenesen rettegett.

Ruhn megbántotta őt, és pokolian megrémisztette, hogy ilyesfajta erővel bír felette. Hogy annyi mindent szeretne tőle, annyi mindent elképzelt a bátyjával közösen – kalandokat, nyaralásokat, hétköznapi pillanatokat –, és Ruhn bármikor elveheti ezt tőle.

Bryce hüvelykujjai ott lebegtek a telefonja billentyűzete felett, mintha a megfelelő szavakat keresné. A Köszönöm rendben lenne. Sőt, még a Később felhívlak is megfelelne, hiszen inkább szóban kellene tolmácsolnia a háláját.

Mégsem mozdultak az ujjai, a szavak megjelentek, majd a semmibe vesztek.

Hagyta, hadd szóródjanak szerteszét, és inkább a másik üzenetre fordította a figyelmét – arra, amit Junipertől kapott.

Madame Kyrah azt mondta, nem mentél el az órájára. Mi a franc, Bryce? Könyörögnöm kellett neki, hogy tartsa fenn neked a helyet. Nagyon dühös volt.

Bryce a fogát csikorgatta. Ezt írta vissza: Sajnálom. Mondd meg neki, hogy épp a kormányzónak dolgozom egy ügyön, és közbejött valami!

Bryce letette a telefont, és visszafordult a kávéfőző felé. Egy pillanattal később megrezzent a telefonja. Juniper nyilván a reggeli próbára indult.

Ezt a nőt nem érdeklik a kifogások. Nagyon sokat dolgoztam azért, hogy megkedveljen, Bryce.

June határozottan dühös volt rá, ha Bryce-nak hívta B helyett.

Bryce visszaírt: Komolyan sajnálom, na! Mondtam, hogy csak gondolkozom rajta. Nem kellett volna azt mondanod neki, hogy ott leszek.

Juniper dühösen felelt: Jól van. Most mennem kell.

Bryce felsóhajtott, és nagy nehezen lefejtette az ujjait a telefonjáról. Helyette a forró kávéval teli bögrét vette a kezébe.

– Szia!

Megpördült, és látta, hogy Hunt csípővel a márvány konyhaszigetnek dől. Az izomzatához és a szárnyaihoz képest az angyal igencsak nesztelenül tudott közlekedni, ezt kénytelen volt elismerni. Pólót és nadrágot húzott, de a haja még mindig kócos volt.

Bryce rekedtesen szólalt meg, térde remegett egy kicsit:

– Hogy érzed magad?

– Megvagyok. – A szóban nem lapult él, csupán néma beletörődés és kérés, hogy ne erőltessék a témát. Úgyhogy Bryce előhalászott egy másik bögrét, a kávéfőző alá tette, és megnyomott pár gombot, hogy működésbe hozza a gépet.

Hunt pillantása úgy söpört végig rajta, mintha tényleg megérintette volna. Bryce lepillantott, és rádöbbent, miért.

– Ne haragudj, elvettem az egyik pólódat! – szabadkozott, és az öklébe gyűrte a fehér anyagot. Az istenekre, hiszen nincs rajta bugyi! Vajon Hunt tudja?

Hunt tekintete Bryce csupasz lábára siklott, és elsötétült kissé. Határozottan tudta.

Ellökte magát a konyhaszigettől, és megindult felé. Bryce megacélozta magát, hogy pontosan miért, azt ő maga sem tudta, de…

Hunt elsétált mellette. Egyenesen a hűtőhöz ment, ahonnan tojást és szalonnát vett elő.

– Lehet, hogy klisés alfalágyult dumaként hangzik – mondta anélkül, hogy ránézett volna, miközben serpenyőt tett a tűzhelyre –, de tetszik, hogy a pólómban látlak.

– Határozottan klisés alfalágyult duma – válaszolta Bryce, hiába görbültek be a lábujjai a világos parkettán.

Hunt tojást ütött egy tálba.

– Valahogy mindig a konyhában lyukadunk ki.

– Nem bánom – kortyolt bele Bryce a kávéjába –, ha te főzöl.

Hunt felhorkant, majd megdermedt.

– Köszönöm – mondta halkan. – Amit tettél.

– Szóra sem érdemes – felelte Bryce, és ismét beleivott a kávéba. Eszébe jutott, hogy Huntnak is főzött, és az immár teli bögréért nyúlt.

Hunt elfordult a tűzhelytől, ahogy Bryce odanyújtotta neki a bögrét. Ide-oda járatta a pillantását a bögre és Bryce arca között.

És ahogy hatalmas keze a bögrére kulcsolódott, előrehajolt, felemésztve a kettejük közötti távolságot. Ajka Bryce arcához ért. Gyorsan, könnyedén, kedvesen.

– Köszönöm – mondta ismét, ahogy elhúzódott, és visszatért a tűzhelyhez. Mintha észre sem vette volna, hogy Bryce képtelen mozdulni, képtelen bármit is kinyögni.

Elvakította a vágy, hogy megragadja őt, magához húzza az arcát, és minden egyes porcikáját megízlelje. Ujjai megrezzentek az oldalán, már-már érezte alattuk a kemény izmokat.

Huntnak ott a réges-rég elveszített szerelme, akit még mindig úgy szeret. Ő pedig olyan régen szexelt már. Kthona csöcsére, hiszen már hetek teltek el azóta, hogy összejött azzal az oroszlán alakváltóval a Holló mosdójában! És most, hogy Hunt itt lakott, nem merte kinyitni a bal oldali éjjeliszekrényét, hogy gondoskodjon magáról.

Mondogasd csak ezt magadnak! – csendült egy halk hang.

Hunt hátizmai megmerevedtek. Keze megdermedt, bármit csinált is előtte.

Bassza meg, hiszen érzi az ilyesmit, nem igaz? A legtöbb vanír férfi érzi, ahogy valakinek az illata megváltozik: a félelemé és a vágyé a két legerősebb.

Hunt az Umbra Mortis. Tízmillió oka van, miért nem szabad kikezdenie vele. És az Umbra Mortisnak nem szokása együtt járni valakivel – nem, nála két választási lehetőség van, mindent vagy semmit.

Hunt reszelősen így szólt:

– Mire gondolsz? – Nem fordult vissza a tűzhelytől.

Rád. Rád gondolok, mint valami kibaszott idióta.

– Kiárusítás van ma délután a dizájnerboltokban – hazudta Bryce.

Hunt hátrapillantott a válla felett. Bassza meg, hogy elsötétült a szeme!

– Tényleg?

Csak nem búgást vélt felfedezni a hangjában?

Bryce önkéntelenül is hátralépett egyet, és nekiment a konyhaszigetnek.

– Igen – mondta, de képtelen volt elszakítani róla a tekintetét.

Hunt szeme még sötétebbé vált. De nem szólt semmit.

Bryce levegőt sem kapott rendesen, amikor az angyal így nézett rá. A tekintete egyértelműen jelezte, hogy érzi, mi megy végbe a testében.

Megkeményedtek a mellbimbói a pillantása alatt.

Hunt természetfeletti mozdulatlansággal állt. Tekintete lejjebb siklott. Észrevette a mellét. A combját, amit most összeszorított – mintha azzal véget vethetne az épp kialakuló kínzó lüktetésnek közöttük.

Arcára vad kifejezés költözött. Úgy festett, mint egy ugrásra készülő puma.

– Nem tudtam, hogy így feltüzelnek a ruhaleárazások, Quinlan.

Bryce kis híján felnyüszített. Nagy nehezen mozdulatlan maradt.

– A kis dolgokat is meg kell becsülni, Athalar.

– Erre szoktál gondolni, amikor kinyitod a bal oldali éjjeliszekrényedet? A kiárusításokra? – Felé fordult. Bryce egyetlen pillanatra sem merte elkapni a tekintetét.

– Igen – lehelte. – Arra a rengeteg ruhára, ahogy a testemhez tapadnak. – Fogalma sem volt, mi a francot beszél.

Mégis hogy szökhetett meg az összes levegő a lakásból, a városból?

– Talán vehetnél új alsóneműt – mormolta Hunt Bryce csupasz lába felé biccentve. – Úgy látom, kifogytál.

Bryce képtelen volt megálljt parancsolni a képnek, ami lángba borította az egész testét: Huntot látta maga előtt, ahogy hatalmas kezével megragadja a csípőjét, felrakja őt a pultra, ami épp a gerincének nyomódik, feltolja Bryce pólóját – vagyis igazából a saját pólóját –, és szélesre tárja a lábát. Előbb a nyelvével elégíti ki, aztán a farkával, addig kényezteti, amíg már zokog, sikít az élvezettől, bánta is ő, csak érintse már meg, legyen benne…

– Quinlan. – Hunt mintha remegett volna. Mintha egyedül a színtiszta önuralom tartotta volna egy helyben. Mintha őt is épp ugyanaz a perzselő kép gyötörte volna, és csak azt várná, hogy bólintson rá.

Mindent megbonyolítana. A nyomozást, amit Shahar iránt érez, Bryce életét…

De a pokolba is mindezzel! Majd később kitalálják, mi legyen. Majd…

Füst töltötte meg a levegőt körülöttük. Undorító, orrfacsaró füst.

– Bassza meg! – sziszegte Hunt, és visszapördült a tűzhely felé, ahol a tojást hagyta.

Mintha egy boszorkány igézete tört volna meg, Bryce pislogott egyet, és a szédítő hőség elpárolgott. Ó, az istenekre! Hunt nyilván teljesen kikészült érzelmileg az előző este után, ő pedig még a jobb napjain is egy rakás szerencsétlenség, és…

– Felöltözöm, mindjárt indulnom kell – mondta nagy nehezen, majd a hálószobájába rohant, még mielőtt Hunt visszafordulhatott volna az odakozmáló reggelitől.

Teljesen elment az eszem – mondogatta magának Bryce a zuhany alatt, a fürdőszobában, amíg Syrinxszel túlságosan is csendben elsétáltak a munkahelyére, Hunt pedig a fejük felett repült. Megtartotta a szükséges távolságot. Mintha ő is épp ugyanarra a következtetésre jutott volna.

Beenged valakit, megadja neki a lehetőséget arra, hogy fájdalmat okozzon, és az illető végül pontosan ezt is fogja tenni.

Bryce képtelen lett volna rá. Képtelen lett volna elviselni.

Mire elérte a galériát, beletörődött ebbe a ténybe. Felpillantott, és látta, hogy Hunt lefelé száll. Syrinx boldogan nyivákolt, és a gondolat, hogy Bryce egy egész napot lesz kénytelen Hunttal összezárva tölteni, és egyedül Lehabah állhat közéjük…

Rohadt hálás volt Urdnak, hogy megcsörrent a telefonja, miközben a galériaajtót nyitotta. De nem Ruhn hívta, hogy mi újság, sőt, nem is Juniper akarta fejmosásban részesíteni a kihagyott táncóra miatt.

– Jesiba!

A varázslónő nem udvariaskodott.

– Nyisd ki a hátsó ajtót! Gyerünk!

– Jaj, BB, olyan rémes! – suttogta Lehabah a gyér fényben fürdő könyvtárban. – Egyszerűen rémes.

Bryce az óriási, enyhén megvilágított tartályra meredt, és még az ő karján is felállt a szőr, ahogy végignézett a környezetét felmérő legújabb lakón. Hunt összefont karral fürkészte a félhomályt. Egy órával ezelőtt teljességgel nyoma veszett a gondolatnak, miszerint Bryce szívesen megszabadulna a ruháiktól.

Sötét, pikkelyes mancs csapódott a vastag üvegnek, elefántcsontszínű karmok karistolták. Bryce nagyot nyelt.

– Szeretném tudni, hol talált bárki nøkkot az itteni vizekben. – Azok alapján, amiket eddig hallott, csak az északi jeges tengerekben éltek, főleg Pangerában.

– Ennél még a kelpie is jobb volt – suttogta Lehabah, és remegő sárga lánggal bebújt a kis díványa mögé.

Mintha csak meghallotta volna őket, a nøkk megállt az üveg előtt, és elmosolyodott.

A közel két és fél méteres nøkk akár egy sellőférfi pokolbéli párja is lehetett volna. Emberszerű vonások helyett kiálló alsó állkapoccsal bírt, túlságosan széles, ajkak nélküli szájjal, tele tűszerű fogakkal. Szokatlanul nagy szeme opálos volt, mint néhány mélyben élő halé. Csontos, hegyes farka már-már áttetszőnek tűnt, és ívelt, izmos testben folytatódott. Mellkasát és fejét nem fedte szőr, mancsának négy ujja tőrszerű karmokban végződött.

A tartály a könyvtár egész oldalát elfoglalta, így csak akkor menekülhettek a nøkk elől, ha az leúszott az alját borító sötét kövekhez. A lény ismét végighúzta karmait az üvegen. Az SPQM tintája fehéren ragyogott zöldesszürke bőrén.

Bryce a füléhez emelte a telefonját. Jesiba az első csörgésre felvette.

– Igen?

– Van egy kis probléma.

– A Korsaki-szerződéssel? – Jesiba halkan beszélt, mintha nem akarta volna, hogy meghallják.

– Nem. – Bryce a nøkkra sandított. – El kell tüntetnünk ezt a borzalmat a tartályból.

– Megbeszélésem van.

– Lehabah rohadtul fél.

A levegő halálos a nøkkokra nézve – ha pár másodpercnél tovább kikerülnek a vízből, a létfontosságú szerveik elkezdenek leállni, a bőrük pedig leválik, mintha megégne. Bryce mégis felment a kis lépcsőn a tartály jobb oldalához, hogy meggyőződjön róla, a víz feletti rácsba épített etetőnyílás fedele zárva van. Maga az etető egy négyzet alakú rész volt, amit be lehetett ereszteni a vízbe; a tartály felett, hátul kapott helyet a panel, amivel irányítani lehetett, és Bryce háromszor is megnézte, ki van-e kapcsolva a gépezet.

Amikor visszatért a könyvtárba, egy könyv mögött összegömbölyödve talált rá Lehabah-ra, a tűzszellem lángja sercegő sárga volt.

– Gyűlöletes, rémisztő szörnyeteg – suttogta Lehabah a díványa mögül.

Bryce lepisszegte.

– Nem tudnád odaadni valami macsó lúzernek Pangerában?

– Most leteszem.

– De hát…

A hívás megszakadt. Bryce az asztal melletti székre rogyott.

– Most már az idők végzetéig megtartja – mondta a tűzszellemnek.

– Mivel fogjátok etetni? – kérdezte Hunt, ahogy a nøkk ismét az üvegfalat ostromolta, igyekezett kitapasztalni iszonyú mancsaival.

– Az emberhúst szereti – suttogta Lehabah. – Lerántják az úszókat a tavak mélyére, vízbe fojtják őket, aztán lassan lakmároznak a holttestükből hosszú-hosszú napokon…

– Marhával – válaszolta Bryce. A tartály tetejére vezető lépcsősort elzáró kis ajtóra pillantva felfordult a gyomra. – Kap pár steaket naponta.

Lehabah összehúzta magát.

– Nem tehetnénk elé függönyt?

– Jesiba leszaggatná.

– Idepakolhatunk pár könyvet az asztalra – ajánlotta Hunt –, és nem fogod látni.

– Akkor is tudni fogja, hol vagyok. – Lehabah duzzogva nézett Bryce-ra. – Nem tudok úgy aludni, hogy itt van!

Bryce felsóhajtott.

– Mi lenne, ha azt játszanád, hogy valami elvarázsolt herceg vagy ilyesmi?

A tűzszellem a tartályra mutatott. A vízben lebegő, a farkát ide-oda járató nøkkra. Épp rájuk mosolygott.

– Hél egyik hercege.

– Mégis ki akarna nøkkot háziállatnak? – kérdezte Hunt, ahogy lehuppant a székre Bryce-szal szemközt.

– Egy olyan varázslónő, aki úgy döntött, a Láng és árny házához csatlakozik, és állattá változtatja az ellenségeit. – Bryce a kisebb akváriumok és terráriumok felé intett, amiket a polcokba építettek körülöttük, majd megdörgölte folyamatosan sajgó combját a rózsaszín ruha alatt. Amikor végre összeszedte magát, és a konyhabeli fiaskó után előmerészkedett a szobájából, Hunt hosszasan méregette. De végül nem szólt semmit.

– Meg kellene nézetned egy gyógyboszorkánnyal a lábadat – mondta most. Nem nézett fel a jelentésből, amit Justinian küldött át neki reggel, hogy kikérje a véleményét. Bryce megkérdezte, miről van szó, mire Hunt rávágta, hogy bizalmas, és ezzel véget is vetett a kíváncsiskodásnak.

– Semmi baja a lábamnak. – Bryce oda sem fordult Hunthoz, gépelte tovább a Korsaki-szerződést, amit Jesiba annyira szeretett volna már aláíratni. Unalmas papírmunka, de egyszer meg kell csinálni.

Főleg, hogy újfent zsákutcába futottak. Viktoria nem értesítette őket a Mimir-vizsgálat eredményéről. Hogy miért lopta el Danika a kürtöt, ki akarta megkaparintani annyira, hogy megölje érte… Bryce-nak ötlete sem volt. De ha Ruhnnak igaza van a kürt megjavításával kapcsolatban… Akkor mindez bizony szoros összefüggésben áll.

És bár egy krisztalloszdémont megöltek ugyan, a Hélben várakozókat megidézhették még, hogy a kürtre vadásszanak. És ha ők kudarcot vallottak, pedig szó szerint azért hozta létre őket a pokol hercege, hogy levadásszák a kürtöt… Mégis hogyan találhatná meg akkor ő?

Aztán ott voltak persze azok a rémes gyilkosságok, amelyek során valami véres cafatokká szaggatta az áldozatokat… és bizony nem a krisztallosz volt az. Hunt már kérvényezte, hogy ismét átnézhesse a felvételeket, de még nem kaptak semmit.

Hunt telefonja megrezzent, az angyal előhalászta a zsebéből, ránézett a kijelzőre, és vissza is tette. Az asztal túloldaláról Bryce épp csak annyit látott, hogy üzenet jelent meg rajta.

– Nem írsz vissza?

Hunt elhúzta a száját.

– Csak az egyik kollégám cseszeget. – A szeme megrebbent, amikor Bryce-ra nézett. És amikor Bryce vállat vonva rámosolygott, Hunt épphogy észrevehetően nyelt egyet. Kissé rekedtesen folytatta: – El kell mennem egy kis időre. Naomi őrködik majd. Eljövök érted, ha már mennél haza.

Még mielőtt Bryce faggatni kezdhette volna, Hunt lelépett.

– Tudom, hogy rég beszéltünk – mondta Bryce a válla és a füle közé szorítva a telefont.

Hunt odakint várta, ahogy az ajtót kaparó Syrinxre mosolygott, és bezárta a galériát. A kiméra tiltakozva nyivákolt, amikor rájött, hogy Bryce még nem viszi magával, és Hunt lehajolt, hogy megvakarja bolyhos, aranyszínű fejét, mielőtt Bryce becsukta az ajtót, és bezárta őt.

– Meg kell néznem a naptáramat – mondta Bryce, és üdvözlésképp biccentett Huntnak.

Gyönyörű volt ma ebben a rózsaszín ruhában, gyöngyökkel a fülében, haját szintén gyöngyökkel díszített hajtűkkel két oldalt hátrafogva.

Bassza meg, a gyönyörű még csak nem is a megfelelő szó volt rá.

Amikor kilépett a szobájából, Hunt szóhoz sem jutott.

Bryce mintha észre sem vette volna, hogy Hunt felfigyelt rá, bár nyilván tudta, milyen lenyűgözően fest minden egyes nap. Ma valahogy a szokásosnál is szebben ragyogott, mintha élénkebbek lettek volna a színei, borostyán szeme fénylett, bőre kipirult.

És az a rózsaszín ruha… Egész nap elvonta a figyelmét.

Ahogy a reggeli események is a konyhában. Minden tőle telhetőt megtett, hogy ne foglalkozzon vele – hogy elfelejtse, kis híján könyörgött, Bryce érintse meg, és hadd érintse meg ő is. Mégis egész nap kínozta a vágy.

Össze kell szednie magát. Tekintve, hogy az elmúlt héten igencsak lelassult a nyomozás üteme, nem engedhette meg magának, hogy bármi elvonja a figyelmét. Nem bámulhatta minden egyes pillanatban, amikor a lány másfelé nézett. Ma délután Bryce lábujjhegyre állt, nyújtózkodva próbált levenni egy könyvet a könyvtár egyik magasabbik polcáról – mintha a rózsaszín lett volna a kibaszott kürt, ő pedig egy krisztalloszdémon.

Egy pillanat alatt felpattant a székéből, egy szívdobbanással később Bryce mellett termett, és levette neki a könyvet a polcról.

Bryce csak állt ott, amikor átnyújtotta neki a könyvet. Nem hátrált el, ide-oda járatta a pillantását a felkínált könyv és Hunt arca között. Hunt vére zúgni kezdett a fülében, nem fért a bőrébe. Ahogy reggel sem, amikor meglátta Bryce megkeményedő mellbimbóját, és megérezte, milyen mocskos gondolatokat forgat a fejében.

De aztán Bryce elvette a könyvet, és otthagyta. A szeme sem rebbent, mintha észre sem vette volna, milyen ostobán viselkedik Hunt.

És az elmúlt pár órában sem javult a helyzet. Amikor nemrég rámosolygott… Hunt félig megkönnyebbült, hogy egy perccel később el kellett jönnie a galériából. A visszaúton, az Isztrosz csípős levegőjét belélegezve kapta meg Viktoria üzenetét: Találtam valamit. Gyere negyedóra múlva a Munin & Huginba!

Felmerült benne, hogy szól a lidércnek, várjon. Hogy elodázza az elkerülhetetlen rossz hírt, és még pár napig élvezi azt a gyönyörű mosolyt Bryce arcán, a szemében lángra lobbanó vágyat… A fülébe csengett Micah figyelmeztetése. Két hét választotta el őket a csúcstalálkozótól, de Hunt tudta, hogy Sandriel jelenléte a szokásosnál is türelmetlenebbé tette Micah-t. Ha sokáig húzza az időt, annyi lesz az alkujuknak.

Úgyhogy bármit talált is Vik, bármilyen rossz hír várt is rá… Valahogy meg kell küzdenie vele. Felhívta Bryce fantasztikust, hogy vonuljon ki a fantasztikus fenekével hozzá.

– Nem is tudom, anya – mondta Bryce a telefonba, és felzárkózott Hunt mellé, ahogy megindultak az utcán. A lemenő nap fénye aranyra és narancssárgára festette a várost, még a mocskos pocsolyákat is bearanyozta. – Persze hogy hiányzol, de talán inkább a következő hónapban?

Pár utcával odébb elhaladtak egy kis sikátor mellett, ahol a neontáblák a benti kis teaházak és ezeréves kajaárusok felé csábítottak. Jó néhány tetoválószalon is volt arrafelé, a művészek vagy vendégek egy része odakint dohányzott a részeg idióták esti rohama előtt.

– Mi…? Ezen a hétvégén? De vendégem van… – Csettintett a nyelvével. – Nem, hosszú történet. Inkább egyfajta… lakótárs? Hogy hívják? Ööö, Athie. Nem, anya! – Felsóhajtott. – Ezen a hétvégén tényleg nem érek rá. Nem, nem próbállak lerázni titeket már megint. – A fogát csikorgatta. – Mi lenne, ha videochatelnénk? Mmhmm, igen, persze hogy összehozzuk. – Bryce ismét összerezzent. – Jól van, anya. Szia!

Bryce fintorogva Hunt felé fordult.

– Anyukád elég… kitartónak tűnik – fogalmazott Hunt óvatosan.

– Hétkor videochatelek a szüleimmel. – Arcát az ég felé fordítva felsóhajtott. – Szeretnének megismerni téged.

Viktoria már a kocsmában volt, amikor megérkeztek, egy pohár whiskey állt előtte. Komor mosolyt villantott rájuk, majd aktát tolt eléjük, ahogy helyet foglaltak a bal oldalán.

– Mit találtál? – kérdezte Bryce, és kinyitotta a krémszínű mappát.

– Olvassátok el! – mondta Viktoria a kocsma kameráira pillantva. Mindent rögzítenek.

Bryce biccentett, megértette a figyelmeztetést, és ahogy lehajtotta a fejét, hogy olvasson, Hunt is közelebb húzódott. Képtelen volt megállni, valamelyest szélesebbre tárta a szárnyát Bryce háta körül.

Aztán teljesen meg is feledkezett róla, amint végigfutotta a vizsgálat eredményeit.

– Itt valami tévedés lehet – szólalt meg gyorsan.

– Én is ugyanezt mondtam – vágta rá Viktoria, keskeny arcán semleges kifejezéssel.

A tündérek Mimir-vizsgálata valamilyen szintetikus szer nyomát észlelte. Nem szerves volt, nem technológiai eredetű, nem mágikus – hanem a három kombinációja.

Találjátok meg a köztest! – ezt javasolta Aidas.

– Danika dolgozott a Redner Vállalatnak – mondta Bryce. – Ők mindenfélével kísérleteznek. Az megmagyarázná ezt?

– Talán – felelte Viktoria. – De most már elkezdtem mindent megvizsgálni a Mimirrel, a többiektől is. Az előzetes vizsgálatok ugyanezt az eredményt hozták Maximus Tertian ruháján is. – Viktoria homloktetoválása összeugrott, ahogy a lidérc a szemöldökét ráncolta. – Nem tiszta mágia, technológia vagy szerves anyag. Hibrid, és van valami benne, ami miatt a másik három kategóriában sem jeleznek semmit a tesztek. Mintha valami álcázná.

Bryce a homlokát ráncolta.

– De pontosan mi?

Hunt elég jól ismerte Viktoriát ahhoz, hogy kiolvassa a lidérc szeméből a figyelmeztetést.

– Valamiféle… szer – válaszolta Viktoria. – Amennyire meg tudtam állapítani, leginkább orvosi célokra használják, nagyon kis mennyiségben, de lehet, hogy kijutott a városba is, és ott már a biztonságosnál jóval nagyobb dózisokban használhatták.

– Danika nem élt volna ilyesmivel.

– Persze hogy nem – mondta gyorsan Viktoria. – De kapcsolatba került vele, az összes ruháján ott van. Hogy ez a halálakor történt-e, vagy korábban, azt nem tudjuk. Le fogjuk futtatni a vizsgálatot az Ördögfalkától és a két legutóbbi áldozattól vett mintákon is.

– Tertian a Húspiacon járt – mormolta Hunt. – Ő akár élhetett is vele.

De Bryce másfajta válaszokat követelt:

– Hogy hívják? Ezt a szert?

Viktoria az eredményekre mutatott.

– Pont úgy, ahogy jellemezzük. Szint.

Bryce oldalra kapta a fejét, hogy Huntra nézzen.

– Ruhn azt mondta, a gyógyboszorkány egy szintetikus gyógykészítményt említett, ami akár meg is javíthatná a… – Nem fejezte be a mondatot.

Hunt érezte, hogy a szeme elsötétül, akár a Verem, űzött pillantás költözik belé.

– Lehet, hogy ugyanarról van szó.

Viktoria feltartotta a kezét.

– Mint már mondtam, még folyik a vizsgálat a többi áldozaton, de… gondoltam, jobb, ha tudjátok.

Bryce leugrott a bárszékről.

– Köszi!

Hunt egészen addig nem mozdult, amíg Bryce az ajtóhoz nem ért, majd azt mormolta:

– Ne terjeszd a hírt, Vik!

– Már kitöröltem a fájlokat a légiós-adatbázisból – válaszolta Vik.

Gyakorlatilag némán sétáltak vissza a galériába, felvették Syrinxet, aztán hazamentek. Hunt csak a konyhában, a pultnak dőlve szólalt meg:

– Egy nyomozás időigényes. Jó nyomon járunk. Ez is valami.

Bryce kifürkészhetetlen arccal borított eledelt Syrinx tálkájába.

– Mit gondolsz erről a szint nevű cuccról?

Hunt alaposan megfontolta a szavait.

– Ahogy te is mondtad, lehet, hogy Danika csak a Rednernél találkozott vele. Tertian élhetett vele rekreációs drogként a halála előtt. Azt pedig egyelőre nem tudjuk, ott van-e a többi áldozat ruháján.

– Többet akarok tudni róla – jelentette ki Bryce, előhúzta a telefonját, és már tárcsázott is.

– Lehet, hogy nem éri meg ezzel…

Ruhn felvette.

– Igen?

– Az a szintetikus gyógyszer, amiről a gyógyboszorkánytól hallottál. Mit tudsz róla?

– Pár napja átküldött egy-két kutatási anyagot. A Redner megvágta a többségét, de azért átolvasom őket. Miért?

Bryce Hunt nyitott hálószobaajtaja felé pillantott – a Danikával közös képére a komódon, döbbent rá Hunt.

– Valami szintnek nevezett anyag nyomát találták Danika ruháján, egy viszonylag új szintetikus gyógyszerről van szó. Úgy tűnik, kijutott a városba is, és nagyobb adagokban illegális szerként használják. Felmerült bennem, hogy esetleg ugyanarról van szó.

– Igen, a kutatási anyagok a szintről szólnak. – Papírzörgés hallatszott a háttérben. – Elképesztő dolgokra képes. Megvan az összetevők listája is, persze ezt is megvágták, de…

Ruhn hallgatása felért egy bombarobbanással.

– De mi? – kérdezte Hunt olyan közel hajolva, hogy hallotta Bryce dübörgő szívverését.

– Az obszidiánsó is szerepel az összetevők listáján.

– Obszidián… – Bryce Huntra pislogott. – Lehet, hogy a szinttel idézték meg a démont? Ha valakinek magától nincs elég ereje, akkor a drog obszidiánsó-tartalma képessé tenné arra, hogy előhívjon egy krisztalloszhoz hasonló lényt?

– Nem vagyok benne biztos – válaszolta Ruhn. – Elolvasom az egészet, aztán szólok, mire jutottam.

– Oké. – Bryce kifújta a levegőt, és elkezdett fel-alá járkálni, mire Hunt elhátrált tőle. – Köszi, Ruhn!

Ruhn hallgatása ezúttal mást jelentett.

– Nincs mit, Bryce. – Azzal letette.

Hunt Bryce szemébe nézett.

– Ki kell derítenünk, ki terjeszti ezt a cuccot – mondta Bryce. – Tertiannek tudnia kellett a halála előtt. Úgyhogy elmegyünk a Húspiacra. – Mert ha van olyan hely ebben a városban, ahol egy ehhez hasonló drog elérhető, akkor az a pöcegödör az.

Hunt nagyot nyelt.

– Nagyon óvatosnak kell lennünk…

– Válaszokat akarok. – Bryce a beépített szekrény felé ment.

Hunt az útjába állt.

– Majd holnap elmegyünk. – Bryce megtorpant, kinyitotta a száját. De Hunt a fejét rázta. – Ma este pihenj!

– Ez nem…

– De igen, Bryce, várhat. Beszélj ma este a szüleiddel! Felveszek valami normális ruhát – tette hozzá a harci ruhájára mutatva. – És aztán holnap elmegyünk a Húspiacra kérdezősködni. Megvár. – Hunt önkéntelenül is megragadta Bryce kezét. Végigfuttatta a hüvelykujját a kézfején. – Élvezd ki, hogy beszélhetsz a szüleiddel, Bryce! Életben vannak. Ne mondj le ezekről a pillanatokról! Ilyesmi miatt ne! – Bryce még mindig úgy festett, mint aki vitatkozni akar, elmenni levadászni a szintet, úgyhogy Hunt folytatta: – Bár én is megtehetném!

Bryce egy (örökkévalóságig tartó) pillanatra lenézett Hunt az övét szorongató kezére, majd azt kérdezte:

– Mi történt a szüleiddel?

Hunt elszoruló torokkal válaszolt:

– Anyám sosem mesélte el, ki az apám. Ő maga pedig… Alacsony sorból származó angyal volt. A nagyobb hatalommal bíró angyalok villáit takarította, akik nem bízták volna sem az emberekre, sem más vanírokra a munkát.

Fájdalom hasított a mellkasába az anyja gyönyörű, lágy vonású arcának emlékére. Gyengéd mosoly, sötét, határozott vonalú szempár. Még most, kétszáz évvel később is hallotta az altatódalait.

– Éjt nappallá téve dolgozott, hogy etetni tudjon, és egyetlenegyszer sem panaszkodott, mert tudta, hogy ha megtenné, elveszítené a munkáját, és ott voltam neki én. Amikor gyalogos katona lettem, minden egyes rézpénzt hazaküldtem neki, de nem volt hajlandó elkölteni. A jelek szerint valaki megtudta, hogy ezt teszem, azt hitte, van egy csomó pénz a lakásában, és egyik éjszaka betört hozzá. Meggyilkolta, a pénzt pedig elvette. Azt az ötszáz ezüstmárkát, amit az élete során összeszedett, meg az ötven aranymárkát, amit én küldtem neki ötévnyi szolgálat alatt.

– Annyira sajnálom, Hunt!

– Egyik hatalmas, körberajongott angyalt sem érdekelte, hogy megölték anyámat, hiába dolgozott nekik. Senki sem nyomozott utána, ki tette, nem kaptam kimenőt, hogy meggyászolhassam. Semmit sem jelentett számukra. De nekem… nekem ő jelentett mindent. – Sajgott a torka. – Nem sokkal később megcsináltam a Zuhanást, és csatlakoztam Shaharhoz. Azon a napon érte küzdöttem a Hermon-hegyen… Az anyámért. Az ő emlékéért. – Shahar fogta ezeket az emlékeket, és fegyvert kovácsolt belőlük.

Bryce ujjai nyomást gyakoroltak az övéire.

– Figyelemre méltó asszonynak tűnik ez alapján.

– Az is volt. – Hunt végül elhúzta a kezét.

Bryce ekkor rámosolygott, és annyira megfeszült a mellkasa, hogy már fájt.

– Jól van. Videochatelek a szüleimmel. Majd később játszunk legionáriust.

Bryce takarítással töltötte az este nagy részét. Hunt segített neki, felajánlotta, hogy elrepül a legközelebbi drogériába, és vesz instant takarítóvarázslatot, de Bryce leintette. Állítása szerint az anyja annyira rendmániás volt, hogy észrevette volna a különbséget a varázslattal kitakarított és a kézzel tisztára súrolt fürdőszoba között. Még egy videohívás alatt is.

A tisztítószer szaga az, ami alapján tudom, hogy rendesen elvégezték a munkát, Bryce – imitálta érzelemmentes, komoly hangon, amitől Hunt aggódni kezdett kissé.

Bryce-nak végig a keze ügyében volt Hunt telefonja, fényképeket csinált róla, ahogy takarított, Syrinxről, aki kiszedte a vécépapír-gurigákat a tartóból, és szétmarcangolta őket a frissen porszívózott szőnyegen, magáról, ahogy Hunt a vécé fölé hajolt mögötte, és épp a belsejét takarította.

Mire kikapta a készüléket Bryce kesztyűs kezéből, megint megváltoztatta a nevét, ezúttal Bryce menőbb nálamra.

De hiába húzódott mosolyra Hunt szája, végig Micah hangját hallotta, mind a kimondott, mind pedig a kimondatlan fenyegetések ott visszhangoztak a fejében. Találd meg a tettest! Tegyetek… pontot… az ügy… végére. Ne kelljen meggondolnom magam! Eredményeket akarok látni, vagy leveszlek az ügyről! Vagy hagyom, hogy Sandriel visszavásároljon. Vagy te és Bryce Quinlan is nagyon megbánjátok!

Amint megoldják az ügyet, vége, nem igaz? Még mindig marad tíz gyilkosság, amit el kell végeznie Micah-nak, akár évekbe is telhet. Kénytelen lesz visszamenni a Comitiumba. A 33.-ba.

Újra és újra azon kapta magát, hogy Bryce-t bámulja takarítás közben. Elővette a telefonját, és róla is készített pár fotót.

Hunt túl sokat tudott már. Túl sok mindenre rájött. Mindenről. Mindarról, ami a glória és a rabszolga-tetoválás nélkül az övé lehetett volna.

– Kinyithatok egy üveg bort, ha némi folyékony bátorságra van szükséged – ajánlotta Bryce, ahogy a szüleit hívva leültek a számítógépe elé a konyhaszigetnél. Hazafelé jövet vett egy zacskónyi péksütit is a sarki üzletből, Hunt úgy sejtette, stresszoldásnak.

Bryce arcát fürkészte. Ez az egész – hogy felhívják a szüleit, hogy összeérő combbal ülnek egymás mellett… A rohadt életbe is!

Sebesen gurult lefelé a lejtőn. És képtelen volt fékezni magát.

Még mielőtt Hunt kinyithatta volna a száját, hogy felvesse, talán hibát követnek el, női hang csendült:

– És ugyan miért lenne szüksége folyékony bátorságra, Bryce Adelaide Quinlan?

56.

Gyönyörű, a negyvenes évei közepét taposó nő jelent meg a képernyőn, fekete hajzuhatagába nem vegyült még ősz hajszál, szeplős arcán épp kezdtek meglátszani az emberi élettartam jelei.

Az alapján, amit Hunt látott, Ember Quinlan egy viharvert zöld kanapén ült a tölgyfa burkolatú fal előtt, hosszú, farmeres lábát maga alá húzta.

Bryce a szemét forgatta.

– Szerintem a legtöbb embernek szüksége van némi folyékony bátorságra, ha rólad van szó, anya! – De azért elmosolyodott. Széles mosollyal, ami különös dolgokat művelt Hunt egyensúlyérzékével.

Ember sötét szeme Huntra siklott.

– Szerintem Bryce összetéveszt saját magával.

Bryce legyintett.

– Apa hol van?

– Hosszú napja volt a munkában, kávét főz, hogy ne aludjon el.

Ember még a videohíváson keresztül is határozottan uralta a terepet, és magára vonta a figyelmet.

– Te pedig nyilván Athie vagy – mondta.

Még mielőtt Hunt válaszolhatott volna, egy férfi ült le Ember mellé a kanapéra.

Bryce felragyogott, Hunt korábban sosem látta még ilyennek.

– Szia, apa!

Randall Silago két kávét tartott a kezében, az egyiket átadta Embernek, miközben visszavigyorgott a lányára. A feleségétől eltérően rajta nyomot hagytak az évek vagy a háború: összefont, fekete haját ezüst sávozta, barna bőrét durva sebhelyek szabdalták. De sötét szeme barátságos volt, ahogy belekortyolt az italába – a csorba, fehér bögrén a Klisés apás vicc helye felirat díszelgett.

– Még mindig félek attól a puccos kávéfőzőtől, amit a téli napfordulóra kaptunk tőled – mondta köszönés gyanánt.

– Konkrétan háromszor megmutattam már, hogyan kell használni.

Az anyja a nyakában lógó ezüstmedállal játszadozva kuncogott.

– Apád régimódi.

Hunt rákeresett, mennyibe kerül az itteni beépített gép – ha Bryce akár egy kicsit is hasonlót vett nekik, akkor a fizetése igencsak nagy részét rákölthette. Annyi pénzt, amennyivel nem is rendelkezett. Legalábbis úgy, hogy ennyivel tartozik közben Jesibának.

A szüleinek valószínűleg nem mondta el, nyilván nem fogadták volna el az ajándékot, ha tudják, hogy a pénzt arra is költhette volna, hogy visszafizesse a boszorkánynak a tartozása egy részét.

Randall Huntra pillantott, a melegség valami hűvösebbnek, keményebbnek adta át a helyét. A híres mesterlövész nézett most rá, a férfi, aki megtanította a lányának, hogyan védje meg magát.

– Nyilván te lehetsz Bryce lakótársféléje.

Hunt látta, hogy a férfi felfigyel a tetoválásaira – a homlokán, a csuklóján. Randall arcára kiült a felismerés.

Mégsem vicsorodott el. Nem rezzent össze.

Bryce bordán könyökölte Huntot, emlékeztetve, hogy nem ártana, ha végre megszólalna.

– Hunt Athalar vagyok – mondta, majd Bryce-ra pillantott. – Bryce és Lehabah Athie-nak hív.

Randall lassan letette a kávéját. Igen, tényleg felismerte az imént. De most a lányára nézett összehúzott szemmel.

– És egész konkrétan mikor is akartál erről beszámolni?

Bryce beletúrt a pulton heverő péksütis zacskóba, és előhúzott egy csokis croissant-t. Beleharapott, úgy válaszolt:

– Nem olyan menő, mint gondolod, apa!

– Kösz! – horkant fel Hunt.

Ember nem szólt semmit. Meg sem mozdult. De Bryce minden egyes harapását figyelemmel követte.

Randall Hunt szemébe nézett a kamerán keresztül.

– Meridanban állomásoztál, amikor ott szolgáltam. Én voltam a felderítő, amikor elintézted azt a zászlóaljat.

– Kemény ütközet volt. – Hunt csupán ennyit felelt.

Árnyak sötétítették Randall szemét.

– Igen, az volt.

Hunt elzárta az egyoldalú mészárlás emlékét, hogy hány ember és az a néhány vanír szövetségesük lelte halálát a kardja és a villámai által. Akkor még Sandrielt szolgálta, és ő kegyetlen parancsot adott: ne ejtsen foglyokat. Aznap Polluxszal küldte őt a légió elé, hogy elfogja a hegyszorosban táborozó kisebb lázadócsapatot.

Hunt a lehetőségeihez mérten igyekezett a legjobbat kihozni a parancsokból. Gyorsan végzett velük.

Pollux viszont elidőzött velük. És minden egyes pillanatát kiélvezte.

És amikor Hunt már képtelen volt tovább hallgatni a Pollux kegyelméért sikoltozó embereket, az ő életüknek is véget vetett. Pollux dühöngött, úgy összeverekedtek, hogy mindketten vért köptek a sziklás talajra. Sandrielnek nagyon tetszett a dolog, de azért pár napra tömlöcbe záratta Huntot büntetésképp, amiért túl korán véget vetett Pollux szórakozásának.

A pult alatt Bryce morzsás keze Huntéhoz ért. Az után a csata után senki sem mosta le róla a vért, senki sem fektette le. Vajon jobb vagy rosszabb lett volna, ha már akkor is ismeri Bryce-t? Úgy harcolni, hogy tudja, visszatérhet hozzá?

Bryce megszorította az ujjait, vajas süteménymorzsák maradtak utána, majd kinyitotta a zacskót, hogy előhúzzon egy második croissant-t.

Ember figyelte, ahogy a lánya a péksütemények között válogat, és közben ezüstmedáljával játszadozott – egy kört ábrázolt két háromszög felett. Az Ölelés, döbbent rá Hunt. Solas és Kthona egyesülése. Ember a homlokát ráncolta.

– Mégis miért – kérdezte Bryce-tól – laksz te együtt Hunt Athalarral?

– Kirakták a 33.-ból a fura divatérzéke miatt – válaszolta Bryce a croissant-on nyammogva. – Mondtam neki, hogy engem nem zavarnak az unalmas fekete göncei, és hagytam, hogy itt maradjon.

Ember a szemét forgatta. Pont ugyanúgy, ahogyan az imént Bryce.

– Te ki tudsz belőle húzni egyenes válaszokat, Hunt? Mert nekem a huszonöt év alatt még egyetlenegyet sem sikerült.

Bryce lesújtó pillantást vetett az anyjára, aztán Hunthoz fordult.

– Erre nem kell válaszolnod.

Ember felháborodottan csettintett a nyelvével.

– Bár mondhatnám, hogy a nagyváros tette ezt a lányommal, de már az egyetem előtt is ilyen pimasz volt.

Hunt képtelen volt visszafojtani halk nevetését. Randall hátradőlt a kanapén.

– Tényleg így volt – hagyta helyben Randall. – Látnod kellett volna a veszekedéseiket. Szerintem nem volt olyan nidarosi lakos, aki ne hallotta volna, ahogy üvöltöznek egymással. Visszhangoztak tőlük az istenek verte hegyek.

Mindkét Quinlan nő homlokráncolva nézett rá. Pont ugyanolyan arckifejezéssel.

Ember mintha átpillantott volna a válluk felett.

– Mikor takarítottál utoljára, Bryce Adelaide Quinlan?

Bryce megmerevedett.

– Húsz perccel ezelőtt.

– Port látok a dohányzóasztalon.

– Ez. Nem. Igaz.

Ember szemében huncut derű táncolt.

– Athie tud ZSM-ről?

Hunt önkéntelenül is megdermedt. ZSM? Egy ex? Bryce sosem említett egyetlen… Ó, hát persze! Hunt elvigyorodott.

– Jóban vagyunk Zselémámorral.

Bryce morgott valamit, amit Hunt inkább eleresztett a füle mellett.

Ember közelebb hajolt a képernyőhöz:

– Jól van, Hunt. Ha megmutatta neked ZsM-et, akkor nyilván kedvel. – Bryce szerencsére nem magyarázta el a szüleinek, hogyan bukkant rá Hunt a gyűjteményére. Ember így folytatta: – Mesélj magadról egy kicsit!

– Hunt Athalarral beszélsz – mondta Randall színtelen hangon a feleségének.

– Tudom – felelte Ember. – De csak a rémes háborús történeteket hallottam. A valódi férfira vagyok kíváncsi. És az őszinte válaszra, hogy miért laksz a lányom vendégszobájában.

Bryce takarítás közben figyelmeztette már: Egyetlen szót se szólj a gyilkosságokról!

De Hunt úgy sejtette, Ember Quinlan kopóként szimatolja ki a hazugságokat, úgyhogy az igazság egy eltorzított verziójával állt elő.

– Jesiba és a főnököm elő akar keríteni egy ellopott ereklyét. Már csak két hét van hátra a csúcstalálkozóig, a kaszárnya tömve van vendégekkel, úgyhogy Bryce nagylelkűen felajánlotta, hogy itt lakhatok, amíg a közös munka zajlik.

– Na persze! – vágta rá Ember. – A lányom, aki sosem hagyta, hogy a többi nidarosi gyerek a drágalátos Csillagfényű Tünemény pónijával játsszon, csak nézhették a nyavalyás játékokat, most önként és dalolva felajánlotta a vendégszobát, mert olyan jószívű.

Randall térddel megbökte a feleségét, némán figyelmeztette, talán hozzászokott már, hogy neki kell békefenntartót játszania a két makacs nő között.

– Ezért mondtam neki, hogy igyon valamit, mielőtt felhívunk titeket – jegyezte meg Bryce.

Ember a kávéjába kortyolt. Randall felkapott egy újságot az asztalról, és lapozgatni kezdte.

– Szóval e miatt az ügy miatt nem látogathatunk meg hétvégén? – kérdezte Ember.

Bryce arca megrándult.

– Igen. Nem olyasmi, amire elkísérhetnétek.

Randall tekintete kiélesedett, felsejlett benne a harcos.

– Veszélyes?

– Nem – hazudta Bryce. – De nem árt, ha egy kicsit óvatosan kezeljük a dolgot.

– És két ember társaságában ez nem menne, igaz? – kérdezte Ember mogorván.

Bryce a mennyezet felé pillantva felsóhajtott.

– Ha a szüleim társaságában érkeznék – vitatkozott –, az igencsak aláásná a menő régiségkereskedő imázsomat.

– Egy régiségkereskedő asszisztense vagy – javította ki az anyja.

– Ember! – figyelmeztette Randall.

Bryce szája megfeszült.

A jelek szerint nem először beszéltek erről. Vajon látta Ember a lánya szemében megvillanó fájdalmat?

Huntnak elég volt ahhoz, hogy közbeszóljon:

– Bryce jóval több mindenkit ismer itt a városban, mint én, és profin intézi a dolgokat. Nagy segítség a 33. számára.

Ember nyíltan végigmérte őt.

– Micah a főnököd, igaz?

Udvariasan fogalmazta meg, mi számára Micah.

– Igen – válaszolta Hunt. Most már Randall is őt nézte. – Az eddigi legjobb.

Ember pillantása a Hunt homlokán futó tetoválásra siklott.

– Ez még nem jelent sokat.

– Anya, mi lenne, ha nem mennénk bele? – Bryce felsóhajtott. – Hogy megy a fazekasság?

Ember szólásra nyitotta a száját, de Randall ismét megbökte a térdét, némán könyörgött, hogy hagyja a témát.

– A fazekasság nagyon jól megy – válaszolta Ember feszülten.

Bryce tudta, hogy az anyja kitörni készülő vihar.

Hunt kedves volt velük, sőt, barátságos, pedig pontosan tisztában volt vele, hogy az anyja mindenáron próbálja kideríteni, mégis miért van itt, és mi a helyzet kettejükkel. Hunt mégis érdeklődött Randall munkája iránt a szervezetnél, ahol társigazgatóként a katonai szolgálat során traumatizált embereknek segítettek, és kérdezett az anyjától is az útmenti standról, ahol a különféle zöldségágyakon heverő pufi agyagbabákat árulta.

Az anyja és Hunt épp azt vitatta meg, hogy kik a szezon legjobb naplabdajátékosai, Randall pedig az újságját lapozgatta, néha-néha szólt csak közbe.

Bryce-t teljesen kiborította, amit Hunt anyukájáról megtudott. Épp emiatt a szokásosnál tovább tartott a hívás. Hiszen Huntnak igaza volt. Megdörgölte a combját a pult alatt – valamikor, takarítás közben megint meghúzta –, beleharapott a harmadik croissant-ba, és így szólt Randallhez:

– Továbbra sincs olyan jó, mint a tiéd.

– Költözz haza – mondta az apja –, és akkor mindennap eheted.

– Jó, jó, tudom – vágta rá, és harapott még egyet. Megmasszírozta a combját. – Azt hittem, te vagy a menő szülő. De még anyánál is többet nyaggatsz.

– Mindig is rosszabb voltam anyádnál – mondta kedvesen. – Csak ügyesebben titkoltam.

Bryce Hunthoz fordult:

– Ezért kell rajtam ütniük, ha meg akarnak látogatni. Nem engedném be őket az ajtón.

Hunt Bryce ölére – a combjára – pillantott, majd Emberhez fordult:

– Próbáltad már rávenni, hogy menjen el gyógyboszorkányhoz a lábával?

Bryce pontosan ugyanabban a pillanatban fagyott le, mint az anyja.

– Mi a baj a lábával? – Ember szeme a képernyő aljára siklott, mintha látta volna valahogy Bryce lábát a kamera hatósugarán túl. Randall hasonlóképpen tett.

– Semmi – válaszolta Bryce haragos pillantást lövellve Hunt felé. – Csak egy túlbuzgó angyallal van gond.

– A két évvel ezelőtti seb – válaszolta Hunt. – Még mindig fáj neki. – Megmozgatta a szárnyait, képtelen volt elfojtani a türelmetlen gesztust. – És továbbra is ragaszkodik a futáshoz.

Ember szemébe aggodalom költözött.

– Miért teszel ilyesmit, Bryce?

Bryce letette a croissant-ját.

– Senkinek semmi köze hozzá.

– Bryce! – szólalt meg Randall. – Ha fáj, akkor el kell menned gyógyboszorkányhoz.

– Nem fáj – szűrte Bryce összeszorított fogai között.

– Ezért dörgölted a lábadat a pult alatt? – kérdezte Hunt gúnyosan.

– Azért dörgöltem, hogy meggyőzzem, ne rúgjon fejbe, seggfej! – sziszegte Bryce.

– Bryce! – kapott levegő után az anyja. Randall szeme tágra nyílt.

Hunt viszont csak nevetett. Felállt, felkapta az üres péksüteményes zacskót, gombócba gyűrte, majd az egyik imádott naplabdajátékos tehetségével a szemetesbe hajította.

– Szerintem még mindig benne van a Bryce-ra támadó démon mérge. Ha nem nézeti meg a Zuhanás előtt, akkor évszázadokon keresztül fájdalmai lesznek.

Bryce felpattant, nem hagyta, hogy az arca megránduljon a combjába hasító fájdalomtól. Sosem beszéltek erről – hogy a krisztallosz mérge még mindig a lábában lehet.

– Nem kell, hogy eldöntsd, mi a legjobb nekem, te…

– Alfalágyult? – fejezte be helyette Hunt, majd a mosogatóhoz ment, és megeresztette a vizet. – Társak vagyunk. A társak vigyáznak egymásra. Ha rám nem hallgatsz az istenek verte lábad miatt, akkor talán a szüleidre fogsz.

– Milyen súlyos a helyzet? – kérdezte Randall halkan.

Bryce visszafordult a számítógép felé.

– Jól vagyok.

Randall a padlóra mutatott mögötte.

– Állj arra a lábadra, és úgy mondd!

Bryce nem volt hajlandó megmozdulni. Hunt töltött egy pohár vizet, és elmosolyodott, maga volt a megtestesült férfielégedettség.

Ember a kanapén mellette heverő telefonjáért nyúlt.

– Megkeresem a legközelebbi gyógyboszorkányt, és megkérdezem, be tud-e szorítani holnapra…

– Nem megyek gyógyboszorkányhoz! – vicsorgott Bryce, és elkapta a laptop tetejét. – Nagyon jó volt beszélgetni, de fáradt vagyok. Jó éjt!

Randall tiltakozni kezdett, szeme Emberre villant, de Bryce lecsapta a laptop tetejét.

A mosogatónál álló Huntról lehetett volna mintázni az öntelt angyali arrogancia szobrát. Bryce a hálószobája felé indult.

Az anyja legalább két percet várt, mielőtt videochaten kereste a telefonján.

– Apád áll az ügy mögött? – kérdezte Ember méregtől csöpögőn. Még a kamerán keresztül is tapintható volt a dühe.

– Nem Randall áll mögötte – felelte Bryce szárazon, és lehuppant az ágyára.

– A másik apád! – csattant fel Ember. – Az ilyesmi tőle szokott bűzleni.

Bryce semleges arckifejezést öltött magára.

– Nem. Jesiba és Micah összedolgozik. Hunttal csak eszközök vagyunk.

– Micah Domitus szörnyeteg – lehelte Ember.

– Az összes arkangyal az. Arrogáns seggfej, de azért annyira nem vészes.

Ember szeme felizzott.

– Ugye vigyázol?

– Igen, még mindig szedem a fogamzásgátlót.

– Bryce Adelaide Quinlan, pontosan tudod, miről beszélek!

– Hunt vigyáz rám. – Még ha most ilyen kellemetlen helyzetbe taszította is azzal, hogy megemlítette a szüleinek a lábát.

Az anyját azonban mindez nem nyugtatta meg.

– Kétségem sincs afelől, hogy az a varázslónő azonnal veszélybe sodorna, ha ezzel még több pénzt szerezhet. Micah sem jobb. Lehet, hogy Hunt vigyáz rád, de ne feledd el, hogy ezek a vanírok csak magukkal foglalkoznak. Bassza meg, hiszen Micah orgyilkosa! És Bukott angyal. Az Aszterek gyűlölik. Még rabszolgasorba is került miatta.

– Azért rabszolga, mert elbaszott világban élünk. – Ködös düh homályosította a látását, de pislogva úrrá lett rajta.

Az apja a konyhából kiáltott, megkérdezte, hol van a mikrós pattogatott kukorica. Ember visszaüvöltött, hogy ugyanott, ahol mindig is volt, de a szeme egyetlen pillanatra sem hagyta el a telefon kameráját.

– Tudom, hogy le fogod harapni miatta a fejemet, de kérlek, hadd mondjam végig!

– Az istenek szerelmére, anya…

– Lehet, hogy Hunt jó lakótárs és nagyon kellemes látvány, de ne feledd, hogy vanír férfi. Nagyon-nagyon erős vanír férfi, hiába tartják kordában a tetoválások. Ő és a hozzá hasonló férfiak halálosak.

– Igen, és még csak véletlenül sem hagynád, hogy erről megfeledkezzek. – Nehezére esett nem nézni az anyja arcát csúfító apró sebhelyre.

Régi árnyak sötétítették az anyja fénylő szemét, és Bryce arca megrándult.

– Az, hogy egy idősebb vanír férfival látlak…

– Nem vagyunk együtt, anya…

– Megint úgy érzem magam, mint akkor, Bryce. – Beletúrt sötét hajába. – Sajnálom.

Az anyja akár szíven is üthette volna ennyi erővel.

Bryce azt kívánta, bár átnyúlhatna a kamerán, hogy köré fonja a karját, belélegezhesse lonc- és szerecsendió-illatát.

Aztán Ember így szólt:

– Telefonálok párat, és foglalok neked időpontot egy gyógyboszorkányhoz a lábad miatt.

Bryce a homlokát ráncolta.

– Köszi, de ne!

– El fogsz menni, Bryce!

Bryce elfordította a telefont, és kinyújtotta a lábát a takarón, hogy az anyja is láthassa. Megmozgatta a lábfejét.

– Látod? Minden rendben.

Az anyja arca olyan acélosan keménnyé vált, mint a jegygyűrű az ujján.

– Attól, hogy Danika meghalt, neked még nem kell szenvedned.

Bryce az anyjára meredt, aki olyan tehetségesen tapintott rá a dolgok velejére, és néhány szóval teljesen kikészítette őt.

– Semmi köze hozzá.

– Baromság, Bryce! – Az anyja szemében könnyek csillogtak. – Szerinted Danika azt akarná, hogy egész életedben sántikálj? Szerinted azt akarta volna, hogy ne táncolj többé?

– Nem akarok Danikáról beszélni. – Megremegett a hangja.

Ember undorodva megrázta a fejét.

– Elküldöm a gyógyboszorkány címét és számát, amikor megvan az időpontod. Jó éjt!

Azzal egyetlen további szó nélkül letette.

57.

Félórával később Bryce már átöltözött az alvós rövidnadrágjába, és épp az ágyán duzzogott, amikor kopogás hangzott fel.

– Kurvára elárultál, Athalar! – kiáltotta.

Hunt kinyitotta az ajtót, és az ajtófélfának dőlt.

– Nem csoda, hogy ideköltöztél, ha ennyit veszekszel anyukáddal.

Bryce-on ellenállhatatlan vágy lett úrrá, hogy megfojtsa az angyalt, de végül csak ennyit felelt:

– Anyám sosem hátrált meg egyetlen vitától sem. Nyilván eltanultam tőle. – Összevont szemöldökkel nézte Huntot. – Mit akarsz?

Hunt ellökte magát az ajtótól, és közelebb sétált. A szoba minden egyes lépéssel szűkülni látszott. Szökött a levegő. Hunt a matrac végénél állt meg.

– Elmegyek veled a gyógyboszorkányhoz.

– Nem megyek.

– Miért?

Bryce mély levegőt vett. Aztán átszakadt a gát.

– Mert amint eltűnik a sebhely, amint nem fáj, Danika is eltűnik. Az Ördögfalka is eltűnik. – Elrántotta a takarót, felfedve csupasz lábát, és feljebb húzta a selyem rövidnadrágot, hogy megmutassa a teljes, egyenetlen sebhelyet. – Az egész csak emlék lesz, valami álom, ami egy pillanatig létezett, aztán nyoma veszik. De ez a sebhely és a fájdalom… – Szúrt a szeme. – Nem hagyhatom, hogy nyoma vesszen. Nem hagyhatom, hogy nyomuk vesszen.

Hunt lassan ült le mellé az ágyra, mintha lehetőséget szeretne biztosítani számára, hogy ellenkezzen. Haja a homlokába, a tetoválásra lógott, ahogy szemügyre vette a sebhelyet. Végigfuttatta rajta bőrkeményedéses ujját.

Bryce lába libabőrössé vált az érintésétől.

– Nem fogod kitörölni Danikát és a falkát azzal, hogy segítesz magadon.

Bryce a fejét csóválva az ablak felé fordult, de Hunt ujjai az állára fonódtak. Gyengéden visszafordította magához az arcát. Sötét, feneketlen tekintete lágy volt. Megértő.

Hányan láthatták ilyennek a szemét? Hányan láthatták őt magát ilyennek?

– Anyukád szeret téged. Nem tudja elviselni a gondolatot, hogy fájdalmaid vannak, biológiailag képtelen rá. – Eleresztette az állát, de a tekintetük továbbra is összefonódott. – Ahogy nekem sem megy.

– Alig ismersz.

– A barátom vagy. – A szavak ott lebegtek közöttük. Hunt ismét leszegte a fejét, mintha úgy elrejthetné az arckifejezését, miközben hozzátette: – Már ha szeretnéd, hogy az legyek.

Bryce egy pillanatig csak meredt rá. Csak úgy felajánlotta. Csendesen, védtelenül. Kitörölte vele az ereiben csorgó bosszúság utolsó cseppjét is.

– Még nem jöttél rá, Athalar? – Az angyal arcán lebegő óvatos remény kis híján tönkretette Bryce-t. – Azóta barátok vagyunk, hogy azt hitted, Zselémámor vibrátor.

Hunt hátravetett fejjel felnevetett, Bryce pedig hátrébb csúszott az ágyon. Megigazgatta a párnákat, és bekapcsolta a tévét. Megpaskolta maga mellett a matracot.

Hunt vigyorogva, szemében korábban sosem látott fénnyel ült át mellé. Aztán előhúzta a telefonját, és csinált róla egy képet.

Bryce fújt egyet, mosolya elhalványult, ahogy Huntot fürkészte.

– Anyukám sok mindenen keresztülment. Tudom, hogy nem könnyű vele, de köszönöm, hogy ilyen rendes voltál.

– Kedvelem anyukádat – válaszolta Hunt, és Bryce hitt neki. – Hogy ismerkedett meg apukáddal?

Bryce tudta, hogy Randallre gondol.

– Anya elmenekült a vér szerinti apámtól, amikor rájött, hogy terhes. Kthona korinthoszi templomában kötött ki, tudta, hogy a papnők befogadják, megvédik, hiszen állapotosként szent kiválasztott volt, vagy mi a fene. – Bryce felhorkant. – Ott szült meg, és életem első három évét a templom falai közt töltöttem. Anyukám mosott rájuk az eltartásunkért cserébe. A lényeg az, hogy a vér szerinti apám pletykákat hallott, miszerint gyereket szült, és utánaküldte az embereit. – A fogát csikorgatta. – Azt mondta nekik, hogy ha gyereket találnak ott, ami kétségkívül az övé, akkor vigyék elé. Bármi áron.

Hunt szája elkeskenyedett.

– A rohadt éltbe!

– Minden egyes állomáson voltak kémei, de a papnők kijuttattak a városból, remélték, hogy egészen a Föld és vér házának központjáig vihetnek Hilenébe, ahol anyukám menedékért folyamodhat. Még apám sem merné megsérteni a területük határát. De az háromnapnyi út, és egyik korinthoszi papnő sem tudott volna megvédeni minket tündérharcosok ellen. Úgyhogy öt órát vezettünk Solas oiai templomához, ott megpihentünk, és felvettük a szent őrünket.

– Randallt. – Hunt elmosolyodott. De aztán felvonta a szemöldökét. – Várjunk csak… Randall a nap papja volt?

– Nem egészen. Egy évvel azelőtt tért vissza a frontról, de amiket szolgálat közben tennie kellett… Kikészítette. Nem is kicsit. Nem akart hazamenni, képtelen volt a családja elé állni. Úgyhogy növendéknek állt Solas templomában, remélte, hogy valamiképpen megfizethet a múltjáért. Két héttel az esküje előtt a főpap megkérte, hogy kísérjen el minket Hilenébe. Több pap is képzett harcos, de Randall volt az egyetlen ember köztük, és a főpap úgy gondolta, anyám nem bízna egy vanír férfiban. Épp mielőtt elértük volna Hilenét, apám pribékjei a nyomunkra bukkantak. Azt hitték, egy védtelen, hisztérikus nőt találnak majd. – Bryce ismét elmosolyodott. – Helyette egy legendás mesterlövész fogadta őket, és egy olyan anya, aki szükség esetén hegyeket mozgatott volna meg a lánya védelmében.

Hunt kihúzta magát.

– Mi történt?

– Amire egy ilyen helyzetben számítanál. A szüleim eltakarítottak maguk után. – Huntra pillantott. – Kérlek, ne mondd el senkinek! Ez… Senki sem kérdezősködött a tündérek után, akik nem tértek vissza Crescent Citybe. Nem szeretném, ha most eszébe jutna valakinek.

– Tartom a számat.

Bryce komoran elmosolyodott.

– Ezután a Föld és vér háza szó szerint Kthona kiválasztottjának nyilvánította anyámat, Randallt pedig Solasénak, és blabla, vallásos baromságok, de gyakorlatilag hivatalos védelmi végzést hoztak, amivel még apám sem mert szembeszállni. Randall végre hazament, minket is magával vitt, és nyilván nem esküdött fel Solasra. – Bryce melegen elmosolyodott. – Év végén megkérte anyám kezét. Azóta is undorítóan szerelmesek egymásba.

Hunt visszamosolygott.

– Jó azt hallani, hogy néha a jó emberek boldogan élnek.

– Igen. Néha előfordul. – Feszült csend telepedett rájuk. Az ágyában voltak, Bryce ágyában, és reggel még arról álmodozott, hogy Hunt a konyhapultnál letérdel elé… Bryce nagyot nyelt. – Öt perc múlva kezdődik a Kéjes éjek. Akarod nézni?

Hunt lassan elmosolyodott, mintha pontosan tudta volna, miért nyelt akkorát Bryce, de csak széttárt szárnnyal hátradőlt a párnán. Egy ragadozó, aki szívesen kivárja, hogy a préda jöjjön el hozzá.

A rohadt életbe már!

Hunt rákacsintott, és a feje mögé támasztotta a karját. A mozdulattól végighullámoztak a bicepsze izmai. Szeme csillogott, mintha ezzel ő is pontosan tisztában lenne.

– Naná!

Hunt fel sem fogta, mennyire meg akarta kérdezni. Hogy mennyire hallani akarta Bryce válaszát.

Barátok. Még csak véletlenül sem fedte le azt, ami kialakult közöttük, de igaz volt.

A magas ágytámlának dőlt, miközben a buja műsort nézték. Mire a rész feléhez értek, Bryce elkezdett megjegyzéseket tenni az együgyű történetre. Hunt pedig csatlakozott hozzá.

Aztán egy másik műsor kezdődött, egy valóságshow, amiben különböző vanírok az erejüket és az ügyességüket tették próbára, és olyan természetesnek tűnt, hogy azt is megnézik. Az egész túlságosan is természetes volt. Hagyta, hogy magával ragadja az érzés.

A legveszélyesebb dolog, amit valaha tett.

58.

Bryce épp felöltözött másnap reggel, hogy munkába induljon, amikor az anyja írt, elküldte a gyógyboszorkányhoz foglalt időpont részleteit. Ma tizenegykor. Ötsaroknyira van a galériától. Kérlek, menj el!

Bryce nem írt vissza.

Biztosan nem megy el a gyógyboszorkányhoz.

Hiszen más programja van a Húspiacon.

Hunt várni akart estig, de Bryce tudta, hogy az árusoknak könnyebben megered a nyelvük a nyugodtabb napközbeni órákban, amikor nem kell a szokásos esti kuncsaftokat megnyerniük maguknak.

– Ma megint elég csendes vagy – mormolta Bryce a raktár zsúfolt folyosóit taposva. Ez volt a harmadik hely, ahová ellátogattak, az előző kettőről hamar kiderült, hogy felesleges időpocsékolás.

Nem, az árusok nem tudtak semmiféle drogról. Nem, ez csak egy sztereotípia a Húspiaccal kapcsolatban, ami egyáltalán nem tetszik nekik. Nem, nem érdekli őket márka az információért cserébe, mert tényleg semmi hasznosat nem tudnak.

Hunt mindig lemaradt pár standdal odébb, senki sem akart volna egy legionáriussal és Bukott rabszolgával beszélni.

Most szorosan behúzta a szárnyát.

– Nem felejtettem el, hogy épp most kellene a gyógyboszorkánynál lennünk.

Nem lett volna szabad megemlítenie.

– Ha jól emlékszem, nem engedtem meg, hogy beleüsd az orrodat a dolgomba.

– Visszajutottunk ide? – Hunt felnevetett. – Azt hittem, azok után, hogy úgy összebújtunk a tévé előtt, legalább elmondhatom, mit gondolok, és nem fogod leharapni a fejemet.

Bryce a szemét forgatta.

– Nem bújtunk össze.

– Egész pontosan mire vágysz? – kérdezte Hunt, miközben szemügyre vett egy ősi késekkel teli standot. – Egy pasira, egy párra, egy férjre, aki csak ül majd, nem lesz semmiféle saját véleménye, és mindenbe beleegyezik, amit csak mondasz, sosem kér tőled semmit?

– Persze hogy nem!

– Attól még, hogy férfi vagyok, és van véleményem, nem leszek valami őrült, irányításmániás pöcs.

Bryce Danika bőrdzsekijének a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Anyukám rengeteget szenvedett az őrült, irányításmániás pöcsök miatt.

– Tudom. – Hunt tekintete ellágyult. – De nézd meg őt és apukádat! Ő is elmondja, mit gondol. És elég őrültnek tűnik, ha a kettőtök védelméről van szó.

– Elképzelésed sincs! – morogta Bryce. – Amíg be nem iratkoztam a CCE-re, egyetlen randira sem mehettem el.

Hunt felvonta a szemöldökét.

– Tényleg? Azt hittem… – Megrázta a fejét.

– Mit hittél?

Hunt vállat vont.

– Hogy az összes emberfiú térden kúszott utánad.

Nehéz volt megállni, hogy ne nézzen rá, amikor meghallotta, hogyan ejti ki az emberfiú szót, mintha valami más fajról lenne szó – hiszen ő egy felnőtt malákh férfi.

Végső soron tényleg így is volt, a szó szoros értelmében, de az a cseppnyi férfiarrogancia…

– Hát, ha szerettek is volna, nem mertek. Gyakorlatilag istenítették Randallt, és bár sosem szólt egy szót sem, mind úgy gondolták, hogy egy ujjal sem érhetnek hozzám.

– Engem ez nem tántorított volna el.

Hunt hangja mélyebben csengett, mire Bryce arcába hő tolult.

– Hát, leszámítva azt, hogy rajongtak Randallért, más is voltam. – Hegyes fülére mutatott. Magas termetére. – Az embereknek túl tündér vagyok. Így jártam, mi?

– Legalább formálódott az egyéniséged – mondta Hunt, miközben szemügyre vett egy standot tele különféle színekben pompázó opálokkal: fehérrel, feketével, vörössel, kékkel, zölddel. Irizáló erek futottak végig rajtuk, mintha magának a földnek az ütőereit őrizték volna.

– Ezek meg mire jók? – kérdezte a fekete tollú, emberszerű nőt a pult mögött. Egy szarka volt.

– Szerencsét hoznak – válaszolta a szarka, és tollas kezével a tálcákat megtöltő kövekre intett. – Fehér a boldogságért, zöld a gazdagságért, vörös a szerelemért és a termékenységért, kék a bölcsességért… Válassz egyet!

– A fekete mire jó? – kérdezte Hunt.

A szarka ónixszínű szájszéle felfelé görbült.

– A szerencse ellentétére. – Megkocogtatta az egyik fekete opált az üvegfedél alatt. – Rejtsd az ellenséged párnája alá, és figyeld, mi történik vele!

Bryce megköszörülte a torkát.

– Akármilyen érdekes is ez az egész…

Hunt átnyújtott egy ezüstmárkát.

– A fehérért.

Bryce felvonta a szemöldökét, de a szarka rögtön elmarta a márkát, és egy fehér opált tett Hunt kinyújtott tenyerébe. Már mentek is tovább, nem foglalkoztak a szarka hálálkodásával, amiért megtisztelték őt a vásárlásukkal.

– Nem gondoltam volna, hogy babonás vagy – jegyezte meg Bryce.

Hunt megállt a standsor végén, és elkapta a kezét. A tenyerébe nyomta az opált, a kő meleg volt az érintésétől. A varjútojás méretű kő csillogott a magasról rájuk ömlő elsőfényben.

– Rád fér egy kis boldogság – mondta halkan.

Valami felizzott Bryce mellkasában.

– Ahogy rád is – felelte, és megpróbálta visszaadni Huntnak az opált, de az angyal ellépett tőle.

– Ajándék.

Bryce arca ismét felhevült, és még csak véletlenül sem nézett Huntra, ahogy elmosolyodott. Még akkor sem, ha az arcán érezte a férfi tekintetét, miközben a kabátja zsebébe csúsztatta az opált.

Ostobaság volt megvenni az opált. Magával ragadta a pillanat.

Valószínűleg baromság volt, de Bryce legalább zsebre tette. Nem tett megjegyzést arra, mennyire berozsdásodott már, hiszen kétszáz éve eszébe sem jutott bármiféle ajándékkal meglepni egy nőt.

Shahar elmosolyodott volna az opál láttán – aztán hamarosan el is felejti. Rengeteg ékszere volt alabástrompalotájában: naplabda méretű gyémántok, téglaként egymásra helyezett smaragdtömbök, rubinnal töltött kádak. Egy kis fehér opál, még ha boldogságot kívánnak is vele, olyan lett volna, mint egy homokszem a több kilométer hosszú tengerparton. Shahar értékelte volna az ajándékot, de végül eltűnt volna valamelyik fiók mélyén. És valószínűleg maga Hunt is elfelejtkezett volna róla, hiszen annyira eltökélten hajszolta a céljukat.

Hunt megfeszítette az állkapcsát, ahogy Bryce egy kikészített bőrökkel teli standhoz sétált. Egy tizenéves – az illata alapján valamilyen macska alakváltó – nyúlánk emberformában figyelte őket a hokedlijéről. Barna hajfonata a vállára simulva futott lefelé, már-már elérte a kezében tartott telefont.

– Szia! – köszöntötte Bryce, és a borzas takarókra mutatott. – Mennyibe kerül?

– Húsz ezüst – válaszolta az alakváltó éppolyan unott hangon, mint amilyennek ő maga is tűnt.

Bryce elvigyorodott, és végigsimított a fehér bundán. Hunt bőre megfeszült. Ő maga is érezte valamelyik este azokat az ujjakat, ahogy álomba simogatták. Még most is érezte, ahogy Bryce a birkabőrt érintette.

– Húsz ezüst egy havasibirka-bőrért? Nem kevés az egy kicsit?

– Anyám hétvégéken dolgoztat. Még a végén megharagudna, ha annyiért adnám el, amennyit ér.

– Milyen rendes tőled! – kuncogott Bryce. – Ez most furcsán fog hangzani, de lenne egy kérdésem.

Hunt nem ment oda, hagyta, hogy Bryce kibontakozzon. A pimasz, gyakorlatias partihercegnő, aki új drogokat keres.

Az alakváltó szinte fel sem nézett.

– Igen?

– Tudod esetleg, hogy szerezhetnék valami… kellemeset errefelé? – kérdezte Bryce.

A lány forgatni kezdte gesztenyeszínű szemét.

– Na, jó, hadd halljuk!

– Mit? – kérdezte Bryce ártatlanul.

Az alakváltó megemelte a telefonját, úgy pötyögött tovább szivárványszínű körmeivel.

– Azt a béna színjátékot, amit mindenkinek előadtál itt meg a másik két csarnokban. – Felemelte a telefonját. – Mind bent vagyunk egy közös beszélgetésben. – Körbemutatott a piacon. – Kaptam vagy tíz figyelmeztetést, hogy ti ketten jönni fogtok, és nyomi kérdéseket fogtok feltenni drogokról vagy miről.

Bryce köpni-nyelni nem tudott, Hunt talán most először látta így. Úgyhogy odalépett mellé.

– Jól van – mondta a tininek. – Tudsz bármit?

A lány végigmérte.

– Gondolod, a Vipera hagyná, hogy a szinthez hasonló szarokat terjesszenek itt?

– A többi züllött és törvénybe ütköző dolgot hagyja – szűrte Hunt összeszorított fogain keresztül.

– Igen, de nem ostoba – válaszolta az alakváltó, és hátravetette a fonatát a vállán.

– Szóval hallottál róla – nyugtázta Bryce.

– A Vipera arra kért, mondjam meg nektek, hogy ocsmány dolog, nem kereskedik ilyesmivel, és soha nem is fog.

– De van, aki igen? – kérdezte Bryce feszülten.

Nem állt jól a szénájuk. Nagyon nem lesz jó vége ennek az egésznek…

– A Vipera azt is mondta, hogy adjam át, nézzetek körül a folyónál. – Megint írogatni kezdett a telefonján, valószínűleg azért, hogy elmondja a Viperának, hogy elismételte, amit kellett. – Ott árulnak ilyen szarokat.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Bryce.

A lány vállat vont.

– Kérdezzétek a sellőket!

– Vegyük sorra a tényeket! – indítványozta Hunt, ahogy Bryce a Húspiac kikötője felé viharzott. – Még mielőtt odarohanunk a sellőkhöz, és megvádoljuk őket, hogy drogot terjesztenek.

– Késő – vágta rá Bryce.

Hunt képtelen volt megakadályozni, hogy húsz perce egy vidrával üzenetet küldjön Tharionnak, és most sem tudott volna az útjába állni, hogy ne menjen a folyó partjára várni.

A kikötőtől pár lépésnyire Hunt elkapta a karját.

– Bryce, a sellőknek egyáltalán nem tetszik, ha hamisan vádolják meg őket…

– Ki mondta, hogy hamis a vád?

– Tharion nem drogdíler, és biztos, hogy nem árulna olyan kemény dolgokat, amilyennek a szint tűnik.

– De lehet, hogy tudja, ki az, aki igen. – Bryce lerázta magáról a kezét. – Eleget szerencsétlenkedtünk már! Válaszokat akarok. Most azonnal! – Összehúzta a szemét. – Te nem szeretnéd, hogy a végére járjunk? Hogy enyhítsék az ítéletedet?

Már hogyne szerette volna, mégis így felelt:

– A szintnek valószínűleg semmi köze ehhez az egészhez. Nem kellene…

Bryce addigra már elérte a kikötő deszkáit, de nem mert lenézni a kavargó vízre. A Húspiac kikötője hírhedt volt arról, hogy errefelé szabadulnak meg a holttestektől. És itt portyáztak a vízi dögevők is.

Víz csobbant, majd izmos férfitest ült fel a dokk végére.

– Undorító ez a folyószakasz – jegyezte meg Tharion köszönés helyett.

Bryce nem mosolyodott el. Csak annyit mondott:

– Ki árul szintet a folyóban?

Tharion arcáról lehervadt a vigyor. Hunt visszakozni kezdett, de a sellő így felelt:

– Nem a folyóban, Hosszú Lábú. – Megrázta a fejét. – A folyón.

– Szóval tényleg igaz. Most akkor… mi is ez a cucc? Gyógyszer, ami kijutott a laborból? Ki áll mögötte?

Hunt Bryce mellé lépett.

– Tharion…

– Danika Fendyr – válaszolta Tharion gyengéd pillantással. Mintha tudta volna, mit jelentett Danika Bryce számára. – A halála előtti napon tudtam meg. Épp errefelé látták őt üzletet kötni.

59.

– Ezt meg hogy érted? Danika adta el?

Tharion a fejét rázta.

– Nem tudom, hogy adta, vette vagy mit csinált, de pont azelőtt, hogy a szint megjelent az utcákon, látták őt egy Aux-hajón az éjszaka kellős közepén. Egy láda szint volt a fedélzeten.

– Mindig visszajutunk Danikához – mormolta Hunt.

Bryce feje zúgott, de leküzdötte, és így szólt:

– Lehet, hogy épp lefoglalta.

– Lehet – hagyta rá Tharion, majd beletúrt vörösesbarna hajába. – De a szint… kemény cucc, Bryce. Ha Danikának köze volt hozzá…

– Nem volt. Sosem tett volna ilyesmit. – Olyan hevesen dobogott a szíve, hogy úgy érezte, mindjárt elhányja magát. Hunthoz fordult. – De így már érthető, miért találták meg a ruháján, ha tényleg le kellett foglalnia az Aux számára.

Hunt komor képet vágott.

– Lehet.

Bryce összefonta a karját.

– Mi ez a cucc egyáltalán?

– Szintetikus mágia – válaszolta Tharion, ide-oda jártatva közöttük a tekintetét. – Gyógyászati segédeszköznek hozták létre, de a jelek szerint valaki rájött, hogy szuperkoncentrátumként erősebbé teszi az embereket a legtöbb vanírnál. Rövid ideig hat csak, de nagyon eredményes. Évszázadokon át igyekeztek létrehozni, de lehetetlennek tűnt. A többség úgy volt vele, olyan, mintha alkímiával próbálkoznának, nagyjából annyi esélye van, mint arannyá változtatni valamit. De a modern tudomány sikerrel járt. – Oldalra billentette a fejét. – Van ennek valami köze a démonhoz, amire vadásztok?

– Előfordulhat – felelte Hunt.

– Szólok, ha kapok bármilyen egyéb jelentést – ígérte Tharion, aztán búcsúra nem várva visszaugrott a vízbe.

Bryce a déli napfényben fürdő folyóra meredt, a fehér opált szorongatta a zsebében.

– Tudom, hogy nem ezt akartad hallani. – A mellette álló Hunt óvatosan fogalmazott.

– Az ölte meg, aki a szintet csinálja? Ha tényleg azért volt ott a hajón, hogy lefoglalja a szállítmányt? – A füle mögé simított egy tincset. – Lehetséges lenne, hogy a szintet áruló személy és az, aki a kürtöt keresi, egy és ugyanaz, ha a szint megjavíthatja a kürtöt?

Hunt az állát dörgölte.

– Végül is. De az is lehet, hogy zsákutca.

Bryce felsóhajtott.

– Nem értem, miért nem említette ezt az egészet.

– Lehet, hogy nem volt olyan fontos dolog – találgatott Hunt.

– Lehet – mormolta Bryce. – Lehet.

Bryce megvárta, amíg Hunt lemegy az épülethez tartozó konditerembe, csak utána tárcsázta Fury számát. Ő maga sem értette, miért próbálkozik. Fury hónapok óta nem fogadta a hívásait.

Már majdnem hangpostára kapcsolt, amikor Fury felvette:

– Szia!

Bryce az ágyra rogyott, úgy bukott ki belőle:

– Döbbenet, hogy felvetted.

– Épp két munka között vagyok.

Vagy Juniper leharapta a fejét, amiért meglépett.

– Azt hittem, visszajössz lenyomozni, ki áll a Holló felrobbantása mögött – mondta Bryce.

– Én is, de úgy tűnt, nem kell átkelnem a Haldrenen ahhoz, hogy ezt megtegyem.

Bryce az ágytámlának dőlt, kinyújtotta a lábát.

– Szóval tényleg az emberlázadás miatt volt? – Talán a C, amiről Ruhn úgy gondolta, a kürt lehet, nem volt több egyszerű betűnél.

– Igen. De a részletek és a nevek titkosítottak.

Olyan sokszor hallotta Furytől ezt a mondatot régebben, hogy Bryce már nem is számolta.

– Legalább azt mondd meg, hogy megtaláltad-e őket!

Fury nagy eséllyel épp a fegyvereit élezte az asztalon abban az elegáns hotelben, ahol épp megszállt.

– Az előbb mondtam, hogy épp két munka között vagyok, nem?

– Gratulálok?

Bryce-t még mindig kirázta a hideg Fury halk nevetésétől.

– Végül is. – Fury elhallgatott. – Mi a helyzet, B?

Mintha ezzel elintézhette volna a kétévnyi hallgatást.

– Említette neked Danika valaha a szintet?

Bryce esküdni mert volna, hogy valami nehéz, fémes tárgy csattan a háttérben. Fury halkan felelt:

– Ki beszélt neked a szintről?

Bryce kihúzta magát.

– Szerintem terjedni kezdett errefelé. Találkoztam ma egy sellővel, aki azt mondta, látták Danikát egy ládányival az egyik Aux-hajón, pont a halála előtt. – Kifújta a levegőt.

– Veszélyes, Bryce. Nagyon veszélyes. Ne szórakozz vele!

– Dehogy! – Az istenekre! – Két éve semmilyen droghoz nem nyúltam. – Majd hozzátette, mert egyszerűen képtelen volt megálljt parancsolni magának: – És ezt te is tudtad volna, ha hajlandó vagy felvenni a telefont, vagy meglátogatni.

– Dolgom volt.

Hazug! Hazug és rohadt gyáva!

– Csak azt akartam tudni, említette-e neked Danika valaha a szintet a halála előtt, mert nekem egy szót sem szólt – szűrte Bryce összeszorított fogain keresztül.

Fury hallgatott.

– Említette, igaz? – Bryce még most sem értette, miért hasít úgy a mellkasába a féltékenység.

– Talán annyit említett, hogy valami ocsmány dolgot terjesztenek – felelte Fury.

– És te sosem mondtad el senkinek?

– De igen. Neked. A Fehér Hollóban, aznap este, amikor Danika meghalt. Valaki megpróbálta eladni neked, a rohadt életbe is! Szóltam, hogy tartsd távol magad tőle.

– És nem gondoltad, hogy meg kellene említened vagy akkor, vagy Danika halála után, hogy ő figyelmeztetett rá?

– Egy démon szaggatta szét, Bryce. Nem tűnt úgy, mintha köze lett volna bármilyen droglefoglaláshoz.

– És ha mégis?

– Hogyan?

– Nem tudom, csak… – Bryce toppantott az ágyon. – Nekem miért nem szólt?

– Azért, mert… – Fury elhallgatott.

– Mert miért? – csattant fel Bryce.

– Jól van! – felelte Fury, hangja élesen csengett. – Danika azért nem szólt neked, mert nem akarta, hogy a közelébe kerülj. Hogy még csak eszedbe se jusson kipróbálni.

Bryce felpattant.

– Ugyan mi a jó büdös francért akartam volna…

– Mert szó szerint mindent kipróbáltál már.

– De hát ott voltatok, és ti is mindent kipróbáltatok velem, ti is…

– A szint szintetikus mágia, Bryce. Hogy pótolja a valódi mágiát. Ami neked nincs. Az emberek nagyjából egy órára vanírerőhöz jutnak általa. És teljesen szétcseszhet. Ráfügghetsz vagy még rosszabb. A vaníroknak még ennél is kockázatosabb, eszméletlen szárnyalás és szupererő, de könnyedén rossz vége lehet. Danika nem akarta, hogy egyáltalán tudjál róla.

– Mintha olyan kétségbeesetten szeretnék nagy és kemény vanír lenni, hogy beszednék valami…

– Danika meg akart védeni. Mindig ezt tartotta szem előtt. Még ha saját magadtól kellett is megvédenie.

A szavak felértek egy pofonnal. Bryce torka elszorult.

Fury felsóhajtott.

– Nézd, tudom, hogy ez most durván hangzott. De higgy nekem, jobb, ha nem kerülsz a szint közelébe. Ha tényleg sikerült nagyobb mennyiségben előállítani egy hivatalos laboron kívül, sőt, még sűrűbb koncentrációban, akkor nagy a baj. Tartsd távol magad tőle, és mindenkitől, aki ilyesmit árul!

Bryce keze remegett, de azért csak kinyögte, hogy „Jól van”, anélkül hogy úgy hangzott volna, egyetlen lélegzetvétel választja el csupán a sírástól.

– Most mennem kell – mondta Fury. – Dolgom van ma este. De pár nap múlva visszamegyek Lunathionbe. Ott kell lennem két hét múlva a csúcstalálkozón, valami külső létesítményben tartják pár órára a várostól.

Bryce nem kérdezte, miért kell Fury Axtarnak megjelennie a valbarai vezetők csúcstalálkozóján. Nem is igazán érdekelte, hogy Fury visszajön.

– Esetleg elmehetnénk kajálni – vetette fel Fury.

– Jól van.

– Bryce! – A neve egyszerre volt lecseszés és bocsánatkérés. Fury felsóhajtott. – Később találkozunk!

Bryce torka égett, de azért letette. Mély lélegzeteket vett. Fury elmehet a pokolba! Bryce átköltözött a kanapéra, felnyitotta a laptopját, és előhívta a keresőt, csak azután tárcsázta a bátyja számát. Ruhn a második csörgésre felvette.

– Igen?

– Szeretném, ha nem kezdenél el kioktatni, figyelmeztetni meg ilyenek, jó?

Ruhn hallgatott, majd:

– Jó.

Bryce kihangosította a hívást, és alkarral megtámaszkodott a térdén. A kurzor a keresősáv felett állapodott meg.

– Mi van Athalarral? – kérdezte Ruhn.

– Semmi – felelte Bryce, és megdörgölte a szemét. – Nem az esetem.

– Az érdekelt volna, hogy ő miért nincs ott, nem az, hogy jártok-e, de azért jó tudni.

Bryce a fogát csikorgatva bepötyögte a szintetikus mágia szavakat a keresősávba. Ahogy megjelentek a keresési eredmények, megszólalt:

– Athalar épp az izmain dolgozik, hogy még vonzóbb legyen.

Ruhn felnevetett. Bryce átfutotta a találatokat: kis, rövid cikkek voltak arról, hogyan használható a szintetikus gyógyító mágia az emberi orvoslásban.

– Az a gyógyboszorkány, aki elküldte neked a cikkeket a szintetikus mágiáról… Mondott bármit arról, miért vagy hogyan juthatott ki a cucc a városba?

– Nem. Szerintem őt jobban érdekli az, hogy honnan származik, és hogy tud-e ellenszert készíteni. Azt mondta, elkezdett dolgozni a krisztalloszméreggel, amit Athalarból szedett ki a múltkor, azt tesztelgette a szinttel, hátha sikerül jutnia valamire. Úgy gondolja, hogy a gyógyító mágiája valamiféle stabilizátorként funkcionálhat az ellenszerben, de több méregre lenne szüksége az elkészítéséhez. Nem tudom. Elég bonyolult dolognak tűnt. – Fanyar humorral hozzátette: – Ha esetleg megint összefutnál egy krisztallosszal, kérjél már tőle egy kis mérget, jó?

– Csak nem belezúgtál, Ruhn?

A bátyja felhorkant.

– Hatalmas szívességet tesz nekünk. Szeretném meghálálni valamilyen módon.

– Jól van. – Bryce tovább kattintgatott, talált egy szabadalmi kérelmet a Redner Vállalattól, már tíz évvel ezelőtt szerették volna levédetni a szert. Jóval azelőtt, hogy Danika elkezdett nekik dolgozni.

– A kutatási anyagok alapján csak nagyon kis mennyiségben bocsátják ki, még a gyógyboszorkányok számára is, hiába gyógyításra használnák. Borzalmasan drága és bonyolult az előállítása.

– Mi van, ha… Mi van, ha a formula és egy szállítmány két éve kiszivárgott a Rednertől, és Danikát küldték oda, hogy nyomozza le? És talán rájött, hogy aki el akarta lopni a szintet, meg akarja javítani a kürtöt, úgyhogy elvette a kürtöt, még mielőtt az illető rátehette volna a kezét. És ezért ölték meg.

– De miért tartotta titokban? – kérdezte Ruhn. – Miért nem csukta le az illetőt?

– Nem tudom. Csak egy elmélet. – A semminél jobb.

Ruhn ismét elhallgatott. Bryce érezte, hogy Komoly Beszélgetésben lesz része hamarosan, úgyhogy megacélozta magát.

– Szerintem ez elképesztő, Bryce. Hogy még mindig érdekel annyira Danika és az Ördögfalka, hogy ennyire beleásod magad.

– Nem emlékszel, hogy a főnököm és a kormányzó rám parancsolt?

– Amúgy is elkezdtél volna utánajárni, amint meghallod, hogy nem Briggs tette. – Ruhn felsóhajtott. – Danika egyszer a szart is majdnem kiverte belőlem.

– Nem is!

– Dehogynem. Összefutottunk a Redner-torony előcsarnokában, amikor elkísértem Declant valami puccos megbeszélésre a vezetőséggel. Várjunk csak… te jártál Redner pöcsfej fiával, nem?

– De igen – felelte Bryce feszülten.

– Fúj! Undorító, Bryce.

– Inkább meséld el, hogy törölte fel Danika a padlót a szánalmas képeddel!

Már-már hallotta Ruhn mosolyát a vonal másik végéről.

– Nem tudom, hogy vesztünk össze rajtad, de megtörtént.

– Mit mondtál?

– Miért feltételezed, hogy én kezdtem? Ismerted egyáltalán Danikát? Nála nagyobb pofája senkinek sem volt. – Csettintett a nyelvével, és Bryce mellkasa elszorult az elismerő hang hallatán. – Mindegy is, megkértem, hogy mondja meg neked, sajnálom. Mire azt felelte, hogy menjek a picsába a bocsánatkérésemmel együtt.

Bryce pislogott egyet.

– Nekem nem említette, hogy összefutottatok.

– Nem éppen összefutottunk. – Ruhn füttyentett. – Még át sem esett a Zuhanáson, mégis kis híja volt, hogy az előcsarnok másik végében kössek ki. Declannek… közbe kellett avatkoznia, hogy megakadályozza.

Tényleg Danikára vallott az ilyesmi. Még ha minden más, ami az utóbbi időben kiderült, nem is.

60.

– Elég sok a feltételezés – mondta Hunt egy órával később a kanapén, miután a mellette ülő Bryce megosztotta vele a legújabb elméletét. Hunt szemöldöke minden egyes kiejtett szóval egyre magasabbra szaladt.

Bryce végignézte a Redner Vállalat honlapjának minden oldalát.

– Danika mellékesben a Rednernél dolgozott. Szinte sosem beszélt arról, mit csinált ott. Valami biztonsági dolgot. – Bryce előhívta a bejelentkezési képernyőt. – Talán a régi felhasználói fiókjában találunk valamit arról, hogy pontosan milyen feladatokat látott el.

Bryce keze csak egy kicsit remegett, miközben begépelte Danika felhasználónevét, amit annyiszor látott régen a telefonján, hogy megjegyezte: dfendyr.

DFendyr – Defender. Védelmező. Eddig fel sem figyelt rá. Fury durva szavai visszhangoztak a fejében, de Bryce ügyet sem vetett rájuk.

Begépelte Danika egyik béna jelszavát: 1234567. Semmi.

– Tényleg elég sok a feltételezés az elméletedben – ismételte Hunt figyelmezetésképp. Hátradőlt a kanapén. – Jobb lenne, ha inkább Danaannal keresnénk a kürtöt, nem pedig ezt a drogot követnénk.

Bryce vitába szállt vele:

– Danikának köze volt ehhez a szint cucchoz, és soha egyetlen szóval sem említette. Szerinted ez nem fura? Nem gondolod, hogy van valami a háttérben?

– Philip Briggsről sem mondta el az igazat – mondta Hunt óvatosan. – Ahogy azt sem említette, hogy ellopta a kürtöt. Lehet, hogy sok mindent titkolt előled.

Bryce nem felelt, inkább beírt egy másik jelszót. Majd egy újabbat. És még egyet.

– Látnunk kell a teljes képet, Hunt! – erősködött Bryce, és újfent megpróbált belépni. Neki kellett látnia a teljes képet. – Minden mindennel összefügg valahogy.

Csakhogy minden egyes jelszó hibás volt. Danika összes bevett kombinációja.

Bryce lehunyta a szemét, lába gyors ritmust járt a szőnyegen, ahogy felmondta a leckét:

– Elég nagy dózisban alkalmazva a szint megjavíthatja a kürtöt. A szintetikus mágia egyik alapanyaga az obszidiánsó. A krisztalloszt obszidiánsóval lehet megidézni… – Hunt hallgatott, miközben Bryce végigvette, amit tudtak. – A krisztalloszt azért teremtették, hogy a kürtöt kutassa. A krisztallosz mérge hatástalanítja a mágiát. A gyógyboszorkány mérget akar, hátha azzal el tudja készíteni a szint ellenszerét a mágiájával, vagy valami ilyesmi.

– Mi van?

Bryce kinyitotta a szemét.

– Ruhn mondta. – Elmesélte, hogy Ruhn félig viccelődve azt mondta, szerezzenek még mérget a gyógyboszorkánynak.

Hunt tekintete elsötétült.

– Érdekes. Ha a szint tényleg veszélyes droggá válik a városban… akkor valóban szereznünk kellene mérget a boszorkánynak.

– Na és a kürt?

Hunt állkapcsa megfeszült.

– Továbbra is keressük. De ha ez a drog berobban, nemcsak a városban, hanem az egész tartományban, a világon… Akkor létfontosságú az ellenszer. – Hunt Bryce arcát fürkészte. – Hogy szerezhetnénk neki?

– Ha megidézzük a krisztalloszt… – lehelte Bryce.

– Akkora kockázatot nem vállalunk! – morrant rá Hunt. – Majd valamilyen más módon megszerezzük a mérget.

– Tudok vigyázni magamra…

– Én nem tudok vigyázni magamra, Quinlan. Ha veszélyben vagy, akkor semmiképp.

A szavak végiggyűrűztek közöttük. Érzelmek csillantak Hunt szemében, Bryce-nak csak össze kellett szednie a bátorságát, hogy olvasson benne.

De ekkor Hunt telefonja megrezzent, és megemelte a csípőjét a kanapén, hogy előhúzza a nadrágja farzsebéből. A képernyőre pillantott, és megrezzent a szárnya, beljebb húzta kissé.

– Micah? – kérdezte Bryce félve.

– Csak valami légiós baromság – mormolta Hunt, aztán felállt. – El kell mennem egy kicsit. Naomi majd figyel rád. – A számítógép felé intett. – Ha szeretnéd, próbálkozz tovább, de gondolkozzunk egy kicsit, Bryce, mielőtt bármiféle drasztikus lépésre szánjuk el magunkat a méreg megszerzése érdekében!

– Jól van, értettem.

A jelek szerint ez elegendőnek bizonyult, mert Hunt távozott, de előtte még összeborzolta Bryce haját, és lehajolt, hogy suttogva így szóljon:

– ZsM büszke lenne rád. – Ajka épp megérintette a füle íves részét, mire Bryce lábujjai begörbültek a papucsában, és még jóval Hunt távozása után sem ernyedtek el.

Miután megpróbálkozott még egy pár jelszóval, Bryce felsóhajtott, és lecsukta a laptopot. Kezdtek közeledni az igazsághoz. Érezte.

De vajon készen áll-e rá?

A vérzése másnap reggel úgy robbant be, mintha egy istenek verte vonattal ütközött volna, és végső soron illett is az alkalomhoz, tekintve, hogy milyen napot írtak.

Amikor kilépett a nappaliba, Hunt épp reggelit csinált, a haja még mindig borzas volt. Bryce közeledtére megdermedt. Aztán felé fordult, végignézett rajta. Természetfeletti szaglása elől semmi sem maradhatott rejtve.

– Vérzel.

– Háromhavonta, óramű pontossággal.

A tiszta vérű tündérek ritkán véreznek, az emberek havonta, ő pedig megállapodott valahogy a kettő között.

Leült az egyik székre a konyhapulthoz. Vetett egy pillantást a telefonjára, de nem jött üzenet sem Junipertől, sem Furytől. Még az anyja sem torkolta le, amiért nem ment el a gyógyboszorkányhoz.

– Szükséged van valamire? – Hunt tányért nyújtott felé, rajta tojással és szalonnával. Aztán egy bögre kávét.

– Már vettem be fájdalomcsillapítót. – Belekortyolt a kávéba. – De azért köszi.

Hunt morgott valamit, majd a saját tányérját is megtöltötte. Leült a pult másik oldalára, és befalt pár falatnyi reggelit, mielőtt így szólt:

– A szintet meg az ellenszert leszámítva szerintem a kürt a közös pont. Arra kellene koncentrálnunk, hogy azt megtaláljuk. A templomi őr halála óta nem történt újabb gyilkosság, de kétlem, hogy az illető feladta a keresést, tekintve, hogy mennyi energiát belefektetett már. Még mindig úgy gondolom, hogy ha megtaláljuk a kürtöt, akkor a gyilkos megspórolja nekünk a hajtóvadászatot, és ő maga jön el hozzánk.

– Vagy talán már megtalálta, hova rejtette Danika. – Bryce bekapott egy falatot. – Talán csak a csúcstalálkozóra vár, vagy ilyesmi.

– Lehet. Ha így van, akkor ki kell derítenünk, kinél van. Méghozzá záros határidőn belül.

– De hát még Ruhn sem talált semmit! Danika semmiféle nyomot nem hagyott hátra, hogy hova rejthette. Sehol sincs rejtekhely, ahol a halála előtt járt.

– Akkor ma térjünk vissza a kiindulási ponthoz. Vegyünk sorra mindent, amit eddig kiderítettünk…

– Ma nem megy. – Bryce megette az utolsó falatokat is, és a mosogatóhoz vitte a tányérját. – Találkozóim vannak.

– Szervezd át őket!

– Jesiba ma akarja.

Hunt hosszasan nézte őt, mintha átlátott volna minden egyes szaván, de végül bólintott.

Bryce nem foglalkozott az angyal arcára kirajzolódó, a hangjában csendülő csalódottsággal és aggodalommal, ahogy Hunt így szólt:

– Jól van.

Lehabah felsóhajtott.

– Nagyon gonosz vagy ma, BB! És ne fogd a vérzésedre!

A galéria könyvtárának szívében álló asztalnál Bryce épp a homlokát masszírozta a hüvelyk- és mutatóujjával.

– Bocsi!

A telefonja sötét és néma volt mellette az asztalon.

– Nem hívtad le Athie-t ebédelni.

– Nem akartam, hogy elterelje a figyelmemet. – Könnyedén bukott ki a száján a füllentés. Hunt sem akadékoskodott a korábbi átlátszó hazugsága hallatán, miszerint Jesiba figyelni fogja ma a galéria kameráit, úgyhogy maradjon inkább odafent a tetőn.

De hiába szerette volna ma kartávolságra tartani Huntot és mindenki mást is, hiába mondta, hogy ma nem tudja a kürtöt keresni, mégis órák óta bújta a különféle szövegeket róla. Az égvilágon semmi újat nem talált, csak ugyanazt az információt, újra meg újra.

Halk kaparászás hasított végig a könyvtáron. Bryce magához húzta Lehabah tabletjét, és feltolta a hangerőt, dübörgött a zene odalent.

Hangos, dühödt puffanás hallatszott. A szeme sarkából Bryce látta, ahogy a nøkk elúszik, áttetsző farka ide-oda járt a homályos vízben.

Ki gondolta volna, hogy a lény ennyire irtózik a popzenétől?

– Meg akar ölni – suttogta Lehabah. – Érzem.

– Kétlem, hogy finom falat lennél – vágta rá Bryce. – A fél fogára nem lennél elég.

– Tudja, hogy egy pillanat alatt végem, ha víz alá kerülök.

Egy újabb kínzási forma, döbbent rá Bryce már a legelején. Jesiba ezzel is engedelmességre akarta bírni Lehabah-t, még ketrecen belül is ketrecben tartani őt, ahogy az összes állatot is idelent. Mégis hogy lehetne jobban ráijeszteni egy tűzszellemre, mint egy több százezer liter vízzel teli rémisztő tartállyal?

– Téged is meg akar ölni – suttogta Lehabah. – Nem foglalkozol vele, és ezt gyűlöli. Látom a dühöt és az éhséget a szemében, amikor rád néz, BB. Légy nagyon óvatos, amikor eteted!

– Az vagyok.

Az etetőnyílás olyan kicsi volt, hogy egyébként sem fért volna be rajta. És mivel a nøkk nem merte kidugni a fejét, hiszen félt a levegőtől, egyedül a karjai jelentettek fenyegetést, ha nyitva volt a nyílás fedele, és leeresztették az etetőrácsot a vízbe. De a nøkk mindig a tartály alján maradt, megbújt a kövek között, amikor Bryce beadta neki a steakeket, hagyta, hogy lustán lesüllyedjenek.

Vadászni akart. Valami nagy, szaftos, rémült prédára vágyott.

Bryce a homályos tartályra pillantott, amit három beépített fényszóró világított meg.

– Jesiba nemsokára ráun, és akkor odaajándékozza valamelyik ügyfélnek – hazudta Lehabah-nak.

– Miért gyűjt egyáltalán minket? – suttogta a tűzszellem. – Én talán nem számítok külön személynek? – A csuklóján lévő tetoválásra mutatott. – Miért ragaszkodnak ennyire ehhez?

– Mert egy olyan köztársaságban élünk, amelyik úgy döntött, hogy megbüntet mindent, ami fenyegetést jelent rá nézve, és példát statuál veletek, hogy másoknak eszükbe se jusson fellázadni. – Érzelemmentesen ejtette ki a szavakat. Hűvösen.

– Belegondoltál már, milyen lenne… az Aszterek nélkül?

Bryce figyelmeztető pillantást lövellt felé.

– Hallgass, Lehabah!

– De BB…

– Hallgass, Lehabah! – A könyvtár tele volt kamerával, mindegyik hangot is rögzített. Igen, csak Jesiba látta a felvételeket, de hogy ilyesmiről beszéljenek itt…

Lehabah a kis díványhoz lebegett.

– Athie beszélgetne velem erről.

– Athie rabszolga, akinek nincs már sok vesztenivalója.

– Ne mondj ilyet, BB! – sziszegte Lehabah. – Mindig van mit veszteni.

Bryce-nak rossz kedve volt. Talán Ruhnnal vagy Juniperrel történt valami. Hunt látta, hogy a lány gyakran a telefonjára pillant reggel, mintha hívást vagy üzenetet várna. Csakhogy egyik sem érkezett. Legalábbis, amennyire Hunt meg tudta állapítani a galéria felé sétálva. És a napnyugta előtti távozáskor Bryce arcára kiülő zárkózott, kemény arckifejezés alapján a nap folyamán sem keresték.

De nem hazafelé indult. Hanem egy pékségbe.

Hunt a közeli tetőkről követte, figyelte, ahogy besétál a kékeszöldre festett üzlethelyiségbe, majd három perccel később fehér dobozzal a kezében kijön.

Aztán a folyó felé indult, kerülgette a nap végét élvező alkalmazottakat, turistákat és vásárlókat. Ha tudta is, hogy Hunt követi, nem érdekelte. Nem nézett fel, ahogy a parti sétány fapadja felé vette az irányt.

A lenyugvó nap bearanyozta a Csontnegyed ködét. A kövezett sétánytól néhány méternyire ott magasodtak a Fekete kikötő sötét boltívei. Ma nem állt alattuk gyászoló család arra várva, hogy az ónixcsónak elvigye a koporsót.

Bryce a folyóra és a Szunnyadó Városra néző padon ült, mellette a fehér, péksüteményes dobozzal, és ismét elővette a telefonját.

Huntnak elege lett, nem akarta kivárni, hogy Bryce végre méltóztasson beszélni vele arról, mi nyomasztja, úgyhogy halkan leszállt, és leült a fadeszkákra a doboz másik oldalán.

– Mi a helyzet?

Bryce a folyóra meredt. Kimerültnek tűnt. Mint amikor első éjszaka látta őt a légió fogdájában. Bryce nem nézett rá, úgy felelt:

– Danika ma lenne huszonöt éves.

Hunt megdermedt.

– Ma… ma van Danika születésnapja.

Bryce a maga mellé tett telefonjára nézett.

– Senkinek sem jutott eszébe. Sem Junipernek, sem Furynek, még az anyjának sem. Tavaly eszükbe jutott, de… gondolom, egyszeri alkalom volt.

– Szólhattál volna nekik.

– Tudom, hogy elfoglaltak. És… – A hajába túrt. – Őszintén szólva, azt hittem, eszükbe fog jutni. Azt akartam, hogy jusson eszükbe. Még valami hülye üzenet is megtette volna, hogy „hiányzik” vagy bármi.

– Mi van a dobozban?

– Csokis croissant – felelte Bryce rekedten. – Danika mindig azt akart a szülinapjára. Az volt a kedvence.

Hunt a dobozról Bryce-ra nézett, majd a folyó túlpartján magasodó Csontnegyedre. Hány croissant-t evett is meg Bryce az elmúlt hetekben? Talán részben azért, mert a combsebéhez hasonlóan ez is Danikához fűzte. Mire Hunt visszanézett, Bryce szája megfeszülő, remegő vonallá vált.

– Rémes – mondta érzelmektől terhes hangon. – Rémes, hogy mindenki… továbblép, elfelejti. Azt várják, hogy én is elfelejtsem. De képtelen vagyok rá. – Megdörgölte a mellkasát. – Képtelen vagyok elfelejteni. És kibaszott fura dolog lehet, hogy vettem a halott barátnőmnek egy csomó szülinapi croissant-t. A világ csak továbblépett. Mintha sosem létezett volna.

Hunt egy hosszú pillanatig Bryce-t fürkészte. Majd megszólalt:

– Shahar is ilyen volt számomra. Sosem találkoztam hozzá foghatóval. Azt hiszem, abban a pillanatban beleszerettem, amikor megláttam a palotában, hiába állt rangban annyival felettem, hogy akár maga a hold is lehetett volna. De ő is észrevett engem. És valamiért engem választott. Annyi angyal közül pont engem. – A fejét csóválta, szivárogtak belőle a szavak, ahogy előkúsztak a régóta zárva tartott dobozból. – Bármit megtettem volna érte. Meg is tettem. Bármit, amit kért. Aztán elszabadult a pokol, és amikor elmondták, hogy vége, nem voltam hajlandó elhinni. Hogy halhatott volna meg? Mintha azt mondták volna, hogy többé nem süt a nap. Egyszerűen… nem maradt semmi, ha ő nincs többé. – Végigszántott a haján. – Nem fog vigasztalni, de nagyjából ötven évbe telt, mire tényleg elhittem. Hogy vége. És még most…

– Még most is ennyire szereted?

Hunt rezzenéstelenül állta Bryce tekintetét.

– Anyám halála után maga alá gyűrt a gyász. De Shahar… kimentett onnan. Először éreztem azt, hogy élek. Hogy tudom, ki vagyok, miféle lehetőségek lakoznak bennem. Mindig szeretni fogom, ha másért nem, hát ezért biztosan.

Bryce a folyóra nézett.

– Eddig fel sem fogtam – mormolta –, hogy te meg én tükrök vagyunk.

Huntnak sem tűnt fel. De ekkor egy hangot hallott a múltból. Pont úgy nézel ki, mint ahogy én érzem magam minden egyes nap. Ezt suttogta neki, miután lemosdatta a Micah-féle küldetés után.

– Ez olyan rossz dolog?

Bryce szájszéle félmosolyra rándult.

– Nem. Nem az.

– Nem zavar, hogy az Umbra Mortis az érzelmi ikertestvéred?

Ekkor Bryce ismét elkomolyodott.

– Annak hívnak, de nem az vagy.

– Akkor mi vagyok?

– Rohadt idegesítő. – Bryce mosolya ragyogóbb volt, mint a lenyugvó nap fénye a folyón. Hunt felnevetett, de Bryce hozzátette: – A barátom. Aki legalja műsorokat néz velem a tévében, és elviseli a baromságaimat. Az vagy, akinek nem kell magyarázkodnom olyankor, amikor a leginkább számít. Teljes valómban látsz engem, és nem menekülsz előlem.

Hunt rámosolygott, hagyta, hogy a gesztus jelezze a szavak hallatán benne gyúló fényt.

– Ez jól hangzik.

Bryce arcán pír jelent meg, és sóhajtva a doboz felé fordult.

– Hát, Danika – mondta –, boldog szülinapot!

Letépte a ragasztószalagot, és felhajtotta a tetőt.

Azonnal lehervadt a mosolya. Gyorsan lecsukta a dobozt, még mielőtt Hunt megnézhette volna, mi van benne.

– Mi a baj?

Bryce a fejét rázta, fel akarta kapni a dobozt, de Hunt elmarta tőle, az ölébe vette és kinyitotta.

Fél tucat croissant volt benne gondosan elrendezve. És a legfelsőn csokimázzal, művészi betűkkel egyetlen szó állt: Söpredék.

Nem a gyűlöletes szó dühítette fel. Hanem az, ahogyan Bryce keze remegett, ahogy elvörösödött az arca, és a száját vékony vonallá préselte.

– Dobd ki! – suttogta.

Nem lobbant benne hűséges dac, nem gurult dühbe. Sütött róla a kimerült, szégyenteljes fájdalom.

Hunt elméje elcsendesedett. Szörnyű, szörnyű csend ülte meg.

– Dobd ki, Hunt! – suttogta Bryce ismét. Könnyek csillogtak a szemében.

Úgyhogy Hunt fogta a dobozt, és felállt.

Nagyon is sejtette, ki áll emögött. Hogy ki íratta át az üzenetet. Ugyanaz, aki ezt a szót – hogy söpredék – kiáltotta Bryce után, amikor eljöttek az Odúból.

– Ne! – könyörgött Bryce, de Hunt már a levegőbe röppent.

Amelie Ravenscroft a barátaival nevetgélt, épp meghúzta a sörösüveget, amikor Hunt berobbant a holderdei kocsmába. Többen felkiáltottak, hátraestek, mágia lobbant.

De Hunt csak őt látta. Az előbukkanó karmokat, ahogy Amelie rámosolygott. Hunt kiszámított mozdulattal tette le a péksüteményes dobozt a fapultra.

Elég volt egyetlen telefonhívást intéznie az Auxhoz, máris megadták neki az alakváltó tartózkodási helyét. És Amelie a jelek szerint már várt rá, vagy legalábbis Bryce-ra, ugyanis a pultnak dőlve így szólt:

– Nocsak, micsoda…

Hunt a nyakánál fogva a falhoz szegezte.

Amelie falkájának a morgása, ahogy az útjukba állított villámfalat ütlegelték, háttérzajjá fakult. Félelem csillogott Amelie tágra nyílt, döbbent szemében, amint Hunt rávicsorgott.

De végül az angyal csak ennyit mondott halkan:

– Nem beszélsz vele, nem mész a közelébe, még csak nem is gondolsz rá többé, soha a büdös életben! – Érintésébe annyi villámot vezetett, hogy tudta, fájdalom cikázik át Amelie testén. Az alakváltó fuldoklott. – Megértetted?

Többen telefonáltak, a 33. légiót vagy az Auxiliát hívták.

Amelie Hunt csuklóját karmolászta, cipőjével Hunt sípcsontját rugdalta, mire ő szorosabban fogta.

Villámok fonták körbe Amelie nyakát.

– Megértetted? – Hangja jeges volt. Teljesen nyugodt. Az Umbra Mortis hangja.

Egy férfi jelent meg Hunt látómezejének a szélén. Ithan Holstrom.

Csakhogy Ithan Amelie-t figyelte, ahogy azt lehelte:

– Mit műveltél, Amelie?

Hunt továbbra is az alakváltó arcába vicsorgott, miközben csak annyit mondott:

– Ne játszd a hülyét, Holstrom!

Ithan ekkor észrevette a péksüteményes dobozt a pulton.

Amelie vergődött, de Hunt szorosan tartotta, amíg a másodparancsnoka felnyitotta a doboz tetejét, és belenézett.

– Mi ez? – kérdezte Ithan halkan.

– Az alfádat kérdezd! – szűrte Hunt összeszorított fogain keresztül.

Ithan teljesen megdermedt. De bármit gondolt is, Huntot nem érdekelte, inkább ismét belenézett Amelie lángoló tekintetébe.

– Nem basztatod. Soha többé. Felfogtad?

Amelie úgy festett, mint aki legszívesebben leköpné, mire Hunt egy újabb enyhe villámot indított útnak, belülről kínozva őt. Amelie arca megrándult, sziszegett, fuldoklott. De végül csak bólintott.

Hunt azonnal eleresztette, de az ereje továbbra is a falhoz szegezte. Végigmérte először őt, majd a falkáját. Aztán Ithant, akinek az arcán egyfajta fájdalmas kifejezés vette át a rémület helyét, nyilván rádöbbenhetett, milyen nap van, és összerakta a kirakós darabkáit – végiggondolta, ki akart mindig csokis croissant-t ezen a napon.

– Mind szánalmasak vagytok – mondta Hunt.

Aztán távozott. Beletelt némi időbe, mire hazarepült.

Bryce a tetőn várta, telefonnal a kezében.

– Nem – mondta annak, akivel épp beszélt. – Nem, visszajött.

– Helyes – hallotta Isaiah hangját, és úgy tűnt, a férfi hozzátenne még valamit, de Bryce letette, és átkarolta magát.

– Kibaszott idióta vagy!

Hunt nem tiltakozott.

– Megölted Amelie-t? – Félelem, valódi félelem ült az arcán.

– Nem. – A szó mennydörgésként bukott elő belőle, villámok szisszentek a nyomában.

– De hát… – Bryce megdörgölte az arcát. – Én nem…

– Ne mondd, hogy alfalágyult vagyok, birtokló-agresszív vagy bármi, amit szoktál!

Bryce leeresztette a kezét, arca megmerevedett a rémülettől.

– Nagyon nagy bajba kerülsz emiatt, Hunt. Biztos, hogy nem úszod meg…

Őt féltette. Miatta rettegett.

Hunt odalépett hozzá. Megfogta a kezét.

– A tükröm vagy. Te magad mondtad.

Remegett. Valamiért remegve várta a választ.

Bryce lenézett a kezére Hunt tenyerében, és azt felelte:

– Igen.

Másnap reggel Bryce üzenetet írt a bátyjának. Mi a gyógyboszorkányod száma?

Ruhn azonnal elküldte, nem kérdezősködött.

Bryce egy perccel később remegő kézzel felhívta a klinikát. A józan hangú boszorkány be tudta szorítani – méghozzá azonnal. Úgyhogy Bryce nem teketóriázott, nehogy meggondolja magát, felhúzta a futós rövidnadrágját és pólóját, és írt Jesibának:

Orvoshoz kell mennem ma délelőtt. Ebédre a galériában leszek.

Hunt épp reggelit készített odakint. Amikor Bryce némán rámeredt, felvonta a szemöldökét.

– Tudom, honnan szerezhetünk krisztalloszmérget a gyógyboszorkány ellenszeréhez – szólalt meg végül Bryce.

61.

A gyógyboszorkány makulátlanul tiszta, fehér klinikája kicsi volt, nem olyan, mint a nagyobb létesítmények, ahová Bryce korábban járt. A városban háztömbönként legalább egy helyen felbukkanó, szokásos kék neontábla helyett egy odakint lógó, aranyozott fatábla szolgált cégérül, arra festették fel gondosan a seprűt és harangot ábrázoló címert. Ez volt talán az egyetlen régimódinak tűnő dolog.

A pult mögött futó folyosón ajtó nyílt, és a gyógyboszorkány lépett ki rajta: göndör fekete haját kontyba kötötte, kiemelve elegáns vonású barna arcát.

– Nyilván Bryce-hoz van szerencsém – szólalt meg, és széles mosolya azonnal megnyugtatta Bryce-t. Huntra pillantott, biccentett neki, de nem hozta szóba a korábbi találkozójukat az éjkertben, csak visszafordult Bryce-hoz: – A társa is bejöhet, ha szeretné. Elfér a szárnyával a vizsgálóban.

Hunt Bryce-ra pillantott, aki látta a kérdést az arckifejezésében: Szeretnéd, ha veled mennék?

Bryce a boszorkányra mosolygott.

– A társam is nagyon szívesen bejönne.

Hiába volt kicsi a klinika, a fehér vizsgálót a legmodernebb technológiával szerelték fel. Az egyik falnál számítógépek sorakoztak, a műtőlámpa hosszú karja a másikra forgatva állt. A harmadik falnál különféle tinktúrákat, bájitalokat és porokat láttak vékony üvegfiolákban, a negyedik fal krómozott szekrényében pedig minden valószínűség szerint sebészeszközöket tároltak.

A legkevésbé sem hasonlított a lambériázott rendelőkhöz, amikben Hunt Pangerában járt, ahol a boszorkányok még mindig nemzedékről nemzedékre szálló vasüstben főzték a bájitalokat.

A boszorkány megpaskolta a fehér bőrrel bevont vizsgálóasztalt a helyiség közepén. Műanyag oldalán rejtett panelek csillogtak, kiegészítő részek a különböző formájú és méretű vanírok számára.

Hunt leült a magányos, fából faragott székre a szekrény mellett, miközben Bryce kissé sápadtan helyet foglalt az asztalon.

– A telefonban azt mondta, hogy a krisztalloszdémon sebesítette meg, és azóta sem gyógyult meg, a méreg még mindig önben van.

– Igen – felelte Bryce halkan. Hunt gyűlölte a szóban csendülő fájdalmat.

– És engedélyt ad rá, hogy a kiszívott mérget felhasználjam a szint ellenszerének kifejlesztéséért végzett kísérleteim során.

Bryce Huntra pillantott, aki bátorítóan bólintott.

– Nagyon fontosnak tűnik, hogy legyen ellenszerünk a szintre – felelte Bryce –, úgyhogy igen, engedélyt adok rá.

– Nagyszerű. Köszönöm! – A gyógyboszorkány átnézett egy űrlapot, ezt Bryce valószínűleg a honlapon töltötte ki még ideérkezés előtt, valamint átfutotta a kórtörténetét is, amit civitasként az aktájához kapcsoltak. – Jól látom, hogy közel két éve történt a támadás?

Bryce a blúza aljával játszadozott.

– Igen. A seb… ööö… beforrt, de még mindig fáj. Ha futok vagy túl sokat gyalogolok, éget a csont mentén.

Hunt legszívesebben bosszúsan felmordult volna, de elfojtotta a késztetést.

A boszorkány a homlokát ráncolta, és felnézett az aktából, hogy Bryce lábára pillantson.

– Mikor jelentkezett először a fájdalom?

– Rögtön a legelején – válaszolta Bryce, nem nézett Huntra.

A gyógyboszorkány Huntra pillantott.

– Ön is jelen volt a támadás során?

Bryce szólásra nyitotta a száját, de Hunt megelőzte:

– Igen. – Bryce odakapta a fejét. Hunt végig a boszorkányt nézte. – Három perccel az eset után érkeztem meg. A krisztallosz foggal feltépte a combját. – Kibuktak belőle a szavak, megállíthatatlanul tört fel belőle a vallomás. – Egy légiós egészségügyi tűzővel a lehetőségekhez mérten összeférceltem a sebet. – Hunt nem értette, miért dübörög úgy a szíve, miközben folytatja. – A sebbel kapcsolatos egészségügyi feljegyzés tőlem származik. Ezután nem részesült másfajta kezelésben. Éppen ezért… – Nagyot nyelt a torkát szorongató bűntudat ellen. – Éppen ezért néz ki a sebhely úgy, ahogy. – Bryce szemébe nézett, a tekintetével közvetítette a bocsánatkérését. – Az én hibám.

Bryce rámeredt. Még csak véletlenül sem tűnt elítélőnek, megértés ült csak ki az arcára.

A boszorkány ide-oda járatta közöttük a pillantását, mintha azon tanakodna, hagyjon-e nekik egy kis időt.

De aztán Bryce-hoz fordult:

– Tehát nem ment el gyógyboszorkányhoz a későbbiekben?

Bryce továbbra is Hunt szemébe nézett, és azt felelte:

– Nem.

– Miért?

Tekintetük továbbra is egymásba kapcsolódott, ahogy Bryce rekedtesen válaszolt:

– Mert azt akartam, hogy fájjon. Hogy minden egyes nap emlékeztessen. – Könnyek csillogtak a szemében. Előbuggyantak, de Hunt nem értette, miért.

A boszorkány kedvesen nem tette szóvá a könnyeket.

– Rendben. A miértek és a hogyanok nem olyan fontosak, mint az, ami jelenleg a sebben van. – Összevonta a szemöldökét. – Belefér ma a kezelés, és ha itt marad utána, megnézheti, ahogy a mintával dolgozom. Ahhoz, hogy hatásos ellenszer készülhessen, stabilizálni kell a mérget, csak úgy tud kölcsönhatásba lépni a szinttel, hogy aztán visszafordítsa a hatását. A gyógyító mágiám képes erre, de jelen kell lennem ahhoz, hogy ezt a stabilitást fenntartsam. Próbálok rájönni, hogyan tudnám állandósítani a mágia stabilizáló hatását, hogy az ellenszert máshova is el lehessen vinni, és széles körben felhasználhatóvá váljon.

– Bonyolultan hangzik – felelte Bryce, és elfordult végül Hunttól, aki úgy érezte, mintha egy meleg láng hunyt volna ki, amikor Bryce elfordította róla a tekintetét.

A boszorkány felemelte a kezét, fehér fény ragyogott az ujjhegyein, majd a semmibe veszett, mintha csak gyorsan ellenőrizni akarta volna, készen áll-e a mágiája.

– A tanítóim a mágiahasználat legősibb formáit is jól ismerték. Rengeteg különleges módszert tanítottak nekem.

Bryce az orrán keresztül kifújta a levegőt.

– Jól van. Akkor kezdjünk neki!

Csakhogy a boszorkány elkomorult.

– Bryce, fel kell nyitnom a sebet. El tudom érzésteleníteni, hogy azt ne érezze, de a méreg, ha tényleg olyan mélyre hatolt, mint sejtem… Nem használhatok méregtelenítő piócákat, hogy kiszívassam velük. – Hunt felé intett. – Az ő sebe akkor éjjel friss volt, még nem terjedt szét a méreg. Az önéhez hasonló mély és régi seb esetében viszont… A méreg egyfajta organizmus, önből táplálkozik. És nem akar majd egykönnyen távozni, főleg azok után, hogy ilyen régóta bevette magát a testébe. A saját mágiámmal kell kihúznom a testéből. Könnyen meglehet, hogy a méreg rá akarja majd venni, állítson meg. Ezt fájdalommal érheti el.

– Fájni fog? – kérdezte Hunt.

A boszorkány arca megrándult.

– Eléggé ahhoz, hogy a helyi érzéstelenítés mit se érjen. Ha szeretné, lefoglalhatok egy sebészeti központot, hogy elaltassuk, de az beletelik egy-két napba…

– Ma csináljuk. Most azonnal – jelentette ki Bryce. Tekintete ismét Huntra siklott, aki csupán határozott biccentéssel ösztönözhette.

– Jól van – egyezett bele a boszorkány, és kecsesen a mosdókagylóhoz sietett, hogy megmossa a kezét. – Lássunk hozzá!

Pont olyan súlyos volt a helyzet, mint sejtette. Még annál is rosszabb.

A boszorkány felmérte Bryce lábát, előbb egy géppel, aztán az erejével is, és a kettőből kép rajzolódott ki a távolabbi falra erősített képernyőn.

– Látja azt a sötét csíkot a combcsont mentén? – A boszorkány egy cikcakkos vonalra mutatott, mintha elágazó villám hasított volna végig Bryce combján. – Az a méreg. Valahányszor fut vagy túl hosszan gyalogol, beszivárog a környező területekre, és fájdalmat okoz. – A fehér részre mutatott felette. – Az ott mind hegszövet. Előbb át kell vágnom, de az gyors lesz. A méreg kivonása viszont eltarthat majd egy darabig.

Bryce a remegését leplezve bólintott. Már aláírt vagy fél tucat nyilatkozatot.

Hunt a széken ült, őket figyelte.

– Jól van – mondta a boszorkány, és ismét megmosta a kezét. – Öltözzön át, és kezdhetjük! – A Hunthoz közeli fémszekrény felé nyúlt, amíg Bryce levette a rövidnadrágját. A pólóját.

Hunt elfordította a tekintetét, a boszorkány pedig segített Bryce-nak felvenni a könnyű pamutruhát, amit aztán hátul megkötött rajta.

– Nagyon szép tetoválás – dicsérte a gyógyboszorkány. – De nem ismerős az ábécé. Mit jelent?

Bryce még mindig érzett minden egyes tűszúrást, amivel a hátán futó vonalakért fizetett.

– Szeretettel bármi lehetséges. Gyakorlatilag azt jelenti, hogy semmi sem választhat el minket a legjobb barátommal.

Hümmögő egyetértés hangzott fel, ahogy a gyógyboszorkány ide-oda járatta a tekintetét Bryce és Hunt között.

– Nagyon erős a kötelékük.

Bryce nem javította ki a gyógyboszorkányt, aki azt feltételezte, hogy a tetoválás Huntról szól. A tetoválás, amihez Danika ragaszkodott részegen egyik éjszaka, azt állítva, hogy ha egy másik nyelven fogadnak örök barátságot, akkor nem lesz olyan nyálas a dolog.

Hunt visszafordult hozzájuk, és a boszorkány azt kérdezte tőle:

– Fáj a glória?

– Csak amikor felkerült.

– Milyen boszorkány tetoválta önre?

– Valamilyen birodalmi boszorka – préselte ki magából Hunt. – Az egyik Vén.

A boszorkány arca megfeszült.

– A munkánk egyik sötétebb oldala, hogy kénytelenek vagyunk glórián keresztül megkötni másokat. Fel kellene hagyni a gyakorlattal.

Hunt félmosolya nem ért el a szeméig.

– Szeretné levenni rólam?

A boszorkány teljesen megdermedt, Bryce-nak pedig elakadt a lélegzete.

– Mit tenne, ha levenném? – kérdezte a boszorkány halkan. Sötét szemében kíváncsiság csillogott, és ősi erő. – Megbüntetné azokat, akik fogságban tartják?

Bryce figyelmeztetni akarta őket, hogy veszélyes vizekre tévedtek, de Hunt szerencsére azt felelte:

– Nem azért jöttünk, hogy a tetoválásomról beszélgessünk.

De ott lobogott a szemében a válasz. A megerősítés. Hogy igen, megölné azokat, akik ezt tették vele. A boszorkány aprót biccentett, mintha ő is kiolvasta volna.

Visszafordult Bryce-hoz, és megpaskolta a vizsgálóasztalt.

– Rendben. Feküdjön a hátára, Miss Quinlan!

Bryce remegve engedelmeskedett. A boszorkány leszíjazta előbb a felsőtestét, majd a lábát, és megigazította a műtőlámpa karját. Műszerasztal zörgött, ahogy a boszorkány odacipelt egy tálcányi csillogó ezüsteszközt, vattakorongokat és egy üres üvegfiolát.

– Először el fogom érzésteleníteni – mondta, és már ott is volt kesztyűs kezében a fecskendő.

Bryce erre még erősebben remegett.

– Lélegezzen mélyeket! – utasította a boszorkány, és kipöckölte a levegőbuborékokat a fecskendőből.

Szék csikorgott, majd meleg, bőrkeményedéses kéz kulcsolódott Bryce-éra.

Hunt a szemébe nézett.

– Nagy levegő, Bryce!

Bryce mélyet szippantott a levegőből. A tű a combjába mélyedt, a szúrástól könny futotta el a szemét. Olyan erősen szorította Hunt kezét, hogy érezte, ahogy megreccsen a csont. Hunt meg sem rezzent.

A fájdalom gyorsan elmúlt, zsibbadás terjedt szét a lábán. Mélyre hatolt.

– Érzi? – kérdezte a boszorkány.

– Mit?

– Akkor jó – vágta rá a boszorkány. – Hozzákezdek. Feltehetek egy kis függönyt, ha…

– Nem – felelte Bryce fogcsikorgatva. – Csinálja csak!

Ne húzzák az időt! Ne várjanak tovább!

Látta, ahogy a boszorkány megemeli a szikét, majd enyhe, határozott nyomást érzett a lábán. Bryce ismét megremegett, összeszorított fogain keresztül, erősen fújta ki a levegőt.

– Nyugalom! – intette mozdulatlanságra a boszorkány. – Épp átvágom a hegszövetet.

Hunt sötét pillantása Bryce-éba fúródott, aki kényszerítette magát, hogy Huntra gondoljon a lába helyett. Ott volt aznap este. A sikátorban.

Előbukkant az emlék, eloszlott kissé a fájdalom, a rémület, a veszteség köde. Erős, meleg kezek ragadták meg. Ahogy most is tartották. Beszélt hozzá. Aztán teljes mozdulatlanság következett, mintha a hangja harang lett volna. Aztán azok az erős, meleg kezek a combjához értek, körbefonták, miközben ő zokogott, sikított.

Itt vagyok – mondogatta újra meg újra. Itt vagyok.

– Azt hiszem, a hegszövet nagy részét el tudom távolítani – magyarázta a boszorkány. – De… – Halkan elkáromkodta magát. – Luna az égben, ezt nézzék!

Bryce nem volt hajlandó odanézni, de Hunt szeme a Bryce mögötti képernyőre, az ott látható véres sebre siklott. Megrándult egy izom az állkapcsában, épp eleget jelezve arról, mi van a sebben.

– Nem értem, hogy képes lábra állni – mormolta a boszorkány. – Jól értem, hogy nem szedett rá fájdalomcsillapítót?

– Csak ha nagyon súlyos volt a helyzet – suttogta Bryce.

– Bryce… – A boszorkány habozott. – Teljesen mozdulatlannak kell maradnia. És a lehető legmélyebben lélegezzen!

– Oké. – Bryce hangja cincogásnak tűnt.

Hunt megszorította a kezét. Bryce nagy levegőt vett…

Valaki savat öntött a lábába, felizzott a bőre, olvadni kezdett a csont…

Be és ki, be és ki – a levegő sivított a fogai közt. Ó, az istenekre, ó, az istenekre…

Hunt összefonta az ujjaikat, megszorította.

Égetett, egyre csak égetett, égetett, égetett…

– Amikor odaértem a sikátorba aznap este – mondta Hunt Bryce zihálását túlharsogva –, tiszta vér voltál. Mégis őt próbáltad védelmezni. Nem hagytad, hogy odamenjünk hozzá, csak miután megmutattuk a jelvényünket, és bebizonyítottuk, hogy a légiótól jöttünk.

Bryce nyüszített, légzése nem segített a borotvaéles fájdalmon, ami újra meg újra belemart…

Hunt megsimogatta a homlokát.

– Azt gondoltam: Bár engem is valaki ilyen védelmezne! Ilyen barátot szeretnék én is. Szerintem azért voltam olyan kiállhatatlan az elején, mert… mert valahol tisztában voltam ezzel, és féltem attól, mit jelent.

Bryce képtelen volt megálljt parancsolni az arcán csorgó könnyeknek.

Hunt tekintete egy pillanatra sem hagyta el az övét.

– A kihallgatószobában is ott voltam. – Ujjai Bryce hajába szántottak, gyengéden, nyugtatóan. – Végig ott voltam.

A fájdalom mélyre hatolt, és Bryce nem tudta elfojtani feltörő sikolyát.

Hunt lehajolt hozzá, hűvös homlokát az övéhez szorította.

– Végig tudtam, ki vagy. Sosem felejtettem el.

– Elkezdem kivonni és stabilizálni a mérget – magyarázta a boszorkány. – Most rosszabb lesz, de hamarosan vége.

Bryce nem kapott levegőt. Semmi egyébre nem tudott gondolni, csak Huntra, a szavaira, a lábába hasító fájdalomra, a lelkét keresztülszelő sebre.

– Menni fog! – suttogta Hunt. – Menni fog, Bryce!

Nem ment. És ahogy Hél elszabadult a lábában, nekifeszült a kötelékeknek, hangszálai belesajdultak a helyiséget megtöltő sikolyba.

Hunt egy pillanatra sem eresztette el.

– Mindjárt kint van – sziszegte a boszorkány, felnyögött a megerőltetéstől. – Tartson ki, Bryce!

Kitartott. Huntba kapaszkodott, a kezébe, a lágy pillantásába. Méghozzá minden erejével.

– Itt vagyok – mormolta Hunt. – Itt vagyok, édesem.

Még sosem ejtette ki ezt a szót így. Folyton gúnyolódott, ugratta vele. Bryce mindig is idegesítőnek találta.

De ezúttal nem. Most, hogy Hunt a kezét fogta, a szemébe nézett és támogatta, nem. Átélte vele együtt a fájdalmat.

– Mély levegőt! – parancsolt rá. – Menni fog. Együtt kibírjuk.

Kibírják – együtt. Együtt kibírják ezt a rémes életet. Ezt a rémes világot. Bryce zokogott, de ezúttal nem csak a fájdalomtól.

És Hunt, mintha megérezte volna, ismét lehajolt. Száját az övéhez érintette.

Leheletnyi csók volt – ajka pillekönnyen érintette Bryce-ét.

Csillag ragyogott fel Bryce-ban a csókra. Régóta szunnyadó fény töltötte meg a mellkasát, az ereit.

– Solas tüzére! – suttogta a boszorkány, és a fájdalom elmúlt.

Mintha átkattintottak volna egy kapcsolót, a fájdalom egyszerűen semmivé foszlott. Elég meglepő volt ahhoz, hogy Bryce elforduljon Hunttól, és lepillantson magára, a vérre, a tátongó sebre. Akár el is ájulhatott volna a látványra – vagy tizenöt centi hosszan vágás éktelenkedett a lábán –, ha a boszorkány nem féregként tartotta volna azt a valamit a csipesszel.

– Ha a mágiám nem stabilizálná, folyékony lenne – mondta a boszorkány, miközben óvatosan az üveg felé vitte a mérget, azt az áttetsző, fekete foltos férget. Úgy kígyózott, mintha élne.

A boszorkány az üvegbe tette, rázárta a kupakot, a mágiája lüktetett. A méreg azonnal folyékonnyá vált, de továbbra is vibrált. Mintha a kiutat keresné.

Hunt még most is Bryce-t nézte. Éppúgy, ahogy eddig. Egyetlen pillanatra sem fordult el tőle.

– Kitisztítom a sebet, és összevarrom, aztán megpróbálkozhatunk az ellenszerrel – mondta a boszorkány.

Bryce alig hallotta a nőt, mégis bólintott. Alig hallott bármit Hunt vele maradó szavain túl. Itt vagyok.

Ujjai Huntéira fonódtak. Hagyta, hogy a szeme mindent elmondjon, amit sajgó torka képtelen lenne. Én is itt vagyok.

Félórával később Bryce felülhetett, Hunt a karjával és a szárnyával is átölelte, és mindketten azt figyelték, ahogy a boszorkány ragyogó, fényes mágiája az üvegfiolában lévő méregfolyadék köré fonódik, vékony szállá sodorja.

– Elnézést, amiért az ellenszer tesztje nem minősül hivatalos egészségügyi vizsgálatnak – mondta, ahogy odasétált az áttetsző műanyag dobozban heverő fehér pirulához. Felemelte a fedelét, és ráhajította a méregszálat. Szalagként tekergőzött, majd megdermedt a tabletta felett, mielőtt a boszorkány lecsukta a doboz tetejét. – Amit odakint használnak, az sokkal töményebb ennél – magyarázta –, de kíváncsi vagyok, hogy ha ennyi gyógyító mágiával összetartom, átszövöm a mérget, akkor hatásos-e a szint ellen.

A boszorkány óvatosan leeresztette a mágiával átfont mérget a tablettára. Egyetlen szempillantás alatt eltűnt, a pirula beszívta. De a boszorkány arca továbbra is megfeszült az összpontosítástól. Mintha arra koncentrált volna, mi megy épp végbe a pirulában.

– Tehát a mágiája stabilizálja a mérget abban a tablettában? – kérdezte Bryce. – És megállítja a szintet?

– Gyakorlatilag igen – válaszolta a boszorkány szinte oda sem figyelve, még mindig a pirulára koncentrált. – Nagyon kell rá koncentrálnom, hogy stabilizáljam, amíg semlegesíti a szintet. Éppen ezért szeretném kivonni magamat a képletből, hogy bárki használhassa, akkor is, ha nem vagyok jelen.

Bryce ezután elhallgatott, hagyta, hadd dolgozzon a boszorkány nyugalomban.

Semmi sem történt. A pirula csak hevert ott.

Elelt egy perc. Kettő. És már épp a harmadik is letelt, amikor…

A tabletta elszürkült. Majd semmivé foszlott, apró szemcsék maradtak belőle csupán, amik aztán szintén a semmibe vesztek. És végül nem maradt semmi.

– Sikerült? – törte meg Hunt a csendet.

A boszorkány az immár üres dobozra nézett.

– Úgy tűnik. – Bryce felé fordult, homlokán verejték gyöngyözött. – Szeretnék tovább kísérletezni, és megoldást találni arra, hogy az ellenszer úgy is működjön, hogy a mágiám nem stabilizálja a mérget. Ha szeretné, küldhetek egy fiolával, miután végeztem. Vannak, akik szeretik megtartani a megpróbáltatások ehhez hasonló emlékeztetőit.

Bryce elgondolkozva bólintott. És rádöbbent, hogy halvány fogalma sincs, merre tovább.

62.

Jesibát látszólag nem zavarta, amikor Bryce elmagyarázta, hogy szeretné kivenni a nap hátralévő részét is. Csak azt követelte, hogy másnap reggel legyen ott, különben szamárrá változtatja.

Hunt hazarepítette a gyógyboszorkány klinikájáról, még a tetőről lefelé vezető lépcsőn is cipelte, és bevitte az ajtón. A kanapén tette le, és ragaszkodott hozzá, hogy Bryce ne keljen fel onnan, bújjon oda mellé, fészkelje be magát a melegébe.

Bryce talán ott is maradt volna egész délután és este, ha Hunt telefonja nem csörren meg.

Hunt épp főzött, amikor felvette.

– Szia, Micah!

Bryce még a szoba túlfeléről is hallotta az arkangyal hűvös, gyönyörű hangját:

– Az irodámba! Most azonnal! Bryce Quinlant is hozd magaddal!

Amíg átöltözött a harci ruhájába, majd magához vette a sisakját és a fegyvereit, Hunt azon tanakodott, mondja-e Bryce-nak, hogy szálljon vonatra, és tűnjön el a városból. Tudta, hogy ez a találkozó Micah-val nem lesz kellemes.

Bryce bicegett, eléggé fájt még a sebe, ezért Hunt hozott neki egy bő melegítőnadrágot, és ott, a nappali kellős közepén segített felvenni. Bryce egy hónappal későbbre kapott felülvizsgálati időpontot, és Huntban most felmerült, hogy talán nem kísérheti majd el. Vagy azért, mert addigra pontot tesznek az ügy végére, vagy azért, ami a Comitiumban vár rájuk, bármi legyen is az.

Bryce egyetlen lépésig jutott, Hunt már fel is nyalábolta, kicipelte a lakásból, és felröppent vele az égbe. Bryce alig szólalt meg, és Hunt követte a példáját. A ma délelőtt után mire mentek volna szavakkal? Az a túlságosan is rövid csók mindent elmondott. Ahogy a fény is, amire esküdni mert volna, hogy ott ragyog Bryce szemében, amikor elhúzódott tőle.

Átléptek egy határvonalat, és nem tehettek úgy, mintha meg sem történt volna.

Hunt a kormányzó tornyának egyik erkélyén landolt – a Comitium öt tornya közül a középsőn. A kormányzó irodájának máskor zsúfolt folyosója most csendesnek bizonyult. Rossz jel. Hunt egészen az irodáig cipelte Bryce-t. Ha a többiek menekülőre fogták, vagy Micah rájuk parancsolt, hogy menjenek innen…

Ha Sandriel épp itt tartózkodik, ha rájön, hogy Bryce megsérült…

Hunt haragja élő, veszedelmes dologgá változott. Villámai a bőrét feszítették, tekeregtek benne, akár egy támadásra készülő kobra.

Óvatosan letette Bryce-t a csukott tejüveg ajtó előtt. Megvárta, amíg biztosan áll a lábán, csak utána engedte el, és hátralépett, hogy arcának minden egyes vonását végigmérje.

Bryce szemében aggodalom fénylett, épp elég ahhoz, hogy Hunt odahajoljon, és csókot leheljen a halántékára.

– Fel a fejjel, Quinlan! – mormolta Bryce puha bőrére. – Valahogy a nálad magasabbakra is le tudsz nézni, csillogtasd meg most is ezt a képességedet!

Bryce kuncogott, és könnyed mozdulattal rácsapott Hunt karjára, aki félmosollyal az arcán elhúzódott, kinyitotta az ajtót, majd kezét Bryce derekára téve beterelte őt. Tudta, hogy hosszú ideig ez lesz az utolsó mosolya, de a fene vigye el, nem hagyja, hogy Quinlan rájöjjön erre! Még úgy sem, hogy meglátták, ki van Micah irodájában.

A kormányzó asztalától balra Sabine állt összefont karral, merev háttal, maga volt a megtestesült hűvös düh. Mellette Amelie-t látták, feszült arckifejezéssel. Hunt pontosan tudta, miért hívatta a kormányzó.

Micah az ablaknál állt, vonásai undortól jegesnek tűntek. Isaiah és Viktoria az asztal másik oldalán maradt. Utóbbi szeme figyelmeztetően megvillant.

Bryce tétován járatta ide-oda közöttük a pillantását.

Hunt halkan így szólt Micah-hoz, Sabine-hez:

– Quinlannek nem kell itt lennie.

Sabine ezüstszőke haja ragyogott az elsőfénylámpák alatt.

– Ó, dehogynem! Azt akarom, hogy végig itt legyen.

– Nem fogom megkérdezni, hogy igaz-e – fordult Micah Hunthoz, ahogy Bryce-szal megálltak a helyiség közepén. Becsukódott mögöttük az ajtó. Zár kattant.

Hunt megacélozta magát.

– Hat kamera van a kocsmában – folytatta Micah. – Mindegyik felvételén látszódik, mit tettél, mit mondtál Amelie Ravenscroftnak. Jelentette a viselkedésedet Sabine-nek, ő pedig egyenesen hozzám jött.

Amelie elvörösödött.

– Csak megemlítettem – javította ki a kormányzót. – Nem vinnyogtam, mint valami kölyök.

– Ez tűrhetetlen! – sziszegte Sabine Micah-nak. – Komolyan azt gondolod, hogy ráküldheted az orgyilkosodat az egyik falkám tagjára? Az örökösömre?

– Elmondom újra, Sabine – felelte Micah unottan –, hogy nem én küldtem rá Hunt Athalart. Saját szabad akaratából tett így. – Bryce-ra pillantott. – A társa nevében cselekedett.

Hunt gyorsan közbeszólt:

– Bryce-nak semmi köze ehhez az egészhez. Amelie szemétkedett, én pedig úgy döntöttem, elmegyek hozzá. – Rávicsorgott a fiatal alfára, aki nagyot nyelt.

– Megtámadtad a parancsnokomat! – csattant fel Sabine.

– Megmondtam Amelie-nek, hogy tartsa távol magát Bryce-tól – mordult fel Hunt. – Hogy hagyja békén. – Oldalra billentette a fejét, képtelen volt visszafojtani a szavakat. – Vagy nem tudod, hogy Amelie a lányod halála után célba vette Bryce-t? Kínozza vele? Söpredéknek hívja?

Sabine arca meg sem rezzent.

– Mit számít, ha így van?

Hunt feje zúgni kezdett. Bryce viszont csak állt ott, lesütötte a szemét.

Sabine Micah-hoz fordult.

– Meg kell büntetned. Szórakozol itt a lányom gyilkosságának felderítésével. Hagytad, hogy ezek ketten beleüssék az orrukat, hogy engem gyanúsítsanak a megölésével. És most ez. Egy hajszál választ el attól, hogy az egész város előtt elmondjam, még a rabszolgáidat sem tudod féken tartani. A vendéged nyilván nagyon érdekesnek találná ezt az apróságot.

Micah ereje felzúgott Sandriel említésére.

– Athalar megkapja a büntetését.

– Most azonnal! Itt helyben! – Sabine arca teljességgel farkasszerű volt. – Ahol láthatom.

Sabine régóta reménykedhetett ebben, felhasználta az Amelie-vel történteket. Nyilván úgy rángatta ide a farkast. Sabine megesküdött, hogy megfizetnek, amiért őt vádolták Danika meggyilkolásával. És úgy tűnt, állja a szavát.

– A farkasok közötti rangod még nem hatalmaz fel arra – felelte Micah rémisztő nyugalommal –, hogy megmondd a Köztársaság egyik kormányzójának, mit tegyen.

Sabine nem hátrált meg. Jottányit sem engedett.

Micah felsóhajtott. Csalódottan nézett Hunt szemébe.

– Ostobán viselkedtél. Azt hittem, legalább neked több eszed van ennél.

Bryce remegett. Hunt nem mert hozzáérni.

– A hagyományok alapján, ha egy rabszolga szabad polgárra támad, automatikusan halálbüntetés vár rá.

Hunt visszafojtotta keserű nevetését Sabine szavai hallatán. Hát nem ezzel büntetik az arkangyalok már évszázadok óta?

– Könyörgöm, ne! – suttogta Bryce.

És talán együttérzés lágyította az arkangyal vonásait, ahogy Micah így szólt:

– Azok régi hagyományok. Pangeraiak, nem valbaraiak. – Sabine szólásra nyitotta a száját, tiltakozni akart, de Micah felemelte a kezét. – Hunt Athalarra büntetés vár. És meg is fog halni, úgy, ahogyan az angyalok szoktak.

Bryce bicegve Micah felé lépett. Hunt a vállánál fogva megragadta, megállította.

– Az Eleven Halál – mondta Micah.

Hunt vére megdermedt. De lehajtotta a fejét. Abban a pillanatban felkészült a következményekre, hogy tegnap süteményesdobozzal a kezében felröppent az égbe.

Bryce a komor arcú Isaiah-ra nézett, tőle várt magyarázatot. A parancsnok hozzá és a zavarodott Amelie-hez intézte szavait:

– Eleven Halálnak nevezzük, amikor egy angyal szárnyát levágják.

Bryce a fejét rázta.

– Ne, könyörgöm…

De Hunt Micah sziklaszilárdságról tanúskodó szemébe nézett, látta benne, hogy a kormányzó korrektül jár el. Térdre ereszkedett, levette a kabátját, az ingét.

– Nem muszáj vádat emelni – vitatkozott Amelie. – Sabine, nem akarom ezt az egészet! Hagyjuk inkább!

Micah Hunt felé lépett, kétélű kard jelent meg a kezében.

Bryce az arkangyal elé vetette magát.

– Könyörgöm… könyörgöm… – Könnyek illata töltötte meg az irodát.

Viktoria azonnal Bryce mellett termett, visszafogta őt. A lidérc olyan halkan suttogott, hogy Hunt alig értette, mit mond:

– Vissza fog nőni. Beletelik majd pár hétbe, de visszanőnek a szárnyai.

Viszont kegyetlenül fájni fog. Olyan nagyon, hogy Hunt most mélyeket lélegzett, megacélozta magát. Visszavonult a lelke mélyére, oda, ahol átvészelt mindent, amit élete során elkövettek ellene, minden megbízást, minden alkalmat, amikor ki kellett oltania valaki életét.

– Sabine, ne! – próbálkozott Amelie. – Már így is elég messzire mentünk.

Sabine nem szólt semmit. Csak állt ott.

Hunt kitárta a szárnyát, felemelte, jó magasra a háta fölé, hogy könnyedén le lehessen vágni.

Bryce kiabálni kezdett valamit, de Hunt csak Micah-ra nézett.

– Csinálja!

Micah még csak nem is biccentett, már lendítette is a kardot.

Hunt kétszáz éve nem érzett olyan fájdalmat, mint ami most végighasított rajta, kínnal sújtva minden egyes…

Hunt Bryce sikítására tért magához.

Ez épp elég motivációt biztosított ahhoz, hogy nagy nehezen rendet tegyen a gondolatai között, hiába kínozta fájdalom a hátát, a lelkét.

Nyilván csak egy pillanatra veszíthette el az eszméletét, mert továbbra is vér spriccelt a Micah irodájának padlóján lehullott faágként heverő szárnyaiból.

Amelie úgy festett, mint akit a rosszullét kerülget, Sabine vigyorgott, Bryce pedig ott termett mellette, nadrágját, kezét Hunt vére áztatta, ahogy azt zokogta:

– Az istenekre, az istenekre…

– Akkor ezt tisztáztuk – vetette oda Sabine Micah-nak, aki épp megnyomott egy gombot a telefonján, hogy gyógyboszorkányt hívasson.

Hunt megfizetett a tettéért, végeztek, és most hazamehet Bryce-szal…

– Ez szánalmas, Sabine! – Bryce szavai keresztülhasítottak a helyiségen, vicsorogva nézett a Falkavezér örökösére. – Szégyent hoz minden egyes farkasra, akit valaha is hátán hordott a föld.

– Nem érdekel, mit gondol rólam egy félvér – felelte Sabine.

– Nem érdemelte meg Danikát! – morogta Bryce remegve. – Egyetlen pillanatra sem érdemelte meg őt!

Sabine megtorpant.

– Nem egy önző, gerinctelen kölyköt érdemeltem lányomnak, de nem így alakult, nem igaz?

Bryce mordulása távolról hasította keresztül Hunt fájdalmát. Nem tudott időben utánakapni, Bryce felpattant, arca megrándult a gyógyulófélben lévő lába miatt.

Micah odalépett elé. Bryce zihált, összeszorított fogakkal zokogott. Micah éppolyan mozdíthatatlanul állt előtte, akár egy hegy.

– Vigye innen Athalart! – parancsolta az arkangyal nyugodtan, a szavaiból egyértelmű volt, hogy elbocsátja őket. – Hogy az otthonába vagy a kaszárnyába, az nem érdekel.

A jelek szerint azonban Sabine maradni készült, hogy kiossza Bryce-t. Halkan, méregtől csöpögőn szólalt meg:

– Tudtad, hogy előző télen felkerestem a Holtkirályt? Válaszokat akartam kapni a lányomtól, bármiféle energiaszikra maradt is belőle a Szunnyadó Városban.

Bryce a tündérek mozdulatlanságával dermedt meg. Rettegés költözött a szemébe.

– Tudod, mit mondott? – Sabine arcán nyoma sem volt az emberségnek. – Azt mondta, hogy Danika nem jön oda. Hogy nem engedelmeskedik a hívásomnak. A szánalmas lányom még csak találkozni sem hajlandó velem a túlvilágról. Mert szégyelli, amit tett. Azt, ahogyan meghalt, szánalmasan, sikítva, úgy könyörögve, mint a te fajtád. – Sabine szinte remegett a dühtől. – És tudod, mit mondott a Holtkirály, amikor ismét azt követeltem, hogy hívja oda?

Senki sem mert megszólalni.

– Azt mondta, hogy te, te söpredék, alkut kötöttél vele. Érte. Hogy te odamentél hozzá Danika halála után, és nekiadtad a helyedet a Csontnegyedben, hogy Danika biztonságban átérjen. Hogy aggódtál, talán nem fogadják be, amiért ilyen gyáván érte a halál, és könyörögtél, hogy vegye be helyetted.

Erre még Hunt fájdalma is megszűnt létezni.

– Nem ezért mentem oda! – csattant fel Bryce. – Danika élete egyetlen kibaszott pillanatában sem viselkedett gyáván! – Elcsuklott a hangja az utolsó elkiáltott szónál.

– Nem volt hozzá jogod! – fakadt ki Sabine. – Gyáva volt, gyáván halt meg, és azt érdemelte, hogy a folyóban végezze! – Az alfa már visított. – És most eonokon át szégyenkeznie kell miattad! Mert nem ott kellene lennie, te ostoba ribanc! És most szenved miatta!

– Elég legyen! – Micah szavai parancsként csendültek. Kifelé!

Sabine hűvös, érzelemmentes nevetést hallatott, majd sarkon fordult.

Bryce végigzokogta, ahogy Sabine a döbbent Amelie-vel a nyomában kivonul.

– Sajnálom – mormolta utóbbi, mielőtt becsukta az ajtót.

Bryce utánaköpött.

Ez volt az utolsó, amit Hunt azelőtt látott, hogy ismét magával ragadta a sötétség.

Bryce sosem bocsát meg nekik. Egyiküknek sem.

Hunt öntudatlan maradt, amíg a gyógyboszorkányok Micah irodájában ellátták, összevarrták a sebét, hogy a szárnycsonkokból ne folyjon vér a padlóra, majd növekedést segítő kötszerrel bekötözték a sebeket. Nem használtak elsőfényt – a jelek szerint az Eleven Halál esetében nem volt megengedett. Kikerülnék vele a büntetést.

Bryce végig ott térdelt Hunt mellett, fejét az ölébe húzta. Nem foglalkozott vele, amikor Micah azt mondta neki, hogy a másik megoldás Hunt valódi halála lett volna – az, hogy hivatalosan, visszavonhatatlanul meghal.

Egy órával később, amikor már Bryce ágyában feküdtek, Hunt haját simogatta, és az angyal mélyen, egyenletesen lélegzett. Hatóránként add be neki a gyógyító főzetet – adta utasításba a gyógyboszorkány. A fájdalmat is enyhíti.

Isaiah és Naomi cipelték haza őket, Bryce szinte meg sem várta, hogy arccal lefelé a matracra fektessék Huntot, már rájuk is szólt, hogy menjenek.

Nem várta, hogy Sabine megérti, miért adta fel a csontnegyedbeli helyét Danikáért. Sabine sosem figyelt Danikára, amikor arról beszélt, hogy egy nap dísztemetést követően pihen majd ott a háza többi nagy hősével együtt. Apró energiaszikraként örökké fog élni. Továbbra is a hőn szeretett város részét képezi majd.

Bryce látta már, milyen, amikor megbillen a csónak. Sosem feledhette Danika könyörgését a lakás előtti folyosó kamerájának hangfelvételén.

Képtelen volt megkockáztatni, hogy a csónak ne érjen át a túlpartra. Danika esetében semmiképpen.

Úgyhogy az Isztroszba dobta a holtmárkát, azzal fizetett a Holtkirálynak – a színtiszta vasérme egy réges-rég letűnt, tengerentúli királyságból származott. Ezzel lehetett megfizetni, hogy egy halandó is átkelhessen a csónakkal.

Aztán a folyótól néhány méternyire letérdelt az omladozó kőlépcsőre, a Csontkapu boltíve alá, és várt.

A Holtkirály feketében, halálos csendben érkezett meg néhány pillanattal később.

Rég volt már, hogy egy halandó be merte tenni a lábát a szigetemre.

A hang egyszerre volt idős és fiatal, férfié és nőé, kedves és gyűlölettel teli. Bryce még sosem hallott ilyen rémeset – és csábítót.

Szeretném elcserélni a helyemet.

Tudom, miért vagy itt, Bryce Quinlan. Hogy kinek az útját kívánod biztosítani. Derűs hallgatás. Nem szeretnél egy nap te magad is itt pihenni a tiszteletre méltó holtak között? Továbbra is a befogadás felé áll a mérleg nyelve, ha így haladsz tovább, tárt karokkal várunk majd, amikor eljön a te időd.

Szeretném elcserélni a helyemet. Danika Fendyrért.

Ha megteszed, Midgard egyetlen Csendes Birodalma sem fogad majd be. Sem a Csontnegyed, sem az Örök Város Katakombái, sem az északi Nyár-szigetek. Egyik sem, Bryce Quinlan. Ha elcseréled az itteni nyugvóhelyedet, azzal lemondasz az összes többiről is.

Szeretném elcserélni a helyemet.

Fiatal vagy, a gyász súlya húz. Gondolj bele, hogy az életed hosszúnak tűnik, de csupán az örökkévalóság egy rebbenése.

Szeretném elcserélni a helyemet.

Biztos vagy benne, hogy Danika Fendyrt nem várjuk tárt karokkal? Ennyire nem bízol a tetteiben, hogy alkut akarsz kötni?

Szeretném elcserélni a helyemet. Zokogva ejtette ki a szavakat.

Nincs visszaút.

Szeretném elcserélni a helyemet.

Akkor mondd ki, Bryce Quinlan, és az alku megköttetik! Mondd ki hetedik és utolsó alkalommal is, hadd hallják esküdet az istenek, a holtak és mindenki, aki közöttük van. Mondd ki, és úgy lesz!

Bryce nem tétovázott, tudta, hogy ez az ősi hagyomány. Utánanézett a galéria archívumában. A holtmárkát is onnan lopta el. Maga a Holtkirály adta Jesibának, ezt mesélte a varázslónő, amikor hűséget fogadott a Láng és árny házának.

Szeretném elcserélni a helyemet.

És úgy lett.

Bryce nem érzett különbséget később, amikor visszaküldték a folyó túlpartjára. Sem az azt követő napokban. Még az anyja sem látott rajta semmit, észre sem vette, hogy Bryce kilopózott a hotelszobájukból az éjszaka kellős közepén.

Az elmúlt két évben Bryce időről időre elmerengett, vajon álmodta-e csupán, de aztán átkutatta a galériában a fiókot, ahol a régi érméket tartották, és látta az üres, sötét foltot, ahol régen a holtmárka volt. Jesiba nem vette észre, hogy eltűnt.

Bryce szerette úgy gondolni, hogy vele együtt tűnt el az ő lehetősége is arra, hogy végső nyugalomra helyezzék. Azt képzelte, hogy a bársonytokokban megbúvó érmék jelképezik mindazoknak a lelkét, akiket szeret, és örökre egymás mellett lesznek. Az övé pedig hiányzott, lebegett, szertefoszlik a halála pillanatában.

De amit Sabine állított, hogy Danika szenved a Csontnegyedben… Bryce nem volt hajlandó elhinni. Mert ha elhiszi… Nem. Danika megérdemelte, hogy a Csontnegyedbe kerüljön, nem volt mit szégyellnie, akár egyetért vele Sabine és a többi seggfej, akár nem. Akár egyetért vele a Holtkirály vagy bárki, aki eldönti, érdemes-e a lelkük az örök nyugalomra, akár nem.

Bryce végigsimított Hunt selymes haján, az angyal lélegzetvételeinek hangja megtöltötte a szobát.

Rémes. Ez a kibaszott, ostoba világ, amiben élnek.

Rémes, tele borzalmas emberekkel. És mindig a jók fizetnek meg miattuk.

Bryce magához vette a telefonját az éjjeliszekrényről, és elkezdett üzenetet pötyögni.

Egy pillanattal később már el is küldte Ithannek, nehogy meggondolja magát. Két éve ez volt az első üzenete számára. Még mindig azon a rémes éjszakán írt üzenetek, aztán az a hűvös, távolmaradásra felszólító parancs látszott legalul az öt évre visszamenő beszélgetésben.

Mondd meg az alfádnak, hogy Connor azért nem figyelt fel rá soha, mert tudta, mekkora féreg! És mondd meg Sabine-nek, hogy ha legközelebb összetalálkozom vele, megölöm!

Bryce lefeküdt Hunt mellé, nem mert hozzáérni az angyal sebes hátához.

Megrezzent a telefonja. Ithan visszaírt: Semmi közöm ahhoz, ami ma történt.

Bryce azt válaszolta: Undorodom tőletek. Mindannyiótoktól.

Ithan erre már nem írt vissza, és Bryce lenémította a telefonját, mélyet sóhajtott, majd Hunt vállának támasztotta a homlokát.

Rendbe hozza ezt az egészet. Valahogy. Valamikor.

Hunt szeme résnyire nyílt, a fájdalom egyenletesen lüktetett a testében. Már nem volt olyan éles, valószínűleg valamilyen gyógyitallal vagy főzettel enyhítették a kínt.

A szokásos súly, ami eddig a hátát húzta, most eltűnt. A hiány gőzerővel csapott le rá. De közben halk, női lélegzetvételek töltötték meg a sötétséget. Orrában a mennyország illata telepedett meg, megnyugtatta. Csillapította a fájdalmat.

Szeme hozzászokott a sötétséghez, és már ki tudta venni, hogy Bryce szobájában van. Hogy ő maga is ott fekszik mellette. Az ágy mellett egészségügyi felszerelések és fiolák hevertek. Mind Hunt számára, és ránézésre a többségét használatba is vették már. Az óra hajnali négyet mutatott. Hány órán keresztül ült itt mellette, ápolta őt Bryce?

Kezét összekulcsolta a mellkasán, mintha az istenek segítségét kérve nyomta volna el az álom.

Hunt Bryce nevét tátogta, nyelve száraz volt, akár a smirgli.

Fájdalom hasított a testébe, de nagy nehezen kinyújtotta a karját. Átkarolta Bryce derekát, és maga mellé húzta. Bryce halkan felnyögött, és Hunt nyakába fúrta az arcát.

Valami megmoccant Hunt lelke mélyén, befészkelte magát. Amit Bryce ma mondott és tett, amit felfedett a világ előtt, miközben érte könyörgött… Veszélyes volt. Mindkettejükre nézve. Annyira nagyon veszélyes!

Ha bölcsebb lenne, most elhúzódna valahogy. Még mielőtt a kettejük között alakuló kapcsolat elkerülhetetlenül szörnyű véget ér. Ahogy minden más is a Köztársaságban.

Hunt mégsem tudta elhúzni a karját. Mégsem tudott uralkodni az ösztönein, mélyen beszívta Bryce illatát, hallgatta halk lélegzetvételeit.

Nem bánta, amit tett. Cseppet sem bánta.

De eljöhet még a nap, amikor ez nem így lesz. És talán nem is kell sokat várni már rá.

Hunt kiélvezte Bryce közelségét. Az illatát, a lélegzetvételei hangját.

Minden egyes pillanatát kiélvezte.

63.

– Ugye, Athie jól van, BB?

Bryce a szemét dörgölve tanulmányozta a számítógép képernyőjét a galéria könyvtárában.

– Az alvás majd segít rajta.

Lehabah elsírta magát reggel, amikor Bryce bevánszorgott, és elmesélte neki, mi történt. A lány szinte észre sem vette, hogy nem fáj a lába – hogy teljességgel nyoma veszett a fájdalomnak. Otthon akart maradni, Huntot ápolni, de amikor felhívta Jesibát, egyértelmű volt a válasz: Nem.

A délelőtt első felében álláshirdetések űrlapjait töltögette.

Aztán egytől egyig be is küldte őket. Fogalma sem volt, hol végzi majd, de ki kell szabadulnia innen. Ez lesz az első lépés kifelé a rengetegből. Ma tett már néhányat ezen kívül.

Ruhn az első csörgésre felvette, és azonnal odasietett Bryce lakására.

Hunt még aludt, amikor a bátyjára bízva eljött. Nem akarta, hogy a kibaszott légióból bárki is ott legyen a lakásában. Nem akarta viszontlátni sem Isaiah-t, sem Viktoriát, sem a triarii többi tagját.

Amint megpillantotta Hunt megcsonkított hátát, Ruhn öklendezni kezdett. De megígérte, hogy követi az összeírt listát, beadja a gyógyszert, ápolja a sebet.

– Micah kegyes volt – mondta Ruhn az egyik fülbevalóját piszkálva, amikor Bryce ebédidőben hazaugrott. – Tényleg nagyon kegyes. Sabine-nek joga volt Hunt halálát kérni.

Rabszolgaként Huntnak nem voltak jogai. Semmiféle joga nem volt.

– Halálom napjáig emlékezni fogok rá – válaszolta Bryce fojtottan. Arra, ahogy Micah kardja megvillant. Ahogy Hunt felkiáltott, mintha a lelkét hasítanák ketté. Ahogy Sabine elmosolyodott.

– Nekem kellett volna elhallgattatni Amelie-t. – Árnyak rebbentek a helyiségben.

– Hát, nem te tetted. – Bryce kimérte a főzetet, amit egészkor kellett beadni Huntnak.

Ruhn a kanapé támlájára fektette kinyújtott karját.

– De szeretném, ha én tehetném.

Bryce a bátyja szemébe nézett.

– Miért?

– Mert a húgom vagy.

Bryce nem tudott mit felelni – egyelőre legalábbis.

Esküdni mert volna, hogy fájdalom villan Ruhn szemében a hallgatására. Egy perccel később már ott sem volt, és épphogy csak visszaért a galériába, amikor Jesiba telefonált, és dühöngeni kezdett, hogy Bryce még nem készült fel a kettőkor esedékes találkozóra a bagoly alakváltóval, aki hárommillió aranymárkáért akart megvenni egy márványszobrocskát.

Bryce úgy folytatta le a találkozót, és adta el a szobrot, hogy közben csak a felét hallotta annak, amit a vevő mondott.

Aláírt, pecsételt, viszlát.

Háromkor visszatért a könyvtárba. Lehabah a vállát melengette, ahogy felnyitotta a laptopot.

– Mit keresel a Redner Vállalat honlapján?

Bryce a két kis mezőre meredt:

Felhasználónév. Jelszó.

Begépelte, hogy dfendyr. A kurzor ott lebegett a jelszó felett.

Valaki felfigyelhet rá, hogy próbál belépni. És ha végül sikerrel jár, valakit értesíthetnek is. De… Megérte vállalni a kockázatot. Más lehetősége nem maradt.

Lehabah elolvasta a felhasználónevet.

– Van valami köze ennek az egésznek a kürthöz?

– Danika rájött valamire, valami nagy dologra – gondolkozott Bryce hangosan.

Jelszó. Mi lehetett Danika jelszava?

A Redner Vállalat biztosan azt mondta neki, hogy írjon be valamit véletlenszerűen, tele különleges karakterekkel.

Danika gyűlölte, ha megmondják, mit csináljon, úgyhogy nyilván az ellenkezőjét tette.

Bryce beírta, hogy SabineSzemét.

Nem talált.

Bár legutóbb is megpróbálta már, mégis ismét bepötyögte Danika születési dátumát. A saját szülinapját. A szent számokat. Semmi.

Megrezzent a telefonja, a kijelzőn Ruhn üzenete villant fel.

Felébredt, jó fiúként bevette a gyógyitalt, aztán tudni akarta, hol vagy.

Ruhn külön üzenetben hozzátette: Egész rendes férfi.

Bryce azt felelte: Igen, tényleg az.

Ruhn ismét írt: Megint elaludt, de a történtekhez képest tulajdonképpen jól volt.

Egy ideig nem írt semmit, majd: Azt mondta, köszönjem meg a nevében. Mindent.

Bryce háromszor is elolvasta az üzeneteket, aztán ismét felnézett a képernyőre. És beírta az egyetlen jelszót, ami eszébe jutott. A szavakat, amik ott díszelegtek a bőrdzseki hátulján, amit az elmúlt két évben folyamatosan hordott. A szavakat, amiket ősi ábécével a hátára tetováltattak. Danika kedvenc idézetét, amit az Orákulum a tizenhatodik születésnapján mondott neki.

A tündérek ősi nyelvével hiába próbálkozott. Az Aszterek hivatalos nyelvével sem jutott semmire.

Úgyhogy beírta a közös nyelven.

Szeretettel bármi lehetséges.

A bejelentkezési képernyő eltűnt. És megjelent a fájlok listája.

A jelentések nagy része Rednerék legújabb projektjeiről szólt: a telefonok nyomkövetésének fejlesztéséről; a különféle alakváltók átváltozási sebességének összehasonlításáról; a mágikus gyógyítás és a Redner-féle gyógykészítmények hatékonyságának elemzéséről. Unalmas, bevett tudományos kutatások.

Bryce már ott tartott, hogy feladja, amikor észrevett egy almappát: Bulimeghívók.

Danika soha életében nem volt olyan összeszedett, hogy megtartson ilyesmiket, mappába meg aztán főleg nem csoportosította volna őket. Az ilyesmit vagy rögtön kitörölte, vagy hagyta, hogy ott rohadjon a postaládájában megválaszolatlanul.

Elég különösnek tűnt ahhoz, hogy Bryce rákattintson, és egy rakás almappát talált benne. Az egyiknek a Bryce nevet adták.

Egy mappa az ő nevével. Egy másik mappába rejtve. Pontosan úgy, ahogyan Bryce a saját állásjelentkezéseit rejtegette ezen a gépen.

– Ez meg mi? – suttogta Lehabah a vállán.

Bryce megnyitotta.

– Nem tudom. Én sosem küldtem neki meghívót a munkahelyi címére.

A mappában egyetlen fénykép árválkodott.

– Miért van itt egy kép a régi kabátjáról? – kérdezte Lehabah. – El akarta adni?

Bryce egyre csak a képet bámulta. Aztán megmozdult, kijelentkezett a felhasználói fiókból, és felrohant a bemutatóterembe, ahol felkapta a bőrdzsekit a székről.

– Nyom – zihálta Lehabah-nak, ahogy leszáguldott a lépcsőn. Újra meg újra végigtapogatta a kabátot a varrás mentén. – A kép egy kibaszott nyom…

Valami keményre tapintott. Egy dudorra. Épp a szeretet szó Z betűjének függőleges vonalán.

– Szeretettel bármi lehetséges – suttogta Bryce, és kikapott egy ollót az asztalon álló tartóból. Danika még Bryce nyomorult hátára is rátetováltatta a nyomot, az ég szerelmére! Lehabah a válla felett figyelte, ahogy Bryce a bőrbe vág.

Kis, vékony fém téglalap hullott az asztalra. Egy pendrive.

– Miért rejtett el ilyesmit a kabátjában? – kérdezte Lehabah, de Bryce már mozdult is, remegő kézzel bedugta a pendrive-ot a laptop portjába.

Három jelöletlen videót talált rajta.

Bryce megnyitotta az elsőt. Lehabah-val néma csendben nézték.

Lehabah suttogása betöltötte a könyvtárat, még a nøkk kaparászását is túlharsogta:

– Az istenek segítenek meg!

64.

Hunt valahogy kikászálódott az ágyból, és bizonyította, hogy eléggé életben van, úgyhogy Ruhn távozott. Szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy a tündérherceg felhívta az unokatestvérét, és tájékoztatta, de nem számított, Bryce negyedórán belül hazaért.

Arca holtsápadt volt, annyira hamuszürke, hogy a szeplők vérfoltoknak tűntek rajta. Ezenkívül minden stimmelt, még a fekete ruhájából sem állt ki egyetlen szál sem.

– Mi az? – Hunt azonnal az ajtónál termett, összerezzent a hirtelen mozdulattól. Eddig a kanapén ücsörgött, az esti híradót nézte, amiben Rigelus, az Aszterek Ragyogó Keze épp ügyesen megfogalmazott beszédet tartott a pangerai lázadásról. Beletelik majd egy-két napba, mire ismét fájdalom nélkül tud járni. Aztán ki kell várnia azt a néhány hetet, amíg visszanő a szárnya. Azután pár nap még, mire repüléssel próbálkozhat. Holnap valószínűleg megkezdődik az az elviselhetetlen viszketés is.

Emlékezett minden egyes nyomorúságos pillanatra, milyen volt, amikor először vágták le a szárnyát. Az összes túlélő Bukott angyal átesett ezen. Mindegyiküknek el kellett viselni a sértést, hogy a szárnyukat trófeaként és figyelmeztetésként közszemlére tették az Aszterek kristálypalotájában.

De Bryce először csak annyit kérdezett:

– Hogy érzed magad?

– Jól. – Hazugság. Syrinx ott somfordált a lábánál, és egyre csak dörgölőzött. – Mi a baj?

Bryce szó nélkül becsukta az ajtót. Behúzta a függönyt. Elővette a telefonját a kabátzsebéből, megnyitott egy e-mailt – amit ő maga küldött saját magának –, és rányomott a csatolt fájlra.

– Danika elrejtett egy pendrive-ot a kabátja bélésében – magyarázta Bryce remegő hangon, aztán visszavezette Huntot a kanapéra, és segített neki leülni, miközben a videó töltött. Syrinx is felugrott, összegömbölyödött Hunt mellett. Bryce a másik oldalán foglalt helyet, olyan közel, hogy összeért a combjuk. Mintha észre sem vette volna. Egy szívdobbanással később már Hunt sem figyelt rá.

A szemcsés, néma felvételen egy gumiszobát láttak.

A video alján a következő felirat díszelgett: Mesterséges felerősítés erőrendellenesség kezelésére, 7-es tesztalany.

Egy túlságosan vékony, könnyű köpenyt viselő embernő ült a szobában.

– Mi a franc ez? – kérdezte Hunt. De már tudta.

Szint. Ez a szint klinikai vizsgálata során készült.

Bryce felmordult – nézd tovább!

Egy fiatal, laborköpenyes drakiférfi lépett be a helyiségbe, kezében egy tálcával. A videó felgyorsult, mintha valaki sietségében felgyorsította volna a felvételt. A drakiférfi megvizsgálta a nőt, majd beadott valamit a karjába.

Aztán kiment. Bezárta az ajtót.

– Csak nem…? – Hunt nagyot nyelt. – Szintet adott be neki?

Bryce halk, megerősítő torokhangot hallatott.

A felvétel folytatódott. Eltelt egy perc. Öt. Tíz.

Két vanír lépett be a helyisége. Két kígyó alakváltó, akik felmérték a melléjük bezárt nőt. Hunt gyomra felfordult. És még rosszabbul lett, amikor meglátta a rabszolga-tetoválást a karjukon, rájött, hogy rabokról van szó. Abból, ahogy a falhoz húzódó nőre mosolyogtak, azt is tudta, miért zárták el őket.

A nőre vetették magukat.

Csakhogy a nő is támadásba lendült.

Olyan gyorsan történt az egész, Hunt alig tudta követni. A videót szerkesztő személy visszatekerte és lelassította a felvételt.

Úgyhogy most Hunt ütésről ütésre végignézhette, ahogy az embernő a két vanírférfira veti magát.

És darabokra szaggatja őket.

Lehetetlen. Teljességgel lehetetlen. Hacsak…

Tharion azt mondta, a szint rövid időre a legtöbb vanírnál is erősebbé teszi az embereket. Elég erőssé ahhoz, hogy felülkerekedjenek rajtuk.

– Van róla elképzelésed, mennyire akarhatják ezt a lázadók? – kérdezte Hunt.

Bryce állal a képernyő felé bökött. A felvétel még nem ért véget.

Két másik férfit is beküldtek. Nagyobbak voltak, mint az előzőek. És ők is darabokban végezték.

Cafatokban.

Az istenekre!

Aztán jött még kettő. Majd három. Majd öt.

És végül az egész szoba vörössé vált. A vanírok az ajtót kaparták, könyörögtek, hogy engedjék ki őket. Könyörögtek, miközben előbb a társaikat, majd őket magukat is lemészárolták.

Az embernő fejét a mennyezet felé fordítva ordított. Dühében, fájdalmában vagy valami mástól, hang nélkül Hunt nem tudta megmondani, miért.

Azt viszont tudta, mi jön ezután. Pontosan tisztában volt vele, mégsem tudta elszakítani a tekintetét.

A nő saját maga ellen fordult. Saját magát is széttépte. Végül ő is cafatokban hevert a földön.

A videó véget ért.

Bryce halkan így szólt:

– Danika nyilván rájött, min dolgoznak a laborban. Szerintem valaki, akinek köze van ezekhez a vizsgálatokhoz… Eladhatták vajon a formulát valamilyen drogbárónak? Bárki gyilkolta is meg Danikát, a falkát és a többieket, nyilván beállt a szinttől. Vagy beadta valakinek, és ráeresztette az áldozataira.

Hunt a fejét csóválta.

– Lehetséges, de mi köze ennek a démonokhoz és a kürthöz?

– Talán pusztán a méregből előállítható ellenszer miatt idézték meg a krisztalloszt. Az illető is el akarta készíteni a saját ellenszerét, ha esetleg a szint ellene fordul. Lehet, hogy az egésznek semmi köze a kürthöz – találgatott Bryce. – Talán ezt kerestük eddig is. Két másik ehhez hasonló videó van még két másik emberi tesztalannyal. Danika nekem hagyta őket hátra. Sejtenie kellett, hogy valaki vadászik rá. Amikor lefoglalta az Aux-hajón a szinttel teli ládát, rájött, hogy hamarosan lecsapnak rá. Nem volt másfajta démon a krisztallosz mellett, csak valaki ebből a világból. Valaki, akit telenyomtak szinttel, és azzal az erővel törte át a lakásunk védővarázslatait. Azért volt ereje ahhoz, hogy végezzen Danikával és az egész falkával.

Hunt alaposan végiggondolta a szavait, úgy kellett megküzdenie az egymással versenyt futó gondolataival.

– Előfordulhat, Bryce. De a kürt eltűnt, és van egy szer, ami megjavíthatja, akár véletlen egybeesés ez az egész, akár nem. És még csak közelebb sem jutottunk a megtalálásához. – Nem, csak a bajhoz jutottak jóval közelebb. Így folytatta: – Micah most megmutatta, milyen az, ha átlépünk egy határt. Megfontoltan kell utánajárnunk ennek a szint dolognak. Ezúttal biztosra kell mennünk. És óvatosan dolgozni.

– Egyikőtök sem talált semmi ehhez foghatót. Miért kellene nekem lassítani, ha egyszer ez az egyetlen nyom, ami Danika és az Ördögfalka gyilkosához vezethet? Ez az egész összefügg, Hunt. Biztos vagyok benne.

És mert Bryce újra szólásra nyitotta a száját, hogy tovább tiltakozzon, Hunt kimondta az egyetlen dolgot, amivel tudta, hogy leállíthatja.

– Bryce, ha utánamegyünk ennek az egésznek, és tévedünk, ha Micah megtudja, hogy megint elcsesztük, akkor a kútba eső alku lesz a legkisebb problémám. Lehet, hogy a következő büntetését túl sem élem.

Bryce összerezzent.

Hunt minden egyes porcikája tiltakozott, de kinyújtotta a kezét, és megérintette Bryce térdét.

– A szint borzalmas, Bryce. Még… még sosem láttam ehhez foghatót. – Mindent megváltoztat. Mindent. Fogalma sem volt, hogyan kezdjen egyáltalán megbirkózni mindazzal, amit látott. Telefonálnia kellene… Muszáj telefonálnia ezzel kapcsolatban. – De ha nyomára akarunk bukkanni a gyilkosnak, esetleg még a kürtnek is, és biztosítani akarjuk a jövőnket – mert igenis lesz olyan, hogy ők ketten, Hunt mindent elkövet majd, hogy valóra váljon –, ésszel kell csinálnunk. – A felvétel felé biccentett. – Küldd el nekem! Eljuttatom Viknek a titkosított szerverre. Meglátjuk, mit tud előbányászni a klinikai vizsgálatokról.

Bryce az arcát fürkészte. Hunt kis híján térdre borult előtte a vonásaira kirajzolódó őszinteség láttán. Azt várta, hogy vitatkozni fog, dacol majd vele. Idiótának nevezi.

De Bryce csak annyit mondott, hogy „Oké”, aztán nagyot sóhajtott, és a kanapé támlájának roskadt.

Olyan kibaszottul gyönyörű volt, hogy Hunt elviselni is képtelen volt. Alig bírta ki a halk kérdést:

– Pontosan miféle jövőre gondoltál, Athalar?

Nem hátrált meg Bryce kutató pillantása elől.

– Olyanra, ami jól végződik – válaszolta Hunt ugyanolyan csendesen.

Bryce nem kérdezte meg. Hogy mégis hogyan. Mégis hogyan lehetne ilyesmi lehetséges a számukra. Mit tenne azért, hogy elérje.

Szája felfelé görbült.

– Jó tervnek tűnik.

Egy pillanatig, egy örökkévalóságig csak bámultak egymásra.

És annak ellenére, amit az imént láttak, ami a lakáson túl a világban ólálkodott, Hunt azt kérdezte:

– Tényleg?

– Tényleg. – Bryce a tincsei végével játszadozott. – Hunt. Megcsókoltál… a gyógyboszorkány klinikáján.

Hunt tudta, hogy nem lenne szabad, hogy bődületes ostobaság, mégis azt kérdezte:

– Igen, és?

– Komolyan gondoltad?

– Igen. – Még sosem ejtett ki ennél igazabb szót a száján. – Szeretnéd, ha komolyan gondolnám?

Szívverése felgyorsult, szinte megfeledkezett a hátát kínzó fájdalomról, ahogy Bryce azt felelte:

– Pontosan tudod a választ, Athalar.

– Szeretnéd, ha ismét megtenném? – Bassza meg, vagy egy oktávot mélyült a hangja.

Bryce szeme tiszta volt, ragyogott. Bátran, reményteljesen nézett rá, minden ott táncolt a tekintetében, amitől Hunt képtelen volt bármi másra gondolni, ha Bryce is a közelében tartózkodott.

– Én szeretném megtenni. – Bryce hozzátette: – Ha megengeded.

A pokolba is, persze! Hunt félmosolyt kényszerített magára.

– Adj bele mindent, Quinlan!

Bryce halkan felnevetett, és felnézett rá. Hunt még nagy levegőt sem mert venni, nehogy megijessze. Syrinx a jelek szerint vette a lapot, mert elvonult a ketrecébe.

Bryce remegő kézzel nyúlt Hunt hajához, hátrasimított egy tincset, majd végigfuttatta ujjait a glórián.

Hunt megragadta remegő ujjait.

– Mi az? – mormolta. Képtelen volt ellenállni a kísértésnek, száját Bryce sötét körmeihez nyomta. Hányszor gondolt már arra, hogy ezek a kezek érintik? Az arcát simogatják, végigsiklanak a mellkasán, a farkára kulcsolódnak?

Bryce jól hallhatóan nyelt egyet. Hunt ismét megcsókolta az ujjait.

– Nem lett volna szabad megtörténnie… ennek az egésznek kettőnk között – suttogta a lány.

– Tudom – felelte Hunt, és újfent csókot lehelt Bryce remegő ujjaira. Gyengéden kiegyenesítette őket, felfedve Bryce tenyerét. Azon is végigsimított az ajkával. – De hála Urdnak, bassza meg, hogy megtörtént!

Bryce keze már nem remegett. Hunt felnézett a kezéről, és látta, hogy Bryce szemében könnyek csillognak – és a tekintete megtelt tűzzel. Összefonta az ujjaikat.

– Az ég szerelmére, csókolj már meg, Quinlan!

Megtette. A pokolba is, de még mennyire, hogy megtette. Szinte ki sem ejtette még a szavakat a száján, amikor Bryce végigsimított az arcán, megragadta a nyakát, és magához vonta.

Amint Hunt ajka az övéhez ért, Bryce-on eluralkodott a vágy.

Nem tudta, hogy a szexmentesen töltött hetek vagy maga Hunt tehet róla, de rávetette magát. Csakis így lehetett jellemezni azt, ahogyan a hajába túrt, ahogyan az övéhez szorította a száját.

Nem óvatos, édes volt a csókjuk. Az övék nem. Az övék sosem.

Bryce szája már az első érintésre szétnyílt, és Hunt nyelve azonnal betört, heves, elszánt mozdulatokkal fedezte fel. Hunt felnyögött, ahogy megízlelte – és a hang lángra lobbantotta.

Bryce feltérdelt, ujjait Hunt puha tincsei közé fúrta, és nem tudott betelni vele, Hunt ízével – az esővel, a cédrussal, a sóval, a színtiszta villámmal. Hunt lassan, egyenletesen simított végig Bryce csípőjén, hiába ostromolta a száját tüzes, elmélyült csókokkal.

Nyelve táncot járt Bryce-én. Bryce felnyüszített, mire Hunt sötéten felnevetett, és a keze Bryce ruhájának a hátára vándorolt, végig a gerince mentén, bőrkeményedései érdesen karistolták a bőrét. Bryce a kezéhez simult, Hunt pedig elhúzódott tőle.

Még mielőtt Bryce megragadhatta volna az arcát, Hunt ajkai a nyakát érintették. Nyitott csókokat lehelt rá, gyengéden harapdálta a füle alatti érzékeny pontokat.

– Mondd el, mit akarsz, Quinlan!

– Mindent! – Nem tétovázott. Szemernyit sem.

Hunt a fogával simított végig a nyakán, Bryce pedig zihálni kezdett, csakis erre az érzésre tudott koncentrálni.

– Mindent?

Bryce végighúzta a tenyerét Hunt mellkasán. Le egészen a nadrágjáig – az ott feszülő igencsak hosszú keménységig. Urd irgalmazzon! A tenyerébe vette a farkát, mire Hunt felszisszent.

– Mindent, Athalar.

– Hála az égnek, bassza meg! – lehelte a nyakába, mire Bryce felnevetett.

Nevetésének azonnal vége szakadt, ahogy Hunt ismét birtokba vette a száját, mintha a hangot is meg akarta volna ízlelni.

Nyelvek, fogak, lélegzetvételek, ügyesen kikapcsolt melltartó a ruha alatt. Bryce végül az ölébe ült, nekidörgölőzött annak a gyönyörű, tökéletes keménységnek odalent. Ruhája a derekáig csúszott, a melltartója eltűnt, aztán Hunt szája és fogai a melléhez értek, szívogatta, harapdálta, csókolta, és semmi, semmi, semmi nem volt még soha ilyen jó, ilyen helyes.

Bryce-t nem érdekelte, ha olyan hangosan nyög, hogy még a Verem összes démona is meghallja, mert ekkor Hunt áttért a másik mellére, és teljesen a szájába vette a mellbimbóját. Bryce lefelé nyomta a csípőjét, a gyönyör hullámként növekedett benne.

– Bassza meg, Bryce! – mormolta Hunt a mellére.

Bryce erre Hunt nadrágjának dereka alá csúsztatta a kezét. Csakhogy ekkor Hunt megragadta a csuklóját. Milliméterekre torpant meg attól, amit heteken át akart a kezében, a szájában, a testében tudni.

– Még nem – morogta Hunt, és végighúzta a nyelvét Bryce mellének alsó részén. Megelégedett azzal, hogy ő kényeztette. – Előbb én jövök.

A szavai elvágtak minden logikus gondolatot.

Bryce tiltakozása szertefoszlott, ahogy Hunt a ruhája alá csúsztatta a kezét, és végigsimított a combján. Feljebb. Szája ismét Bryce nyakára tapadt, ahogy ujjával felfedezőútra indult Bryce bugyijának csipkés elején.

Hunt újfent felszisszent, amikor rájött, hogy a bugyi teljesen átázott, a csipke mit sem segített annak leplezésében, hogy Bryce mennyire vágyik már erre, rá. Végighúzta rajta az ujját – majd megismételte a mozdulatot visszafelé. Aztán megállapodott ott, ahol a lány combjai összeértek. Hüvelykujjával gyengéd nyomást helyezett rá az anyagon keresztül, mire nyögés szakadt fel Bryce torkának mélyéről.

A nyakán érezte, hogy Hunt elmosolyodik. Hüvelykujjával lassú köröket írt le, minden egyes mozdulat kínzó élvezetet jelentett.

– Hunt. – Nem tudta volna megmondani, hogy az angyal neve könyörgés volt-e, vagy kérdés.

Hunt félrehúzta az alsóneműjét, úgy ért hozzá.

Bryce ismét felnyögött, Hunt pedig tovább cirógatta, fogcsikorgató óvatossággal mozgatta két ujját fel és alá. Megnyalta Bryce nyakát, ujjai kíméletlenül játszadoztak vele.

– Ízre is olyan csodás vagy, mint tapintásra, Bryce? – suttogta a bőrére.

– Kérlek, most azonnal derítsd ki! – nyögte zihálva.

Hunt nevetése végigmennydörgött rajta, de ujjai egy pillanatra sem torpantak meg lassú felfedezőútjukon.

– Még nem, Quinlan.

Egyik ujja lejjebb csúszott, és nem is mozdult onnan, ott körözött tovább.

– Csináld már! – szólt rá. Ha nem érzi most azonnal magában akár az ujjait, akár a farkát vagy bármit, talán még könyörgőre is fogja.

– Milyen parancsolgatós valaki! – mormolta Hunt a nyakára, aztán ismét birtokba vette a száját. És ahogy ajkai Bryce-éit érintették, harapdálva, kínozva, belecsúsztatta az ujját.

Mindketten felnyögtek.

– Bassza meg, Bryce! – mondta ismét. – Bassza meg!

Bryce szeme kis híján fennakadt, ahogy megérezte magában Hunt ujját. Ringó csípővel igyekezett mélyebbre csúsztatni, és Hunt engedelmeskedett, szinte teljesen kihúzta az ujját, aztán egy másikkal együtt visszanyomta.

Bryce megrándult, körmei Hunt mellkasába mélyedtek. Hunt mennydörgésszerű szívverése hevesen lüktetett a tenyere alatt. Bryce a nyakába fúrta az arcát, harapott, nyalt, eszeveszetten vágyott az ízére, miközben Hunt ismét kihúzta és visszacsúsztatta az ujjait.

– Úgy megduglak, hogy az istenek verte nevedre sem emlékszel majd – lehelte a fülébe.

Az istenek szerelmére, igen!

– Ugyanerre számíthatsz te is – nyögte rekedten.

Gyönyör ragyogott fel benne, vad és zabolátlan dal, és Bryce meglovagolta Hunt kezét, hogy elérje. Hunt másik kezével a fenekét fogta meg.

– Nehogy azt hidd, hogy erről itt megfeledkeztem! – mormolta, és a hatás kedvéért bele is markolt. – Terveim vannak a gyönyörű fenekeddel, Bryce. Mocskos, mocskos terveim.

Bryce ismét felnyögött, és Hunt ujjai újra meg újra belehatoltak.

– Élvezz el, édesem! – mormolta a mellére, nyelvét végighúzta a mellbimbóján, épp abban a pillanatban, amikor ujja begörbült, megérintve azt az istenek verte pontot.

És Bryce engedelmeskedett. Ajkán Hunt nevével hátrahajtotta a fejét, és elengedte magát, teljes önkívületben lovagolt a kezén, és mindkettejüket a kanapénak nyomta.

Hunt felnyögött, Bryce pedig elnyelte a hangot nyitott szájú csókjával, ahogy testének minden egyes idegszála csodálatos csillagfénnyel telt meg.

Aztán nem maradt más, csak a lélegzetvételek és Hunt – a teste, az illata, az ereje.

A csillagfény visszaszorult, és amikor Bryce kinyitotta a szemét, azt látta, hogy Hunt a fogát kivillantva hátraveti a fejét.

De nem az élvezettől. Hanem a fájdalomtól.

Nekilökte a kanapénak. Egyenesen a kanapénak taszította a sebes hátát. A rémület jeges vízként zubogott végig rajta, kioltva az ereiben lobogó tüzet.

– Ó, az istenekre! Annyira sajnálom…

Hunt résnyire nyitotta a szemét. Az a nyögés, miközben Bryce elélvezett, fájdalmat jelzett, ő pedig annyira kikészült Hunttól, hogy észre sem vette…

– Megsérültél? – kérdezte, és gyorsan fel akart ugrani az öléből, már nyúlt, hogy kihúzza magából Hunt ujjait, amik továbbra is mélyen benne voltak.

Hunt másik kezével elkapta a csuklóját, és megállította.

– Túlélem. – Szeme elsötétedett, ahogy Bryce csupasz mellére nézett, ami még mindig centiméterekre volt a szájától. A ruha a derekára csúszott. – Van, ami elvonja a figyelmemet – mormolta, és előrehajolt Bryce ágaskodó mellbimbója felé.

Vagy legalábbis megpróbált. Grimasz terült szét az arcán.

– A pokol bugyraira, Hunt! – vakkantotta Bryce, elrántotta a kezét a szorításából, leszállt az ujjairól, kis híján kiesett az öléből. Hunt meg sem próbált ellenkezni, ahogy Bryce megragadta a vállát, és megnézte a hátát.

Friss vér szivárgott át a kötszeren.

– Elment az eszed?! – üvöltött rá Bryce, és gyorsan körülnézett, van-e valami a közvetlen közelében, amivel elállíthatná a vérzést. – Miért nem szóltál?

– Ahogy mondani szoktad – zihálta Hunt enyhén remegve –, az én testem. Én döntöm el, meddig mehetek el.

Bryce ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy megfojtsa őt, de inkább felkapta a telefonját.

– Hívom a gyógyboszorkányt.

Hunt ismét elkapta a csuklóját.

– Még nem végeztünk.

– De még mennyire, hogy igen, bassza meg! – dühöngött Bryce. – Nem fogok lefeküdni veled, miközben dől belőled a vér! – Eltúlozta kissé a helyzetet, de azért mégis!

Hunt szeme sötét volt – tűz égett benne. Úgyhogy Bryce jó tizenöt centivel a seb alatt megnyomta a hátát. Hunt arca erre összerándult a fájdalomtól, és ez el is döntötte a vitát.

Bryce megigazította a fehérneműjét, visszahúzta a ruháját a mellkasára és a karjára, és tárcsázta a nyilvános gyógyboszorkányszámot.

A gyógyboszorkány egy óra leforgása alatt megérkezett és távozott. Bryce remegő térddel fogadta a hírt, miszerint Hunt sebe rendben van.

Aztán Huntnak volt képe megkérdezni, hogy élhet-e szexuális életet.

A boszorkány javára szóljon, hogy nem nevette el magát. Csak annyit felelt: Amikor ismét tud repülni, akkor már biztonsággal élhet szexuális életet is. Aztán a kanapén éktelenkedő folt felé biccentett, aminek az eltüntetéséhez mágikus takarítóigézetre lesz szükség. Azt javaslom, hogy bármiféle… tevékenység okozta is a ma esti sérülést, jobb, ha várnak vele addig, amíg meggyógyul a szárnya.

Úgy tűnt, Hunt vitatkozna, úgyhogy Bryce gyorsan kikísérte a boszorkányt a lakásból. Aztán segített az angyalnak lefeküdni. Akármennyit kérdezősködött is, eléggé imbolygott menet közben. Kis híján az ágyra zuhant. Megválaszolt pár üzenetet a telefonján, aztán mire Bryce lekapcsolta a villanyt, már álomba is merült.

Szexuális élet, na persze!

Mindannak ellenére, amit megtudott és látott a szinttel kapcsolatban, Bryce mélyen aludt a saját ágyában.

De háromkor felébredt. És már tudta, mitévő legyen.

Hiába járt későre, elküldte az e-mailt a kérésével, és húsz percen belül választ is kapott: meg kell várnia a 33. engedélyét. Bryce a homlokát ráncolta. Erre nem volt ideje!

Kilopakodott a szobájából. Hunt ajtaja csukva volt, a szobájában sötétség honolt.

Nem jött ki körülnézni, ahogy Bryce kiosont a lakásból.

És a régi otthona felé indult.

Két éve nem járt már ezen a környéken.

Ahogy befordult a sarkon, és meglátta a villogó fényeket, a rémült tömeget, tudta.

Tudta, melyik épület lángol a háztömb közepén.

Valaki nyilván észrevette, hogy bejelentkezett ma Danika felhasználói fiókjába a Redner Vállalatnál. Vagy talán az e-mail-fiókját figyelték, és látták az üzenetet, amit az épület tulajdonosának küldött. Bárki tette is, gyorsan cselekedett, rájött, hogy ide akar jönni, hátha Danika további nyomokat hagyott a lakásban.

Kell, hogy legyen még nyom. Danika elég okos volt ahhoz, hogy ne egy helyre tegyen mindent, amit felfedezett.

Rémült, zokogó emberek – a korábbi szomszédai – zsúfolódtak össze az utcán, ölelkeztek, hitetlenkedve néztek fel a lángokra. Tűz nyaldosott minden egyes ablakpárkányt.

Az ő hibája – ő hozta ezt azokra, akik most az égő otthonukat figyelték. Bryce mellkasa elszorult, alig enyhült a fájdalom, amikor az elhaladó vízi nimfa jelentette a tűzoltócsapatának, hogy minden lakó biztonságban van.

Bryce okozta ezt az egészet.

Ugyanakkor… ez azt jelentette, hogy közeledik.

Ott keresgélj, ahol a legjobban fáj! – ezt tanácsolta neki a Viperakirálynő hetekkel ezelőtt.

Azt hitte, az alakváltó arra céloz, ami neki okoz fájdalmat. De talán végig a gyilkosról volt szó.

És most, hogy elkezdtek utánajárni a szintnek… A jelek szerint érzékeny pontra tapintott.

Bryce félúton járt hazafelé, amikor megrezzent a telefonja. Előhúzta a sebtében megfoltozott kabátból, a fehér opál nekikoccant a kijelzőnek a zsebében, és lélekben már készült is Hunt kérdéseire.

De az üzenet Thariontól jött.

Pont most bizniszelnek a folyón. Ott áll egy hajó, jelez. Épp a Fekete kikötőn túl. Ha öt perc múlva ott vagy, oda tudlak vinni.

Bryce az öklébe szorította a fehér opált, és visszaírt: Szintet adnak el?

Tharion azt felelte: Nem, vattacukrot.

Bryce a szemét forgatta. Három perc, és ott vagyok.

Aztán futásnak eredt. Nem hívta Huntot. Sem Ruhnt.

Tudta, mit mondanának. Ne menj oda nélkülem, Bryce! Várj!

De nem maradt vesztegetni való ideje.

65.

Bryce jó erősen szorította Tharion derekát, csoda, hogy a sellő kapott még levegőt. Alattuk hullámszelő ugrált a folyó árjával szemben. Csak az időről időre a sötét vízfelszín alatt felbukkanó derengések jelezték, hogy van körülöttük bármi vagy bárki.

Bryce habozott, amikor a sellő odaért a mólóhoz, a matt fekete hullámszelő halkan duruzsolt. Vagy ez, vagy úszol, Hosszú Lábú – állította választás elé Tharion.

Bryce a hullámszelőt választotta, de az elmúlt öt percben igencsak bánta már.

– Odafent! – mormolta a sellőférfi, és már le is kapcsolta az egyébként is halk motort. Nyilván lopakodó jármű lehetett a Folyókirálynő flottájából. Vagy talán Tharion, a hírszerző parancsnok sajátja.

Bryce végignézett a vízen ringatózó kis bárkán.

Köd gomolygott körülöttük, lebegő gömbökké varázsolta a bárka maréknyi elsőfényét.

– Ha jól számolom, hatan vannak – jegyezte meg Tharion.

Bryce az előttük húzódó sötétségbe kémlelt.

– Nem látom pontosan, kik lehetnek. Emberalakúak.

Tharion teste megremegett, majd a hullámszelő a sellő által gerjesztett áramlatnak köszönhetően lassan előreúszott.

– Ügyes trükk – mormolta Bryce.

– A hölgyek mindig elalélnak tőle – motyogta vissza Tharion.

Bryce akár még kuncogott is volna egy sort, ha nem érnek oda épp a bárkához.

– Maradjunk széllel szemben, hogy ne érezzenek meg minket!

– Tudom, hogy maradjak észrevétlen, Hosszú Lábú! – De azért engedelmeskedett.

A bárkán lévők csuklyát viseltek a szitáló esőben, de ahogy közelebb értek…

– Az ott a Viperakirálynő! – szólalt meg Bryce fojtottan. Ebben a városban egyedül ő engedhette meg magának, hogy azt a nevetséges lila esőkabátot viselje. – Hazug szemétláda! Azt mondta, nem kereskedik szinttel.

– Nem meglepő – morogta Tharion. – Mindig benne van mindenféle kétes ügyletben.

– Igen, de vajon most vásárol vagy árul?

– Ezt csak egy módon deríthetjük ki.

Közelebb sodródtak. Észrevették, hogy a bárkára kígyószemeket festettek. És a jármű hátuljában egymásra pakolt ládák…

– Árul – vonta le a következtetést Tharion. Állával a Viperakirálynő mellett álló magas alak felé bökött, aki a jelek szerint heves vitába bonyolódott valakivel mellettük. – Azok pedig ott a vásárlók. – Biccentett a félig az árnyékok közé húzódó alak felé, aki a magassal vitatkozott. – Valószínűleg nem értenek egyet az árban.

A Viperakirálynő szintet árul. Végig ő állt volna a dolog mögött? Hiába volt alibije, mégis ő tehetett Danika és a falka haláláról? Vagy egyszerűen csak rátette a kezét a cuccra, miután kijutott a laborból?

A vitatkozó vevő szemmel látható undorral rázta a fejét. De a társa nem foglalkozott azzal, amit mondott, odahajított a Viperakirálynőnek egy sötét táskaszerűséget. A királynő belenézett, és kihúzott belőle valamit. Arany csillant a ködben.

– Ez rohadt sok pénz – mormolta Tharion. – Le merném fogadni, hogy az egész szállítmányra elég.

– Közelebb tudunk menni, hogy kihallgassuk őket?

Újabb biccentés után még előrébb úsztak. A bárka egyre nagyobbá vált, de a rajta lévők az adásvételre koncentráltak, nem a járművön túli árnyékokra.

A Viperakirálynő épp azt mondta:

– Szerintem ez épp elengedő lesz a céljaitokhoz.

Bryce tudta, hogy hívnia kellene Huntot és Ruhnt, minden egyes legionáriust és Aux-tagot ide kellene csődítenie, még azelőtt le kellene zárni ezt az egészet, hogy még több szint kerül az utcákra vagy még rosszabb kézbe. Például olyan fanatikusokéba, amilyen Philip Briggs és a csürhéje.

Bryce előhúzta a telefont a kabátzsebéből, megnyomott egy gombot, hogy ne villanjon fel a képernyő. Egy újabb gombnyomással előhívta a kameraalkalmazást. Készített pár fotót a hajóról, a Viperakirálynőről, a vele szemben álló magas alakról. Hogy ember volt, alakváltó vagy tündér, azt nem tudta megmondani a kabát és a kapucni miatt.

Bryce kikereste Hunt számát.

A Viperakirálynő így szólt a vevőihez:

– Azt hiszem, ez egy gyönyörű barátság kezdete, nem gondoljátok?

A magasabbik nem felelt. Csak mereven hátat fordított a társainak, minden egyes mozdulatából sütött, mennyire nem tetszik neki ez az egész. Az elsőfények megvilágították az arcát a kapucni alatt.

– A rohadt életbe! – suttogta Tharion.

Bryce fejéből az összes gondolat kiröppent.

Nem maradt más, csak az üvöltő csend, ahogy Hunt vonásai kibontakoztak a sötétből.

66.

Bryce-nak fogalma sem volt, hogyan jutott fel a bárkára. Mit mondott Tharionnak, amiért az hajlandó volt odamenni. Hogyan mászott át a hullámszelőről magára a hajóra.

De gyorsan történt. Olyan gyorsan, hogy Hunt csupán három lépést tehetett, az átázott Bryce már ott is termett, és úgy érezte, mindjárt elhányja magát.

Fegyverek kattantak, felé fordultak. Bryce nem látta őket.

Csak Huntot látta, aki tágra nyílt szemmel felé pördült.

Persze hogy nem ismerte fel a távolból. Nem volt meg a szárnya. De az izmos testfelépítés, a magasság, az, ahogyan a fejét tartotta… Mind rá vallott.

És a társa mögötte, az, aki átadta a pénzt – Viktoria. Justininan lépett ki az árnyékok közül mögöttük, szárnyát feketére festette, hogy elrejtse a holdfényben.

Bryce félig hallotta csak Thariont maga mögött, aki azt mondta a Viperakirálynőnek, hogy a Folyókirálynő nevében le van tartóztatva. Félig hallotta csak, hogy a Viperakirálynő kuncog.

Azt viszont pontosan hallotta, ahogy Hunt a nevét lehelte:

– Bryce.

– Mi a franc ez? – suttogta. Eső ostorozta az arcát. Nem hallott, nem kapott levegőt, gondolkozni sem tudott, elcsuklott a hangja. – Mi a franc ez, Hunt?

– Pontosan az, aminek tűnik – csendült egy hűvös, mély hang Bryce mögött.

Fehér szárnyak vihara kelt, és a földet érő Micah bukkant elő a ködből, mellette Isaiah, Naomi és hat másik angyal állig felfegyverkezve, fekete légiósöltözékben. De egyikük sem próbálta ártalmatlanítani a Viperakirálynőt és a csatlósait.

Nem, mind Hunt és a társai felé fordultak. Rájuk fogták a fegyverüket.

Hunt előbb a kormányzóra nézett, majd a Viperakirálynőre.

– Te kibaszott ribanc! – mordult fel halkan.

A Viperakirálynő kuncogott. Micah-hoz fordult:

– Jössz nekem eggyel, kormányzó!

Micah az álla rándításával nyugtázta a dolgot.

Viktoria a királynőre sziszegett, a glória összeráncolódott a homlokán.

– Felültettél minket!

A Viperakirálynő összefonta a karját.

– Tudtam, hogy megéri kivárni, ki lesz kíváncsi erre a szarra, amikor kitudódik, hogy hozzáfértem egy szállítmányhoz – magyarázta a szintre mutatva. Mosolya színtiszta méreg volt, ahogy Huntra nézett. – Reméltem, hogy te leszel az, Umbra Mortis.

Bryce szíve hangosan dübörgött.

– Miről beszél?

Hunt visszapördült hozzá, arca fagyos volt a reflektorfényben.

– Nem így kellett volna történnie, Bryce. Az elején talán még ez volt a terv, de aztán láttam azt a videót ma este, és megpróbáltam megakadályozni, de egyszerűen nem hallgattak rám…

– Ez a három jómadár úgy gondolta, szinttel könnyedén visszaszerzik majd, amit elvettek tőlük – vette vissza a szót a Viperakirálynő. Kegyetlen hatásszünetet tartott. – Az erőt, amivel felülkerekedhetnek a gazdáikon.

Bryce lába alól kicsúszott a világ.

– Ezt nem hiszem el – mondta.

Csakhogy a Hunt szemében villanó fájdalomból tudta, hogy a vak, ostoba bizalom, amivel az ártatlanságát védte, teljesen kikészíti az angyalt.

– Pedig így igaz – szólalt meg Micah ridegen. – Ezek hárman néhány napja hírét vették a szintnek, és azóta próbáltak valahogy hozzájutni, hogy aztán szétosszák a többi, lázadásra készülőnek. Hogy a segítségével megszabaduljanak a glóriájuktól, és bevégezzék, amit Shahar a Hermon-hegyen elkezdett. – A Viperakirálynő felé biccentett. – Ő pedig volt olyan kedves, hogy tájékoztatott a tervükről, miután Justinian megpróbált beszervezni egy nőt, aki az ő… hatása alatt áll.

Bryce a fejét rázta. Úgy remegett, hogy Tharion megragadta a derekát.

– Mondtam, hogy rájövök, mivel lehet téged megvásárolni, Athalar – mondta a Viperakirálynő.

Bryce elsírta magát.

Gyűlölt minden egyes könnyet, minden egyes remegő, ostoba, ziháló lélegzetvételt. Gyűlölte a Hunt szemében látott fájdalmat, ahogy az angyal őt figyelte, egyedül csak őt, és így szólt:

– Sajnálom.

Bryce csak azt kérdezte:

– Napokkal ezelőtt?

Csend.

– Már napokkal ezelőtt rájöttél, mire képes a szint? – kérdezte ismét.

A szíve, az az ostoba, kibaszott szíve megrepedt, és csak repedt tovább, repedt tovább…

– Micah megbízott valamivel – magyarázta Hunt. – Három drogbáróról volt szó. Elmondták, hogy két éve kiszivárgott egy kis mennyiségű szint a Redner-laborból az utcára. De gyorsan elfogyott, túl gyorsan is. Azt mondták, hogy két évig próbálták lemásolni, aztán végre valaki rájött a képletre, elkezdték gyártani, és hogy ez felerősítené az erőnket. Egészen idáig eszembe sem jutott, hogy bármi köze lenne az ügyhöz. Azt sem tudtam, pontosan milyen hatása van, amíg nem láttam a klinikai vizsgálatról készült felvételt.

– Hogy? – Bryce egyetlen kiejtett szava keresztülhasított az esőn. – Hogy szivárgott ki?

Hunt a fejét rázta.

– Nem számít.

– Danika Fendyr – válaszolta Micah hűvösen.

Bryce hátrált egy lépést, egyenesen Tharion karjába.

– Az lehetetlen!

A gyengédség, amivel Hunt kiejtette a szavakat, teljesen összetörte Bryce-t.

– Danika árulta, Bryce. Ezért látták őt azon a hajón egy ládányival. Nagyjából egy hete jöttem rá. Ellopta a képletet, eladta a cuccot, aztán… – Elhallgatott.

– Aztán mi? – suttogta Bryce. – Aztán mi, Hunt?

– Aztán ő maga is használta. A rabjává vált.

Bryce úgy érezte, rosszul lesz.

– Danika sosem tett volna ilyesmit. Sosem tett volna semmi ilyesmit.

Hunt a fejét csóválta.

– De megtette, Bryce.

– Nem.

Micah nem szakította félbe őket, úgyhogy Hunt folytatta:

– Vedd sorra a bizonyítékokat! – Hangja pengeélesen csendült. – Olvasd vissza az utolsó üzenetváltásotokat. A szervezetedben aznap este talált drogok mindennaposak voltak számotokra. Mit számított még egy fajta? Ami kis adagban még intenzívebb élményt nyújtott? Ami ellazította Danikát egy hosszú nap után, azután, hogy Sabine megint szétszedte? Ami ízelítőt nyújtott, milyen lenne a farkasok Falkavezérének lenni, amitől megkapta azt az erőt, hiszen várt, hogy veled együtt csinálja meg a Zuhanást?

– Nem.

Hunt hangja elcsuklott.

– Bevette, Bryce. Minden jel arra mutat, hogy ő ölte meg azt a két egyetemistát aznap este, amikor ellopták a kürtöt. Látták, ahogy ellopja, mire utánuk eredt, és meggyilkolta őket.

Bryce-nak eszébe jutott, hogy elsápadt Danika, amikor az egyetemisták haláláról beszélt neki, hogy milyen űzötté vált a tekintete.

– Nem igaz.

Hunt a fejét rázta. Mintha azzal visszacsinálhatná, elfelejthetné.

– A drogbárók, akiket megöltem, azt mondták, látták Danikát a Húspiacon. Szintről beszélt. Ott ismerte meg Maximus Tertiant, ő is a rabjává vált. A barátnőjének fogalma sem volt róla.

– Nem.

Hunt ekkor Micah-ra nézett.

– Gondolom, most már megyünk. – Kinyújtotta a csuklóját. Hogy megbilincseljék. És igen, gorszi kő csillant Isaiah kezében, vaskos, mágiafojtó béklyó.

Az arkangyal így szólt:

– A többit nem meséled el neki?

Hunt megdermedt.

– Felesleges. Menjünk!

– Mit meséljen el? – suttogta Bryce. Tharion figyelmeztetően megszorította a karját.

– Hogy tudja, hogyan halt meg Danika – felelte az arkangyal hűvösen. Unottan. Mintha már ezerszer végigjátszotta volna ezt, ezernyi különféle verzióban. Mintha magától jött volna rá.

Bryce Huntra nézett, és kiolvasta a választ a szeméből. A fejét rázta, zokogott.

– Nem!

– Danika szinttel élt a halála éjszakáján – mondta Hunt. – Túl sokat vett be. Teljesen megőrjítette. Lemészárolta a saját falkáját. Aztán saját magával is végzett.

Csak Tharionnak köszönhette, hogy állva maradt.

– Nem, nem, nem…

– Ezért nem hallatszott semmi a gyilkosról, Bryce.

– Az életéért könyörgött…

– Saját magának könyörgött, hogy hagyja abba végre – vitatkozott Hunt. – Egyedül az ő morgását lehetett hallani.

Danika. Danika ölte meg a falkát. Ő ölte meg Thorne-t. Ő ölte meg Connort.

Aztán saját magát is darabokra szaggatta.

– De a kürt…

– Nyilván csak azért lopta el, hogy felidegesítse vele Sabine-t. Aztán valószínűleg eladta a feketepiacon. Semmi köze nem volt ehhez az egészhez. Danikának csak a szint számított.

Micah közbevágott:

– Biztos forrásból tudom, hogy Danika ellopta a szint klinikai vizsgálatának felvételeit a Redner-laborból.

– De a krisztallosz…

– A szint egyik mellékhatása, ha nagy dózisban használják – magyarázta Micah. – A hirtelen jött erőteljes mágiával az összetevőként megtalálható obszidiánsónak köszönhetően a szer használója átjárókat is tud nyitni. Danika is épp ezt tette, véletlenül megidézett egy krisztalloszt. A szintben lévő fekete sónak önálló akarata is lehet. Egyfajta tudata. Épp annyi van a szint vegyületében, mint amennyi a krisztallosz szentségtelen száma. Nagy dózisú szint esetében a sókristályok átveszik az uralmat, és megidézik a krisztalloszt. Ezért láttuk őket az utóbbi időben, már kikerült a drog az utcára, az ajánlottnál gyakran jóval nagyobb dózisban. Ahogy azt sejtettétek is, a krisztallosz a főbb szervekből táplálkozik, és a csatornákon keresztül szabadul meg a holttestektől, úgy kerülnek a vízbe. A két legutóbbi áldozat, a növendék és a templomi őr egy szinttel betépett illető miatt járt pórul.

Ismét némaság borult rájuk. Aztán Bryce megint Hunthoz fordult.

– Tudtad.

Hunt állta a pillantását.

– Sajnálom.

Bryce visítani kezdett.

– Tudtad!

Hunt már ugrott volna – egyetlen lépésig jutott.

Fegyver csillant a sötétben, a fejéhez nyomták, megállították vele.

Bryce ismerte azt a fegyvert. A fekete csőre gravírozott ezüstszárnyakat.

– Még egy mozdulat, angyal, és kinyírlak.

Hunt felemelte a kezét, de végig Bryce-t figyelte, ahogy Fury Axtar kilépett a szinttel teli ládák árnyékából.

Bryce nem kérdezte meg, hogy jutott ide Fury úgy, hogy még Micah sem vette észre, honnan tudta egyáltalán, hogy ide kell jönnie. Fury Axtar folyékony éjszaka volt – és arról vált hírhedtté, hogy a világ összes titkát ismeri.

Fury eloldalazott Hunt mellett, és Bryce-hoz hátrált. A combján viselt tokba tette a fegyvert, szokásos, testhez álló fekete ruhája esőtől csillogott, állig érő fekete hajából eső csorgott.

– Takarodj a szemem elől! – fordult a Viperakirálynőhöz.

Alattomos mosoly.

– Az én hajómon vagyunk.

– Akkor menj odébb, hogy legalább ne lássam a képedet!

Bryce már megdöbbenni sem tudott, amikor a Viperakirálynő engedelmeskedett Fury parancsának.

Csakis egyetlen dologra volt képes: Huntot bámulni.

– Tudtad – ismételte.

Hunt pillantása az övét fürkészte.

– Nem akartam, hogy fájjon. Nem akartam, hogy tudd…

– Tudtad, tudtad, tudtad! – Hunt kiderítette az igazat, és közel egy héten keresztül egyetlen szót sem szólt. Hagyta, hogy azt ismételgesse, mennyire szerette a barátnőjét, hogy milyen nagyszerű volt Danika, a saját farkát kergettette vele. – Folyton azt mondogattad, hogy időpocsékolás lenne a szinttel foglalkozni… – Épphogy csak ki tudta ejteni a szavakat. – Mert addigra már tudtad az igazat. Mert hazudtál. – A droggal teli ládák felé emelte a karját. – Mert megtudtad az igazat, aztán rájöttél, hogy inkább magadnak akarod a szintet? És amikor segíteni akartál a gyógyboszorkánynak ellenszert készíteni… Azt is magadnak akartad. Azért csináltad ezt az egészet, hogy megint fellázadj?

Hunt térdre borult, mintha a megbocsátásáért könyörögne.

– Először igen, de az egész csak a pletykákon alapult, hogy mire képes ez a szer. Aztán ma este láttam a felvételt, amit megtaláltál, és nem akartam többé, hogy létrejöjjön ez az üzlet. Tudtam, hogy nem helyes, egyáltalán nincs rendjén. Még ha van is ellenszer, túl veszélyes. Rájöttem, hogy ez az egész nem a megfelelő útra visz. De te meg én, Bryce… Veled akarok lenni. Közös életet szeretnék veled. Te vagy a megfelelő út számomra. – A rideg arcú, megbilincselt Justinianre és Viktoriára mutatott. – Írtam nekik, hogy lefújom, de berezeltek, felvették a kapcsolatot a Viperakirálynővel, és ragaszkodtak hozzá, hogy ma este történjen meg az átadás. Esküszöm, azért jöttem ide, hogy megállítsam őket, hogy véget vessek ennek az egész szarnak, még mielőtt katasztrófába torkollik. Sosem…

Bryce kikapta a fehér opált a zsebéből, és Hunthoz vágta. Olyan erősen, hogy nekicsapódott Hunt fejének. Vér serkent a halántékán. Mintha maga a glória vérzett volna.

– Soha többé nem akarlak látni! – suttogta, ahogy Hunt a vérrel pöttyözött opálra meredt a fedélzeten.

– Emiatt felesleges aggódni – mondta Micah, mire Isaiah előrelépett, a gorszikő bilincs ametiszttűzként ragyogott. Ugyanolyan volt, mint ami Viktoria és Justinian csuklóját is ölelte.

Bryce képtelen volt úrrá lenni a remegésén, ahogy Tharionnak dőlt. Fury néma erőként lüktetett mellette.

– Bryce, sajnálom – mondta Hunt, ahogy a komor Isaiah rákattintotta a bilincset. – Képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy…

– Elég legyen! – torkolta le Fury. – Már épp eleget mondtál és tettél. – Micah-ra nézett. – Bryce végzett veled. Mindegyikőtökkel. – A Tharion járműve mellett álló hullámszelőhöz rángatta Bryce-t, a sellőférfi pedig védte őket hátulról. – Ha még egyszer zaklatod, téged foglak meglátogatni, kormányzó.

Bryce fel sem fogta, hogy ráteszik a hullámszelőre. Fury odaült elé, és beindította a motort. Tharion is felült a saját járművére, hogy mögöttük hajtva őrizze őket a part felé menet.

– Bryce! – kiáltott utána Hunt ismét, ahogy Bryce Fury kis csuklójára fonta az ujjait. – Már így is összetört a szíved, még csak véletlenül sem akartam…

Bryce nem nézett vissza rá, ahogy a szél a haját lobogtatta, és a hullámszelő megindult előre az esőben, a sötétségben.

– BRYCE! – üvöltötte Hunt.

Nem nézett vissza.

67.

Ruhn már az épület előcsarnokában volt, amikor Fury kitette Bryce-t otthon. Tharion még a kikötőben elvált tőlük, azt mondta, visszamegy, hogy segítsen bevinni a lefoglalt szintszállítmányt, Fury pedig elég gyorsan távozott ahhoz, hogy Bryce tudja, gondoskodni akar róla, nehogy a Viperakirálynő rátegye a kezét egy részére.

Ruhn egy szót sem szólt, miközben felmentek a lifttel.

De Bryce tudta, hogy Fury beavatta.

Hogy ő hívta ide.

A barátnője írt valakinek, miközben visszafelé sétáltak a kikötőből. És aztán Bryce észrevette az őrködő Flynnt és Declant a háztömb tetején, mesterlövészpuskákkal felszerelkezve.

Már a lakásban jártak, és a bátyja még mindig nem szólt egy szót sem. Odabent minden sötét volt, üres és idegen. Hunt minden egyes ruhadarabja, holmija támadásra kész kígyónak tűnt. A legrémesebb az a vérfolt volt a kanapén.

Bryce a nappali közepén járt, amikor lehányta a szőnyeget.

Ruhn azonnal ott termett, karja és árnyai átfonták.

Bryce érezte a zokogását, hallotta, mégis távolinak tűnt. Az egész világ távolinak tűnt, ahogy Ruhn felnyalábolta, és a kanapéhoz vitte, elkerülve azt a részt, ahol Bryce teljesen átadta magát Huntnak. De Ruhn nem tett megjegyzést sem a vérfoltra, sem az esetleges szagokra.

Nem igaz. Nem lehetett igaz.

Hogy nem jobbak, mint a drogosok. Erre célzott Hunt. Hogy Danikával nem voltak jobbak két drogosnál, akik mindent felszívtak és bevettek, amihez csak hozzájutottak.

De nem így volt. Sosem volt így. Ostobák voltak, de csak szórakoztak, elterelték a figyelmüket, levezették a feszültséget, sosem állt mögötte sötét indok…

Bryce olyan hevesen remegett, hogy úgy érezte, mindjárt kettéroppannak a csontjai.

Ruhn erősebben szorította, mintha azzal összetarthatná valahogy.

Amikor megmutatta neki a klinikai vizsgálat felvételeit, Hunt nyilván rájött, hogy kezd közel kerülni az igazsághoz. Úgyhogy hazudozni kezdett arról, hogy boldogság várhat rájuk, hogy valamiféle jövő áll előttük, elterelte Bryce figyelmét a szájával, a kezével. És aztán a triarii tagjaként megkapta a figyelmeztetést a régi lakása tulajdonosától, miszerint szeretne visszamenni körülnézni – aztán kiszökött, hagyta, hadd higgye Bryce, hogy alszik. Valószínűleg egy villámcsapás gerjesztette a tüzet.

Bryce-nak eszébe jutott, hogy a vízi nimfa azt mondta, nem történt személyi sérülés – maradt tehát némi tisztesség Huntban, meghúzta a vészjelzőt, hogy figyelmeztesse a lakókat? Bryce próbált hinni benne, hogy így történt.

De amint Hunt felégette az épületet, hogy semmiféle bizonyíték ne maradjon, elment a Viperakirálynőhöz megvásárolni azt, amire a lázadásához szüksége volt. Bryce nem hitte el azt a baromságot, miszerint Hunt meggondolta magát az ügylettel kapcsolatban. Egyetlen pillanatig sem hitte el. Tudta, hogy iszonyú fájdalom vár Huntra. Nyilván bármit hajlandó lett volna kiejteni a száján.

Danika gyilkolta meg az Ördögfalkát. Thorne-t és Connort. És aztán magával is végzett.

És most Danika szégyenben él a Szunnyadó Város mauzóleumai közt. Szenved. Méghozzá Bryce miatt.

Nem igaz. Nem lehet igaz.

Mire Fury visszajött, Bryce már órák óta meredt ugyanarra a pontra a falon. Ruhn otthagyta őt a kanapén, hogy váltson pár szót az orgyilkossal a konyhában.

De Bryce hallotta a suttogásukat.

Athalar a Comitium alatti fogdában van – mondta Fury.

Micah nem végezte ki?

Nem. Justininan és Viktoria… Az angyalt keresztre feszíttette, a lidérccel meg valami nagyon elbaszott dolgot csinált.

Meghaltak?

Annál is rosszabb. Justininanből még mindig folyik a vér a Comitium előcsarnokában. Adtak neki valamit, amivel lelassítják a gyógyulását. Ha szerencséje van, hamarosan meghal.

És mi van a lidérccel?

Micah kitépte a testéből, és üvegdobozba zárta a lényét. Justinian keresztjéhez tette. A pletykák szerint a Melinoë-árokba akarja hajítani a dobozt… Viktoriát, hogy a tenger mélyére süllyedjen, aztán megőrüljön az elzártságtól és a sötéttől.

A rohadt életbe! Nem tudnál tenni valamit?

Elárulták a Köztársaságot. Rajtakapták őket. Úgyhogy nem.

De Athalart nem feszítették keresztre Justininan mellett?

Szerintem Micah valami más büntetést talált ki a számára. Valami rosszabbat.

Mi lehet rosszabb annál, amin a másik kettő keresztülmegy?

Hosszú, borzalmas szünet. Rengeteg minden, Ruhn Danaan.

Bryce hagyta, hogy végigfolyjanak rajta a szavak. A kanapén ülve a tévé sötét képernyőjére meredt. Aztán belenézett az önmagában tátongó sötét verembe.

IV. RÉSZ
A SZAKADÉK

68.

Hunt valamiért arra számított, hogy kőbörtönbe zárják.

Nem tudta, miért, hiszen rengetegszer járt már a Comitium alatti fogdában, hogy lehozza azt a néhány ellenséget, akit Micah életben akart tartani, de valahogy úgy képzelte, éppolyan lesz a büntetése, mint akkor, Pangerában, hogy olyan lesz, mint az Aszterek sötét, mocskos börtöne, olyasmi, mint Sandriel palotájában.

Nem egy fehér cella, aminek fémrácsai mágiával duruzsolnak, hogy elnyomják Hunt erejét. A folyosó falára erősített képernyőn a Comitium csarnoka látszott, a vaskeresztre feszített test, amiből vér csöpögött az alá állított üvegdobozra.

Justinian időről időre felnyögött, lábának vagy kezének ujjai megremegtek, ahogy lassan fulladozott, teste hiábavalóan igyekezett megterhelt tüdejét menteni. A szárnyát már levágták. Ott hevert alatta a márványpadlón.

Viktoria, akinek láthatatlan lényét üvegdobozba zárták, kénytelen volt végignézni mindezt. Elviselni, hogy Justinian vére a börtönére csöpög.

Hunt a kis priccsen ült, és a büntetésük minden egyes pillanatát végignézte. Látta, hogyan sikított Viktoria, amikor Micah kirántotta őt a testből, amiben olyan sokáig raboskodott. Hogyan küzdött Justinian, még akkor is, amikor a kereszthez szorították brutálisan bántalmazott testét, még akkor is, amikor a vasszegek átdöfték. Még akkor is, amikor felállították a keresztet, és üvölteni kezdett a fájdalomtól.

A folyosón kivágódott egy ajtó. Hunt nem állt fel a priccsről, hogy megnézze, ki az. A halántéksebe begyógyult már, de nem törölte le az arcára, az állkapcsára csorgó vért.

Egyenletes, lassú tempóban dobbantak a lépek odakint. Isaiah.

Hunt ülve maradt, ahogy egykori társa megállt a rács előtt.

– Miért? – Az angyal vonzó arca most nem volt elbűvölő, nem ült rajta melegség. Csak düh, kimerültség és félelem.

Hunt pontosan tudta, hány kamera van körülötte, de nem érdekelte.

– Mert valahol meg kell húzni a határt.

– Ott a határ, hogy meghalsz. Hogy mindenki, akit szeretünk, meghal. – Isaiah a háta mögötti képernyőre mutatott, Justinian megkínzott testére, Viktoria vérben fürdő dobozára. – Úgy érzed, jó úton jársz, Hunt? Megérte?

Amikor Hunt bemászott az ágyba, és megkapta Justinian üzenetét, hogy megejtik az adásvételt, rádöbbent, hogy nem éri meg. Még a gyógyboszorkány ellenszerével sem. A Bryce-szal töltött hetek után nem. Azok után, amit a kanapén tettek, semmiképp.

– Semmi sem változott a Hermon-hegy óta, Isaiah – felelte mégis, mert igaz volt. – Semmi sem lett jobb.

– Mikor terveltétek ki ti hárman ezt a szart?

– Miután megöltem azt a három drogbárót. Miután elmondták, mire képes a szint. Miután elmondták, miféle erőt kölcsönzött Danika Fendyrnek, amikor a megfelelő adagban vette be. Úgy döntöttünk, eljött az idő. A francba Micah kibaszott alkuival! Nem fogunk halállal fizetni a halálért. Csak akkor vesszük el valakinek az életét, ha mi úgy döntünk.

Tudták, hogy egy hely van, egyetlen személy, aki megszerezheti a szintet. Hunt pár napja csendben meglátogatta a Viperakirálynőt. A méregbarlangjában talált rá, elmondta, mit akar. Az évszázadokon át félretett fizetésének hála Vik meg tudta fizetni az árat.

Huntnak eszébe sem jutott, hogy a kígyó az arkangyal zsebében van. Vagy szeretne közelebb férkőzni hozzá.

Isaiah a fejét rázta.

– És azt gondoltad, hogy majd ti hárman, te, Vik és Justinian, meg azok az idióták, akik hajlandóak beállni mögétek, beveszitek a szintet, aztán mi lesz? Megölitek Micah-t? Sandrielt? Mindannyiukat?

– Így terveztük. – A csúcstalálkozón akartak akcióba lendülni. És utána meg sem álltak volna egészen Pangeráig. Az Örök Városig. Befejezték volna, amit olyan régen elkezdtek.

– Mi lett volna, ha ellenetek fordul, ha túl sokat vesztek be, és széttépitek magatokat?

– Ellenszert akartam szerezni. – Hunt vállat vont. – De már bevallottam mindent, úgyhogy ne nyaggass a kihallgatással!

Isaiah rávágott a cella rácsaira.

Szél süvített körülötte a folyosón.

– Egyszerűen képtelen voltál elengedni a dolgot, leszolgálni az idődet, bizonyítani, hogy…

– De hát megpróbáltam megakadályozni, a rohadt életbe is! Azért mentem a bárkára, mert rájöttem… – Hunt a fejét rázta. – Mindegy, most már nem számít. De tényleg megpróbáltam. Láttam a felvételt, mit tesz a szint azzal, aki beveszi, és még ellenszerrel is túlságosan veszélyes. De Justinian és Vik nem volt hajlandó annyiban hagyni. Mire Vik átadta a Viperakirálynőnek az aranyat, már csak annyit akartam, hogy hagyjuk egymást békén.

Isaiah undorodva megrázta a fejét.

– Lehet, hogy te elfogadod a pórázt, de én soha! – mordult fel Hunt.

– Én sem – sziszegte Isaiah. – De van okom rá, hogy küzdjek a szabadságért, Hunt. – Megvillant a szeme. – Azt hittem, neked is van.

Hunt gyomra felfordult.

– Bryce-nak semmi köze ehhez az egészhez.

– Persze hogy nem. Mindenki szeme láttára törted össze a szívét. Egyértelmű, hogy fogalma sem volt róla.

Hunt összerezzent, sajgott a szíve.

– Micah nem fogja őt…

– Nem. Kibaszottul szerencsés vagy, hogy nem. Nem fogja őt keresztre feszíteni azért, hogy téged büntessen. De nem lehetsz olyan naiv, hogy azt hidd, eszébe sem jutott.

Hunt beleborzongott a megkönnyebbülésbe, képtelen volt elejét venni.

– Micah tudja, hogy meg akartad akadályozni a dolgot – mondta Isaiah. – Látta az üzeneteket, amiket Justiniannel írtatok egymásnak. Ezért vannak ők odakint az előcsarnokban, te meg idebent.

– Velem mihez fog kezdeni?

– Még nem döntötte el. – Isaiah arca valamelyest ellágyult. – Azért jöttem le, hogy elbúcsúzzak. Ha esetleg később már nem tehetjük.

Hunt bólintott. Elfogadta a sorsát. Megpróbálta, elbukott, és most megfizet érte. Ismét.

Még mindig jobb így végezni, mint lassan felemészteni a lelkét azzal, hogy Micah parancsára egyik életet veszi el a másik után.

– Mondd meg Bryce-nak, hogy sajnálom! – szólalt meg Hunt. – Kérlek!

Hiába történt Vikkel és Justiniannel az, ami, hiába várt rá is kegyetlen vég, végül mégis Bryce arca kísértette. A Hunt miatt ejtett könnyek.

Jövőt ígért neki, aztán fájdalmat, kétségbeesést, bánatot rajzolt az arcára. Még sosem gyűlölte magát ennyire.

Isaiah ujjai a rácsok felé indultak, mintha Hunt kezéért nyúlna, de aztán leeresztette.

– Meg fogom.

– Három nap eltelt már – mondta Lehabah. – És a kormányzó még mindig nem jelentette be, mihez kezd Athie-val.

Bryce felnézett a könyvből, amit a könyvtárban olvasott.

– Kapcsold ki a tévét!

Lehabah nem tette, ragyogó arcát a tablet kijelzője felé fordította. A Comitium előcsarnokában készült híradói felvétel, a keresztre feszített triariikatona mostanra rothadó hullája felé. Hiába beszéltek a bemondók és az elemzők vég nélkül baromságokat, nem szivárgott ki, miért végeztette ki Micah ilyen brutálisan az egyik legjobb katonáját. Sikertelen puccs, ennyit mondtak. Huntról nem tettek említést. Nem lehetett tudni, él-e még.

– Életben van – suttogta Lehabah. – Tudom. Érzem.

Bryce végigfuttatta ujját a szöveg egyik során. Tizedik alkalommal próbálta elolvasni az elmúlt húsz percben, azóta, hogy elment a futár, és átadta neki az ellenszert, amit a gyógyboszorkány a lábából kinyert krisztalloszméregből készített. A jelek szerint sikerült megoldania, hogy a jelenléte nélkül is működőképes legyen. Bryce-t mégsem nyűgözte le a dolog. A fiola arra emlékeztette, ami közte és Hunt között történt aznap.

Felmerült benne, hogy kidobja, de úgy döntött, inkább elzárja a széfbe Jesiba irodájában, az Istenölő Puska tizenöt centis aranylövedéke mellé. Élet és halál, megváltás és pusztítás lakozott most egymás mellett.

– Violet Kappel azt mondta a reggeli híradóban, hogy lehetnek még önjelölt lázadók…

– Kapcsold ki azt a tabletet, Lehabah, mielőtt behajítom a kibaszott tartályba!

Éles szavai keresztülhasítottak a könyvtáron. A ketrecükben motoszkáló állatok megdermedtek. Még Syrinx is felriadt a szendergéséből.

Lehabah fénye halvány rózsaszínre tompult.

– Biztos vagy benne, hogy az égvilágon semmit sem tehetünk…

Bryce becsapta a könyvet, és magával cipelte a lépcső felé.

Lehabah szavait elnyomta a bejárati ajtó csengője. Bryce-nak a szokásosnál több dolga volt ma, már összesen hat ügyfél vesztegette azzal az idejét, hogy olyasmiről kérdezősködött, amit esze ágában sem volt megvenni. Ha még egy idiótát el kell viselnie…

A monitorra pillantott. És teljességgel megdermedt.

Az Őszkirály végignézett a galérián, a felbecsülhetetlen értékű műkincsekkel teli bemutatótermen, a Jesiba irodájába vezető lépcsőn és a földszintre néző ablakon. Olyan hosszasan bámulta az ablakot, hogy Bryce-ban felmerült, talán átlát a sötétített üvegen, egészen a Jesiba íróasztala mögötti falra erősített Istenölő Puskáig. Érzi veszedelmes jelenlétét, ahogy a mellette, a fali széfben őrzött aranylövedékét is. De aztán továbbsiklott a tekintete a Bryce jobbján álló zárt vasajtóra, és végül megállapodott magán Bryce-on.

Még sosem látogatta meg. Ennyi év alatt egyetlenegyszer sem. Most miért tette?

– Mindenhol kamerák vannak – jegyezte meg Bryce az asztala mögött ülve. Gyűlölte a hamu- és szerecsendió-illatot, ami magával rántotta tizenkét évvel korábbra, a zokogó tizenhárom éveshez, aki akkor volt, amikor utoljára beszélt a férfival. – Ha esetleg eszedbe jutna ellopni valamit.

Az Őszkirály ügyet sem vetett a pimaszságára, kezét fekete farmerének zsebébe dugva, némán fürkészte tovább a galériát. Bryce apja káprázatos volt. Magas, izmos, és a Bryce-éval megegyező színű, selymes, hosszú vörös haj alatt lehetetlenül gyönyörű arc bújt meg. Csupán pár évvel tűnt idősebbnek nála, fiatalosan öltözött, fekete farmert és hozzá illő, hosszú ujjú pólót viselt. De borostyán pillantása idős korról és kegyetlenségről árulkodott, ahogy végül megszólalt:

– A fiam elmesélte, mi történt a folyón szerda éjszaka.

Bryce-nak fogalma sem volt, hogy sikerült sértésként odavetnie azt az enyhén megnyomott fiam szót.

– Ruhn jó kutya.

– Ruhn herceg úgy vélte, tudnom kell, mert talán… veszélyben foroghat az életed.

– Mégis vártál három napot? Remélted, engem is keresztre feszítenek?

Az apja szeme megvillant.

– Azért jöttem, hogy elmondjam, gondoskodtam a védelmedről, és a kormányzó tudja, hogy ártatlan vagy, egy ujjal sem merne hozzád érni. Még azért sem, hogy Hunt Athalart büntesse. – Bryce felhorkant. Az apja megdermedt. – Igencsak ostoba vagy, ha azt hiszed, ez nem lenne elég ahhoz, hogy végül megtörjék Athalart.

Ruhn nyilván erről is beszámolt. A közte és Hunt között kibontakozó katasztrófáról. Bármi volt is az. Bárminek lehet is nevezni, hogy Hunt így kihasználta.

– Nem akarok erről beszélni. – Sem az apjával, sem senki mással. Fury megint eltűnt, és bár Juniper írt, Bryce rövidre zárta a beszélgetést. Aztán az anyja és Randall kezdte el hívogatni. És jöttek a hatalmas hazugságok.

Bryce maga sem tudta, miért hazudik Hunt szerepéről. Talán mert túl fájdalmas lett volna elmagyarázni, milyen ostoba volt, hogy közel engedte magához, olyan rohadtul vak volt, hagyta, hogy az orránál fogva vezessék, pedig mindenki figyelmeztette, még maga Hunt is elmondta, hogy a halála napjáig szeretni fogja Shahart. Teljesen kikészítette, hogy Hunt az arkangyalt és a miatta kirobbanó felkelést választotta kettejük helyett… Képtelen volt erről beszélni az anyjának. Ha megteszi, biztos, hogy a továbbiakban még annyira sem tudja élni az életét, mint eddig.

Úgyhogy visszajött dolgozni, mert hát mi mást tehetett volna? Egyetlen helyről sem érkezett visszajelzés, ahova beadta az önéletrajzát.

– Nem fogok erről beszélni – ismételte meg.

– Márpedig fogsz. A királyoddal. – Felszikrázó erejétől pislákolni kezdtek az elsőfények.

– Nem vagy a királyom.

– Jogilag igen – mondta az apja. – Féltündér állampolgár vagy. Tehát ebben a városban tartózkodva, valamint az Ég és lélegzet házának tagjaként az én fennhatóságom alá tartozol.

Bryce egymáson kocogtatta a körmeit.

– És miről szeretne őfelsége beszélgetni?

– Keresed még a kürtöt?

Bryce pislogott egyet.

– Számít ez?

– Veszélyes ereklye. Csak azért, mert te megtudtad Danikával és Athalarral kapcsolatban az igazat, nem jelenti, hogy aki fel akarja használni, végzett.

– Ruhn nem mesélte el? Danika heccből lopta el a kürtöt. Egyik betépett pillanatában elhagyta valahol. Zsákutcába jutottunk. – Az apja felvont szemöldökére magyarázólag hozzátette: – A krisztalloszt Danika idézte meg véletlenül, meg a többiek, akik beszedték a szintet, hála a benne található fekete sónak. Felesleges volt a kürtöt keresni. Senki sem volt a nyomában.

Bryce képtelen volt eldönteni, kit gyűlöl jobban: Huntot, Danikát vagy saját magát, amiért nem látott át a hazugsághálójukon. Amiért nem akart átlátni rajta. A gyűlölet megmételyezte minden egyes lépését, lélegzetvételét. Ott lángolt mélyen benne.

– Még ha egyetlen ellenségünk sem keresi, akkor is érdemes gondoskodni róla, hogy a kürt ne kerüljön rossz kezekbe.

– Csakis tündérkézbe juthat, igaz? – Bryce hűvösen elmosolyodott. – Azt hittem, már ráállítottad a kiválasztottadat.

– Más dolgok kötik le az idejét. – Ruhn nyilván elküldte a francba.

– Hát, ha van ötleted, hova hányhatta el Danika a szinttől beállva, hallgatlak.

– Cseppet sem jelentéktelen az ügy. Hiába használhatatlan a kürt régóta, akkor is különleges helyet foglal el a tündérek történelmében. Nagyon sokat jelentene a népemnek, ha előkerülne. Úgy gondolom, a te szakmai háttereddel egy ilyen kutatás érdekesnek bizonyulhatna számodra. Ahogy a munkáltatódnak is.

Bryce visszanézett a számítógépére.

– Ja, persze.

Az apja megdermedt, aztán felizzott az ereje, elfojtott minden egyes hangfelvevőt, mielőtt így szólt:

– Tudod, nagyon szerettem anyádat.

– Igen, annyira, hogy sebet ejtettél az arcán.

Bryce esküdni mert volna, hogy az apja összerezzen.

– Ne hidd, hogy nem gyötört bűntudat minden egyes azóta eltelt pillanatban. Szégyenkezem.

– Ki hitte volna.

Az apja ereje végigmennydörgött a termen.

– Nagyon hasonlítasz rá. Jobban is, mint gondolnád. Sosem bocsátott meg senkinek semmiért.

– Ezt bóknak veszem. – Ott lobogott, tombolt a tűz a fejében, a csontjaiban.

Az apja halkan annyit mondott:

– A királynőmmé tettem volna. Már elkészíttettem a papírokat.

Bryce pislogott egyet.

– Ez megdöbbentően szembemegy az elitizmusoddal! – Az anyja sosem említett ilyesmit, még csak nem is utalt rá. – Gyűlölte volna, ha királynőnek kell lennie. Nemet mondott volna.

– Szeretett eléggé ahhoz, hogy igent mondjon. – Teljes magabiztosság csengett az apja szavaiban.

– Gondolod, hogy ezzel megmásíthatod, amit tettél?

– Nem. Semmi sem másíthatja meg, amit tettem.

– Hagyjuk már ezt a siránkozást! Azért jöttél ide ennyi év után, hogy ilyen baromságokkal tömd a fejem?

Az apja hosszasan nézett rá. Aztán az ajtóhoz sétált, és némán kinyitotta. De még mielőtt a délutáni napfényben ragyogó vörös hajjal kilépett volna az utcára, így szólt:

– Azért jöttem ide ennyi év után, hogy elmondjam, olyan vagy ugyan, mint anyád, de jobban hasonlítasz rám, mint hinnéd. – Bryce-éval megegyező borostyán szeme megrebbent. – És ez nem jó dolog.

Becsukódott az ajtó, a galéria homályba borult. Bryce a számítógép képernyőjére meredt, bepötyögött pár szót.

Még mindig nem érkezett hír Huntról. Nem említették a hírekben. Egyetlen pletyka sem keringett arról, az Umbra Mortist börtönbe zárták-e, megkínozták, életben van-e, vagy meghalt. Mintha soha nem is létezett volna. Mintha Bryce álmodta volna csupán.

69.

Hunt csakis azért evett, mert a teste azt követelte, azért aludt, mert nem volt más elfoglaltsága, és végig a folyosói tévé képernyőjét nézte a cellája rácsain túl, mert ő volt az oka, hogy ez történt vele, Vikkel és Justiniannel, és nem csinálhatta vissza.

Utóbbi testét Micah otthagyta.

Justiniant hét teljes nap után szedik majd csak le a keresztről, aztán az Isztroszba dobják. Az árulóknak nem jár Elhajózás, a folyóban élő lények gyomrában végzik.

Viktoria dobozát már a Melinoë-árokba hajították.

A gondolat, hogy fogságba esett a tenger fenekén, Midgard legmélyebb pontján, és nincs körülötte más, csak a sötétség, a némaság és az a szűk, iszonyúan szűk börtön…

A lidérc szenvedéséről szóló álmok hatására Hunt a vécécsésze fölé hajolva elhányta magát.

Aztán jött a viszketés. A háta közepéről indulva végigsugárzott a visszanövő vázon, és viszketett, viszketett, egyre csak viszketett. Növekedésben lévő szárnya még mindig annyira sajgott, hogy ha megvakarta, iszonyú fájdalom hasított belé, kénytelen volt megfeszített állkapoccsal tűrni a múló órákat.

Felesleges, hajtogatta némán a testének. Kibaszottul felesleges visszanöveszteni a szárnyát, hiszen csupán órák vagy napok választják el a kivégzésétől.

Isaiah hat nappal ezelőtti látogatása óta senki sem jött el hozzá. Figyelte a tévé képernyőjén a napfény változását, az alapján számolta az időt.

Bryce-tól egyetlen hang nem sok, annyi sem érkezett. Nem mintha reménykedni mert volna benne, hogy valahogy megpróbálja meglátogatni, legfeljebb csak azért, hogy térden állva esdekelhessen a lány bocsánatáért. Hogy elmondhassa, amit szeretne.

Talán Micah hagyja, hogy idelent rohadjon meg. Hogy Vikhez hasonlóan megőrüljön, a föld alatt, repülés nélkül, soha többé nem érezve friss levegőt az arcán.

A folyosói ajtó felszisszent, és Hunt pislogva tért magához a némaságból. Még kegyetlenül viszkető szárnya is felhagyott a kínzásával.

Csakhogy az egyetlen szívdobbanással később odaérő női illat nem Bryce-hoz tartozott.

Mégis ugyanolyan jól ismerte – amíg él, nem felejti el. Ez az illat kísértette a rémálmaiban, úgy felkorbácsolta a dühét, hogy gondolkozni sem tudott többé.

Északnyugat-Pangera arkangyala mosolyogva lépett Hunt cellája elé. Megszokhatatlan volt, mennyire hasonlít Shaharra.

– Ismerősnek tűnik a helyzet – szólalt meg Sandriel. Hangja lágy volt, gyönyörű. Dallamos. Ahogy az arca is.

A színében a frissen szántott földre emlékeztető szempár mégis elárulta. Pillantása éles volt, évezredes kegyetlenség és már-már zabolátlan hatalom formálta. A fájdalom, a vérontás és a kétségbeesés éltette. Mindig is ez volt a különbség közte és Shahar között – a szemük. Az egyikben melegség ült, a másikban halál.

– Hallom, meg akarsz ölni, Hunt – mondta az arkangyal, összefonva vékony karját. Csettintett a nyelvével. – Tényleg megint ezt a régi játékot űzzük?

Hunt nem felelt. Csak ült a priccsén, és állta Sandriel tekintetét.

– Tudod, amikor lefoglalták a holmidat, találtak néhány érdekes dolgot, amit Micah nagy kegyesen megosztott velem is. – Előhúzott valamit a zsebéből. Hunt telefonját. – Egészen konkrétan ezt.

Intett egyet, mire Hunt telefonjának képernyője kivetült mögötte a tévére, a vezeték nélküli kapcsolat nyomán ujjainak minden egyes mozdulata látszott a különféle programokban.

– Az e-mailjeid persze iszonyúan unalmasak. Sosem törölsz ki semmit? – Nem várta meg, hogy válaszoljon, folytatta: – De az üzenetek… – Ajka felfelé görbült, ahogy a legfrissebb beszélgetésre nyomott.

Úgy tűnt, Bryce-nak volt ideje még egyszer, utoljára megváltoztatnia a nevét.

Bryce szerint Hunt szuper azt írta:

Tudom, hogy nem fogod látni. Nem is értem, minek írok neked.

Egy perccel később azt írta: Csak… Ismét szünet következett. Mindegy. Bárki figyeli is ezt, mindegy. Nem kell ezzel foglalkozni.

Aztán semmi egyéb. Hunt fejébe iszonyú, iszonyú némaság költözött.

– És tudod, mit találok még teljességgel lenyűgözőnek? – kérdezte Sandriel, ahogy bezárta az üzeneteket, és megnyitotta a fényképeket. – Ezeket. – Kuncogott. – Nézd ezt a sok képet! Ki gondolta volna, hogy képes vagy ilyen… közönségesen viselkedni?

Elindította a diavetítés funkciót. Hunt csak ült ott, ahogy a fotók felvillantak a képernyőn.

Még sosem nézte végig őket. A képeket, amiket ő és Bryce az elmúlt hetekben készített.

Ott volt ő maga, sört iszogatott Bryce kanapéján, és Syrinxet simogatva nézte a naplabdameccset.

Aztán reggelit csinált Bryce-nak, mert rájött, mennyire élvezi, hogy így gondoskodhat róla. Bryce lőtt róla még egy képet, miközben a konyhában dolgozott: a fenekéről. Az előtérben pedig a saját keze látszott, ahogy hüvelykujját felfelé fordítva kinyilvánította, tetszik neki a látvány.

Hunt akár még fel is nevetett, el is mosolyodott volna, ha nem jelenik meg a következő fotó. Ezúttal ő készített képet a mondat közepén tartó Bryce-ról.

Aztán jött egy kettejükről az utcán, Hunt határozottan bosszúsnak tűnt, amiért lefényképezik, Bryce pedig idegesítően vigyorgott.

A fotó, amin a lány mocskosan, ázottan éktelen haragra gerjed a csatornalejárónál.

Fénykép Syrinxről, ahogy szétvetett lábakkal fekszik a hátán. Lehabah-ról a könyvtárban, címlaplányként pózolt a kis kanapéján. Aztán egy olyan kép, amit Hunt odafentről készített a lemenő nap fényében fürdő folyóról. Bryce tetovált hátáról a fürdőszobai tükörben, miközben a lány csábosan rákacsintott a válla felett. Egy sárga mellényes vidráról, aztán Bryce boldogságtól ragyogó arcáról egy pillanattal később.

Nem hallotta, mit beszél Sandriel.

Viccből kezdtek el képeket csinálni, de valóságossá váltak. Kellemessé. Volt még pár kettejükről. És egyéb képek, amiket Hunt készített. Az ételeikről, egy érdekes graffitiről az egyik sikátorban, felhőkről meg olyasmikről, amiket addig észre sem vett, de most valamiért meg akarta örökíteni. És olyanok is akadtak, amiken a kamerába nézett és mosolygott.

Bryce mintha kivirult volna, a mosolya gyengédebbé vált.

Egyre közelebb jártak a jelenlegi dátumhoz. Ott ültek a kanapén, Bryce Hunt vállára hajtotta a fejét, és szélesen mosolygott, ő pedig a szemét forgatta. De átkarolta a lányt. Ujjai könnyedén a hajába fúródtak. Aztán jött egy fotó, amin Bryce Hunt naplabdasapkáját viselte. Majd egy nevetséges jelenet Zselémámorról, Barackos Álomról és Habcsók hercegnőről Hunt ágyán. A komódján. A fürdőszobájában.

És még néhány fotó a folyópartról. Hunt halványan emlékezett, hogy megkért valami elhaladó turistát, fényképezze le őket. A különféle képek egyesével megjelentek.

Először egy olyan kép, amin Bryce még beszélt, ő meg grimaszolt.

Aztán egy olyan, amin Bryce mosolygott, Hunt pedig őt nézte.

A harmadikon Bryce még mindig mosolygott – és Hunt még mindig őt nézte. Mintha ő lenne az egyetlen élőlény ezen a bolygón. Az egész galaxisban.

Dübörgött a szíve. A következő néhány képen Bryce felé fordította az arcát. Összefonódott a tekintetük. Bryce mosolya elhalványult.

Mintha rádöbbent volna, hogyan néz rá Hunt.

A következőn már a földre pillantva mosolygott, miközben Hunt továbbra is rajta tartotta a szemét. Titkos, gyengéd mosollyal. Mintha tudta és a legkevésbé sem bánta volna.

Aztán az utolsón Bryce Hunt mellkasának döntötte a fejét, és átkarolta a derekát. Hunt a karjával és a szárnyával is ölelte. És mindketten mosolyogtak.

Őszinte, széles mosollyal. Mintha azokká váltak volna, akik a homloktetoválás, a szívfájdalom, az egész nyomorult világ nélkül lehettek volna.

Egy valódi élet lenyomatai. Ezek a fotók egy olyan személyt ábrázoltak, aki valóban élt, méghozzá igencsak kellemes életet. Emlékeztetőül, milyen az, ha valakinek otthona van, ha van valaki, akit érdekel, él-e vagy hal. Olyasvalaki, aki már azzal is mosolyra fakasztja, hogy belép a szobába.

Még sosem volt része ilyesmiben. Senkivel.

A képernyő elsötétült, és a vetítés elölről kezdődött.

És ezúttal Hunt látta, milyen hűvös volt az elején Bryce pillantása. Hogy még a nevetséges képeken és beállásoknál sem ért el a mosoly a szeméig. De minden egyes képpel egyre fényesebben csillogott a tekintete. Felvillanyozódott. Ahogy ő maga is. Aztán jöttek az utolsó képek, amikor Bryce már szó szerint ragyogott a boldogságtól.

Még sosem látott nála gyönyörűbbet.

Sandriel macskamód vigyorgott.

– Tényleg erre vágytál végül, Hunt? – A képekre intett. Bryce mosolygó arcára. – Hogy felszabadulj, elvegyél valakit, és unalmas, egyszerű életet élj? – Kuncogott. – Ugyan mit mondana erre Shahar?

Nem fájt a neve. És még csak fel sem szikrázott a bűntudat, amiről Hunt azt hitte, végigperzseli majd.

Sandriel telt ajka felfelé görbült, csúfos másolata volt az ikertestvére szájának.

– Milyen egyszerű, kedves kívánságok, Hunt! De az élet nem így működik. A hozzád hasonlók számára nem.

Hunt gyomra összerándult. Rádöbbent, hogy Sandriel kínzásképp mutatta meg a képeket. Hogy emlékeztesse őt egy lehetséges életre. Arra, amit megízlelt Bryce-szal ott, a kanapén aznap este. Amit elhajított magától.

– Tudod – folytatta Sandriel –, ha tovább játszod az engedelmes ölebet, Micah idővel a felszabadításodat kérte volna. – A szavak egyesével ostorozták. – De nem tudtál türelemmel lenni. Okosan cselekedni. Ehelyett – intett a képek felé – inkább a szánalmas kis bosszúdat választottad. – Újabb kegyetlen mosoly ült ki az arcára. – Úgyhogy most ide jutottunk. Ide jutottál. – Szemügyre vette a fotót, amit Hunt Bryce-ról és Syrinxről készített, miközben a kiméra kivillantotta éles kis fogait, és ábrázata ijesztően emlékeztetett egy vigyorra. – A lány egy darabig valószínűleg kisírja a szemét. Aztán elfelejt, talál valaki mást. Talán akad majd egy tündérférfi, aki hajlandó lealacsonyodni hozzá.

Hunt érzékei fellázadtak, dühe felkorbácsolódott.

Sandriel vállat vont.

– Vagy egy konténerben végzi a többi félvérhez hasonlóan.

Hunt keze ökölbe szorult. Sandriel hangjában nem csendült fenyegetés. Csak leírta, milyen iszonyúan bánik a világuk a Bryce-hoz hasonlókkal.

– A lényeg az – folytatta Sandriel –, hogy tovább fog lépni. Ahogyan te és én is, Hunt.

Hunt erre végül csak elszakította a tekintetét Bryce-ról meg az életükről, az otthonukról készített fotókról. Az életükről, amire még mindig olyan kétségbeesetten, ostobán vágyott. Ismét viszketni kezdett a szárnya.

– Mi?

Sandriel mosolya kiélesedett.

– Nem mondták el?

Rémület fojtogatta Huntot, ahogy az arkangyal szorongatta telefonjára nézett. Ahogy rádöbbent, miért hagyták életben, és miért kapta meg Sandriel a holmiját.

Már Sandrielé volt.

Bryce épp tizenegy után lépett be a szinte üres kocsmába. Egyfajta fantomvégtagként hiányzott az őt őrző komor férfi, de nem foglalkozott vele, szándékosan nem gondolt rá, ahogy kiszúrta a whiskey-t iszogató Ruhnt a pultnál.

Csak Flynn jött el vele, de őt is lefoglalta, hogy elcsábítsa a nőt, akivel épp billiárdozott, úgyhogy csak egy óvatos, szánakozó biccentésre telt tőle Bryce irányába. Bryce nem foglalkozott vele, lehuppant a Ruhn melletti bárszékre, ruhája csikorgott a bőrön.

– Szia!

Ruhn a szeme sarkából rápillantott.

– Szia!

A pultos odasétált, néma kérdésként vonta fel a szemöldökét. Bryce a fejét rázta. Nem akart addig maradni, hogy meg is igyon valamit, legyen szó vízről vagy bármi másról. A lehető leggyorsabban túl akart esni ezen az egészen, aztán hazamenni, levenni a melltartóját, és melegítőnadrágba bújni.

– Azért jöttem, hogy megköszönjem – mondta. Ruhn csak bámult rá. Bryce a naplabdameccset nézte a pult fölé erősített tévén. – A múltkorit. Akkor este. Hogy vigyáztál rám.

Ruhn hunyorogva a mennyezetlapokra nézett.

– Most mi van? – kérdezte Bryce.

– Csak ellenőrzöm, ránk szakad-e az ég, hiszen megköszöntél valamit.

Bryce meglökte a bátyja vállát.

– Seggfej!

– Fel is hívhattál volna, vagy írhattál volna egy üzenetet. – Belekortyolt a whiskey-be.

– Gondoltam, felnőttesebb lenne személyesen megmondani.

A bátyja alaposan végigmérte.

– Hogy érzed magad?

– Voltam már jobban is. – Majd elismerte: – Kibaszottul ostobának érzem magam.

– Nem vagy az.

– Tényleg? Fél tucat figyelmeztetést kaptam, még tőled is, hogy vigyázzak Hunttal, én meg a képetekbe röhögtem. – Bryce fújt egyet. – Számítanom kellett volna rá.

– Mentségedre szóljon, hogy én sem hittem, Athalar még mindig ilyen kegyetlen. – Kék szeme fellángolt. – Azt hittem, az utóbbi időben már más a fontos számára.

Bryce a szemét forgatta.

– Ja, te is, meg a drágalátos apuci is.

– Meglátogatott?

– Igen. Mondta, hogy én is olyan szemétláda vagyok, mint ő. Apja lánya. A hasonlók vonzzák egymást, meg ilyenek.

– Egyáltalán nem hasonlítasz rá.

– Hagyd, Ruhn, átlátok rajta! – Megkocogtatta a pultot. – Mindegy, csak azért jöttem, hogy ezt elmondjam. – Biccentett a Ruhn oldalán lógó Csillagkardra, aminek fekete markolata nem verte vissza a helyiségben égő elsőfényeket. – Járőrözöl ma este?

– Majd csak éjfél után. – Tündéranyagcseréjének hála a whiskey addigra rég kiürül a szervezetéből.

– Hát… sok sikert! – Bryce le akart ugrani a bárszékről, de Ruhn elkapta a könyökét, és megállította.

– Pár hét múlva összejövünk néhányan, hogy megnézzük a naplabdadöntőt. Gyere el te is!

– Inkább nem.

– Akkor gyere el az elejére! Ha nem érzed jól magad, nem baj. Bármikor elmehetsz.

Bryce Ruhn arcát tanulmányozta, az ajánlaton gondolkozott. A felé nyújtott békejobbon.

– Miért? – kérdezte halkan. – Miért próbálkozol még mindig?

– Miért löksz el magadtól még mindig, Bryce? – Ruhn hangja feszült volt. – Nem csak arról a vitáról van szó.

Bryce nagyot nyelt, elszorult a torka.

– A legjobb barátom voltál – mondta. – Még Danika előtt te voltál a legjobb barátom. És… Már nem számít. – Már rég rájött, hogy az igazság nem számít, nem hagyja, hogy számítson. Vállat vont, mintha azzal enyhíthetné a mellkasát szorító nyomást. – Talán újrakezdhetnénk. De csak próbaképpen!

Ruhn arcán mosolykezdemény jelent meg.

– Akkor eljössz megnézni a meccset?

– Elvileg Juniper átjön aznap, de megkérdezem, van-e kedve. – Ruhn kék szeme csillagként fénylett, ezért Bryce gyorsan közbevágott: – De nem ígérek semmit.

Ruhn még mindig vigyorgott, amikor Bryce lekászálódott a bárszékről.

– Foglalok majd neked helyet.

70.

Fury a kanapén üldögélt, amikor Bryce visszatért a kocsmából. Pontosan ott, ahol korábban Hunt szokott.

Bryce a bejárati ajtó mellett álló asztalra hajította a kulcsait, ráeresztette Syrinxet a barátnőjére, és így szólt:

– Szia!

– Neked is szia! – Fury pillantására Syrinx azonnal megtorpant, oroszlánfarkát lengetve letette bolyhos hátsóját a szőnyegre, és várta, hogy őt is hajlandó legyen köszönteni. Egy pillanattal később Fury ezt meg is tette, megvakarta a kiméra bársonyos, gyűrött fülét.

– Mi a helyzet? – Bryce lerúgta a tűsarkúját, megforgatta párszor sajgó lábfejét, és hátranyúlt, hogy lehúzza a ruhája cipzárját. Az istenekre, elképesztő érzés volt, hogy végre nem kínozza a lába, egyáltalán nem érzett fájdalmat. A hálószobájába trappolt, még mielőtt Fury válaszolhatott volna, mert tudta, hogy úgyis hallani fogja.

– Híreket hoztam – mondta Fury mintegy mellékesen.

Bryce lehámozta magáról a ruhát, nagyot sóhajtott, ahogy a melltartó is lekerült róla, és belebújt egy melegítőnadrágba meg egy régi pólóba, majd összefogta a haját.

– Hadd találjam ki! – szólt ki a hálószobából, miközben felvette a papucsát. – Végre rájöttél, hogy unalmas ez a sok fekete, és szeretnéd, ha segítenék normális ruhákat keresni neked.

Halk nevetés.

– Nagyon vicces!

Ahogy Bryce kilépett a hálószobából, Fury végigmérte azzal a gyors orgyilkospillantással.

Egyáltalán nem olyan volt, mint Hunt.

Még amikor együtt buliztak is, Fury szeme végig hűvösen csillogott. Számító és távolságtartó maradt. Hunt tekintete viszont…

Bryce megálljt parancsolt a gondolatnak. Az összehasonlításnak. Az ereiben lobbanó tomboló tűznek.

– Az van – állt fel Fury a kanapéról –, hogy pár nappal korábban indulok a csúcstalálkozóra. És arra gondoltam, elmondok valamit, mielőtt elmegyek.

– Hogy szeretsz, és gyakran írsz majd?

– Az istenek szerelmére, rémes vagy! – túrt Fury fényes bubifrizurájába. Bryce-nak hiányzott a hosszú lófarok, amit a barátnője még az egyetem alatt viselt. Az új fazontól Fury valahogy még veszedelmesebbnek tűnt. – Már akkor is ilyen rémes voltál, amikor megismerkedtünk azon a hülye órán!

– Igen, de imádod. – Bryce a hűtő felé indult.

Fury felhorkant.

– Na, jó, elmondom, de csak akkor, ha előbb megígéred, hogy nem csinálsz hülyeséget.

Bryce ujjai megdermedtek a hűtő fogantyúján.

– Már sokszor elmondtad, hogy a hülye a második nevem.

– De most komolyan beszélek. Szerintem nem is lehet mit tenni, de meg kell ígérned.

– Megígérem.

Fury Bryce arcát tanulmányozta, majd a konyhapultnak dőlt.

– Micah elajándékozta Huntot.

A Bryce ereiben lobbanó tűz elhamvadt.

– Kinek?

– Szerinted? Annak a kibaszott Sandrielnek, ki másnak?

Bryce nem érezte a karját, a lábát.

– Mikor?

– Azt mondtad, nem csinálsz hülyeséget.

– Az hülyeség, hogy tudni akarom a részleteket?

Fury a fejét rázta.

– Ma délután. Az a rohadék tudta, hogy visszaadni Huntot Sandrielnek súlyosabb büntetés, mint nyilvánosan keresztre feszíteni, vagy egy dobozba zárni a lelkét, amit aztán a tengerbe hajít.

Ez így igaz. Számtalan okból kifolyólag.

– Sandriel és a többi angyal holnap délután indul a csúcstalálkozóra – folytatta Fury. – És biztos forrásból tudom, hogy amint jövő héten véget ér a találkozó, Sandriel visszamegy Pangerába, hogy tovább folytassa az Ophion-lázadók elleni harcot. És Huntot is viszi magával.

És akkor sosem nyerheti el a szabadságát. Amit Sandriel tenni fog vele… De megérdemli. Rohadtul megérdemel mindent.

– Ha annyira aggódsz, hogy valami hülyeséget csinálok, miért mondtad el egyáltalán? – kérdezte Bryce.

Fury sötét pillantása ismét végigsiklott rajta.

– Mert… gondoltam, jobb, ha tudod.

Bryce visszafordult a hűtőhöz. Egy rántással kinyitotta.

– Hunt maga alatt vágta a fát.

– Szóval ti ketten nem…

– Nem.

– Érzem rajtad az illatát.

– Egy hónapon keresztül együtt éltünk. Nem csoda, hogy érzed.

Bryce pofátlanul sok ezüstmárkát fizetett ki, hogy eltávolíttassa Hunt vérét a kanapéról. Ahogy minden más nyomát is annak, amit ott csináltak.

Kis, erős kéz vágta be a hűtő ajtaját. Fury vadul rámeredt.

– Ne szórakozz már, Quinlan!

– Nem szórakozom. – Bryce megmutatta a barátnőjének az igazi arcát. Azt, amiről az apja beszélt. Ami nem nevetett, amit nem érdekelt senki és semmi. – Hunt hazudozik. Hazudott nekem.

– Danika is csinált pár elbaszott dolgot, Bryce. Te is tudod. Mindig is tudtad, mégis csak nevettél rajta, inkább a másik irányba néztél. Nem vagyok benne biztos, hogy Hunt arról is hazudott.

Bryce elvicsorodott.

– Már túl vagyok rajta.

– Min?

– Mindenen. – Ismét kinyitotta a hűtőt, és elhessegette Furyt az útból. Meglepő, de Fury hagyta. – Miért nem mész vissza inkább Pangerába? Legalább két évig megint nem kell foglalkoznod velem.

– De hát foglalkoztam veled!

– Rohadtul nem! – sziszegte Bryce. – June-nal folyton beszélgetsz, amikor én hívlak, sosem veszed fel, az üzeneteimre is alig válaszolsz.

– June más.

– Igen, tudom. Ő különleges.

Fury pislogva nézett rá.

– Majdnem meghaltál aznap éjjel, Bryce. Danika meghalt. – Az orgyilkos nagyot nyelt. – Én adtam neked drogot…

– Én vettem a mámorgyökeret.

– Én meg a fénylelőt. Leszarom, Bryce. Túl közel kerültem hozzátok, és rossz dolgok történnek, amikor ezt teszem.

– Juniperrel mégis beszélsz? – Bryce torka elszorult. – Én nem érem meg a kockázatot?

– Juniperrel olyasmi van köztünk, amihez kurvára semmi közöd – sziszegte Fury. Bryce elfojtotta a késztetést, és nem tátotta el a száját. Juniper sosem említette, semmiféle megjegyzést nem tett arra, hogy… – Előbb tépném ki a saját kibaszott szívemet, mint hogy ne beszéljek vele többé, jó?

– Értem, értem – mondta Bryce. Hosszan kifújta a levegőt. – A szerelem mindennél fontosabb.

Milyen nagy kár, hogy Hunt nem jött rá erre! Vagy talán rájött, és az arkangyalt választotta, akihez a szíve húzott, meg az ügyüket. Milyen nagy kár, hogy Bryce ostobán még mindig hitt a szerelemben – és hagyta, hogy elvakítsa.

Fury hangja elcsuklott.

– Danikával a barátaim voltatok. Két ostoba, nyavalyás kölyök, aki berontott a tökéletes életembe, aztán egyikőtöket lemészárolták. – Fury kivillantotta a fogát. – És. Ezzel. Nem. Tudtam. Mit. Kezdeni.

– Szükségem volt rád. Itt volt rád szükségem. Danika meghalt, de mintha téged is elveszítettelek volna. – Bryce szeme égni kezdett, de nem küzdött ellene. – Elmentél, mintha mit sem számított volna ez az egész.

– Pedig számított. – Fury felsóhajtott. – Bassza meg, Juniper semmit sem mondott el? – Bryce hallgatására ismét elkáromkodta magát. – Sok lelki szart feldolgoztam már a segítségével. Tudom, hogy elcseszett dolog volt csak úgy lelépni. – Végigszántott a haján. – Csak… nagyobb a szar, mint gondolnád, Bryce.

– Hagyjuk!

Fury oldalra billentette a fejét.

– Felhívjam Junipert?

– Ne.

– Most ugyanaz lesz, mint két téllel ezelőtt?

– Nem. – Juniper nyilván elmesélte neki, mi történt akkor este a tetőn. A jelek szerint mindent elmesélnek egymásnak.

Bryce kivett a hűtőből egy üveg mandulavajat, lecsavarta a tetőt, és kanállal enni kezdte.

– Hát, érezd jól magad a csúcstalálkozón! Két év múlva találkozunk!

Fury nem mosolyodott el.

– Ne kelljen megbánnom, hogy elmondtam!

Bryce belenézett a barátnője sötét szemébe.

– Túl vagyok rajta – ismételte.

Fury felsóhajtott.

– Jól van. – Megrezzent a telefonja, és lepillantott a kijelzőre, mielőtt így szólt: – Egy hét, és visszajövök. Csináljunk valamit, mit szólsz? Esetleg üvöltözés nélkül.

– Jól van.

Fury az ajtó felé indult, de megállt a küszöbön.

– Idővel jobb lesz, Bryce. Tudom, hogy az elmúlt két év szar volt, de idővel jobb lesz. Én is voltam már ilyen helyzetben, és esküszöm, hogy jobb lesz.

– Oké. – És mert Fury általában hűvös arckifejezését most valódi aggodalom váltotta fel, Bryce hozzátette: – Köszi.

Fury még be sem csukta az ajtót, már a fülén volt a telefon.

– Igen, megyek már – mondta. – Mi lenne, ha befognád, hagynád, hogy a vezetésre koncentráljak, és akkor talán időben odaérnék, te nyomorult!

Bryce a kukucskálón keresztül figyelte, ahogy a lifthez megy. Majd átszelte a szobát, és az ablakból végignézte, hogy Fury beszáll egy elegáns fekete sportkocsiba, beindítja a motort, és elszáguld.

Bryce Syrinxre pillantott. A kiméra megmozgatta kis oroszlánfarkát.

Huntot eladták. Annak a szörnyetegnek, akit mindenkinél jobban gyűlölt, akitől mindenkinél jobban félt.

– Túl vagyok rajta! – mondta Syrinxnek.

A kanapéra nézett, és szinte látta Huntot ott ülni, fején a megfordított naplabdasapkával, ahogy a meccset nézi a tévében. Szinte látta a mosolyát, ahogy hátranéz rá a válla felett.

Az ereiben lobogó tűz megtorpant – és irányt változtatott. Nem fog még egy barátot elveszíteni.

Főleg Huntot nem. Huntot semmiképp.

Nem számít, mit tett, mit és kit választott, még ha most látja is utoljára… Akkor sem engedi, hogy ez történjen. Később elmehet a pokolba, de most akkor is megteszi. Huntért.

Syrinx felnyüszített, kört írt le, karmai kopogtak a parkettán.

– Megígértem Furynek, hogy nem csinálok hülyeséget – mondta Bryce Syrinx tetoválásának a nyomára meredve. – Azt nem mondtam, hogy okosat sem fogok.

71.

Huntnak egy teljes éjszaka állt a rendelkezésére, hogy kihányja magát.

Egyetlen éjszaka a cellában, ami élete hátralévő részének utolsó biztonságos pontja lesz.

Tudta, mi lesz a csúcstalálkozó után. Miután Sandriel visszaviszi őt a kastélyába Északnyugat-Pangera ködös, hegyekkel tarkított vidékén. A közepén álló, szürke kőből épült városba.

Mégiscsak leélt ott több mint ötven évet.

Sandriel úgy hagyta a diavetítést a folyosói tévé képernyőjén, hogy Hunt újra meg újra meg újra kénytelen legyen Bryce arcát nézni. Azt, ahogyan a végén nézett rá, mintha nem lett volna teljességgel hasztalan Hunt élete.

Nem csak azért hagyta ott, hogy azzal kínozza, amit elvesztett.

Emlékeztető volt. Hogy kit vesz majd célba, ha engedetlenségen kapja. Ha ellenáll. Ha dacolni mer.

Mire eljött a hajnal, Hunt nem hányt már. Megmosta az arcát a kis kézmosóban. Hoztak neki váltásruhát. A szokásos fekete páncélját. Sisak nem járt hozzá.

Háta végig viszketett öltözés közben, az anyag végigkaristolta a növekvő szárnyakat. Hamarosan teljesen visszanőnek majd. Egyheti alapos fizikoterápia után ismét a levegőbe röppenhet.

Már ha Sandriel kiengedi egyáltalán a börtönéből.

Egyszer már elvesztette Huntot, hogy kifizethesse az adósságait. Hunt nem hitte, hogy ismét előfordulhat ilyesmi. Sandriel előbb mindenképpen megtöri őt, amiért az ő seregét támadta a Hermon-hegyen. Amiért Shaharral kis híján teljesen tönkretették.

Napnyugta előtt jöttek el érte. Mintha Sandriel azt akarta volna, hogy egész nap szenvedjen.

Hunt hagyta, hogy ismét megbilincseljék gorszi kővel. Tudta, mire képes a béklyó egyetlen rossz mozdulatára. Vére és csontjai szétmállanak, agya folyékony formában távozik az orrán keresztül.

A tíz másikkal körülvett, felfegyverzett őr kivezette a cellából, el a felvonóig. Ahol Pollux Antonius, Sandriel triariijának arany hajú, napbarnított parancsnoka várakozott mosollyal az arcán.

Hunt jól ismerte azt az élettelen, kegyetlen mosolyt. Mindent megtett, hogy elfelejtse.

– Hiányoztam, Athalar? – kérdezte Pollux. Tiszta hangja meghazudtolta a benne lakozó szörnyeteget. A Kalapács képes újra meg újra lesújtani a harcmezőn, és élvezetét leli a vérontás minden egyes pillanatában. A félelemben és a fájdalomban. A legtöbb vanír nem élte túl a vele történő találkozást. Az emberek közül egy sem.

De Hunt nem hagyta, hogy akár egy pillanatra is kiüljön az arcára a gúnyosan mosolygó, jóképű férfi iránt érzett dühe, gyűlölete. Bosszúság csillant Pollux kobalt tekintetében, fehér szárnya megrebbent.

Sandriel a Comitium előcsarnokában várt, a lemenő nap utolsó sugarai ott fénylettek göndör tincsein.

Az előcsarnokban. Nem a felette lévő leszállópályán. Hogy látnia kelljen…

Hogy látnia kelljen…

Justinian még mindig a kereszten függött. Teste rothadt.

– Gondoltuk, szeretnél elbúcsúzni – mormolta Pollux a fülébe, miközben keresztülvágtak az előcsarnokon. – A lidérc persze már a tenger mélyén van, de biztos tudja, hogy hiányolod.

Hunt hagyta, hogy a férfi szavai keresztülsöpörjenek rajta, távozzanak. Ez csak a kezdet. Mind a Kalapácstól, mind pedig magától Sandrieltől.

Amint a közelébe értek, az arkangyal Huntra mosolygott, és az arcára kirajzolódó kegyetlenségtől Pollux vigyora már-már kellemesnek tűnt. De nem szólt semmit, az előcsarnok ajtaja felé fordult.

Golyóálló jármű állt odakint, a hátsó ajtó tárva-nyitva. Rá várt, hiszen repülni semmiképpen sem tudna. A Pollux szemében csillogó gúny alapján Hunt megsejtette, ki fogja elkísérni.

A Comitium mind az öt épületéből sereglettek az angyalok az előcsarnokba.

Micah-t sehol sem látta – gyáva féreg! A rohadék valószínűleg nem akarta magán érezni az általa okozott rémület mocskát. Isaiah viszont ott állt az összegyűlt tömeg közepe táján, arcán gyászos kifejezéssel. Naomi komoran bólintott.

Ennél többet nem mert, egyedül így búcsúzhattak.

Az angyalok némán figyelték Sandrielt. Polluxot. Őt. Nem azért jöttek, hogy gúnyolják, hogy tanúi legyenek a kétségbeesésének és a megszégyenítésének.

Ők is búcsúzni akartak.

Az üvegajtóhoz vezető minden egyes lépés egy egész életet ölelt fel, lehetetlennek tűnt. Minden lépés iszonytató volt.

Az ő hibája, ő hozta ezt a saját és a társai fejére, és meg is fizet érte, újra meg újra meg…

– Várjanak! – csendült női hang az előcsarnokban.

Hunt megdermedt. Mindenki más is megdermedt.

– Várjanak!

Ne! Ne, nem lehet itt! Képtelen lenne elviselni, hogy így lássa őt, remegő térddel, egyetlen hajszálnyira attól, hogy ismét elhányja magát. Hiszen Pollux sétál mellette, Sandriel lépked előtte, és elpusztítják…

Bryce mégis itt volt. Feléjük rohant. Hunt felé.

Vonásai megfeszültek a félelemtől és a fájdalomtól, de tágra nyílt szemét egyetlen pillanatra sem vette le róla, ahogy ismét Sandriel, az egész, angyalokkal teli előcsarnok felé kiáltott:

– Várjanak!

A tömeg kettévált a ziháló Bryce előtt. Sandriel megállt, Pollux és az őrök azonnal éberré váltak, és Hunt is kénytelen volt megállni velük együtt.

Bryce csúszkálva lefékezett az arkangyal előtt.

– Kérem! – zihálta Bryce. Megtámaszkodott a térdén, összefogott haja lelógott a válláról, ahogy próbált lélegzethez jutni. Már egyáltalán nem bicegett. – Kérem, várjanak!

Sandriel úgy nézett rá, akár egy szúnyogra, ami a feje körül repked.

– Igen, Bryce Quinlan?

Bryce továbbra is lihegve kihúzta magát. Egy hosszú pillanatig, egy örökkévalóságig Huntra nézett, majd így szólt Északnyugat-Pangera arkangyalához:

– Kérem, ne vigye el!

Hunt képtelen volt elviselni a hangjában csendülő könyörgést. Pollux halk, utálatos nevetést hallatott.

Sandrielnek nem tetszett a dolog.

– Nekem ajándékozták. Tegnap írtuk alá a papírokat.

Bryce előhúzott valamit a zsebéből, mire a körülöttük álló őrök azonnal a fegyverük után kaptak. Pollux kezében is ott termett a kard, veszedelmes pontossággal fogta Bryce-ra.

De nem lőfegyver volt, nem kés. Csak egy papírdarab.

– Akkor hadd vegyem meg öntől!

Teljes csend.

Sandriel ekkor felnevetett, a hang zengő volt, dallamos.

– Tudod te, mennyibe…

– Kilencvenhétmillió aranymárkát fizetek.

Megmozdult a padló Hunt lába alatt. A körülöttük lévők levegő után kaptak. Pollux pislogott egyet, ismét szemügyre vette Bryce-t.

Bryce Sandriel felé nyújtotta a papírt, de a malákh nem vette el. Bár Hunt jó néhány lépéssel az arkangyal mögött állt, éles szemének hála el tudta olvasni az írást.

Fedezetigazolás. Egy csekk a banktól, Sandriel nevére. Közel százmillió márka értékben.

Egy csekk Jesiba Rogától.

Rémület hasított Huntba, szóhoz sem jutott. Hány évvel hosszabbította meg Bryce az adósságát?

Nem érdemelte ezt. Nem érdemelte meg Bryce-t. Egyetlen pillanatra sem. Ezer év alatt sem tudná kiérdemelni…

Bryce meglengette a csekket Sandriel orra előtt.

– Tizenkétmillióval több, mint amennyiért korábban eladta őt, igaz? Úgyhogy…

– Én is tudok számolni.

Bryce továbbra is nyújtott karral állt. Gyönyörű arcán remény sugárzott. Aztán megemelte a kezét, mire Pollux és az őrök újfent megdermedtek, de csak a nyakához nyúlt, hogy levegye az amulettet.

– Tessék. Hogy még vonzóbb legyen az ajánlat! Egy Arkhé-amulett. Tizenötezer éves, nagyjából hárommillió aranymárkát ér.

Az az apró nyaklánc hárommillió aranymárkát ér?

Bryce a papírral együtt kinyújtotta a nyakláncot, az aranyon megcsillant a fény.

– Kérem!

Nem hagyhatja. Még azért sem, ami a lelkéből megmaradt. Hunt kinyitotta a száját, de az arkangyal elvette a Bryce ujjairól lógó láncot. Sandriel ide-oda járatta a pillantását kettejük között. Mindent leolvasott Hunt arcáról. Szája kígyómosollyal görbült.

– A húgom iránti hűséged volt az egyetlen jó dolog benned, Athalar. – Öklébe zárta az amulettet. – De úgy tűnik, a fotók nem hazudtak.

Az Arkhé-amulett aranyfolyammá olvadva csorgott le a földre.

Valami megszakadt Hunt mellkasában a Bryce arcát torzító kétségbeesésre.

Most szólalt meg először a nap folyamán, halk szavait Bryce-hoz intézte:

– Menj innen, Bryce!

De Bryce zsebre tette a csekket. És térdre hullott.

– Akkor vigyen el inkább engem!

Rémület ingatta meg Huntot, olyan hevesen, hogy egyetlen szót sem tudott kipréselni magából, ahogy Bryce könnyes szemmel Sandrielre nézett, és azt mondta:

– Vigyen el engem helyette!

Pollux lassan elvigyorodott.

Ne! Már így is elcserélte örök, csontnegyedbeli nyugvóhelyét Danikáért. Nem hagyhatja, hogy a halandó életét is feladja. Érte ne…

– Ne merészeld! – Férfiüvöltés hasított keresztül a helyiségen. Ruhn jelent meg árnyakkal körülvéve, mögötte Declan és Flynn. Nem voltak olyan ostobák, hogy a fegyverük után nyúljanak, miután felmérték Sandriel őreit. Felismerték Pollux Antoniust, a Kalapácsot, aki Bryce-ra fogta a kardját, készen arra, hogy Sandriel egyetlen biccentésére átdöfje a szívét.

A tündérek koronahercege Bryce-ra mutatott.

– Kelj fel a földről!

Bryce nem mozdult. Csak elismételte Sandrielnek, amit az imént mondott:

– Vigyen el engem helyette!

Hunt abban a pillanatban mordult Bryce-ra, hogy: Hallgass már!, amikor Ruhn az arkangyalra vicsorgott:

– Egyetlen szavával se foglalkozzon…

– Sandriel… – könyörgött Hunt.

– Az életedet ajánlod – mondta Sandriel Bryce-nak –, pedig senki sem kényszerít, senki sem kötelez.

Ruhn előreugrott, az árnyékok kibontakoztak körülötte, de Sandriel felemelte a kezét, mire szélfalba ütközött. Ereje szétkergette a herceg árnyait, semmivé foszlottak.

Hunt sem mozdulhatott, ahogy Bryce Sandriel szemébe nézett, és azt felelte:

– Igen. Hunt szabadságáért cserébe felajánlom, hogy átveszem a helyét. – Remegett a hangja, elcsuklott. Tudta, mennyit szenvedett Hunt az arkangyal karmai közt. Tudta, hogy rá még ennél is rosszabb sors várna.

– Mindenki ostobának tartana, ha elfogadnám az ajánlatodat – gondolkozott Sandriel fennhangon. – Egy félvér, akinek sem ereje, sem reménye arra, hogy bármiféle erőhöz jusson, mindezt az egyik legerősebb malákhért cserébe, aki valaha is az égboltot sötétítette. Az egyetlen midgardi harcosért, aki villámokkal bír.

– Sandriel, könyörgöm! – esdekelt Hunt. Kitépték a levegőt a torkából, elfojtották a szavait.

Pollux ismét elmosolyodott. Hunt rávicsorgott, ahogy Sandriel végigsimított Bryce arcán, letörölte a könnyeit.

– De én ismerem a titkodat, Bryce Quinlan – suttogta Sandriel. – Tudom, miféle kincs vagy.

Ruhn közbevágott:

– Most már elég…

Sandriel ismét megsimogatta Bryce arcát.

– Az Őszkirály egyetlen lánya.

Hunt térde megremegett.

– A rohadt életbe! – lehelte Tristan Flynn. Declan is holtsápadttá vált.

– Igen, micsoda kincsre tehetnék szert! – mormolta Sandriel.

Bryce unokatestvérének arcára rémület ült ki.

Nem, nem is az unokatestvére. A bátyja. Ruhn a bátyja, Bryce pedig…

– Ugyan mit gondol apád arról, hogy a fattyú lánya ilyen sok pénzt kér kölcsön Jesiba Rogától? – folytatta Sandriel, és kuncogni kezdett, ahogy Bryce zokogásban tört ki. – Mekkora szégyent hozna a királyi házra, hogy eladtad az életedet egy ilyen hitvány varázslónőnek!

Bryce könyörgő tekintete Huntra tévedt. Az Őszkirály borostyán szeme.

Sandriel így folytatta:

– Gondoltad, hogy biztonságban vagy tőlem? Hogy azok után, amit az érkezésemkor műveltél, nem fogok alaposan utánad nézni? Az én kémeimnél nincsenek jobbak. A lehetetlent is kiderítették. Az élettartam-vizsgálatod eredményét, és azt, hogy ki lehet az apád. Még akkor is, ha rengeteget fizetett azért, hogy eltemesse.

Ruhn előrelépett, vagy felülkerekedett Sandriel szelén, vagy hagyták neki, hogy megtegye.

Megragadta Bryce karját, és talpra rántotta.

– Bryce a tündér királyi ház női tagja és a Köztársaság teljes jogú civitasa. Ezennel elismerem, hogy a húgom, a rokonom.

Ősi szavak. Olyan törvényeket idézett, amiket sosem változtattak meg, hiába gondolkodott már másképpen a nép.

Bryce Ruhn felé pördült.

– Nincs jogod hozzá…

– Az aszteri áldással elfogadott tündértörvények alapján – folytatta Ruhn – Bryce az én tulajdonom. Az apámé. És nem engedem meg, hogy elcserélje az életét Athalarért.

Hunt lába kis híján felmondta a szolgálatot a megkönnyebbüléstől. Még akkor is, ha Bryce ellökte magától Ruhnt, bele akarta mélyeszteni a körmét, és rámordult:

– Nem vagyok a tulajdonod…

– Az én vérvonalamhoz tartozó tündérnő vagy – vágta rá Ruhn hűvösen. – A tulajdonom vagy, ahogy az apánké is, amíg hozzá nem mész valakihez.

Bryce Declanre nézett, Flynnre, akiknek komoly arckifejezése alapján azonnal rájöhetett, hogy ők bizony nem fognak mellé állni.

– Sosem bocsátok meg! – sziszegte. – Soha nem fogok…

– Végeztünk – fordult Ruhn Sandrielhez.

Elrángatta Bryce-t, és a barátai rögtön a nyomukba szegődtek.

Hunt próbálta az emlékezetébe vésni Bryce arcát, hiába torzította kétségbeesés és düh.

Ruhn ismét megrántotta, de Bryce szabadulni próbált.

– Hunt, megtalálom a módját! – ígérte felé nyújtott kézzel.

Pollux felnevetett. Sandriel unottan elfordult tőlük.

De Bryce továbbra is felé nyúlt, hiába próbálta Ruhn az ajtó felé rángatni.

Hunt a kinyújtott ujjakat figyelte. A Bryce szemében ülő kétségbeesett reményt.

Senki sem küzdött még érte. Senkinek sem számított még annyira, hogy ilyesmit tegyen.

– Hunt! – rimánkodott Bryce remegve. Ujjai megfeszültek. – Megtalálom a módját, hogy megmentselek!

– Elég legyen! – parancsolt rá Ruhn, és megragadta a derekát.

Sandriel az előcsarnok ajtaja felé indult, az odakint várakozó járműhöz.

– Jobban jártál volna, ha elvágod a húgod torkát, amíg teheted, herceg – vetette hátra neki. – Tapasztalatból mondom.

Bryce keserves zokogása Hunt szívét ostorozta, miközben Pollux megtaszította, hogy mozgásra késztesse.

Bryce sosem adná fel a küzdelmet, sosem adná fel a reményt. Úgyhogy miközben elhaladt mellette, Hunt bevitte a végső csapást, hiába hullott darabokra minden egyes kiejtett szóval:

– Nem tartozom neked semmivel, ahogy te sem nekem. Ne keress soha többé!

Bryce a nevét tátogta. Mintha ő lenne az egyetlen személy a csarnokban. A városban. A bolygón.

Hunt csak azután lélegzett fel, hogy beültették a golyóálló furgonba, béklyóját a fémfalhoz láncolták, Pollux ott vigyorgott vele szemközt, és a sofőr megindult a tőlük ötórányi autózásra, a Pszamathé-sivatag szívében álló, a csúcstalálkozónak öt nap múlva otthont adó város felé.

Ruhn végignézte, ahogy Pollux beülteti Athalart a rabszállítóba. Ahogy a jármű felzúg és elhúz, ahogy az előcsarnokban összegyűlt tömeg szétszéled, jelezve, hogy vége ennek a kibaszott katasztrófának.

Aztán Bryce kirántotta magát a szorításából. Ruhn pedig hagyta. Színtiszta, tömény gyűlölet torzította a húga arcát, ahogy elismételte:

– Ezt sosem bocsátom meg neked.

– Van róla fogalmad, mit művel Sandriel a rabszolgáival? – kérdezte Ruhn hűvösen. – Tudod, hogy az ott Pollux Antonius, a kibaszott Kalapács volt?

– Igen. Hunt mindent elmondott.

– Akkor egy kibaszott idióta vagy. – Bryce neki akart menni, de Ruhn dühöngeni kezdett. – Nem fogok bocsánatot kérni, amiért megvédtelek Sandrieltől és saját magadtól! Megértem, komolyan. Hunt a… nem is tudom, mit jelentett számodra. De az utolsó, amit akarna, az az, hogy…

– Baszd meg! – Bryce egyenetlenül kapkodta a levegőt. – Baszd meg, Ruhn!

Ruhn állával elbocsátón a kijárat felé intett.

– Panaszkodj valaki másnak! Nehezen találsz majd olyat, aki egyetért veled.

Bryce keze ökölbe szorult a teste mellett. Mintha meg akarná ütni, karmolni, szíve szerint darabokra szaggatná.

De csak odaköpött Ruhn lábához, és elvonult. Hátra sem nézett, miután odaért a robogójához, csak elszáguldott.

– Mi a franc volt ez, Ruhn? – szólalt meg Flynn halkan.

Ruhn mély levegőt vett. Gondolni sem akart rá, miféle alkut kötött Bryce a varázslónővel, hogy ennyi pénzt adjon kölcsön neki.

Declan a fejét ingatta. Flynn pedig… csalódottság és fájdalom suhant át az arcán.

– Miért nem mondtad el nekünk? A húgod, Ruhn? – Flynn az üvegajtóra mutatott. – A kibaszott hercegnőnk.

– Nem az – morogta Ruhn. – Az Őszkirály nem ismerte el, soha nem is fogja.

– Miért? – kérdezte Dec.

– Mert a balkézről született lánya. Mert nem szereti. Kurvára nem tudom! – dühöngött Ruhn. A saját motivációjáról nem számolhatott be, soha nem is fog. Arról a mélyen gyökerező félelemről, hogy mit jelenthet az Orákulum jóslata Bryce számára, ha valaha is nemesi ranghoz jut. Mert ha a királyi vérvonal Ruhnnal ér véget, és Bryce hivatalosan is a családjuk hercegnője… Akkor a jóslat beteljesedésekor már nem lesz ott. Egyáltalán. Ruhn pedig bármit megtett volna, hogy megmentse ettől a végtől. Még akkor is, ha az egész világ meggyűlöli érte.

A barátai rosszalló arckifejezése láttán felcsattant:

– Csak annyit tudok, hogy parancsba kaptam, senkinek se mondjam el, még nektek se!

Flynn összefonta a karját.

– És gondolod, hogy eljárt volna a szánk?

– Nem. De nem vállalhattam a kockázatot. És Bryce sem akarta, hogy bárki tudja. – Nem ez volt a megfelelő idő és hely arra, hogy ezt megvitassák. – Beszélnem kell vele.

Ruhnnak fogalma sem volt, képes lesz-e elviselni, ami a beszélgetésük után vár rá.

Bryce a folyóhoz tartott. A Fekete kikötő boltívei felé.

Leszállt az est, mire egy villanyoszlophoz láncolta a robogót. Az éjszaka elég balzsamos volt ahhoz, hogy hálás legyen Danika bőrdzsekijének melegéért, ahogy a sötét mólón állva az Isztrosz túlpartjára meredt.

Lassan térdre rogyott, és lehajtotta a fejét.

– Annyira elbaszott ez az egész helyzet – suttogta, és remélte, hogy a szavak eljutnak a víz túloldalára, a ködfal mögött megbúvó sírokhoz és mauzóleumokhoz. – Annyira, de annyira elbaszott, Danika!

Kudarcot vallott. Teljességgel kudarcot vallott. És Hunt… Hunt…

Bryce a tenyerébe temette az arcát. Egy ideig csak a pálmák között süvítő szelet hallotta, a mólónak csapódó folyóvíz csobbanását.

– Bár itt lennél! – engedte meg magának Bryce, hogy végre kiejtse a szavakat. – Minden egyes nap ezt kívánom, de ma különösen.

A szél elhallgatott, a pálmák megdermedtek. Mintha még a folyó is megtorpant volna.

Hideg közelített, végigfutott Bryce hátán. Minden egyes érzékszerve, a tündérerővel megáldott és az emberi egyaránt riadót fújt. A ködöt kémlelte, fekete csónakot várt, azért imádkozott. Annyira lefoglalta, hogy észre sem vette a támadót.

Nem látta, hogy a krisztalloszdémon pofáját eltátva kiugrik az árnyékok közül, és az örvénylő vízbe sodorja.

72.

Karmok és fogak mindenhol. Szét akarták tépni, megragadni, lehúzni.

A folyó szurokfeketének tetszett, és nem volt ott senki, az égvilágon senki, aki látta volna, aki tudná… Égő fájdalom hasított végig a karján, és Bryce felsikoltott, víz tolult a torkába.

Aztán a démon széttárta a karmait. Eleresztette.

Bryce rúgkapált, vadul ellökte magától, a felszín… bármerre lehetett… az istenekre, rossz felé fog elindulni…

Valami a vállánál fogva megragadta, elhúzta, és Bryce sikított volna, ha marad még levegő a tüdejében…

Levegő ölelte az arcát, nyílt és friss, aztán férfihang csendült a fülében:

– Semmi baj, itt vagyok.

Ha nem köp éppen vizet, ha nem tör rá köhögőroham, Bryce biztosan zokogni kezd. Hunt is ugyanezt mondta neki, de most nincs itt, és a férfi, aki ezt suttogta… Declan Emmet.

– Végeztünk vele! – kiáltotta Ruhn pár méterrel odébb.

Bryce vergődött, de Declan szorosan tartotta, és azt mormolta:

– Minden rendben.

Csakhogy rohadtul nem volt rendben semmi. Huntnak kellett volna itt lennie. Neki kellett volna Bryce mellett lennie, szabadon, valahogy igenis segítenie kellett volna rajta…

Fél pillanatba telt, hogy Declan kiemelje őt a vízből.

Ruhn komor arccal segített neki, és megeresztett egy káromkodássorozatot, miközben Bryce ott remegett a mólón.

– Mi a büdös kurva élet volt ez? – zihálta Tristan Flynn puskáját a fekete vízre szegezve, készen arra, hogy a legkisebb fodrozódásra is golyózáport zúdítson rá.

– Jól vagy? – kérdezte Declan. Arcán víz csorgott, vörös haja a fejéhez tapadt.

Bryce összeszedte magát annyira, hogy végignézzen a testén. Seb tátongott a karján, de karmok ejtették, nem a méregtől csöpögő fogak. Máshol is voltak rajta karmolások, de…

Declan azonnal letérdelt elé, kezét fény övezte, ahogy a Bryce karját csúfító vágás fölé emelte. Ritka volt, hogy egy tündér gyógyító mágiával rendelkezzen. Nem olyan erős, mint egy gyógyboszorkány ereje, de igazán hasznos. Bryce-nak fogalma sem volt róla, hogy Dec képes erre.

– Mégis mi a jó büdös francért álltál a Fekete kikötőben naplemente után? – kérdezte Ruhn.

– Térdeltem – mormolta Bryce.

– A kibaszott kérdésen nem változtat.

Bryce a bátyja szemébe nézett, miközben összezárult a sebe.

– Egy kis nyugalomra vágytam.

Flynn motyogott valamit.

– Mi van? – Bryce összehúzta a szemét.

Flynn összefonta a karját.

– Mondom, még csak egy órája tudom, hogy hercegnő vagy, máris az agyamra mész.

– Nem vagyok hercegnő – mondta Bryce, ugyanabban a pillanatban, amikor Ruhn felcsattant:

– Nem hercegnő!

Declan felhorkant.

– Tök mindegy, ti barmok! – A gyógyítás végeztével elhúzódott Bryce-tól. – Tudhattuk volna. Te vagy az egyetlen, aki úgy fel tudja húzni Ruhnt, mint az apja.

– Honnan jött ez a lény? – vágott közbe Flynn.

– A jelek szerint – válaszolta Bryce –, ha valaki nagy mennyiségű szintet vesz be, akkor tudtán kívül megidézhet egy krisztalloszdémont. Valószínűleg szerencsétlen véletlen volt.

– Vagy inkább rád küldték – vitatkozott Flynn.

– Lezárták a nyomozást – mondta Bryce közömbösen. – Vége.

A tündérúr szeme ritka dühvel villant.

– Talán mégsem.

Ruhn letörölte a vizet az arcáról.

– Velem maradsz, arra az esetre, ha Flynn-nek mégis igaza van.

– Meg egy nagy francokat! – Bryce felállt, ömlött róla a víz. – Köszi, hogy megmentettél. És kösz, hogy úgy kibasztál velem meg Hunttal az előbb. De tudod, mit? – Vicsorogva előhúzta a telefonját, letörölte róla a vizet, és reménykedett, hogy kitartott a varázslat, amiért annyit fizetett. Szerencséje volt. Addig keresgélt, amíg meg nem találta Ruhn névjegyét. Megmutatta neki. – Te? – Elhúzta az ujját, és kitörölte. – Nem létezel többé számomra.

Esküdni mert volna, hogy a bátyja, aki mindig beintett a világnak, most összerezzen.

Decre és Flynnre nézett.

– Kösz, hogy megmentettetek!

Nem követték. Bryce alig tudta megfékezni a remegését annyira, hogy hazavezesse a robogót, de valahogy csak sikerrel járt. Feljutott az emeletre, még Syrinxet is megsétáltatta utána.

A lakás túlságosan néma volt Hunt nélkül. Senki sem jött el a holmijáért. Ha eljöttek volna, a naplabdasapkáját nem találják meg. A dobozban lapult Zselémámor mellett.

Bryce kimerülten hámozta le a ruháit, és szemügyre vette magát a fürdőszobai tükörben. Tenyerét a mellkasához emelte, oda, ahol az elmúlt három évben az Arkhé-amulett súlya húzta.

Haragosvörös vonalak csúfították ott, ahol a krisztallosz belekarmolt, de Declan mágiája még mindig dolgozott, így reggelre nyoma sem lesz.

Bryce megfordult, hogy megnézze, épen maradt-e a tetoválás a hátán. Az utolsó dolog, ami Danikából maradt. Ha az a kibaszott démon szétcseszte…

Kis híján elsírta magát, amikor látta, hogy semmi baja. Amikor végignézett az ősi, kisilabizálhatatlan betűket alkotó vonalakon, és tudta, hogy bár pokollá vált az élete, ez mégis megmaradt. A szavak, amikhez Danika ragaszkodott, hogy rátetoválják, Bryce pedig túlságosan szétcsapta magát ahhoz, hogy tiltakozzon. Danika valami brosúrából választotta az ábécét a szalonban, de rohadtul nem hasonlított semmire, amit Bryce ismert. Lehet, hogy a tetoválóművész találta ki, és azt mondta, azt jelenti, amit Danika akar:

Szeretettel bármi lehetséges.

Ugyanazok a szavak, amik a lábánál heverő kabáton díszelegtek. Ugyanazok a szavak, amik nyomként szolgáltak Danika Redner-fiókjához, a pendrive megtalálásához.

Baromság. Az egész egy hatalmas baromság. A tetoválás, a kabát, az amulett elvesztése, Danika elvesztése, Connor és az Ördögfalka elvesztése, Hunt elvesztése…

Bryce hasztalan próbálta kirántani magát a gondolatörvényből, a forgatagból, ami újra meg újra meg újra körberepítette, amíg végül minden összefolyt.

73.

A legutolsó csúcstalálkozót, amin Hunt részt vett, Pangera egyik ősi, hatalmas palotájában tartották, ami tele volt a birodalom kincseivel: selyemszőttesekkel, színtiszta aranyból készült falikarokkal, drágakövektől csillogó kupákkal és a legkülönlegesebb fűszerekbe forgatott, ínycsiklandó húsokkal.

Ezt most egy konferencia-központban rendezték.

Az óriási, üveg és fém épületkomplexum elrendezése egy rakás egymás mellé és tetejére pakolt cipősdobozra emlékeztette Huntot. A főépület háromszintes volt, a csarnok hátuljában található hagyományos és mozgólépcsőket a Köztársaság vörös lobogóiba öltöztették, a hozzájuk vezető hosszú utat pedig fehér padlószőnyeg fedte.

Tízévente minden egyes midgardi tartomány megtartotta a maga csúcstalálkozóját, amin részt vettek az ott élő különféle vezetők, valamint az Aszterek képviselője és néhány idelátogató, az aktuális témában jártas tisztségviselő. Ez a mostani találkozó sem volt más, csak kisebb. Bár Valbara jóval kisebb Pangeránál, Micah négy különböző csúcstalálkozót tartott, a birodalma minden negyedének egyet. Ez volt az első, a délkeleti terület számára, aminek szívében Lunathion vezetői uralkodtak.

A hely maga a Pszamathé-siavatag közepén helyezkedett el, jó ötórányi autóútra Crescent Citytől – egy angyal maximális sebességével egy óra, helikopterrel pedig röpke félóra alatt lehetett megközelíteni –, és még külön tömlöcöt is kialakítottak a veszélyes vanírok számára.

Hunt ott töltötte az elmúlt öt napot, az idő múlását az étel alapján tartotta számon: kapott reggelit, ebédet és vacsorát. Legalább Sandriel és Pollux nem jött le hozzá, hogy kínozza. Legalább ennyi nyugalmat biztosítottak neki. Szinte oda sem figyelt, amikor az autóút során a Kalapács hergelni próbálta. Alig érzett, alig hallott valamit.

Ma reggel azonban fekete öltözék érkezett a reggelizőtálcával. Fegyvert nem kapott, de az egyenruha is egyértelmű üzenetet hordozott: kirakatba akarták tenni, kigúnyolni vele a birodalmi Triumphus diadalmenetet. Sandriel meg akarta mutatni, hogy visszaszerezte őt.

Hunt mégis engedelmesen átöltözött, hagyta, hogy Sandriel őrei rátegyék a gorszi béklyót, teljesen elfojtva ezzel az erejét.

Néma csendben követte az őröket, fel a lifttel, majd ki a hatalmas, birodalmi pompával feldíszített előcsarnokba.

Mindegyik ház vanírjai képviseltették magukat, nagy részük elegáns ruhát viselt, vagy olyasmit, amit egykor az udvarokban hordtak. Angyalok, alakváltók, tündérek, boszorkányok… A lépcsőkhöz vezető vörös futószőnyeget különféle küldöttségek szegélyezték. Fury Axtar is ott volt a tömegben, a szokásos, orgyilkoshoz illő bőrruháját viselve fürkészte az egybegyűlteket. Nem nézett Hunt felé.

Huntot a lépcső melletti angyalküldöttséghez vitték – Sandriel 45. légiójának tagjaihoz. A triariijához. Pollux állt előttük, parancsnoki címét aranypáncélja, kobaltszín köpenye és öntelt vigyora jelezte. Mely utóbbi csak kiszélesedett, ahogy Hunt is elfoglalta helyét az őrök között.

Sandriel triariijának többi tagja majdnem olyan rémes volt, mint a Kalapács. Hunt sosem felejtkezett meg egyikükről sem: a Hárpiaként ismert vékony, világos bőrű, fekete hajú nőről, a Pokolfajzatnak nevezett kőarcú, fekete szárnyú férfiról és a Sólyom névre hallgató gőgös, hűvös pillantású angyalról. Ügyet sem vetettek Huntra. Ami, mint azt már megtanulta, sokkal kellemesebb, mint amikor felé fordítják a figyelmüket.

Az Ünőt, a triarii utolsó tagját sehol sem látta – persze előfordulhat, hogy a kémvadász munkája túl értékesnek bizonyult az Aszterek számára ahhoz, hogy Sandriel iderángassa Pangerából.

A futószőnyeg másik oldalán Isaiah állt a 33. légióval. A triariija maradékával. Naomi lenyűgözően festett az egyenruhájában, állát felszegte, jobb kezét légiós díszkardjának markolatán pihentette, a szárnyas keresztvas csillogott a reggeli napfényben.

Isaiah tekintete összeakadt Huntéval. A fekete páncélban szinte csupasznak számított a 33. díszegyenruhás parancsnokához képest: bronz mellvért, váll-lap, láb- és alkarvért… Hunt emlékezett még rá, milyen nehezek. Hogy milyen ostobán érezte magát mindig a Birodalmi Hadsereg díszegyenruhájában. Mint valami díjnyertes csataló.

Az Őszkirály Auxilia-serege az angyaloktól balra kapott helyet, páncéljuk könnyebb volt ugyan, de éppolyan díszes. Velük szemben álltak az alakváltók a legszebb ruhájukban. Amelie Ravenscroft még csak véletlenül sem mert Hunt felé nézni. Az előcsarnokot kisebb vanírcsoportok töltötték még meg: sellők és daemonakik. Embereknek Hunt nyomát sem látta. Ahogy vegyes származású sem volt jelen.

Hunt igyekezett nem gondolni Bryce-ra. Arra, ami az előcsarnokban történt.

A tündérek hercegnője. Balkézről született hercegnője igazából, de akkor is az Őszkirály egyetlen lánya.

Rettenetesen haragudott Huntra, amiért hazudott neki, de a jelek szerint ő maga is sok mindenről hallgatott.

Dobszó – Hél bugyraira, istenverte dobszó – hangzott fel. Egy pillanattal később a trombitások is becsatlakoztak. A Köztársaság pergő, gyűlöletes himnusza töltötte meg az óriási üveghelyiséget. Mindenki kihúzta magát, amint gépkocsisor állt meg az ajtó előtt.

Hunt nagy levegőt vett, ahogy elsőként Jesiba Roga jelent meg, teltkarcsú testén combközépig érő fekete ruhában, fülében és nyakában ősi arany csillogott, áttetsző, éjsötét köpenye fantomszéllel lebegett mögötte. Még tűsarkújában is a Láng és árny házának hátborzongató kecsességével mozgott.

Talán ő mondta el Bryce-nak, hogyan adja el a lelkét a Szunnyadó Város urának.

A szőke varázslónő szürke szemét végig a lépcsők felett lógó három zászlón tartotta: baloldalt Valbara zászlaja lógott, jobboldalt Lunathion címere, a holdsarló íjjal és nyíllal. Középen pedig az SPQM és az egymást tükröző csillagívek – a Köztársaság lobogója.

Másodiknak a boszorkányok érkeztek, lépteik hangosan dobbantak. Fiatal, barna bőrű nő sietett végig lágy esésű, azúrkék díszruhájában, fekete hajfonata úgy csillogott, mintha magát az éjt szőtték volna össze.

Hypaxia királynő. Alig három hónapja viselte az anyja arany-vörös hamvasszeder koronáját, és bár gyönyörű arcát nem barázdálták ráncok, sötét szemében gyászról árulkodó, kimerült pillantás ült.

A pletykák szerint Hecuba királynő a Heliruna-hegység északi erdeinek mélyén nevelte fel őt, távol a Köztársaság ártalmaitól. Hunt arra számított, hogy egy ilyen személy kényelmetlenül érzi majd magát a tömeg és a birodalmi pompa láttán, vagy legalább eltátja kissé a száját, de a boszorkány felszegett állal, magabiztosan lépkedett. Mintha számtalanszor csinált volna már ilyesmit.

A csúcstalálkozó kezdetén hivatalosan is elismerik a valbarai boszorkányok királynőjeként. Az utolsó formaság, mielőtt valójában megörökli a trónt. De…

Hunt alaposan szemügyre vette Hypaxia arcát.

Hiszen ismeri! A gyógyboszorkány a klinikáról. A szeme sarkából futólag Huntra pillantott, ahogy elhaladt mellette.

Ruhn tudta vajon? Hogy kivel találkozott, ki mesélt neki a szinttel kapcsolatos kutatásokról?

Megérkeztek a sellővezetők is, Tharion szénfekete öltönyben jelent meg egy lobogó fátyolszerű, pávakék ruhát viselő nő mellett. Nem maga a Folyókirálynő volt az – ő ritkán hagyta el az Isztroszt. A gyönyörű, sötét bőrű nő akár a lánya is lehetett volna. Valószínűleg tényleg a lánya volt, olyan értelemben, hogy a sellők mind anyjuknak tartották a Folyókirálynőt.

Tharion hátrafésülte vörösesbarna haját, csupán egy-két kósza tincs lógott a homlokára. Uszonyát lábakra cserélte, de még akkor is magabiztosan lépkedett, amikor tekintete Huntra siklott. Együttérzés fénylett benne.

Hunt nem foglalkozott vele. Nem felejtette el, ki vitte Bryce-t a bárkára aznap este.

Tharion javára szóljon, hogy nem rettent vissza Hunt pillantásától. Arcára szomorú mosoly ült ki, majd előrefordult, és követte a boszorkányokat a félemeletre, a konferenciaterem tárva-nyitva álló ajtaja felé.

Aztán megérkeztek a farkasok. Sabine a hajlott hátú Falkavezér mellett sétált, támogatta az idős férfit, akinek barna szeme üvegessé vált a kortól, egykor erőtől duzzadó teste most botja fölé görbült. A galambszürke kosztümöt viselő Sabine gúnyosan Huntra mosolygott, és a hagyományos lépcső helyett a mozgólépcső felé terelte az idős Falkavezért.

Csakhogy a Falkavezér megtorpant, amikor észrevette, hová akarja vinni a lánya. És visszahúzta őt a rendes lépcső felé. Aztán elkezdte megmászni, egyik fájdalmas lépést követte a másik.

Büszke vénember.

A tündérek is kiszálltak fekete autóikból, kiléptek a szőnyegre. Az Őszkirály ónixkoronát viselt vörös haján, az ősrégi kő még a reggeli napfényben is megszilárdult éjként fénylett.

Hunt nem értette, hogy nem jött rá korábban. Bryce sokkal inkább hasonlított az apjára, mint Ruhn. Persze, rengeteg tündér rendelkezett ilyen színekkel, de az Őszkirály rideg arckifejezése… Számtalanszor látta már Bryce-on is.

Az Őszkirály volt ott vele aznap az Orákulumnál, nem pedig valami nyomorult főuracska. Ő hajította ki a tizenhárom éves lányát az utcára.

Hunt keze ökölbe szorult a teste mellett. Cseppet sem hibáztatta Ember Quinlant, amiért menekülőre fogta, miután megpillantotta a felszín alatt lakozó szörnyeteget. Miután megérezte a rideg, erőszakos természetet. És rádöbbent, hogy a gyermekét hordja a szíve alatt. Egy lehetséges trónörököst, aki megbonyolíthatja a tisztavérű, kiválasztott fiúörökös életét. Nem csoda, hogy az Őszkirály ilyen könyörtelenül vadászott rájuk.

Az apjától egy lépéssel lemaradó Ruhn megdöbbentő hatást keltett. Az ő külsejével hercegi öltözékében, Csillagkarddal az oldalán akár az első csillagfényűek közé is tartozhatott volna. Egyike lehetett volna azoknak, akik oly régen elsőként léptek át az Északi Résen.

A király egyetlen pillantást sem vetett Huntra, ahogy elhaladtak mellette. Ruhn viszont igen.

Végignézett a Hunt csuklóján éktelenkedő béklyón, a 45. légió triariiján körülötte. És alig észrevehetően megrázta a fejét. A külső szemlélő számára undornak tűnhetett, megrovásnak. Hunt azonban kiolvasta belőle a valódi üzenetet.

Sajnálom.

Hunt uralkodott az arcvonásain, közömbös képet vágott. Ruhn továbbsétált, fején ott csillogott az arany nyírfaleveleket mintázó korona.

Aztán mintha az egész csarnok egyként vett volna levegőt. Megdermedtek.

Az angyalok nem autóban érkeztek. Nem, ők az égből szálltak alá.

Az Aszter-őrség negyvenkilenc angyala fehér-arany díszegyenruhában masírozott végig az előcsarnokon, kesztyűs kezükben dárdát szorongattak, fehér szárnyuk csak úgy ragyogott. Mindegyikük erre született, gondosan választották ki őket az élethosszig tartó szolgálatra. Egyedül a legfehérebb, legtisztább szárnyakat fogadták el. Egyetlen apró folt sem csúfíthatta őket.

Hunt mindig is beképzelt seggfejeknek tartotta őket.

Elfoglalták helyüket a szőnyeg mentén, vigyázzba álltak, szárnyukat felhúzták, dárdáikat az üvegmennyezet felé fordították, hófehér köpenyük a földet súrolta. Aranysisakjuk tetején a fehér lószőr frissen fésültnek tűnt, rostélyukat leeresztve tartották.

Azért küldték őket Pangerából, hogy mindannyiukat, köztük a kormányzókat is emlékeztessék, miszerint a pórázukat tartó urak mindent szemmel tartanak.

Ezután Micah és Sandriel érkezett meg egymás mellett. Mindketten kormányzói páncélban.

A vanírok letérdeltek előttük. Az Aszter-őrség azonban állva maradt, ők csakis hat uruk előtt hajtottak térdet, dárdáik egymásnak tükörképet mutató tüskefalként védték az elvonuló kormányzókat.

Senki sem mert megszólalni. Még levegőt venni is alig mertek, ahogy a két arkangyal elhaladt mellettük.

Mind nyomorult férgek voltak csupán a lábuk alatt.

Az elhaladó Sandriel mosolya végigperzselte Huntot. Közel ugyanolyan mélyen érintette, mint Micah iszonyú csalódottsága és kimerültsége.

Azt meg kellett hagyni, hogy Micah jól megválasztotta a kínzás módját. Sandriel nem fogja hagyni, hogy egyhamar életét veszítse. Évtizedeken át tart majd a kínszenvedés, miután visszatérnek Pangerába. Esélye sem lesz halálalkura vagy a szabadsága megváltására.

És ha akár csak egyetlenegyszer is ellenszegül, Sandriel tudni fogja, hol sújtson le. Kit támadjon.

A kormányzók felsétáltak a lépcsőn, szárnyuk kis híján összeért. Hogy miért nem alkottak egy párt, Hunt sosem értette. Micah elég tisztességes volt ahhoz, hogy éppolyan rémesnek tartsa Sandrielt, mint mindenki más. De akkor is meglepő volt, hogy az Aszterek nem utasították őket a vérvonaluk egyesítésére. Nem lett volna példa nélküli egy ilyen parancs. Sandriel és Shahar is hasonló egyesülés útján született.

Talán azért hagytak fel az Aszterek ezzel a szokással, mert valószínűleg maga Sandriel végzett a szüleivel, hogy ő és a húga megszerezhesse a hatalmat.

Amint a kormányzók elérték a konferenciatermet, az előcsarnokban összegyűltek is megmozdultak. Először az angyalok indultak el a lépcső felé, majd a tömeg többi tagja is beállt mögéjük a sorba.

Hunt a 45. triariijának két tagja közé szorult – a Pokolfajzat és a Sólyom közé, akik mindketten csúfondárosan mosolyogtak rá –, és igyekezett mindent felmérni, ahogy beléptek a terembe.

Óriásinak bizonyult, körben végig asztalok futottak lépcsőzetesen lefelé, a terem aljáig, ahol a kerek asztalnál a vezetők kaptak helyet.

Hél Verme. Az volt, nem más. Csoda, hogy egyik démonherceg sem állt ott.

A farkasok Falkavezére, az Őszkirály, a két kormányzó, a Folyókirálynő gyönyörű lánya, Hypaxia királynő és Jesiba a központi asztalnál foglalt helyet. A rangban utánuk következők – Sabine, Ruhn, Tharion, egy idősebbnek tűnő boszorkány – a hozzájuk legközelebb eső körben ültek le. Jesibát senki sem kísérte a Láng és árny házából, még egy vámpír sem. Mögöttük rang szerint sorban töltötték fel a helyeket, az összesen hét asztalkör kifelé haladva egyre nőtt. Az Aszter-őrség a legfelső szinten állt meg a fal mellett, kettő őrizte a három kijárat mindegyikét.

Hél hét bugyra, nem más.

A teremben több videoképernyő is helyet kapott, kettő magáról a mennyezetről lógott, és minden asztalon számítógép is állt, valószínűleg azért, hogy a résztvevők informálódhassanak. Hunt meglepetésére Fury Axtar a harmadik körben foglalt helyet, hátradőlt a székében. Egyedül volt, senki sem kísérte.

Huntot a fal mellé állították, két Aszter-őr közé, akik ügyet sem vetettek rá. Hála az égnek, hogy onnan pont nem látta Polluxot meg Sandriel triariijának többi tagját.

Hunt megfeszült, ahogy felvillantak a videoképernyők. Az összegyűltek azonnal elhallgattak, ahogy meglátták, mi rajzolódik ki eléjük.

Hunt jól ismerte a kristálytermeket, a több emelet magas, kupolás mennyezet felé törő faragott kvarcoszlopokat, a rajtuk táncoló elsőfényt. Az aranyemelvényen ívesen elhelyezett hét kristálytrónt, az üresen állót a sor végén. A mögöttük ragyogó várost, a gyérülő fényben fürdő dombokat, a közöttük sötét szalagként kígyózó Teverét.

Mindenki felállt, ahogy az Aszterek megjelentek előttük. Aztán letérdeltek.

Hunt esküdni mert volna, hogy még közel tízezer kilométeres távolságból is végigcsap az erejük a konferenciatermen. Hogy elszívják a meleget, a levegőt, az életet.

Amikor először eléjük járult, azt hitte, soha semmi nem lehet rosszabb náluk. Páncélját Shahar vére szennyezte, torka sajgott a csatatéren való üvöltözéstől, mégis az volt élete legrémesebb pillanata. Annyira földöntúliak voltak. Mintha ő maga kérészéletű lett volna, ereje egyetlen szellő a hurrikánjukkal szemben. Mintha az űr mélyére hajították volna.

Mindannyiukban egy szent csillag ereje dolgozott, mind képesek lettek volna porrá zúzni ezt a bolygót, hűvös tekintetükben mégsem csillant fény.

Hunt leeresztett szempillái alól fürkészte, ki mer felnézni a szürke szőnyegről, ahogy a hat Aszter végigmérte őket: Tharion és Ruhn. Declan Emmet. És Hypaxia királynő.

Senki más. Még Fury és Jesiba sem.

Ruhn Hunt szemébe nézett. Majd halk férfihang csendült a fejében: Merész.

Hunt elfojtotta a döbbenetét. Tudta, hogy akadnak telepata tündérek, főleg az avalleniek között. De még sosem beszélgetett eggyel sem. Főleg fejben nem. Ügyes trükk.

Anyai ágról származik a képesség, de titokban tartottam.

És most rám bízod ezt a titkot?

Ruhn egy pillanatig hallgatott. Nyilvánosan nem beszélhetek veled. Ha szükséged van valamire, szólj! Megteszem, amit lehet.

Újabb döbbenet, éppúgy hasított végig a testén, mintha az egyik villáma lett volna. Miért segítenél rajtam?

Mert minden tőled telhetőt megtettél volna, nehogy Bryce Sandrielhez kerüljön. Láttam az arcodon. Ruhn habozott, majd kissé bizonytalanul hozzátette: És már nem tartalak akkora seggfejnek.

Hunt szájszéle felfelé görbült. Ahogy én sem téged.

Ezt vehetem bóknak? Újabb hallgatás. Hogy bírod, Athalar?

Jól. Ő hogy van?

Visszament dolgozni, legalábbis a ráállított őrszemek szerint.

Akkor jó. Nem hitte, hogy képes lenne tovább beszélgetni Bryce-ról anélkül, hogy teljesen össze ne zuhanjon, úgyhogy inkább másra terelte a szót: Tudtad, hogy az a gyógyboszorkány Hypaxia királynő?

Nem. Fogalmam sem volt, bassza meg!

Lehet, hogy Ruhn mondott volna még mást is, ám ekkor az Aszterek megszólaltak. Egyként, ahogy mindig tették. Ők maguk is egyfajta telepátiával rendelkeztek.

– Saját régiótok ügyeit megtárgyalandó ültetek össze. Az engedélyt erre ezennel megadjuk. – Hypaxiára néztek, aki lenyűgöző módon higgadt maradt, még csak meg sem rezzent, ahogy a hat Aszter az egész világ szeme láttára végigmérte, és így szólt: – Hivatalosan is elismerünk a néhai Hecuba Enador királynő örököseként, és most, hogy ő többé már nincs köztünk, a valbarai boszorkányok királynőjévé nevezünk ki.

Hypaxia komoran fejet hajtott. Jesiba arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Sem bánatot, sem dühöt a maga mögött hagyott örökséggel kapcsolatban. Úgyhogy Hunt megkockáztatott egy pillantást a homlokát ráncoló Ruhn irányába.

Az Aszterek ismét körbenéztek a teremben, és mind közül Rigelus, a Ragyogó Kéz tűnt a legönteltebbnek. A karcsú fiútest egyenesen nevetségesnek tűnt a benne rejlő iszonyú erőhöz képest. Az Aszterek egyként így folytatták:

– Kezdjetek hát hozzá! Az istenek áldása és a mennyek összes csillaga ragyogjon le rátok!

A jelenlévők még mélyebben fejet hajtottak, hálásak voltak azért, hogy egyáltalán létezhettek az Aszterek jelenlétében.

– Reményeink szerint sikerül véget vetni ennek az értelmetlen háborúnak. Sandriel kormányzó hitelesen tanúsíthatja, miféle pusztítást hozott magával. – Lassan, rémisztően néztek körbe a teremben. És Hunt tudta, hogy őt figyelik, amikor így folytatták: – És akadnak mások is, akik beszámolhatnak erről.

Egyetlen dologról lehetett beszámolni: hogy az emberek pazarlóak és ostobák, a háború az ő hibájuk, az ő hibájuk, az ő hibájuk, és pontot kell tenni a végére. Mindenáron meg kell akadályozni, hogy ide is elérjen. Senki sem szimpatizálhat a lázadó emberekkel, nem vizsgálhatják meg az emberek helyzetét. Csakis a vanírok álláspontja létezik, a jók álláspontja, semmi más.

Hunt Rigelus szemébe nézett a központi képernyőn. Jeges szél hasított végig a testén, Sandriel figyelmeztette, hogy forduljon el. De Hunt nem tette. Esküdni mert volna, hogy az Aszterek vezetője elmosolyodik. Hunt vére megdermedt az ereiben – nem csak Sandriel szelétől –, és lesütötte a szemét.

A birodalmat úgy építették fel, hogy örökké tartson. Több mint tizenötezer év óta fennállt. Nem ez a háború fogja összeroppantani.

Az Aszterek egyként búcsúztak:

– Ég veletek! – Ismét apró mosoly ült ki az arcukra, a legrosszabb Rigelusé volt, aki még mindig Huntot nézte. Majd elsötétültek a képernyők.

A teremben tartózkodók – még a két kormányzó is – egyként sóhajtottak fel. A távolabbi sarokból érkező hangok és bűz alapján valaki elhányta magát. És igen, egy leopárd alakváltó rohant ki az ajtón, kezét a szájára tapasztva.

Micah hátradőlt a székén, tekintetét az előtte álló faasztalra szegezte. Egy darabig senki sem szólalt meg. Mintha mindannyiuknak össze kellett volna szedniük magukat. Még Sandrielnek is.

Aztán Micah kihúzta magát, szárnyai susogtak, ahogy tiszta, mély hangon így szólt:

– Ezennel megnyitom a valbarai csúcstalálkozót. Éljenek az Aszterek és a bennük ragyogó csillagok!

A teremben lévők megismételték a szavait, de igencsak fél szívvel. Mintha mindenki tudta volna, hogy hiába választja el őket egy tenger Pangerától, hiába vannak olyan nagyon messze a sáros harcmezőktől és a hét dombra épült város tündöklő kristálypalotájától, nem menekülhetnek.

74.

Bryce igyekezett nem törődni azzal, hogy Hunt és a világ többi része megtudta, mi és ki ő valójában. Legalább a sajtó nem vette hírét, bármilyen apró megkönnyebbülést hozott is ez.

Mintha jelentett volna bármit is, hogy fattyú hercegnő. Mintha jelentett volna ez bármit a személyére nézve. Pontosan a Hunt arcára kirajzolódó döbbenet volt az oka, hogy nem mondta el neki.

Összetépte Jesiba csekkjét, és vele együtt a több évszázadnyi adósságot.

Nem számított már úgysem.

Huntot elvitték.

Tudta, hogy életben van. Látta a híradó felvételét a csúcstalálkozót megnyitó felvonulásról. Hunt éppúgy festett, mint az előtt, hogy minden katasztrófába torkollott. Egy újabb, kisebbfajta kegy.

Szinte fel sem figyelt a többi érkezőre: Jesibára, Tharionra, az apjára, a bátyjára… Nem, végig egyetlen pontra meredt a tömegben, az immár újra kinőtt szürke szárnyakra.

Szánalmas. Teljességgel szánalmasan viselkedik.

Megtette volna. Örömmel helyet cserélt volna Hunttal, hiába tudta, mit művelne vele Sandriel. Mit művelne vele Pollux.

Talán tényleg idióta, ahogy Ruhn is mondta. Naiv.

Talán szerencséje volt, hogy élve kisétálhatott a Comitium előcsarnokából.

Talán a krisztallosztámadással fizetett a ballépéseiért.

Az elmúlt pár napban a törvényeket bújta, hátha tehet valamit Huntért. De nem tehetett. Már megpróbálkozott azzal a két dologgal, amivel elnyerhette volna a szabadságát: felajánlotta, hogy megveszi vagy átveszi a helyét.

Nem hitte el Hunt utolsó szavait, duma volt az egész. Ő is ugyanezt mondta volna a helyében. A lehető legundorítóbban viselkedik, ha azzal biztonságban tudhatja Huntot.

Bryce a bemutatóterembeli asztalánál ült, és az üres képernyőt bámulta. A városban nyugalom uralkodott az elmúlt két napban. Mintha mindenki a csúcstalálkozót figyelte volna, pedig csak Crescent City néhány vezetője és polgára ment oda.

Ő maga is mindig megnézte a híreket, hátha ismét megpillanthatja Huntot – de nem járt sikerrel.

Éjszakánként az ő szobájában aludt. Felvette az egyik pólóját, bemászott az illatát őrző takaró alá, és úgy tett, mintha ő is ott feküdne mellette a sötétben.

Három napja levél érkezett a galériába, a feladó a Comitium volt. Bryce dübörgő szívvel tépte fel, hátha Huntnak sikerült üzenetet küldenie…

A fehér opál hullott ki belőle az asztalra. Isaiah szűkszavúan írt, mintha tudta volna, hogy minden egyes levelet elolvasnak:

Naomi találta a bárkán. Feltételeztem, hogy szeretnéd visszakapni.

Majd, mintha némi gondolkozás után írta volna oda: Sajnálom.

Bryce betette az opált az íróasztala fiókjába.

Most sóhajtva kinyitotta, hogy ránézzen a felhős drágakőre. Egyik ujjával végigsimított hűvös felszínén.

– Athie nyomorultul fest – jegyezte meg Lehabah Bryce feje mellett lebegve. A tabletre mutatott, ahol Bryce a nyitóünnepség harmadik visszanézésekor kimerevítette a képet Hunt arcán. – És te is, BB.

– Köszi.

Syrinx nyújtózkodott, ásítozott Bryce lábánál. Görbe karmai csillogtak.

– Mihez kezdünk most?

Bryce összevonta a szemöldökét.

– Hogy érted?

Lehabah a levegőben lebegve átkarolta magát.

– Visszatérünk a rendes kerékvágásba?

– Igen.

Villogó szemét Bryce-ra vetette.

– Ugyan, mi számít rendes kerékvágásnak?

– Elég unalmasan hangzik, az biztos.

Lehabah enyhén elmosolyodva halvány rózsaszínre váltott.

Bryce visszamosolygott rá.

– Jó barát vagy, Lele. Igazán jó barát. – Ismét felsóhajtott, mire a tűzszellem lángja meglebbent. – Sajnálom, hogy én nem mindig voltam olyan jó barátod.

Lehabah elvörösödve legyintett.

– Átvészeljük ezt az egészet, BB. – Leült Bryce vállára, melege átszivárgott Bryce meglepően hideg bőrére. – Te, én meg Syrie. Együtt átvészeljük.

Bryce felemelte az ujját, Lehabah pedig két apró, ragyogó kezébe vette.

– Úgy legyen!

75.

Ruhn arra számított, hogy a csúcstalálkozó heves érzelmekkel teli, kegyetlen, már-már veszélyes lesz – hogy minden egyes pillanatban kérdéses lesz, kitépik-e valakinek a torkát. Ahogy minden eddigi csúcstalálkozón, amin részt vett.

Úgy tűnt, ezúttal az egyedüli ellensége az unalom.

Sandriel két órán keresztül ecsetelte, hogy az Aszterek minden házból még több csapatot várnak. Felesleges is lett volna vitatkozni, semmi sem változott volna.

Az Aszterek kiadták a parancsot.

Ezután az új kereskedelmi javaslatokról esett szó. Újra meg újra meg újra körbejárták a témát, végül még Micah is belebonyolódott, hogy ki mit csinált és kapott, és Ruhn idővel eltöprengett, hogy az Aszterek talán kínzásnak találták ki ezeket a találkozókat.

Vajon hány Aszter-őr szunyókált a maszk mögött? A különféle delegációk alacsonyabb rangú tagjai el-elbóbiskoltak. Athalar viszont éber volt – az orgyilkos minden egyes percben hallgatta őket. Figyelt.

Talán ez volt a kormányzók célja: halálra untatni őket, hogy kétségbeesetten véget akarjanak vetni a megbeszélésnek, és végül mind beleegyezzenek olyasmibe, ami nem is válik majd előnyükre.

Néhányan azért kitartottak. Például Ruhn apja, a sellők és a boszorkányok.

Különösen egy bizonyos boszorkány.

Hypaxia királynő keveset beszélt, de Ruhn észrevette, hogy ő is minden egyes szóra odafigyel, gyönyörű, barna szeme fiatalsága ellenére is körültekintésről, intelligenciáról árulkodott.

Ruhn teljesen megdöbbent, amikor meglátta őt az első nap – az ismerős arcot ebben a környezetben, koronával, királynői palásttal. Heteken át beszélgetett a várható jövendőbelijével, és halvány fogalma sem volt róla.

Még aznap sikerült befurakodnia a boszorkányköre két tagja közé az ebédlőben, és igazi seggfejként válaszokat követelt.

– Miért nem szóltál semmit? Miért nem mondtad el, ki vagy?

Hypaxia olyan elegánsan tartotta a tálcáját, akár egy jogart.

– Nem kérdezted.

– Mégis mi a fenét kerestél azon a klinikán?

A barna szempár megrebbent.

– Úgy hallottam, ébredezik a gonosz a városban. Azért jöttem, hogy szemügyre vegyem én magam… de csak diszkréten. – Hát ezért volt ott a templomi őr meggyilkolásának helyszínén, döbbent rá Ruhn. És azon az estén, amikor Athalart és Bryce-t megtámadták a parkban. – És kíváncsi voltam, milyen… hétköznapi életet élni. Még mielőtt elkezdődik ez az egész – intett a koronájára.

– Tudod, mit vár apám tőled? És tőlem?

– Sejtem – felelte hűvösen. – De jelenleg nem tervezek ilyen… változtatásokat az életemben. – Biccentett, majd elindult. – Senkivel sem.

És ennyivel el is intézte. Jól kiosztotta Ruhnt.

Ma megpróbált odafigyelni. Igyekezett nem a boszorkányt nézni, akinek, hála a jó égnek, semmi kedve feleségül menni hozzá. Megérezte volna a gyógyítóképességével azt, ami miatt ő lesz a vérvonalának utolsó leszármazottja? Nem akarta tudni. Elzárta az Orákulum jóslatának emlékét. De legalább nem csak ő nem foglalkozott Hypaxiával. Jesiba Roga sem szólt hozzá egyetlen szót sem.

Persze a varázslónő egyébként sem beszélt sokat, csak megerősítette, hogy a Láng és árny házát a halál és a káosz élteti, ezért nekik nincs problémájuk egy elhúzódó, pusztító háborúval. A kaszások mindig szívesen átviszik a holtak lelkét, jelentette ki. Erre még az arkangyalok is elképedtek.

Ahogy kilencet ütött az óra, és mind elfoglalták a helyüket a teremben, Sandriel így szólt:

– Micah-t elszólítja a kötelesség, később csatlakozik majd hozzánk.

Egyetlen személy – vagyis inkább hat – szólíthatta el Micah-t ettől a csúcstalálkozótól. De Sandriel szemlátomást szívesen levezényelte a napi megbeszéléseket, és így folytatta:

– A sellőkkel kezdünk, akik elmagyarázhatják, miért ellenkeznek olyan szűklátókörűen a csatorna megépítése ellen, amin a tankokat és az utánpótlást szállíthatnánk.

A Folyókirálynő lánya tétován az ajkába harapott. Tharion Ketos parancsnok volt az, aki gúnyosan megfelelt Sandriel kérdésére:

– Úgy vélem, nem éppen szűklátókörűségről árulkodik, amikor azt mondjuk, hogy a háborús gépezetek tönkreteszik az osztrigatelepeinket és a hínárerdeinket, és ez tönkreteszi a halászatunkat.

Sandriel szeme megvillant, de mézesmázosan így szólt:

– Ezt kompenzálni is fogjuk.

Tharion nem hagyta magát.

– Nemcsak a pénzről van szó, hanem a bolygónk állapotáról is.

– A háború áldozatokat kíván.

Tharion összefonta a karját, izmai duzzadtak fekete, hosszú ujjú pólója alatt. A kezdeti felvonulás és az első nap végeláthatatlan megbeszélései után mindannyian kényelmesebb öltözéket választottak a csúcstalálkozó további részére.

– Tudom, milyen áldozatokkal jár egy háború, kormányzó.

Merész férfi, hogy Sandriel szemébe nézve ki mer jelenteni ilyesmit.

Hypaxia királynő halkan, de határozottan szólalt meg:

– Tharion aggodalmának van létjogosultsága. És precedense is. – Ruhn kihúzta magát, ahogy minden szempár a boszorkánykirálynő felé fordult. Sandriel viharos tekintete őt sem futamította meg. – Kétezer éve, a Sorvak-háborúban elpusztultak a korall- és hínártelepek a Rhagan-tenger keleti határán, és azóta sem regenerálódtak. Az abból megélő sellőket is kompenzálták. De csak néhány idény erejéig. – Teljes csend uralkodott a teremben. – Ezer idényt is kifizetnének, kormányzó? Kétezret? Mi van azokkal a lényekkel, akik a javaslata szerint elpusztítandó helyeken élnek? Őket hogyan fizetik ki?

– Alsóbbrendűek. Még az alsóbbrendűeknél is alsóbbrendűbbek – felelte Sandriel hűvösen, a legkevésbé sem hatották meg a hallottak.

– Midgard gyermekei. Kthona gyermekei – felelte a boszorkánykirálynő.

Sandriel fogait kivillantva elmosolyodott.

– Ne fárasszon a vérző szívű maszlaggal!

Hypaxia nem mosolygott vissza rá. Csak állta Sandriel pillantását. Nem intézett kihívást felé, csak őszintén végigmérte.

Ruhn teljesen megdöbbent, hogy Sandriel fordult el elsőként, a szemét forgatva igazgatni kezdte a papírjait. Még az Őszkirály is pislogott egyet. Aztán összehúzott szemmel az ifjú királynőt kezdte fürkészni. Nyilván azon gondolkozott, hogy merhetett ilyesmit tenni egy huszonhat éves boszorkány. Vagy mit tudhat Hypaxia Sandrielről, amiért az arkangyal visszavonulót fújt. Hogy tényleg megfelelő ara lenne-e a boszorkánykirálynő Ruhn számára – vagy csupán bosszúságot hozna.

Az asztal túlfelén ülő Jesiba Roga halványan Hypaxiára mosolygott. Most először nézett a fiatal boszorkányra.

– Később megvitatjuk a csatorna kérdését – zárta le a témát Sandriel feszülten, és letette a papírokat. – Az utánpótlás útvonalának kérdése viszont… – Azzal belefogott egy újabb beszédbe arról, hogyan egyszerűsítené a háború menetét.

Hypaxia az előtte nyugvó papírokra fordította a tekintetét. De aztán felnézett a második asztalkörre.

Tharionra.

A sellőférfi halvány, titokzatos mosollyal jutalmazta – hálásan, méltányolva a segítségét.

A boszorkánykirálynő biccentett, szinte alig mozdult az álla.

A sellő megemelte a papírját, és megmutatta, mi van rajta: nagyjából húsz vonal állt egymás mellett – mintha strigulázott volna valamit.

Hypaxia szeme tágra nyílt, szemrehányóan és hitetlenkedve csillogott, és Tharion gyorsan leeresztette a papírt, mielőtt bárki más észrevehette volna. Majd behúzott egy újabb strigulát.

A boszorkánykirálynő elpirult.

Ám ekkor az apja beszélni kezdett, úgyhogy Ruhn nem foglalkozott többé a jelenettel, helyette kihúzta magát, és igyekezett úgy tenni, mint aki figyel. Mint akit érdekel ez az egész.

Nem mintha végül számítana. Sandriel és Micah úgyis megkapja, amit akar.

És minden marad a régiben.

Hunt úgy unta magát, hogy őszintén attól félt, ki fog folyni az agya a fülén keresztül.

De próbálta kiélvezni a nyugalom és viszonylagos kényelem utolsó napjait, hiába tartotta őt szemmel Pollux a terem másik végéből. Várta, hogy ne kelljen többé civilizáltan viselkednie. Hunt tudta, hogy Pollux számolja az órákat, mikor vetheti rá magát.

Úgyhogy valahányszor az a seggfej rámosolygott, Hunt visszavigyorgott.

Legalább a szárnya meggyógyult már. A lehetőségeihez mérten próbálgatta is, kinyújtotta, megfeszítette. Ha Sandriel megengedné, hogy a levegőbe röppenjen, elbírta volna. Valószínűleg.

A fal mellett állva értelmezni az elhangzottakat felért egyfajta kínzással, de Hunt azért végighallgatta a megszólalókat. Még akkor is odafigyelt, amikor a többségnek szemmel láthatóan nagy erőfeszítésébe került, hogy ne aludjon el.

Remélte, hogy a vitázó delegációk – a tündérek, a sellők, a boszorkányok – kitartanak a csúcstalálkozó végéig, és nem gondolnak arra, hogy ez az egész illúzió csupán, hiszen az Aszterek könnyűszerrel kiadhatnak egy új rendeletet a kereskedelmi törvényekkel kapcsolatban. Ahogyan a háborúról is hoztak egy új határozatot.

Csak még pár nap, ennyit akart Hunt. Legalábbis ezt mondogatta magának.

76.

Bryce az elmúlt három napot a galéria könyvtárában töltötte, jócskán zárás utánig maradt, és már hajnalban visszajött. Teljesen felesleges lett volna a lakásban időznie, hiszen a hűtő üres volt, Syrinxet pedig mindenhová magával vitte. Ennyi erővel a munkahelyén is múlathatta az idejét, amíg az otthonában kongó ürességet érez csupán.

Jesibát lefoglalta a csúcstalálkozó, nem nézegette a galéria kameráit. Nem látta a könyvtár minden felületét elborító kajásdobozokat, hogy a minibár sajttal telt meg, és hogy Bryce lezser ruhában jött be dolgozni. Meg a könyvtár végében lévő fürdőszobában zuhanyzott. Lemondta az összes ügyfelet. És elvett egy másik Arkhé-amulettet Jesiba irodájának fali széfjéből – a tartományban található egyetlen darabot. Hiszen már csak öt maradt az egész világon.

Idő kérdése volt csupán, hogy Jesiba elunja magát, megnyissa a tucatnyi kamera képét, és mindenre rájöjjön. Vagy megnézze a naptárukat, és észrevegye az új időpontokat.

Bryce-nak két helyről is visszaszóltak az állásjelentkezésével kapcsolatban, úgyhogy most két interjú is várt rá. Persze ki kellett találnia valamit, amit beadhat majd Jesibának. Időpontja van a gyógyboszorkányhoz, fogkőeltávolításra kell mennie, vagy valami hasonló hétköznapi, de szükséges dolgot kell elvégeznie. És ha megkapja valamelyik állást, ki kell gondolnia, hogyan fizeti vissza Syrinx árát – olyan terv kell, amivel Jesiba egóját simogathatja, és a varázslónőnek nem jut eszébe Bryce-t valamilyen rémes állattá változtatni, amiért egyáltalán felmerült benne a távozás gondolata.

Bryce felsóhajtott, és végigsimított a jogi szakszöveggel teli köteten, aminek a megfejtéséhez szakirányú diploma szükségeltetett. Még sosem látott ennyi ennélfogvát, következésképpent, ezért az alábbit meg többek között, de nem kizárólagot. De azért tovább kutatott.

Ahogy Lehabah is.

– Na és ez, BB? – A tűzszellem felizzott, és az előtte lévő lapra mutatott. – Itt az áll, hogy: Egy bűnelkövető büntetése szolgálati időre mérsékelhető, amennyiben…

– Azt már két napja megnéztük – szakította félbe Bryce. – De visszajutunk vele a rabszolgasághoz.

Halk kaparászás töltötte meg a helyiséget. Bryce félig leeresztett szempillái alól nézett a nøkkra, ügyelt rá, nehogy a lény észrevegye, őt figyeli.

A nøkk azért rávigyorgott. Mintha tudott volna valamit, amit Bryce nem.

A következő pillanatban Bryce is ráeszmélt.

– Van egy másik eset is alatta – mondta Lehabah. – Egy embernőt felszabadítottak, miután…

Syrinx morogni kezdett. De nem a tartályra. Hanem a zöld szőnyeges lépcsősorra.

Nyugodt léptek puffantak. Bryce azonnal felpattant, a telefonjáért nyúlt.

Cipő bukkant elő, majd sötét farmer, aztán…

Hófehér szárnyak. Igazságtalanul gyönyörű arc.

Micah.

Bryce fejéből minden egyes gondolat kiröppent, ahogy az arkangyal belépett a könyvtárba, szemügyre véve a polcokat, a rézkarzatra és az alkóvokba vezető lépcsőket, a tartályt és a benne vigyorgó nøkkot, a robbanásszerűen fényes naplámpát a mennyezeten.

Nem jöhet le ide! Nem láthatja meg ezeket a könyveket…

– Őkegyelmessége! – bukott ki Bryce száján.

– Nyitva volt a bejárati ajtó – mondta Micah. Pillantása olyan erőteljesnek bizonyult, mintha fejbe vágta volna Bryce-t egy téglával.

Hát persze hogy a zárak és az igézetek nem állhatták útját. Semmi sem állhatta Micah útját.

Bryce csillapította heves szívverését annyira, hogy azt felelje:

– Szívesen fogadom odafent, őkegyelmessége, ha szeretné, felhívom Jesibát is.

Jesibát, aki jelenleg a csúcstalálkozón van, ahol neked is lenned kellene.

– Idelent is megteszi. – Az angyal az egyik magas polchoz sétált.

Syrinx remegett a kanapén, Lehabah elbújt egy kisebb könyvrakás mögé. Még az állatok is meghúzták magukat a különféle ketrecekben és kisebb akváriumokban. Csak a nøkk mosolygott.

– Foglaljon helyet, őkegyelmessége! – kínálta Bryce hellyel, és gyorsan felkapta a kajásdobozokat, ügyet sem vetve rá, hogy chiliolaj ömlik fehér pólójára. El kellett vonnia valahogy Micah-t azoktól a polcoktól és az értékes könyvektől.

Az arkangyal nem foglalkozott vele, a szemmagasságban lévő köteteket tanulmányozta.

Urd irgalmazzon! Bryce a már így is csordultig telt kukába hajította a kajásdobozokat.

– Van néhány lenyűgöző műremekünk odafent. Talán meg tudja mondani, pontosan mit keres. – Bryce Lehabah-ra pillantott, aki ijesztő ciánkék színt öltött, és megrázta a fejét, némán hallgatásra intve a tűzszellemet.

Micah behúzta a szárnyát, és Bryce-hoz fordult.

– Hogy mit keresek?

– Igen – lehelte Bryce. – Ha…

A férfi jeges tekintete odaszegezte a földhöz.

– Önt keresem.

A mai megbeszélések voltak az eddigi legrosszabbak. Leglassabbak.

Sandriel élvezettel vezette őket körbe-körbe, szájából csak úgy dőltek a hazugságok és a féligazságok, mintha előre élvezné, hogy hamarosan tőrt döfhet beléjük: hiszen nemsokára fejet kell hajtaniuk az ő és az Aszterek kívánalmai előtt.

Hunt a falnak dőlt a díszegyenruhás Aszter-őrök között, és figyelte, ahogy az óra mutatója a négyes felé közeledik. Ruhn úgy festett, mint akit félórája elnyomott az álom. Az alacsonyabb rangú meghívottakat már elküldték, néhányan maradtak csupán. Még Naomit is visszavezényelték Lunathionbe, hogy nézzen rá a 33. légióra. Csak a vezetők és legszükségesebb kísérőik maradtak. Mintha mindenki tudta volna, hogy vége. Hogy a köztársaság átverés. Valaki vagy uralkodik, vagy fejet hajt.

– Ha új kikötőt létesítenénk Valbara keleti partján – mondta el Sandriel századjára –, akkor biztonságos bázist építhetnénk a vízi légiónk számára…

Valakinek megrezzent a telefonja.

Hunt meglepetésére Jesiba Roga húzta elő a készüléket szürke ruhája felett viselt, megegyező színű blézere belső zsebéből. Elfordult ültében, úgy tartotta a telefont, hogy a balján ülő kíváncsi férfi ne láthassa a kijelzőt.

Néhány vezető észrevette, hogy Roga máshová figyel. Sandriel mit sem sejtve tovább beszélt, de Ruhn magához tért a hangra, és most a varázslónőt figyelte. Ahogy két sorral hátrébb Fury is.

Jesiba hüvelykujjai táncot jártak a telefonján, vörösre festett ajka megfeszült, ahogy felemelte a kezét. Erre még Sandriel is elhallgatott.

– Elnézést, hogy közbevágok, kormányzó – szólalt meg Roga –, de van valami, amit látnia kell, amit mindannyiunknak látnunk kell.

Hunt nem tudta volna megmagyarázni, miért rándul össze a gyomra a félelemtől. Bármiről lehetett szó a telefonon. Mégis kiszáradt a szája.

– Mi az? – kérdezte Sabine a terem másik végéből.

Jesiba ügyet sem vetett rá, inkább Declan Emmet felé fordult.

– Ki tudod vetíteni a képernyőkre azt, ami a telefonomon van? – mutatott a terem számtalan monitorára.

Declan, aki eddig félig bóbiskolt Ruhn mögött, azonnal kihúzta magát.

– Igen, persze. – Volt elég esze ahhoz, hogy először Sandrielre pillantson, és bár az arkangyal égnek emelte a tekintetét, végül bólintott. Declan egy szempillantás alatt kinyitotta a laptopját. Homlokráncolva figyelte azt, ami megjelent rajta, de azért megnyomott egy gombot.

Mire tucatnyi videokamera képe jelent meg előttük – mind a Griffin Régiségkereskedésből. A jobb alsó sarokban, egy ismerős könyvtárban… Hunt elfelejtett levegőt venni.

Főleg, hogy Jesiba telefonja ismét megrezzent, és üzenet jelent meg a képernyőkön, úgy tűnt, egy megkezdett beszélgetés folytatása. Hunt szíve kihagyott egy ütemet a név láttán: Bryce Quinlan.

És amikor meglátta az üzenetet, teljesen megállt a szíve. Látszik már?

– Mi a franc? – sziszegte Ruhn.

Bryce a kamera előtt állt, épp egy pohár bort töltött. Mögötte, a könyvtár közepén lévő asztalnál pedig Micah ült.

– Azt mondta, megbeszélése van… – mormolta Sandriel.

A kamerát az egyik könyvbe rejtették, épp Bryce feje felett.

Declan megnyomott pár gombot a számítógépén, és kinagyította azt a bizonyos videoadást. Még néhány billentyűleütést követően a hozzá tartozó hang is betöltötte a konferenciatermet.

– Kér valamit a borhoz? Sajtot? – kérdezte Bryce épp a válla felett, könnyed mosolyt lövellve Micah felé.

Micah kényelmesen elhelyezkedett az asztalnál, a könyveket fürkészte.

– Hálás lennék érte, igen.

Bryce hümmögött, és miközben a zsúrkocsin matatott, titokban a telefonját nyomkodta.

A következő, Jesibának írt üzenet felvillant a konferenciaterem képernyőin.

Egyetlen szó, amitől Hunt ereiben megfagyott a vér.

Segíts!

Nem pimasz, elbűvölő kérés volt. Ez tisztán látszott, amikor Bryce a kamerába nézett.

Félelem ült a tekintetében. Egyértelműen félelemtől csillogott. Hunt minden egyes ösztöne riadót fújt.

– Kormányzó – fordult az Őszkirály Sandrielhez –, magyarázatot kérnék!

Még mielőtt Sandriel válaszolhatott volna, Ruhn, szemét végig a képernyőn tartva, halkan kiadta a parancsot:

– Flynn, most azonnal küldj egy Aux-egységet a Griffin Régiségkereskedésbe!

Flynn már húzta is elő a telefonját, ujjai gyors táncot jártak.

– Micah nem tett semmit! – torkolta le Sandriel a tündérherceget. – Csak kimutatta, milyen rémes az ízlése a nők terén.

Huntból morgás tört elő.

Sandriel hűvös szele sújtott volna le rá, tudta jól, ha a hangot nem rejti el a Declanből és Ruhnból feltörő ugyanolyan morgás.

Tristan Flynn épp ráförmedt valakire:

– Azonnal menjetek a Griffin Régiségkereskedéshez! Igen, ami az Óvárosban van. Nem… csak menjetek már! Mert parancsba adtam, bassza meg!

Ruhn újabb utasítást vakkantott a tündérúrnak, de Micah ekkor ismét megszólalt:

– Látom, keményen dolgozik. – Az asztalra mutatott. – Kiskaput keres?

Bryce nagyot nyelve elkezdett megpakolni egy tányért Micah-nak.

– Hunt a barátom.

Hiszen… hiszen jogi szakkönyvek hevertek az asztalon. Hunt gyomra összerándult.

– Ó, igen! – felelte Micah, hátradőlve a székében. – Ezt igazán nagyra becsülöm önben.

– Mi a jó büdös franc ez? – sziszegte Fury.

– A végsőkig hűséges, és még azon túl is – folytatta Micah. – Hiába bizonyította minden, mégsem hitte el, hogy Danika csak egy drogos kurva volt.

Sabine és jó néhány farkas felmordult. Hunt hallotta, ahogy Amelie Ravenscroft odaszól Sabine-nek:

– Oda kellene küldenünk egy farkasfalkát.

– A legjobbak itt vannak – mormolta Sabine, egy pillanatra sem vette le a szemét a képernyőről. – A legjobb biztonsági csapatokat idehoztam. Csak párat hagytam hátra.

Ám ekkor, mintha gyufa lobbant volna lángra, Bryce teljesen megváltozott. A félelme heves, tüzes haraggá változott. Hunt máskor roppantmód örült volna ennek a perzselő pillantásnak. Most azonban nem.

Használd már a kibaszott fejedet! – könyörgött neki némán. Ésszel csináld!

Bryce hagyta, hogy Micah sértése megtorlatlan maradjon, és inkább a sajtokra és szőlőre fordította a figyelmét.

– Ki tudja, mi az igazság? – felelte végül színtelenül.

– E könyvtár filozófusainak nyilván megvolt a maguk véleménye a témában.

– Danikával kapcsolatban?

– Ne játssza az ostobát! – Micah mosolya kiszélesedett. Az őket körbevevő könyvekre mutatott. – Tudja, hogy egyenes út vezet a kivégzéshez azért, mert ezeket a könyveket őrzi?

– Kissé túlzásnak tűnik pár könyv miatt.

– Emberek adták életüket ezekért a könyvekért – mormolta Micah, és ismét a körülöttük álló magas polcokra mutatott. – Tiltott kötetek, ha nem tévedek, a többségüknek csakis az Aszter-archívumban lenne szabad létezniük. Evolúció, matematika, elméletek, miszerint a vanírok és az Aszterek nem is felsőbbrendűek. Olyan írások, amelyek állítólag az Aszterek érkezése előtt tevékenykedő filozófusoktól származnak. – Halk, ocsmány nevetés. – Hazugok és eretnekek, akik bevallották, hogy tévednek, amikor az Aszterek megkínozták őket az igazságért. Élve elégették őket, a gyalázatos írásaikat használták gyújtósként. Itt mégis fennmaradtak ezek a kötetek. Az ősi világ minden tudása. Egy olyan világról, ami még az Aszterek előtt létezett. És egy olyan világ elméletei, ahol a vanírok nem urai az ön fajtájának.

– Érdekes – mondta Bryce, de továbbra sem fordult hátra.

– Egész pontosan mi van abban a könyvtárban? – kérdezte Ruhn Jesibától.

Jesiba nem felelt. Egyetlen szót sem ejtett ki. Szürke szeme azonban szörnyű halált ígért.

Micah tudtán kívül is megfelelte a herceg kérdését, ahogy tovább beszélt:

– Tudja egyáltalán, mi veszi körbe, Bryce Quinlan? Ez itt a Parthoszi Nagy Könyvtár.

A szavak végigvisszhangzottak a termen. Jesiba még csak a száját sem nyitotta ki.

Bryce javára szóljon, hogy így felelt:

– Idétlen összeesküvés-elméletnek tűnik. Parthosz az emberek esti meséje.

Micah kuncogott.

– Mondja az a nő, akinek Arkhé-amulett lóg a nyakában. Azoknak a papnőknek az amulettje, akik egykor Parthoszban szolgáltak, azt védték. Szerintem pontosan tudja, mi van itt, és hogy annak a könyvtárnak a maradványai közt tölti a mindennapjait, aminek nagyját a vanírok tizenötezer éve felégették.

Hunt gyomra felfordult. Esküdni mert volna, hogy hűvös szellő árad Jesiba irányából.

Micah elgondolkozva folytatta:

– Tudta, hogy az első háborúk során, amikor az Aszterek kiadták a parancsot, pont Parthoszban vívta meg egy bukásra ítélt emberhadsereg az utolsó csatáját? Menteni akarták azt, amivel bizonyíthatták, milyenek voltak, mielőtt a Rések megnyíltak… ezeket a könyveket. Százezer ember vonult csatába aznap, tudván, hogy meg fognak halni, és elveszítik a háborút. – Micah mosolya kiszélesedett. – Mindezt pusztán azért, hogy a papnők kimenthessék a legfontosabb köteteket. Hajóra szálltak velük, és eltűntek. Kíváncsi lennék, miképpen jutottak Jesiba Rogához.

A varázslónő, akinek a titkait felfedte a képernyőkön, nem szólalt meg. Nem kommentálta azt, amit Micah állított. Lehet ennek bármi köze ahhoz, amiért elhagyta a boszorkányokat? Vagy amiért a Holtkirályhoz csatlakozott?

Micah hátradőlt a székén, szárnyai susogtak.

– Régóta sejtem, hogy itt rejtegetik azt, ami Parthoszból megmaradt. Kétezer évnyi emberi tudás az Aszterek érkezése előttről. Elég volt egyetlen pillantást vetni a polcokra, máris tudtam, hogy így igaz.

A teremben lévők még csak nem is pislogtak, ahogy felfogták az igazságot. Jesiba a képernyőkre mutatott, és remegő hangon így szólt Tristan Flynnhez, Sabine-hez:

– Mondjátok meg annak a nyomorult Auxnak, hogy siessenek! Mentsék meg a könyveket! Könyörgöm!

Hunt a fogát csikorgatta. Hát persze hogy a könyvek fontosabbak Jesiba számára, mint Bryce.

– Az Aux még csak véletlenül sem fog ilyesmit tenni – mondta Sandriel hűvösen. A megdermedő Jesibára mosolygott. – És bármit tartogat is Micah a kis asszisztensed számára, semmiségnek fog tűnni ahhoz képest, amit az Aszterek művelnek majd veled, amiért azt a hazugsággal teli szemetet rejtegetted…

Bryce ekkor felkapta a sajttálat és a pohár bort.

– Kormányzó úr, én csak alkalmazott vagyok itt.

Végül csak Micah felé fordult. Sportos öltözéket viselt: leggingst és hosszú ujjú, fehér pólót. Neonrózsaszín edzőcipője elsőfényként világított a homályos könyvtárban.

– Menekülj! – biztatta Flynn a képernyőt, mintha Bryce meghallhatta volna. – Menekülj már, Bryce, bassza meg!

Sandriel rosszallón meredt a tündérharcosra.

– Tisztességtelen eljárással vádol egy kormányzót? – Csakhogy kétség csillogott a szemében.

A tündérúr ügyet sem vetett rá, tekintete ismét a képernyőre tapadt.

Hunt képtelen volt megmozdulni. Bryce letette a sajttálat és a bort.

– Engem keresett, hát itt vagyok – mondta Micah-nak egy félmosoly kíséretében. – Nagyon unalmas lehetett az a csúcstalálkozó. – Összekulcsolta a kezét a háta mögött, róla lehetett volna mintázni a nemtörődömség szobrát. Az arkangyalra kacsintott. – Csak nem megint randira akar hívni?

Micah nem láthatta azt, amit a Declan által kinagyított második kameraszög számukra láthatóvá tett: hogy Bryce ujja megmozdult a háta mögött. A lépcső felé mutatott. Némán, kétségbeesetten sürgette Lehabah-t és Syrinxet, hogy meneküljenek. Egyik sem mozdult.

– Ahogy ön mondta akkor nekem – felelte Micah könnyedén –, inkább nem.

– Nagy kár.

Lüktetett a csend a konferenciateremben.

Bryce ismét mutogatni kezdett a háta mögött, már remegtek az ujjai. Könyörgöm – rimánkodott a kezével. Könyörgöm, meneküljetek, amíg elterelem a figyelmét!

– Foglaljon helyet! – mutatott Micah az asztal túloldalán álló székre. – Akár civilizáltan is megejthetjük a dolgot.

Bryce a szempilláját rebegtetve engedelmeskedett.

– Egészen pontosan mit is?

– Luna kürtjének átadását.

77.

Bryce tudta, hogy ez az egész minden bizonnyal rossz véget ér.

De ha Jesiba látta az üzeneteit, talán nem feleslegesen tart ki. Talán mindenki tudni fogja, mi történt vele. Talán meg tudják menteni a könyveket, már ha a védővarázslatok fel tudják venni a harcot egy arkangyal haragjával. A galéria igézetei nem tudták.

Bryce nyugodtan azt felelte Micah-nak:

– Fogalmam sincs, hol lehet a kürt.

Micah mosolya meg sem rezzent.

– Próbálja csak meg újra!

– Fogalmam sincs, hol lehet a kürt, kormányzó úr?

Micah megtámasztotta erős alkarját az asztalon.

– Kíváncsi rá, mit gondolok én?

– Nem, de gondolom, azért el fogja mondani. – Bryce szíve veszettül dobogott.

Micah felnevetett.

– Szerintem már rájött. Ugyanakkor, amikor pár nappal ezelőtt én is.

– Igazán hízelgő, hogy ennyire okosnak tart.

– Nem önt. – Újabb hűvös nevetést hallatott. – Danika Fendyr volt okos. Ellopta a kürtöt a templomból, és ön eléggé ismerte őt ahhoz, hogy rájöjjön, mit tett vele.

– Minek kellett volna Danikának a kürt? – kérdezte Bryce ártatlanul. – Hiszen tönkrement.

– Kettéhasították. És ha jól sejtem, már tudja, mi javíthatja meg. – Bryce szíve mennydörgésszerűen dübörgött, ahogy Micah azt morogta: – A szint.

Bryce felpattant, térde enyhén remegett.

– Akár kormányzó, akár nem, ez itt magánterület. Ha szeretne máglyán elégetni a könyvekkel együtt, akkor hozzon házkutatási parancsot!

Bryce a lépcső aljához ment. Syrinx és Lehabah viszont nem mozdult.

– Adja ide a kürtöt!

– Mondtam már, hogy fogalmam sincs, hol van.

Bryce feltette a lábát az első lépcsőfokra, de Micah ott termett, és megragadta a pólóját a nyakánál.

– Ne hazudj! – sziszegte.

Hunt egyetlen lépésnyit tudott lebotorkálni a lépcsőn, Sandriel már meg is állította, szele visszalökte a falhoz. Végigkígyózott a torkán, megdermesztette a hangszalagjait. Kénytelen volt némán figyelni a kibontakozó eseményeket.

Micah inkább tűnt állatnak, mint angyalnak, ahogy Bryce fülébe morgott:

– Szeretnéd tudni, hogy jöttem rá?

Bryce megremegett, ahogy a kormányzó birtokló mozdulattal végigsimított a gerince ívén.

Hunt vöröset látott az érintés miatt, amiért Micah olyan öntelten mozdult, amiért Bryce tágra nyíló szemében színtiszta rémület ült.

Bryce-nak több esze volt annál, mintsem hogy menekülni próbáljon, miközben Micah felfelé is végigsimított a hátán, minden egyes mozdulata határozottságot sugallt.

Hunt olyan erősen szorította az állkapcsát, hogy már fájt, hatalmas, ziháló kortyokban kapkodta a levegőt. Megöli. Valahogy megszabadul Sandrieltől, és megöli azt a kibaszott Micah-t ezért az érintésért…

Micah ezúttal a Bryce nyakában lógó vékony láncon futtatta végig az ujjait. Egy új amulett, döbbent rá Hunt.

Micah-nak fogalma sem volt a tőle pár méterre lévő kameráról, ahogy azt mormolta:

– Láttam a felvételt rólad a Comitium előcsarnokában. Sandrielnek adtad az Arkhé-amulettedet. Ő pedig tönkretette. – Széles keze Bryce nyakára fonódott, aki szorosan lehunyta a szemét. – Ebből jöttem rá. Hogy te is tudod az igazat.

– Nem tudom, miről beszél – suttogta Bryce.

Micah erősebben szorította őt, de akár Huntot is fojtogathatta volna, olyan nehezen kapott levegőt.

– Három éven keresztül hordtad azt az amulettet. Minden egyes nap minden egyes órájában. Ezt Danika is pontosan tudta. Ahogy azt is, hogy az égvilágon semmiféle ambíció nem szorult beléd, és sosem szednéd össze magad annyira, hogy más munkát keress. Úgyhogy nem vennéd le az amulettet.

– Maga megőrült! – nyögte ki Bryce.

– Valóban? Akkor magyarázd el, ugyan miért támadt rád a krisztalloszdémon egy órán belül azután, hogy levetted magadról az amulettet!

Hunt megdermedt. Bryce-t aznap megtámadta egy démon? Elkapta Ruhn pillantását, mire a herceg holtsápadtan bólintott. Időben odaértünk – csupán ennyit mondott neki Danaan gondolatban.

– Pechem volt? – próbálkozott Bryce.

Micah még csak el sem mosolyodott, továbbra is Bryce nyakát szorongatta.

– Nem pusztán nálad van a kürt. Te magad vagy a kürt. – Ismét végigsimított a hátán. – Te lettél a hordozója aznap este, amikor Danika finom porrá őrölte, összekeverte a boszorkánytintával, és úgy leitatott, hogy nem kérdezősködtél, hagytad, hogy a hátadra tetováltassa.

– Mi van? – fakadt ki Fury Axtar.

Az istenek basszák meg! Hunt továbbra sem szólalhatott meg, ezért elvicsorodott.

Csakhogy Bryce így felelt:

– Nagyon menőn hangzik, kormányzó úr, de ez a tetoválás azt jelenti, hogy…

– Nem e világi a nyelv, amin íródott. Az univerzumok nyelve. És konkrét parancsot jelent, amivel működésbe hozható a kürt, ha nyers erőt irányítanak magára a tetoválásra. Ahogy egykor a csillagfényű herceg is működésbe hozta. Hiába nem rendelkezel a bátyád képességével, a vérvonalad és a szint majd kompenzál, amikor használom rajtad az erőmet. Ha erővel töltjük meg a tetoválást, vagyis téged, az gyakorlatilag felér azzal, hogy megfújjuk a kürtöt.

Bryce orrlyukai kitágultak.

– Tudod, kit fújjál meg, te seggfej! – Olyan gyorsan vetette hátra a fejét, hogy még Micah sem védhette ki a támadást, és Bryce koponyája az orrának csapódott. Az arkangyal hátratántorodott, így Bryce-nak lehetősége nyílt megpördülni és menekülőre fogni…

Azonban Micah továbbra sem eresztette.

Egyetlen lökéssel a földre taszította, és Bryce pólója szétszakadt hátul.

Hunt kiáltása a torkában ragadt, Ruhné viszont végigvisszhangzott a konferenciatermen, ahogy Bryce végigcsúszott a szőnyegen.

Lehabah felsikoltott, Syrinx pedig felmordult, mire Bryce nagy nehezen rájuk parancsolt:

– Bújjatok el!

Az arkangyal megtorpant, szemügyre vette a földön elterülő nőt maga előtt.

A tetoválást a hátán. A sötét tintában ott rejlett Luna kürtje.

Bryce talpra kecmergett, mintha lett volna hová menekülnie, hová bújnia a kormányzó és annak iszonytató ereje elől. A helyiség másik feléig jutott, felfelé szaladt a karzatra vezető lépcsőn…

Micah szélsebesen mozgott. Megragadta Bryce bokáját, és keresztülhajította őt a könyvtáron.

Hunt még sosem hallott annál borzalmasabbat, mint ahogy Bryce felsikoltott, amikor nekicsapódott a faasztalnak, és az összetört alatta.

– Meg fogja ölni, bassza meg! – lehelte Ruhn.

Bryce hátrafelé mászott az asztal törött darabjain keresztül, vértől szivárgó szájjal suttogta Micah-nak:

– Te ölted meg Danikát és a falkát.

Micah elmosolyodott.

– És élveztem is minden egyes másodpercét.

A konferenciaterem megremegett. Vagy talán csak maga Hunt.

Aztán az arkangyal Bryce-ra vetette magát, és Hunt egyszerűen képtelen volt elviselni a látványt, azt, ahogy Micah a nyakánál fogva megragadja, és ismét elhajítja Bryce-t, neki a polcoknak.

– Hol van már a kibaszott Aux?! – üvöltött Ruhn Flynnre. Sabine-re.

Sabine szeme elkerekedett. Teljesen megdöbbentették a hallottak.

Bryce csigalassúsággal mászott hátrafelé, megint fel a karzat lépcsőjére, a könyvekbe kapaszkodva húzta magát tovább. Az egyik sebből vér szivárgott a leggingsére, csont csillant a beleálló fadarab alatt.

– Miért? – zihálta félig zokogva.

Lehabah közben a könyvtár hátuljában lévő fürdőszoba fémajtajához osont, és ki is nyitotta, mintha némán jelezni akarta volna Bryce-nak, hogy oda meneküljön – bezárhatják magukat oda, amíg megérkezik a felmentősereg.

– Rájöttél a kutatásod során, hogy a Redner Vállalat befektetője vagyok? Hogy hozzáférek az összes kísérlethez?

– Ó, bassza meg! – szakadt ki Isaiah-ból a terem mélyének túlsó oldalán.

– És rájöttél – folytatta Micah –, hogy pontosan mit csinált Danika a Redner Vállalatnál?

Bryce még mindig felfelé hátrált a lépcsőn. De nem volt hova menekülnie.

– Részidőben biztonsági őrködött.

– Ezt mondta neked? – Micah önelégülten elmosolyodott. – Danika kerítette elő azokat az embereket, akiket Redner meg akart találni. Olyanokat, akik inkább rejtve maradtak volna. Például az Ophion-lázadók egy csoportját, akik a szintetikus mágia egy formulájával kísérleteztek, hogy az emberek árulását segítsék vele. A rég elfeledett történelem mélyére ástak, és rájöttek, hogy a krisztalloszdémon mérge hatástalanítja a mágiát… a mi mágiánkat. Úgyhogy ezek az észlény lázadók úgy döntöttek, kutatni kezdenek a miértek után, izolálták a méreg által megtámadott fehérjéket. A mágia forrását. Rednert az emberkémei figyelmeztették, és Danika már ment is, hogy megkeresse a kutatást és a mögötte álló embereket.

Bryce levegőért kapott, még mindig felfelé kúszott. A konferenciaterem teljes némaságba burkolózott, ahogy azt felelte:

– Az Aszterek ellenzik a szintetikus mágiát. Hogy folytathatott egyáltalán Redner ilyen kutatásokat?

Hunt megremegett. Bryce az időt húzta.

Úgy tűnt, Micah készséggel válaszol.

– Redner tudta, hogy az Aszterek azonnal leállítanák, ha szintetikus mágiát próbálna előállítani, hogy én magam is azonnal véget vetnék a kísérleteknek, úgyhogy gyógyszerkutatásként adta elő a dolgot. Befektetési lehetőséget ajánlott nekem. A legelső kísérletek sikerrel zárultak, az emberek gyorsabban gyógyultak tőle, mint bármilyen gyógyboszorkány vagy tündér erejétől. De a későbbi kísérletek már nem a terv szerint alakultak. Mint kiderült, a vanírok megőrülnek a szertől. És ha egy ember túl sokat vesz be… Hát, igen. Danika a hozzáférése segítségével ellopta a kísérletek felvételeit, és úgy sejtem, rád hagyta őket, igaz?

Solas tüzére! Bryce egyre feljebb és feljebb mászott a lépcsőn, bele-belekapaszkodott az ősrégi, értékes könyvekbe.

– Hogy jött rá, mit művelsz valójában?

– Mindig olyasmibe ütötte az orrát, amibe nem kellett volna. Mindig meg akarta védeni a gyengéket.

– A hozzád hasonló szörnyetegektől – sziszegte Bryce továbbra is felfelé haladva. Még mindig az időt húzta.

Micah arcán ocsmány mosoly terült szét.

– Nem titkolta, hogy figyelemmel követi a szintkísérleteket, hiszen annyira szeretett volna segíteni a gyenge, védtelen félember barátján. Rajtad, aki semmiféle erőt nem örökölt. Felmerült benne, vajon a szint segítségével fel tudnád-e venni a harcot a világot uraló ragadozókkal. És amikor látta, miféle borzalmakat szülhet a szint, aggódni kezdett a kísérleti alanyok miatt. Aggódott, milyen hatással lehet a szer az emberekre, ha kijut a laborból. Csakhogy a Redner-alkalmazottak szerint Danikának is megvolt a maga kutatása. Senki sem tudta, mivel foglalkozik, de eltöltött némi időt a laborokban munkaidő után.

Nyilván minden rajta van a pendrive-on, amit Bryce talált. Hunt nagyon remélte, hogy Bryce biztos helyre rejtette. Vajon miféle döbbenetes információk lapulhatnak még rajta?

– Nem árult szintet azon a hajón, igaz? – kérdezte Bryce.

– Nem. Addigra már rájöttem, hogy szükségem van valakire, aki korlátozások nélkül hozzáfér a templomhoz, hogy ellopja a kürtöt, rám túl könnyen felfigyelnének. Úgyhogy amikor ellopta a szintkísérletek felvételeit, végre felhasználhattam őt.

Bryce még eggyel feljebb kúszott.

– Te juttattad ki a szintet a városba.

Micah követte.

– Igen. Tudtam, hogy Danika folyton hőst akar játszani, úgyhogy utánaküldtem, hadd védje Lunathion mocskát, nehogy a saját vesztüket okozzák vele. A nagy részét meg is szerezte, de nem mindet. Amikor elmondtam neki, hogy láttam őt a folyón, és közöltem vele, úgysem hinné el senki, hogy a partikirálynő meg akarja tisztítani az utcákat a drogtól, kénytelen volt kötélnek állni. Felajánlottam, hogy elfelejtem ezt az egészet, ha tesz nekem egy apró szívességet a megfelelő időpontban.

– Te okoztad az áramszünetet aznap este, amikor Danika ellopta a kürtöt.

– Igen. De alábecsültem Danikát. Már jóval azelőtt gyanússá vált számára a szint iránti érdeklődésem, hogy kijuttattam a laborból a szert, és amikor megzsaroltam, hogy lopja el a kürtöt, nyilván rájött, miféle összefüggés van a kettő között. Hogy a szint megjavíthatja az ereklyét.

– És ezért megölted? – Újabb lépcsőfok, újabb kérdés, hogy időt nyerjen.

– Azért öltem meg, mert elrejtette előlem a kürtöt, még mielőtt megjavíthattam volna a szinttel. Hogy így segítsek a népemen.

– Azt hittem, a puszta erőd is elég erre – mondta Bryce, mintha hízelgéssel próbálta volna menteni a bőrét.

Az arkangyal egy pillanatra őszintén elszomorodott.

– Ahhoz még az én erőm is kevés. Nem tudom megakadályozni, hogy a háború Valbara partjait is elérje. Ehhez a mi világunkon túli segítségre van szükség. A kürt portált nyit, amin keresztül egy egész hadsereget idézhetek meg, hogy eltöröljem a lázadó embereket a föld színéről, és véget vessek a féktelen pusztításuknak.

– Miféle világból jönne az a sereg? – kérdezte Bryce elsápadva. – Hélből?

– Hél nem hajolna meg előttem. De az ősi történetek egy olyan világról mesélnek, ami igenis fejet hajtana az erőm előtt… és a kürt előtt. – Elmosolyodott, ridegen, akár egy mélytengeri hal. – Aki a kürt teljes erejét bírja, az bármit megtehet. Talán még Aszterré is válhat.

– Az ő hatalmukkal születni kell, nem elvenni – csattant fel Bryce, pedig ekkor már tényleg hamuszürkévé vált az arca.

– A kürt segítségével nincs szükség arra, hogy valaki egy csillag erejét örökölje, anélkül is uralkodhat. Ezt az Aszterek is belátnák. Tárt karokkal fogadnának. – Újabb halk nevetést hallatott.

– Te ölted meg azt a két egyetemistát is.

– Nem. Őket egy szinttől beállt szatír mészárolta le, amíg Danika ellopta a kürtöt aznap este. Nyilván emésztette is a bűntudat.

Bryce remegett. Ahogy Hunt is.

– Szóval odamentél a lakásunkra, hogy megöld őt és az Ördögfalkát?

– Megvártam, amíg Philip Briggs szabadlábra kerül.

– Ott volt a fekete só a laborjában, egyértelműen gyanúba keverte őt – mormolta Bryce.

– Igen. Amint kijutott, elmentem Danika lakására, a közös lakásotokra, megfosztottam az Ördögfalkát az erejétől, és beadtam Danikának a szintet. Aztán végignéztem, ahogy széttépi őket, majd saját maga ellen fordul.

Bryce most kezdett csak rá igazán a sírásra.

– De még akkor sem mondta el neked, hol a kürt.

Micah vállat vont.

– Kitartott.

– És aztán mi történt? Megidézted a krisztalloszt, hogy eltüntesd a nyomaidat? Hagytad, hadd támadjon rád a sikátorban, nehogy a triariid rád gyanakodjon? Vagy csak ürügyet kerestél, hogy szemmel tarthasd a nyomozást, és senkiben se ébredjen gyanú? Aztán vártál két kibaszott évet?

Micah a homlokát ráncolta.

– Az elmúlt két évben a kürtöt kerestem, krisztalloszdémonokat idéztem, hogy segítsenek ebben, de nem akadtam a nyomára. Aztán rájöttem, hogy nem kell nekem dolgozni ezért. Hiszen te, Bryce Quinlan, jelentetted a kulcsot a kürt megtalálásához. Tudtam, hogy Danika elrejtette valahová, és ha lehetőséget biztosítok számodra, hogy bosszút állj, te majd elvezetsz hozzá. Az én erőm kevés volt ahhoz, hogy megtaláljam, de te… te szeretted őt. És úgy hittem, a szeretet ereje elhozza hozzám a kürtöt. Táplálni fogja az igazságszolgáltatás iránti vágyadat, és egyenesen elvezet hozzá. – Felhorkant. – De megvolt az esélye, hogy nem jutsz sokra… egyedül legalábbis. Úgyhogy bogarat ültettem az Őszkirály fülébe is.

A teremben mindenki a kifejezéstelen arcú tündérférfira nézett.

– Zsinóron rángatott, bassza meg! – morogta Ruhn az apjának.

Az Őszkirály borostyán szemében féktelen harag lobbant. De még mielőtt megszólalhatott volna, Micah így folytatta:

– Tudtam, hogy elég megjegyzést tenni a tündérek hanyatló erejére, a kürt elvesztésére, és beletaposok annyira az önérzetébe, hogy megparancsolja a csillagfényű fiának, keresse meg.

Bryce hosszan kifújta a levegőt.

– Ha én nem járok sikerrel, akkor Ruhn talán igen.

Ruhn pislogott.

– Minden alkalommal, amikor… amikor a kürtöt kerestem… – Elsápadt. – Mindig Bryce-hoz akartam menni. – Megfordult ültében, hogy Huntra nézzen, és gondolatban így folytassa: Azt hittem, a galériában van valami elrejtve, valamilyen információ, de… bassza meg, hiszen ő az!

A csillagfényű kapcsolatod vele és a kürttel olyan erős lehet, hogy még az Arkhé-amulett erejét is felülmúlta – felelte Hunt. Ez elég szoros köteléket feltételez, herceg.

– És a krisztalloszok megidézése az elmúlt hónapokban? – záporoztak Bryce kérdései. – A gyilkosságok?

– Azért idéztem meg a krisztalloszt, hogy motiváljalak titeket, de gondoskodtam róla, hogy ne készüljenek róla felvételek – válaszolta Micah ráérősen –, tudtam, hogy a kürttel való kapcsolata nyomra vezet majd titeket. Tertiannek, a növendéknek és a templomi őrnek pedig szintén azért adtam be szintet, azért hagytam, hogy széttépjék magukat, hogy ösztönözzelek. Tertian ürügyet szolgáltatott arra, hogy bevonjalak a nyomozásba, a másik kettő pedig arra kellett, hogy a kürtre terelje a figyelmedet. Két olyan embert támadtam meg, akik szolgálatot teljesítettek a templomban aznap este, amikor Danika ellopta.

– És a robbantás a Fehér Hollóban, a kürtjellel a ládán? Az is egy kis ösztönzés lett volna?

– Igen, és az emberekre akartam terelni vele a gyanút, hogy ők állnak az egész mögött. A város több pontján is helyeztem el bombákat, ahová feltételeztem, hogy eljuthatsz. Amikor Athalar telefonja jelezte, hogy a klubban vagytok, tudtam, hogy az istenek is velem vannak. Úgyhogy távolról felrobbantottam a bombát.

– Belehalhattam volna!

– Talán. De fogadni mertem volna, hogy Athalar megvéd. És miért is ne szítsak egy kis káoszt, miért ne hergeljem tovább egymás ellen az embereket és a vanírokat? Könnyebben meggyőzhetek mindenkit, hogy van ráció a tervemben, tényleg véget lehet vetni így a konfliktusnak. A többség számára egyébként túl nagynak tűnne a fizetendő ár.

Hunt beleszédült a hallottakba. A teremben senki sem szólt egyetlen szót sem.

Bryce lelassult, arca megrándult a fájdalomtól.

– És a lakásunk? Azt hittem, Hunt tette, de nem, igaz? Az is te voltál.

– Igen. A tulajdonos kérése a triariihoz futott be. És hozzám. Tudtam, hogy Danika nem hagyott ott semmit, de addigra már, Bryce Quinlan, élveztem a vergődésedet. Tudtam, hogy Athalar hamarosan le fog bukni a szinttel, és feltételeztem, hogy úgyis a legrosszabbat fogod hinni róla. Hogy az ereiben futó villámok segítségével ártatlan életeket sodort veszélybe. Hiszen gyilkos. Gondoltam, érdemes lenne emlékeztetni téged erre. Váratlan szerencse, hogy közben Athalarnak még bűntudata is támadt.

Hunt nem foglalkozott a felé vetett pillantásokkal. Annak a nyomorult seggfejnek esze ágában sem volt betartani az alkujuk rá eső felét. Ha megoldja az ügyet, Micah meggyilkolja. Mindkettejüket meggyilkolja. Kibaszott bábként rángatták.

– Mikor kezdtél rám gyanakodni? – kérdezte Bryce rekedten.

– Aznap éjjel, amikor a krisztallosz megtámadta Athalart a kertben. Később rájöttem, hogy valószínűleg hozzáért Danika valamelyik holmijához, ami korábban hozzáért a kürthöz.

Hunt megérintette Danika bőrdzsekijét aznap. Rákerült az illata.

– Amint eltüntettem Athalart az útból, ismét megidéztem a krisztalloszt, és rögtön utánad ment. Egyesegyedül az változott, hogy végre, végre levetted azt az amulettet. Aztán… – Felnevetett. – Végignéztem Hunt Athalar képeit arról az időszakról, amit veled töltött. Láttam azt is, amit a hátadról készített. A tetoválásról, ami néhány nappal Danika halála előtt került oda, legalábbis a Danika utolsó tartózkodási helyeiről készült lista alapján, amit Ruhn Danaan küldött neked és Athalarnak. Természetesen az ő felhasználói fiókjához is könnyedén hozzáférek.

Bryce a szőnyegbe markolt, mintha hirtelen karmokat növesztett volna.

– Honnan veszed, hogy a kürt egyáltalán működni fog így, hogy a hátamon van?

– Nem számít, milyen fizikai formát ölt. Lehet kürt alakú, nyaklánc vagy boszorkánytintába kevert por, az ereje megmarad.

Hunt némán elkáromkodta magát. Bryce-szal sosem mentek el a tetoválószalonba. Bryce azt mondta, tudja, miért ment oda Danika.

– Danika tisztában volt vele, hogy az Arkhé-amulett elrejt majd, még a mágia és a démonok elől is – folytatta Micah. – Azzal az amulettel még a krisztallosz számára is láthatatlan maradtál, pedig azért született, hogy levadássza a kürtöt. Úgy sejtem, Danika azt is tudta, hogy Jesiba Roga hasonló védővarázslatokkal látta el ezt a galériát, és talán a lakásotokra is tetetett néhányat, a régire is, meg arra is, amit rád hagyott, hogy mindenképpen rejtve maradj.

Hunt a galéria előtti utcarész kamerafelvételére nézett. Hol a francban van már az Aux?

– És azt hitted, senki sem jön majd rá? – dühöngött Bryce. – Mi van Briggs tanúvallomásával?

– Briggs egy őrült fanatikus, akit Danika egyszer már rajtakapott, hogy bombát akar robbantani. Senki sem hinne neki, hiába vallaná magát ártatlannak. – Főleg, hogy Micah rendelte ki számára az ügyvédet.

Bryce felpillantott a kamerára. Mintha meg akart volna győződni róla, hogy működik még.

– Szándékosan kérdezgeti, hogy teljes vallomást szedjen ki belőle – suttogta Sabine.

Hiába feszült meg Hunt teste a rémülettől, most büszkeség söpört végig rajta.

Micah ismét elmosolyodott.

– És ezzel el is érkeztünk idáig.

– Szánalmas alak vagy – vágta rá Bryce.

Micah ekkor a kabátzsebébe nyúlt. Előhúzott egy fecskendőt. Tele tiszta folyadékkal.

– Hiába szidsz, attól még ugyanúgy használni fogom a kürtöt.

Hunt lélegzete reszelősen járt ki-be a mellkasában.

Micah előrelépett.

– A kürt maradéka most a te testedben van. Amikor beadom neked a szintet, a gyógyító komponensek megkeresik és megjavítják mindazt, ami tönkrement. És a kürt ismét teljessé válik. Végre kiderül, működik-e.

– Képes lennél portált nyitni egy másik kibaszott világba Crescent City kellős közepén – sziszegte Bryce tovább hátrálva –, csak hogy kiderítsd, működik-e?

– Ha igazam van, az előnyök túlszárnyalják majd az esetleges áldozatokat – felelte Micah nyugodtan, ahogy folyadékcsepp jelent meg a tű végén. – Igazán sajnálatos, hogy nem éled majd túl a szint mellékhatását, és nem láthatod a saját szemeddel.

Bryce egy alacsony polc felé ugrott a lépcsőn, de Micah egy széllökéssel útját állta.

Arca megrándult, ahogy az arkangyal odahajolt fölé.

– Ne!

Ez nem történhet meg, Hunt nem hagyhatja, hogy megtörténjen.

Csakhogy Bryce semmit sem tehetett. Hunt sem tehetett semmit az ellen, hogy Micah a lány combjába döfje a tűt. És a fecskendő teljes tartalmát belenyomja. Bryce sikított, vergődött, de Micah csak ellépett tőle.

Nyilván nem tartotta már olyan szorosan a mágiájával, mert Bryce a szőnyeggel borított lépcsőfokokra roskadt.

Az a rohadék az órára pillantott. Megnézte, mennyi ideje van, amíg Bryce nekiáll széttépni magát, akinek a megkínzott testén lassan gyógyulni kezdtek a sebek. Felrepedt ajka teljesen helyrejött, combjának csontig hatoló sebe azonban jóval lassabban forrt össze.

Micah mosolyogva a Bryce hátán látható tetoválás után nyúlt.

– Kezdhetjük?

Csakhogy Bryce ismét megmozdult, és ezúttal Micah nem nyúlt utána időben, le tudott kapni egy könyvet a polcról, hogy jó erősen magához szorítsa.

Aranyló fény robbant elő a könyvből, valóságos buborék, amiről Micah keze visszapattant. Az arkangyal újra próbálkozott, de a pajzs nem engedett.

Hála az isteneknek! Ha még néhány percig kibírná, amíg megérkezik a felmentősereg… De ugyan mit tehetne egy Aux-falka egy arkangyal ellen? Hunt nekifeszült láthatatlan kötelékeinek. Lázasan gondolkozott, mit lehetne tenni, maradt-e bárki abban a nyomorult városban, aki segíthet…

– Hát jó – mondta Micah továbbra is mosolyogva, miután ismét megpróbált áttörni az arany pajzson. – Másképpen is rávehetlek, hogy engedelmeskedj.

Bryce remegett az arany buborékban. Hunt szíve megdermedt, ahogy Micah levonult a karzat lépcsőjén. Egyenesen a kanapé mögött kuporgó Syrinx felé tartott.

– Ne! – lehelte Bryce. – Ne…

A kiméra vergődni kezdett, beleharapott az arkangyalba, aki a grabancánál fogva megragadta.

Bryce lehajította a könyvet. Az arany buborék szertefoszlott. De amikor megpróbált ránehezedni a gyógyulófélben lévő lábára, összerogyott. Még a szint sem tudta olyan hamar helyrehozni, hogy elbírja a súlyát.

Micah továbbsétált Syrinxszel. Egyenesen a tartályhoz ment.

– KÖNYÖRGÖM! – sikította Bryce. Újra megpróbált lábra állni. Újra meg újra meg újra.

Micah egyetlen pillanatig sem habozott, kinyitotta az ajtót, ami mögött a kis lépcső a nøkk tartályának tetejéhez vezetett. Bryce véget nem érően sikított.

Declan átváltott arra a kameraképre, ami a tartály tetejét vette – épp abban a pillanatban, amikor Micah kinyitotta az etetőnyílást. És a vízbe hajította Syrinxet.

78.

Nem tud úszni.

Syrinx nem tud úszni. Esélye sincs kimászni, megmenekülni a nøkk elől…

Alulról Bryce csak Syrinx veszettül, kétségbeesetten rúgkapáló mancsainak alját látta, ahogy a kiméra próbált a felszínen maradni. Elejtette a könyvet, az arany buborék szétpattant, és megpróbált felállni.

Micah kilépett a tartály lépcsőjéhez vezető ajtón. Ereje egy pillanattal később Bryce-ba csapódott, aki megpördült tőle, arccal a szőnyeggel borított lépcsőnek zuhant. Háta védtelen maradt Micah előtt.

Szabadulni próbált, lába enyhülő fájdalma mit sem számított a vérében szerteszét futó, bizsergő zsibbadáshoz képest. Syrinx fuldoklik, meg fog…

Micah a lány fölé tornyosult.

Bryce kinyújtotta a karját – a polc felé. Bizsergő ujjai végigsimítottak a címeken. A szent számról, Az eleven halottak, Lélegzetek könyve, Az ezerarcú királynő…

Syrinx egyre csak kapálózott, kapálózott, még mindig olyan keményen küzdött…

Aztán Micah perzselő lángja csapódott Bryce hátába. A kürtbe.

Bryce sikított, pedig a tűz nem égetett, sokkal inkább beleivódott a tintába, nyers erő töltötte meg őt, a láng jéggé vált, és mozgó gleccserként, recsegve-ropogva indult meg a vérében.

Mintha a levegő felemésztette volna önmagát a könyvtárban, egyre kevesebb és kevesebb és kevesebb lett belőle…

Vad hullámban szakadt ki belőle. Bryce felsikoltott, az ereit belepő dér sistergő, izzó kínná változott. Odafent üveg törött. Majd nem történt semmi.

Az égvilágon semmi. A földön fekve reszketett, jég csípte és tűz perzselte a testét.

Micah körbenézett. Várt.

Bryce alig kapott levegőt, remegve várta, hogy portál nyílik, hogy valamiféle lyuk jelenik meg, ami egy másik világba vezet. De semmi sem történt.

Micah szemében csalódottság villant.

– Érdekes – jegyezte meg.

Ezzel az egy szóval eleget mondott, és Bryce tudta, hogy újra meg fogja próbálni. És újra. Nem számít, hogy életben van-e, vagy cafatokban hever, mert széttépte magát. A testén akkor is ott lesz a kürt tintája – maga a kürt. Ha kell, Micah a holttestét is magával vonszolja, csak hogy rájöjjön, hogyan nyisson átjárót egy másik világba.

Bryce a kikötői krisztallosztámadást követő órákban jött rá, amikor meglátta magát a tükörben. Gyanússá vált neki, hogy a hátán viselt tetoválás azért nem hasonlít egyetlen általa ismert írásmódra sem, mert valójában nem ábécé. Legalábbis nem midgardi. Ismét végigvette az összes helyet, ahol Danika élete utolsó hetében járt, és egyedül a tetoválószalont nem nézték meg. Aztán arra is rádöbbent, hogy az amulett védelme nélkül támadtak rá. Ahogy Huntot is megtámadta a krisztallosz a parkban, miután megérintette Danika kabátját a galériában. Rákerült Danika illata, amibe erősen belevegyült a kürté.

Bryce megfeszült, próbált ellenállni, ahogy Micah láthatatlan ereje szorította. Ujjai végigsimítottak egy sötétlila könyvgerincen.

Syrinx, Syrinx, Syrinx…

– Talán több sikerrel járnék, ha kivágnám belőled a kürtöt – mormolta Micah. Combján kiszabadult a kés a tokjából. – Sajnos ez fájni fog.

Bryce beakasztotta az ujjait a könyv gerincének tetejébe. Kérlek!

A könyv nem moccant. Micah letérdelt hozzá.

Kérlek! – esdekelt a könyvnek. Kérlek!

A kötet az ujjai felé mozdult.

Bryce lekapta a polcról, és kinyitotta.

Zöld fény robbant elő belőle. Egyenesen Micah mellkasába.

Az arkangyal keresztülrepült a könyvtáron, be a fürdőszoba nyitott ajtaján.

Ahol Lehabah várt a fürdőszobaajtó árnyékában, kezében egy kis könyvvel, amit már ki is nyitott, hogy egy újabb kirobbanó erőhullámmal becsukja az ajtót.

A könyv ereje sziszegve végigfutott a fürdőszobaajtón, és lezárta azt. Foglyul ejtve az arkangyalt odabent.

Amikor Ruhn felébredt reggel, nem számított rá, hogy kénytelen lesz végignézni a húga halálát.

És az apja… Ruhn apja egyetlen szót sem szólt, miközben ez a rémálom kibontakozott.

Bryce három szívdobbanás erejéig csak feküdt a lépcsőn, miközben a lábsebe végre összeforrt, és a csukott fürdőszobaajtóra meredt. Akár vicces is lehetett volna, hogy bezártak egy már-már isteni erővel bíró lényt egy fürdőszobába, ha nem lett volna olyan kibaszottul rémisztő.

Valaki fojtott hangon felmordult Ruhn mögött:

– Segíts rajta!

Hunt. Nyakizmai megfeszültek, úgy küzdött Sandriel szorítása ellen. És végig az arkangyalt nézte, ahogy tovább vicsorgott:

– Segíts rajta!

A fém fürdőszobaajtó még a könyv mágiájával sem tarthatja bent Micah-t sokáig. Talán néhány percnyi időt nyertek. És a Bryce szervezetében dolgozó szint… Mennyi ideje maradt, amíg maga ellen fordul, és cafatokra szaggatja a saját testét?

Lehabah Bryce mellé rohant, Hunt pedig ismét Sandrielre mordult:

– Menj, és állítsd meg!

Nem számít, milyen istentelenül gyors, még Sandrielnek is egy órába telne odaérni. Helikopterrel is fél óra az út.

Fuldoklás hallatszott, ahogy Sandriel erősebben fogta Huntot, elnémítva őt.

– Micah tartományában vagyunk. Nincs jogom beavatkozni az ügyeibe.

Athalar sötét szeme izzott, ahogy nagy nehezen kinyögte:

– Baszd… meg!

Sandriel triariijának összes tagja Hunt felé fordította veszedelmes figyelmét. De úgy tűnt, az angyalt a legkevésbé sem érdekli. Hiszen Bryce épp azt zihálta Lehabah-nak:

– Indítsd be a tartály etetőplatformját!

A vérében keringő szintnek hála végre beforrt a combján éktelenkedő seb. És Bryce már fel is pattant, rohanni kezdett.

A fürdőszobaajtó megremegett. Bryce egyetlen pillantást sem vetett rá, ahogy bicegve a tartályhoz vezető lépcsőhöz sprintelt. Felkapta a kést a földről. Micah kését.

Ruhnnak emlékeztetnie kellett magát, hogy lélegezzen, amint Bryce megindult felfelé a lépcsőn, letépve egy darabot szétszaggatott pólójából, és a combjára kötözve azt, hogy legyen hova tenni a kést. Rögtönzött fegyvertartót készített.

Declan átváltott a tartály tetején lévő kis helyiség kamerájára, a víz a rácsos padlót nyaldosta. Közel egyméteres, négyzet alakú lyuk nyílt a sötétbe, a kis platformot lánc erősítette a tartály tetejéhez. Lehabah a vezérlőberendezéshez lebegett.

– Nem támadta meg – zokogott a tűzszellem. – Syrie csak lebeg ott mozdulatlanul, meghalt…

Bryce letérdelt, és gyors egymásutánban mély lélegzeteket vett. Sebesen, egyre sebesebben…

– Mit csinál? – kérdezte Hypaxia királynő.

– Hiperventilál – mormolta Tharion. – Hogy több levegőt juttasson a tüdejébe.

– Bryce! – könyörgött Lehabah. – De hát…

Aztán Bryce egy utolsó, hatalmas levegővétel után beugrott a vízbe.

Be a nøkk felségterületére. Az etetőplatform vele együtt mozdult, a lánc letekeredett vele a sötétbe, és elszáguldott Bryce mellett, ő pedig megragadta a vasszemeket, megindult lefelé, egyre mélyebbre úszott…

Bryce-nak nem volt mágiája. Sem testi ereje, sem halhatatlansága. Semmi sem védte a nøkktól a tartályban, ahogy a fürdőszobaajtót áttörni készülő arkangyaltól sem. A szinttől, ami mindenképpen elpusztítja, ha a másik kettő kudarcot vallana.

A húga, az ő vakmerő, vadóc húga tökéletesen tisztában volt mindezzel, mégis a barátja megmentésére sietett.

– Ez a Próbatétele – mormolta Flynn. – Ez az ő kibaszott Próbatétele.

79.

A jéghideg víz ki akarta szipkázni azt a kevés levegőt is Bryce tüdejéből.

Nem gondolt a hidegre, gyógyult lábának még érződő sajgására, a két szörnyetegre a könyvtárban. Az egyik legalább fogságba esett a fürdőszobaajtó mögött.

A másik viszont…

Bryce végig Syrinxre figyelt, nem hagyta, hogy a rémület úrrá legyen rajta, hogy megfossza a levegőtől, ahogy a kiméra ernyedt teste után nyúlt.

Nem fogadja el ezt. Egyetlen pillanatra sem.

Tüdeje égni kezdett, küzdött a feszítő érzés ellen, ahogy az etetőplatform felé úszott Syrinxszel – az egyetlen dolog felé, ami kimentheti őt a vízből, a nøkk karmai közül. Ujjai a lánc köré fonódtak, a platform emelkedni kezdett a felszín felé.

Bryce elszoruló tüdővel tartotta Syrinxet a platformon, ami egyre feljebb és feljebb repítette őket…

A nøkk kirobbant a talajmenti kövek árnyékából. Mosolygott.

Tudta, hogy Bryce bejön Syrinxért. Hetek óta figyelte őt a könyvtárban.

Csakhogy ekkor az etetőplatform Bryce-szal együtt áttörte a vízfelszínt, és Bryce nagy kortyokban nyelte az édes, éltető levegőt, ahogy kiemelte Syrinxet, és azt zihálta Lehabah-nak:

– Szívmasszázs…

Karmos mancsok kulcsolódtak a bokáira, felsértették a bőrét, visszarántották. Bryce lefejelte a platform fém szélét, majd ismét elnyelte őt a hideg víz.

Hunt nem kapott levegőt, miközben a nøkk olyan erősen a tartály falának taszította Bryce-t, hogy megrepedt az üveg.

A becsapódástól Bryce magához tért a döbbent dermedtségből, épp abban a pillanatban, amikor a nøkk az arca után kapott.

Bryce balra úszott előle, de a nøkk karmai még mindig a vállát markolták, a bőrébe mélyedtek. A combjára erősített kés után nyúlt…

A nøkk kikapta a kést a kezéből, és a víz sötétjébe hajította.

Hát itt a vége. Így hal meg Bryce. Nem Micah keze által, nem a testében dolgozó szinttől – a nøkk fogja darabokra szaggatni.

És Hunt nem tehetett semmit, semmit, semmit, ahogy a lény újfent Bryce arca felé kapott…

Bryce ismét megmozdult. Nem az eltűnt fegyver után ugrott, hanem mintha támadásba lendült volna.

Jobbjával a nøkk hasának alját célozta, és benyúlt a szinte láthatatlan elülső réteg alá. Olyan gyorsan, hogy Hunt nem is volt benne biztos, mit csinál. Aztán Bryce elforgatta a csuklóját, és a nøkk megfeszült a fájdalomtól.

Buborékok szöktek meg Bryce szájából, ahogy erősebben szorította a lény golyóit…

A veremben ülő minden egyes férfi összerezzent.

A nøkk eleresztette Bryce-t, lesüllyedt a tartály aljára. Bryce-nak csak ennyire volt szüksége. Visszaúszott a megrepedt üveghez, megtámasztotta a lábát, és ellökte magát.

Kisiklott a nyílt vízre. Vér szivárgott utána a fejsebéből, pedig a szint már gyógyította is a vágást, annak köszönhette csupán, hogy nem vesztette el az eszméletét.

A platform ismét megindult lefelé a vízbe. Lehabah irányította. Egy utolsó mentőháló. Bryce delfinúszással hajtotta előre magát, karját kinyújtotta maga előtt. Minden egyes kígyózó ütemnél vér kavargott.

A tartály köves alján a nøkk összeszedte magát, és rávicsorgott a menekülőre. Opálos szemében düh lángja lobbant.

– Ússz, Bryce! – morogta Tharion. – Ne nézz vissza!

A platform megállt, ennél lejjebb már nem lehetett ereszteni. Bryce fogcsikorgatva úszott. Nyilván iszonyúan nehéz volt megállni a késztetést, hogy ne vegyen levegőt.

Gyerünk! – biztatta Hunt. Gyerünk!

Bryce ujjai a platform aljára kulcsolódtak. Majd a szélére. A nøkk előrontott a mélyből, iszonytató arcán düh és halál játszott.

– Nehogy megállj, Bryce! – figyelmeztette Fury Axtar a képernyőt.

Bryce nem állt meg. Egyre feljebb és feljebb emelte a kezét, úgy mászott felfelé a láncon, minden egyes méterért megküzdött.

Már csak három méter választotta el a felszíntől. A nøkk elérte a platform alját.

Másfél méter. A nøkk felfelé indult a lánc mentén, már Bryce sarkában járt.

Bryce áttörte a felszínt, élesen beszívta a levegőt, karja a láncot markolta, húzta magát, egyre csak húzta…

A mellkasa már kint volt a vízből. A hasa is. A lába.

A nøkk kinyúlt a vízből, utánakapott.

Azonban Bryce-nak sikerült kartávolságon kívül kerülnie. Hangosan zihált, víz hullott alá róla a rács alatt kavargó felszínre. Fején a seb nyom nélkül begyógyult.

A nøkk képtelen volt elviselni a levegőt, úgyhogy visszabukott a víz alá, épp akkor, amikor az etetőplatform megállt, és elzárta a tartályba vezető utat.

– Hél bugyraira! – suttogta Fury, és remegő kézzel megdörgölte az arcát. – Hél kibaszott bugyraira!

Bryce a mozdulatlan Syrinxhez rohant, és Lehabah-ra morrant:

– Volt valami?

– Nem, szerintem…

Bryce hozzáfogott a szívmasszázshoz, két ujját a kiméra átázott mellkasára tette. Befogta a pofáját és az orrába fújt. Majd megismételte a mozdulatsort. Újra. És újra.

Nem szólt egy szót sem. Nem könyörgött egyetlen istennek sem, ahogy próbálta újraéleszteni.

A helyiség túlfelét mutató videoképen a fürdőszoba ajtaja izzott Micah támadásai alatt. Bryce-nak menekülnie kellett. Most azonnal indulni, vagy szilánkosra törött csontdarabokként végzi…

Csakhogy Bryce nem menekült.

Tovább küzdött a kiméra életéért.

– Tudunk beszélni hozzá? – kérdezte Ruhn Declant és Jesibát. – Fel tudjuk venni vele a kapcsolatot? – A képernyőre mutatott. – Mondd meg neki, hogy azonnal meneküljön!

– Egyirányú a kapcsolat – felelte a hamura vált arcú Jesiba halkan.

Bryce folytatta a szívmasszázst, átázott hajából víz csöpögött, bőre kéknek tetszett a tartály fényében, mintha ő maga is hulla lett volna. Hátán egyedül a fekete sportmelltartó szakította meg a mintát – a kürtöt.

Még ha ki is jut a galériából, ha valahogy túléli a szintet, Micah akkor is…

Syrinx megrándult, vizet hányt. Bryce felzokogott, de már fordította is oldalra a kimérát, hadd köhögje ki. Syrinx rángatózott, ismét hányt, minden egyes lélegzetért megküzdött.

Lehabah közben már odarángatott a lépcső tetejére egy pólót az íróasztal egyik fiókjából. Most Bryce-nak adta, aki lecserélte rá szétszaggatott pólóját, a karjába vette a gyenge Syrinxet, és megpróbált felállni.

Fájdalmasan felnyögött, kis híján elejtette Syrinxet, ahogy vér ömlött a lábából a vízbe alattuk.

Hunt csak a fejsebére koncentrált, észre sem vette, hogy a nøkk felhasította a lábszárát – és a leggings alól kivillanó hús még mindig szét volt marcangolva. Lassan gyógyult. A nøkk támadása nyilván csontig hatolt, nagyon súlyos lehetett a sérülés, ha a szintnek még mindig nem sikerült begyógyítania.

– Menekülnünk kell! – mondta Bryce. – Most azonnal, még mielőtt kiszabadul.

Nem várta meg Lehabah válaszát, nagy nehezen feltápászkodott, a karjában cipelte Syrinxet.

Sántított, méghozzá nem is kicsit. És lassan, olyan lassan indult meg a lépcső felé. A fürdőszoba ajtaja ismét felhevült, a fém vöröslött, ahogy Micah megpróbálta szétolvasztani, hogy kijusson.

Bryce összeszorított foggal zihált, minden egyes lépésnél felszisszent. Igyekezett úrrá lenni a fájdalmon, amit a szintnek még nem sikerült enyhítenie. Próbálta szétmarcangolt lábbal lecipelni a közel tizenöt kilós kimérát a lépcsőn.

A fürdőszobaajtó fényárban lüktetett, szikrák hullottak a résekből. Bryce kijutott a könyvtárba, majd egyetlen lépést tett a bemutatóterembe vezető lépcső felé, és felnyögött.

– Hagyd már! – mordult fel az Őszkirály. – Hagyd már ott a kimérát!

Hunt tudta, hogy nem fogja, pedig Bryce még meg sem tette a következő lépést. Inkább hagyná, hogy egy arkangyal megnyúzza, mint hogy magára hagyja Syrinxet.

És látta, hogy ezzel Lehabah is tökéletesen tisztában van.

Bryce a lépcsősor harmadánál járt, a könyvtár másik végében álló fürdőszobaajtó résein szikrák hullottak szerteszét, amikor rádöbbent, hogy Lehabah nincs vele.

Megtorpant, levegőért kapott, úgy kínozta a lábszára, még a szint sem csillapította a fájdalmat, és hátranézett, le a könyvtárba vezető lépcsősor aljára.

– Hagyd már a könyveket, Lehabah! – könyörgött.

Ha túlélik, kinyírja Jesibát, amiért a tűzszellemnek egyáltalán eszébe jutott tétovázni. Kinyírja.

Lehabah mégsem mozdult.

– Lehabah! – förmedt rá Bryce, a név parancsként bukott ki a száján.

– Nincs elég időd, BB – mondta Lehabah halkan, szomorúan.

Bryce felfelé lépett, fájdalom csapott végig a lábszárán. Minden egyes mozdulattal szétnyílt a seb, csatát vívott az őt gyógyítani próbáló szinttel. Még mielőtt a szer szétzilálja az ép elméjét. Lenyelte a kiáltást, és így szólt:

– Akkor is meg kell próbálnunk.

– Nem nekünk – suttogta Lehabah. – Csak neked.

Bryce érezte, hogy teljesen elsápad.

– Nem teheted. – Elcsuklott a hangja.

– Dehogynem – felelte Lehabah. – A varázslat nem tartja már bent sokáig. Hadd nyerjek neked egy kis időt!

Bryce fogcsikorgatva ment tovább.

– Valahogy megoldjuk. Együtt is ki tudunk jutni…

– Nem.

Bryce visszanézett, és látta, hogy Lehabah halványan mosolyog. Még mindig a lépcső aljában volt.

– Hadd tegyem meg érted, BB! Érted és Syrinxért.

Bryce képtelen volt megálljt parancsolni a rátörő zokogásnak.

– Szabad vagy, Lehabah.

A szavak végigvisszhangoztak a könyvtáron, Bryce sírt.

– Múlt héten megállapodtam a szabadságodról Jesibával. Ott vannak a papírok az asztalomban. Bulit akartam szervezni neked, hogy meglepjelek. – A fürdőszobaajtó meggörbült, elhajlott. – Megvettelek, és most felszabadítalak, Lehabah.

Lehabah mosolya nem hervadt le.

– Tudom – válaszolta. – Belestem a fiókodba.

És bár egy szörnyeteg igyekezett szabadulni mögöttük, Bryce fuldokló nevetést hallatott, úgy könyörgött:

– Szabad vagy, nem kell ezt tenned! Szabad vagy, Lehabah.

Lehabah mégsem mozdult a lépcső aljából.

– Akkor hadd tudja meg a világ, hogy a felszabadításom után elsőként a barátaimon segítettem!

Syrinx megmozdult Bryce karjában, halk, fájdalmas hang tört elő belőle. Bryce úgy érezte, az ő lelke is éppilyen hangot ad ki, képtelen volt elviselni ezt a döntést, ezt a pillanatot. Azt suttogta:

– Szeretlek, Lehabah.

Az egyetlen szó, ami valaha is számított.

– És én is örökké szeretni foglak, BB. Menj! – lehelte a tűzszellem.

Bryce engedelmeskedett. A fogát csikorgatta, sikoly tört elő belőle, de felvonszolta magát és Syrinxet a lépcsőn. A tetején álló vasajtó felé. A haladék felé, amit nyerhetnek általa, ha a szint nem fordul ellene közben.

A fürdőszobaajtó megnyikordult.

Bryce hátrapillantott – csak még egyszer. A barátjára, aki még akkor is mellette állt, amikor mindenki más elhagyta. Aki még akkor is vidám maradt, amikor Bryce-t elnyelte a körülöttük lévő sötétség.

Lehabah mély, határozott rubinvörössel égve mozgásba lendült.

Először felfelé intett a karjával. Majd lefelé suhintott. Megpördült, haja csigavonalban mozgott a feje felett. Táncolt, hogy megidézze az erejét. Bármiféle aprócska mágiával rendelkezik is egy tűzszellem.

Lehabah teste felragyogott.

Bryce pedig mászott tovább. Minden egyes fájdalmas lépésnél hallotta, ahogy Lehabah azt suttogja, már-már kántálja:

– Ranthia Drahl, a Zsarátkirálynő leszármazottja vagyok. Velem van, és nem félek.

Bryce elérte a lépcső tetejét.

Lehabah azt suttogta:

– A barátaim mögöttem vannak, és meg fogom védeni őket.

Bryce sikítva lökte be a könyvtár ajtaját. Csattanva csukódott be, az igézetek bezárták, elvágták Lehabah hangját. Bryce nekidőlt és zokogva, a fogát szorítva a földre csúszott.

Bryce elérte a bemutatótermet, és bezárta maga mögött a vasajtót. Hála az isteneknek – hála a kibaszott isteneknek!

Hunt mégsem tudta levenni a szemét a könyvtár videoképéről, ahol Lehabah még mindig mozgott, még mindig az erejét gyűjtötte, és újra meg újra elismételte a szavakat:

– Ranthia Drahl, a Zsarátkirálynő leszármazottja vagyok. Velem van, és nem félek.

Lehabah ragyogott, éppolyan fényesen, akár egy csillag szíve.

– A barátaim mögöttem vannak, és meg fogom védeni őket.

A fürdőszobaajtó teteje begörbült, kinyílt.

És Lehabah szabadon eresztette az erejét. Három ütést vitt be. Tökéletesen célzott.

Nem a fürdőszobaajtó és a mögötte lévő arkangyal volt a célpontja. Nem, Lehabah nem tudta volna lelassítani Micah-t.

Több százezer liter víz viszont igen.

Lehabah tündöklő támadásai az üvegtartálynak csapódtak. Épp annál a repedésnél, amit Bryce okozott, amikor a nøkk nekivágta.

A lény felfigyelt a mozgásra, elvált a kövektől. Rémülten összerándult, ahogy Lehabah ismét lesújtott. Újra meg újra. Az üveg még jobban megrepedt.

Aztán Lehabah nekirontott.

Apró testét a repedésnek nyomta.

Újra és újra elsuttogta ugyanazokat a szavakat. Egyetlen mondattá váltak, imává, kihívássá.

– A barátaim velem vannak, és nem félek.

Hunt nagy nehézségek árán visszanyerte annyira az uralmát a teste felett, hogy a szívére tegye a kezét. Egyedül így tiszteleghetett, miközben Lehabah suttogása áradt a hangszórókból:

– A barátaim velem vannak, és nem félek.

A 33. légió angyalai egymás után álltak fel. Ruhn és a barátai is követték őket. És ők is a szívükre tették a kezüket, miközben a házuk legapróbb tagja újra és újra az üvegnek rontott, aranyszínben ragyogott, a nøkk pedig menekülni próbált, olyan helyet keríteni magának, ahol túlélhette azt, ami most rá várt.

Lehabah újra és újra elsuttogta:

– A barátaim velem vannak, és nem félek.

Az üvegen pókhálószerű repedés futott végig.

A konferenciateremben mindenki talpra ugrott. Egyedül Sandriel nem vette észre, ő végig a képernyőre szegezte a tekintetét. Mind felálltak, úgy nézték végig, hogy a tűzszellem feláldozza magát és a nøkkot a barátai védelmében. Ennyit tehettek meg érte, ezzel tiszteleghettek előtte.

Lehabah még mindig az üvegnek feszült. Remegett a félelemtől. Mégsem állt meg. Egyetlen pillanatra sem.

– A barátaim velem vannak, és nem félek.

A fürdőszobaajtó kivágódott, és a görbe fém utat engedett Micah-nak, aki úgy ragyogott, mintha frissen kovácsolták volna, mintha magát a világot is képes lenne szétszaggatni. Körbenézett a könyvtárban, szeme megakadt Lehabah-n és a megrepedt tartályfalon.

A tűzszellem megpördült, hátát az üvegnek nyomta.

– Ezt Syrinxért kapod! – sziszegte Micah-nak.

Lángoló, kis tenyerével az üvegre vágott.

Több százezer liter víz zúdult a könyvtárba.

80.

Vörös fények lobbantak, villogó színbe öltöztették a világot. Üvöltés harsant odalentről, megremegett a galéria.

Bryce tudta.

Tudta, hogy a tartály szétrobbant, hogy a víz elsodorta Lehabah-t. Hogy a nøkk is életét vesztette, hiszen levegő érte. És azzal is tisztában volt, hogy Micah-t ez sem tartóztathatja fel sokáig.

Syrinx még mindig nyüszített a karjában. A galéria padlóját üvegszilánkok borították, Jesiba emeleti irodájának üvege összetört.

Lehabah meghalt.

Bryce ujjai begörbültek a teste mellett. A vészjelző vörös fénye öntötte el a látómezejét. Örült, hogy ott dolgozik benne a szint. Minden egyes pusztító, dühöngő, jeges cseppjének örült.

A bejárati ajtó felé mászott, csikorogtak alatta az üvegcserepek. Ujjhegyein üres, hűvös erő lüktetett.

Megragadta a kilincset, és felhúzta magát. Felrántotta az ajtót, beeresztette a késő délután arany fényét.

De nem ment ki.

Nem ezért nyert időt neki Lehabah.

Hunt tudta, hogy Lehabah azonnal meghalt, éppúgy, ahogy egy vödör vízbe nyomott fáklya is kialszik.

Az áradat a karzatra hajította a nøkkot, ott vergődött, miközben a levegő kikezdte a bőrét. Még Micah-t is visszasöpörte a fürdőszobába.

Hunt csak meredt maga elé. A tűzszellem többé nem létezett.

– Bassza meg! – suttogta Ruhn.

– Hol van Bryce? – kérdezte Fury.

A galéria földszintje üres volt. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt, de…

– A kurva életbe! – suttogta Flynn.

Bryce felfelé rohant a lépcsőn. Jesiba irodájába. Csakis a szintnek köszönhette, hogy sprintelni tudott. Egyedül egy ilyen szer írhatta felül a fájdalmat. És a józan észt.

Amint belépett az irodába, Bryce letette Syrinxet a földre – és átugrott az asztalon. A szétszedett fegyvert akarta a falról.

Az Istenölő Puskát.

– Meg fogja ölni – suttogta Ruhn. – Meg fogja ölni azért, amit Danikával és a falkával tett.

Még mielőtt a szint eluralkodik rajta, ez a legkevesebb, amit Bryce megtesz értük. Elméjének, életének utolsó tiszta pillanataiban.

Sabine halálos csendbe burkolózott, de vadul remegett.

Hunt térde megrogyott. Képtelen volt végignézi. Nem is fogja.

Micah ereje végigmennydörgött a könyvtáron. A vizet szétválasztva vágott át a helyiségen.

Bryce lekapta az Istenölő Puska négy részét a falról, és az asztalra hajította őket. Kinyitotta a széf ajtaját, és benyúlt. Előhúzott egy üvegfiolát, felhajtott valamit. Újabb szer lett volna? Ki tudja, mit tárol odabent a varázslónő? Majd előhúzott egy karcsú aranylövedéket.

Tizenöt centiméter hosszú volt, egyik oldalára egy vigyorgó, szárnyas koponyát gravíroztak. A másik oldalára két egyszerű szót:

Memento Mori.

Emlékezz a halálra. Most inkább tűnt ígéretnek, mintsem szelíd emlékeztetőnek a Húspiacról.

Bryce a fogai közé vette a lövedéket, ahogy felkapta a puska első darabját. Majd a helyére illesztette a másodikat.

Micah a megtestesült halálként viharzott fel a lépcsőn.

Bryce a nyitott belső ablak felé pördült. Kinyújtotta a kezét, mire a puska harmadik része – a cső – széttárt ujjai közé röppent az asztalról, olyan mágiával irányította, amivel egyébként, természetes úton nem bírt, de most az ereiben folyó szintnek köszönhetően hozzáfért. Néhány mozdulattal a helyére illesztette.

Az aranylövedékkel a foga közt a széttört ablakhoz rohant, menet közben szerelte össze a puskát, miután láthatatlan széllel magához rántotta az asztalról az utolsó darabját is.

Hunt még sosem látott senkit úgy fegyvert összeszerelni, hogy az illető oda sem néz, és közben a célpontja felé rohan. Mintha ezredjére csinálta volna.

De hiszen így is van, döbbent rá Hunt.

Lehet, hogy Bryce az Őszkirálynak köszönhetően fogant meg, az apja viszont Randall Silago. És a legendás mesterlövész jól kitanította.

Bryce a helyére kattintotta az utolsó darabot is, majd hasra vágódva csúszott tovább, úgy töltötte be a lövedéket. A lyukként tátongó ablaknál lefékezett, feltérdelt, és a vállának támasztotta az Istenölőt.

És az a két másodperc, amíg Bryce felkészült a lövéshez, az a két másodperc, amíg nagy levegőt vett, Lehabah-nak köszönhetően állt a rendelkezésére, Hunt tudta jól. A tűzszellem az életével fizetett érte. Ezt ajánlotta fel Lehabah Bryce-nak, és ő megértette, elfogadta.

Nem menekülésről volt szó. Nem, Micah elől nem lehet elmenekülni.

Lehabah azért nyert Bryce-nak két másodpercet, hogy megölhesse az arkangyalt.

Micah kirobbant a vasajtón. A fém a galéria lambériájába fúródott. A kormányzó a nyitott bejárati ajtó felé pördült. A csapda felé, amit Bryce azzal készített elő, hogy kinyitotta.

Nem nézett fel. Ideje sem volt arrafelé pillantani, Bryce ujja már görbült is a ravaszon.

Aztán Micah nyomorult fejébe eresztette a golyót.

81.

Az idő meggörbült, megnyúlt.

Hunt úgy érezte, mintha hátrafelé zuhanna, pedig a fal mellett állt, és egyetlen izmát sem mozdította.

A legközelebbi asztalon mégis megdőlt a kávésbögre, a folyadék a végtelenségbe nyúlóan loccsant kifelé…

Egy arkangyal, egy világhatalom halála megrenget teret és időt. Egyetlen másodperc órává nyúlhat. Nappá. Évvé.

És Hunt mindent látott.

Látta a teremben tartózkodók végtelenül lassú mozdulatait, a végiggyűrűző döbbenetet, Sandriel dühét, Pollux sápadt hitetlenségét, Ruhn rémületét…

Az Istenölő lövedék még mindig befelé száguldott Micah koponyájába. Még mindig roncsolta a csontot, az agyvelőt, és magával rántotta az időt is.

Aztán Bryce felállt az iroda kitört ablakában. Két kezében kardot szorított.

Danika kardját – nyilván a galériában hagyhatta élete utolsó napján. És Bryce Jesiba irodájába tette, ott rejtegette két évig. Hunt Sabine arcának minden egyes apró rezdülésére felfigyelt: arra, ahogy kitágul a pupillája, ahogy lenszőke haja meglebben, amint összerezzen az elveszett ereklye láttán…

Bryce kiugrott az ablakon, le a bemutatóterembe.

Hunt minden egyes mozdulatát figyelemmel követte: Bryce testét ívbe feszítve a feje fölé emelte a kardot, majd az arkangyalra vetődve lesújtott vele.

Esküdni mert volna, hogy az ősi fém a levegőt is kettéhasítja. Ahogyan aztán magát Micah-t is.

A kard kettészelte az angyal fejét, ahogy Bryce végighúzta rajta, utat vágott a testében. Szétbontotta. Erre a feladatra csakis Danika kardja volt alkalmas.

Hunt kiélvezte Bryce életének utolsó pillanatait, mielőtt a szint átveszi felette az uralmat. Ez volt az első jel? Ez az őrület, ez a színtiszta, eszeveszett düh?

Bryce. Az ő Bryce-a.

A barátja és… minden egyéb, amivé a közöttük kialakult és annál többet jelentő kapcsolat nyomán vált. Bryce az övé, ahogyan Hunt Bryce-é, és ezt neki is el kellett volna mondania, ott, a Comitium előcsarnokában meg kellett volna mondania, hogy csakis ő számít, örökké csak ő fog számítani, és megkeresi, akkor is, ha ezer évbe telik, megkeresi, és igenis átélnek mindent, amivel Sandriel gúnyolta.

Bryce még mindig a levegőben volt, még mindig Micah testét szelte ketté. Az arkangyal vére felfelé záporozott.

Ha normális ütemben telik az idő, szétfröccsent volna. De ebben az eltorzult világban Micah vére rubinbuborékokként szállt felfelé, végigpermetezte Bryce arcát, megtöltötte sikoltó száját.

Ebben az eltorzult világban Bryce sebekkel teli, megkínzott arca a szintnek hála begyógyult, mire végigvágta Micah testét. Kettévágta őt.

A zöld szőnyegen ért földet. Hunt azt hitte, csont reccsen majd. De Bryce lábszára teljesen meggyógyult. A szint utolsó ajándéka, mielőtt elpusztítja őt.

De a szeme… nem látott benne őrületet, önpusztító dühöt. Egyedül a rideg bosszúvágy csillogott benne.

Micah testének két darabja szétesett, és Bryce ismét megmozdult. Ismét lesújtott. Kettémetszette a törzsét. Majd a fejét.

A riasztó vörös fényei még mindig villogtak, de még úgy is látszott a Bryce-t borító vér. Fehér pólója immár vörösben játszott. A tekintete mégis tiszta maradt. Még mindig nem vette át felette az uralmat a szint.

– Működik az ellenszer – mormolta Hypaxia. – Az dolgozik benne.

Hunt ekkor megingott.

– Úgy volt, hogy csak a mérget küldi el – mondta a boszorkánynak.

Hypaxia egy pillanatra sem vette le a tekintetét a képernyőről.

– Rájöttem, hogyan stabilizáljam a mérget anélkül, hogy jelen lennék, és… inkább az ellenszert küldtem el neki. Ha… ha esetleg szüksége lenne rá.

Bryce pedig felhajtotta, akár egy üveg whiskey-t.

Hypaxia klinikáján közel három percbe telt, mire az ellenszer teljesen lebontotta a szintet. Sem Hunt, sem pedig a boszorkánykirálynő nem vette le a szemét Bryce-ról, hogy számolhassák a perceket, amíg a szint teljesen eltűnik a testéből.

Bryce nyugodtan a rejtett tárolóhoz sétált. Előhúzott egy piros kannát. Majd az összes benzint a kormányzó feldarabolt holttestére locsolta.

– A rohadt életbe! – suttogta Ruhn újra meg újra. – A rohadt életbe!

A többiek a teremben még levegőt sem mertek venni túl hangosan. Még Sandriel is némán figyelte, ahogy Bryce kivesz egy doboz gyufát az íróasztala fiókjából.

Meggyújtott egyet, és a kormányzó testére hajította.

Lángok lobbantak. A műtárgyakon felragyogtak a tűzvédő varázslatok.

Már senki sem menthette meg. Senki sem gyógyíthatta meg Micah-t. Azok után, amit Danika Fendyrrel, az Ördögfalkával és Lehabah-val tett, semmiképp.

Bryce a tűzre meredt, arcát még mindig az arkangyal vére pöttyözte. És végül felnézett. Egyenesen a kamerába. Az őt figyelő világra.

Maga volt a megtestesült bosszú. A harag sajgó szíve. Senki előtt nem hajtott fejet. Hunt villámai felzúgtak a kegyetlen, gyönyörű arc láttán.

Az idő felgyorsult, a lángok Micah testét emésztették, szétporlasztották a szárnyát. Csupán hamu maradt utána.

Szirénák vijjogtak a galéria előtt, ahogy az Auxilia végre odaért.

Amint az első tündér- és farkascsapatok megjelentek, Bryce becsapta a bejárati ajtót.

Senki, még Sandriel sem szólt egy szót sem, ahogy Bryce elővette a porszívót a tárolóból. És véglegesen kitörölte Micah-t a világból.

82.

Gázrobbanás, magyarázta Bryce az Auxnak a kaputelefonon keresztül, úgy tűnik, a feletteseik nem számoltak be nekik a részletekről. Igen, kutya baja. Csak van még egy kis személyes elintéznivalója.

Az arkangyalról egy szót sem szólt.

Ahogy az összeporszívózott, majd hátul a kukába hajított hamvakról sem.

Visszament Jesiba irodájába, hogy Syrinxet ölelgesse, simogassa a bundáját, megpuszilja még mindig nedves fejét, és újra meg újra elsuttogja neki:

– Semmi baj. Nincsen semmi baj.

Az ölében fekvő kimérát végül elnyomta az álom, és amikor Bryce megbizonyosodott róla, hogy egyenletesen lélegzik, előhúzta a telefonját a leggingse hátsó zsebéből.

Hét nem fogadott hívás várta, mind Jesibától. És egy csomó üzenet. Az első néhányat szinte fel sem fogta, de abban, ami egy perce érkezett, ez állt: Ugye jól vagy?

Ujjai távolinak tűntek, vér zúgott a fülében. De azért visszaírt: Jól. Láttad, mi történt?

Jesiba azonnal válaszolt.

Igen. Mindent láttam. Majd a varázslónő hozzátette: Ahogy a többiek is a csúcstalálkozón.

Bryce csak annyit írt vissza: Helyes.

Aztán lenémította a telefonját, visszadugta a zsebébe, és lemerészkedett a könyvtár vízben úszó romjaiba.

Lehabah-nak nyoma sem maradt a nagyrészt víz alá kerülő könyvtárban. Még egy hamufolt sem.

A nøkk teteme a karzaton terült el, kiszáradt bőre elporladt, egyik karmos mancsával még mindig a korlát vasrúdjait markolta.

Jesiba annyi védővarázslattal látta el a könyvtárat, hogy a könyvek és a kisebb akváriumok és terráriumok megmenekültek az áradat elől, bár a lakóik szinte teljességgel eszüket vesztették. Maga az épület viszont…

Dübörgött a csend Bryce körül.

Lehabah nincs többé. Nem csendül hang a vállánál, nem morog senki a rendetlenség miatt.

És Danika… Bryce elzárta a Micah által felfedett igazságot. A kürt a hátán megjavult, használhatóvá vált. Ő azonban ugyanúgy érezte magát, ha nem lett volna az az iszonyú energiarobbanás, amit az arkangyal kieresztett, nem is tudta volna, hogy működik. Legalább portál nem nyílt. Legalább ennyi szerencséje volt.

Tudta, hogy közeleg a világ. Hamarosan ott toporog majd a küszöbén.

Könnyen lehet, hogy meglakol azért, amit tett.

Úgyhogy Bryce felvánszorgott a lépcsőn. A lába meggyógyult. A fájdalmai elmúltak, a szint kiürült a szervezetéből…

Belehányt az asztala melletti kukába. Az ellenszerben található méreg éppúgy égetett, mint amikor felhajtotta, de nem hagyta abba. Végül már csak nyál jött ki a szájából.

Fel kellene hívnia valakit. Bárkit.

A csengő továbbra is néma maradt. Senki sem jött, hogy megbüntesse azért, amit tett. Syrinx még mindig aludt, szorosan összegömbölyödött. Bryce keresztülvágott a galérián, és kinyitotta a külvilágba vezető ajtót.

Ekkor hallotta meg a sikolyokat. Felkapta Syrinxet, és futólépésben megindult arra, amerről jöttek.

És amikor odaért, ráébredt, miért nem jött senki sem érte, sem a bőrére tetovált kürtért.

Ennél sokkal nagyobb problémájuk is volt.

A csúcstalálkozó káoszba torkollott. Az Aszter-őrség elrepült, valószínűsíthetően azért, hogy parancsot kérjenek uraiktól, Sandriel pedig tátott szájjal meredt a képernyőre, amin Bryce Quinlan úgy porszívózta fel a kormányzó hamvait, mintha csak véletlenül kiborított volna némi chipset a szőnyegre.

Mindez eléggé elvonta a figyelmét ahhoz, hogy Hunt végre megmozdulhasson. Leült egy üres székre Ruhn és Flynn mellé.

– Eddig is rossz volt a helyzet, de ez már tényleg súlyos – szólalt meg halkan.

A szavait igazolta, hogy az Őszkirály ráparancsolt Declan Emmetre és még két technikusra, hogy hat különböző számítógépen felügyeljenek mindent, a galériától kezdve a híreken át az Aux-csapatok mozgásáig a városban. Tristan Flynn megint telefonált, épp vitatkozott valakivel a tündérhelyőrségnél.

Ruhn megdörgölte az arcát.

– Ezért megölik.

Hiszen meggyilkolta a kormányzót. Bizonyította, hogy egy tűzszellem és egy félember nő képes szembeszállni egy kormányzóval, és legyőzni őt.

Abszurdum. Mintha egy kis hal lemészárolna egy cápát.

Sabine még mindig a képernyőt bámulta, éppolyan vakon, mint a vénséges vén Falkavezér, aki épp a lánya mellett szunyókált a székében. Egy kimerült, megfáradt farkas, készen arra, hogy utoljára hunyja le a szemét. Amelie Ravenscroft sápadtan, remegve nyújtott át Sabine-nek egy pohár vizet. A farkasok jövendőbeli Falkavezére rá sem hederített.

A terem túlfelében Sandriel telefonnal a fülén felállt. Nem nézett senkire, miközben felsétált a veremből kivezető lépcsőn, és távozott. A triariija azonnal a nyomába eredt, Pollux már összeszedte magát annyira, hogy a rá jellemző gőggel lépkedjen.

Hunt gyomra felfordult a gondolatra, hogy Sandrielt csupán néhány pillanat választja el a valbarai arkangyali címtől. Pollux széles vigyora is ezt a feltételezést erősítette. Bassza meg!

Ruhn Huntra pillantott.

– Ki kell találnunk valamit, Athalar.

Bryce-szal kapcsolatban. Hogy megvédjék a következményektől. Már ha lehetséges egyáltalán. Ha az Aszterek nem indultak meg még ellene, ha nem épp most adnak parancsot Sandrielnek. Hogy elsöpörjék azt a fenyegetést, amivé Bryce vált, függetlenül a hátára tetovált kürttől.

Legalább Micah kísérlete kudarcba fulladt. Legalább ennyi szerencséjük volt.

– Ezért megölik – ismételte Ruhn, mintegy saját magának.

Hypaxia királynő leült Hunt másik oldalára, és figyelmeztető pillantással felmutatott egy kulcsot. Hunt béklyójába dugta, a gorszi kő nagyot puffant az asztalon.

– Azt hiszem, nagyobb problémáink is vannak – mutatott a városi kamerák képére, amit Declan kivetített.

Csend gyűrűzött végig a konferenciatermen.

– Ugye ez nem az, aminek hiszem? – kérdezte Ruhn.

Micah kísérlete a kürttel mégsem fulladt kudarcba.

83.

Bryce egyetlen pillantást vetett az óvárosi Szívkapura, és Syrinxszel a karjában futólépésben megindult haza.

Micah sikerrel használta a kürtöt. És átjárót nyitott a Szívkapu belsejében, felhasználva a kvarcfalak mágiáját. Amint Bryce meglátta, hogy mi siklik ki a Szívkapuban tátongó űrből, rádöbbent, hogy Micah nem egy ismeretlen világba nyitott portált, ahogyan azt tervezte. Hanem egyenesen Hélbe.

Sikolyok harsantak, ahogy szárnyas, pikkelyes démonok röppentek ki a kapuból – egyenesen a Veremből érkeztek.

Hazaérkezve Bryce ráüvöltött Marrinre, hogy meneküljön le a pincébe, és vigye magával az összes lakót is, akit csak tud. Hívja fel a családját, a barátait, figyelmeztesse őket, hogy menjenek biztos helyre – az óvóhelyekre, ha tehetik, és a lehető legjobban felfegyverkezve húzzák meg magukat.

Syrinxet a lakásában hagyta, kitett neki egy hatalmas tál vizet, és levette az eleséggel teli doboz tetejét. Meg tudja oldani a saját etetését. Takarókat halmozott a kanapéra, közéjük dugta a kimérát, puszit nyomot szőrös fejére, aztán felkapta, amire szüksége volt, és már rohant is kifelé.

A tető felé sietve húzta magára Danika bőrdzsekijét, majd a hátára kötötte a Fendyr család kardját. Hunt egyik pisztolyát a nadrágja derekába dugta, a puskáját a vállára vette, és teletöltötte a zsebét lőszerrel. Megfagyott a vér az ereiben, ahogy körbenézett a városban. Rosszabb volt, mint hitte – sokkal, de sokkal rosszabb.

Micah nem csak a Szívkapun nyitott portált Hélbe. Minden egyes kapun átjárót nyitott. Mind a hét kvarc boltív Hél kapujává vált.

Odalentről sikolyok harsantak, ahogy démonok rontottak ki az átjárókból, egyenesen a védtelen városba.

Sziréna vijjogott. Figyelmeztetés – és egyben parancs is.

Az óvóhelyek megnyíltak, automata, harminc centi vastag ajtajuk félrecsúszott, hogy beengedje az oda gyűlőket. Bryce a füléhez emelte a telefonját.

Juniper most az egyszer elsőre felvette.

– Az istenek szerelmére, Bryce…

– Menj biztos helyre!

– Ott vagyok, ott vagyok – zokogta Juniper. – Épp ruhapróbán voltam pár bőkezű támogatóval, és mind a háztömb óvóhelyén vagyunk, és… – Juniper ismét felzokogott. – Bryce, azt mondják, előbb be fogják zárni az ajtót.

Rémület hasított végig Bryce-on.

– Másoknak is be kell jutniuk. Minden egyes pillanatra szükségük van.

Juniper tovább sírt.

– Én is megmondtam nekik, de teljesen megőrültek, nem hallgatnak rám. Nem akarják beengedni az embereket.

– Kibaszott rohadékok! – lehelte Bryce, és lenézett a saját tömbjében lévő óvóhelyre, a befelé áramló lakosokra. Az óvóhelyek ajtaját kézzel is bármikor be lehet csukni, de egy órán belül mindegyik automatikusan lezár majd. És egészen addig úgy is marad, amíg meg nem oldják a problémát.

Juniper hangja elcsuklott.

– Nem hagyom, hogy bezárják az ajtót. De Bryce, ez az… – A vonal szakadozni kezdett, Juniper nyilván beljebb ment az óvóhelyre. Bryce észak felé pillantott, a színházak felé. Alig néhány utcányira voltak a Szívkaputól. – Teljes káosz…. – Újabb recsegés. – Biztonság…?

– Biztonságban vagyok – hazudta Bryce. – Maradj az óvóhelyen! Ameddig csak lehet, tartsátok nyitva az ajtókat!

Csakhogy a drága, eltökélt, bátor Juniper egyedül nem lesz képes visszatartani a pánikba esett tömeget. Főleg a kicicomázott lakosokból állót nem, akik mind meg vannak győződve róla, hogy nekik igenis joguk van megmenekülni, még ha ezért mások életével fizetnek is.

Juniper hangja ismét megreccsent, úgyhogy Bryce csak annyit mondott:

– Szeretlek, June! – Azzal letette.

Írt gyorsan egy üzenetet Jesibának, hogy szó szerint elszabadult a pokol, és amikor nem kapott rögtön választ, hozzátette, hogy odamegy. Mert valakinek muszáj.

Démonok röppentek fel az égre a holderdei kapuból. Bryce csak remélhette, hogy az Odút már lezárták. De az Odút számtalan őr és erős varázslatok védték. A város bizonyos részeit viszont az égvilágon semmi.

Ez a gondolat elég volt ahhoz, hogy lerohanjon a tetőre vezető lépcsősoron. Végigszaladjon az épületen.

És kirontson a káoszban úszó utcára.

– Minden kapuból démonok özönlenek – jelentette Declan, túlharsogva a telefonjukba ordító különféle vezetők és csapataik zaját. A kapuk boltíve alatt most átjáró tátongott, mintha láthatatlan ajtó nyílt volna bennük.

Hunt csak hatot látott a képernyőkön, hiszen a Csontnegyedben nincsenek kamerák, de Declan azt feltételezte, hogy az Isztrosz túlpartján található Holtak kapujában is ugyanaz a sötétség tátong. Jesiba Roga nem próbálta felvenni a kapcsolatot a Holtkirállyal, szemét a képernyőkre függesztette. Arca hamuszürkévé vált.

Nem számít, gondolta Hunt, ahogy átnézett Declan válla felett. A Csontnegyed lakói már meghaltak.

Egyik hívást indították a másik után – rengetegre nem érkezett válasz. Sabine parancsokat vakkantott Amelie-nek, mindketten fülükre szorított telefonnal igyekeztek elérni a városi falkák alfáit.

A konferenciaközpont minden egyes képernyőjére a Crescent City-i kamerák közvetítette rémálom vetült ki. Hunt nem tudta, hova nézzen. Egyik kép rosszabb volt, mint a másik. Rémisztő pontossággal ismerte fel a kapukon át a városba özönlő lehető legszörnyűbb démonokat. Még ő is nehezen végzett velük. Lunathion lakosságának esélye sem volt ellenük.

Nem olyan kifinomult, intelligens démonok voltak, mint Aidas. Nem, ezek az ágyútöltelékek. A Verem szörnyei. A könnyű prédára vágyó vadállatok.

Az Öt Rózsában már felragyogtak a villák színjátszó védővarázslat-buborékai. Kizártak mindenkit, aki olyan szegény vagy szerencsétlen volt, hogy az utcán érte a vész. Az Auxot is oda vezényelték, a város leggazdagabb polgárainak vassal védett falai elé. Hogy védjék azokat, akik már így is biztonságban voltak.

Hunt Sabine-re mordult:

– Mondd meg a falkáidnak, hogy vannak védtelen otthonok, ahol szükség van rájuk…

– A vészforgatókönyv szerint járunk el! – vicsorgott rá Sabine.

Amelie Ravenscroftba legalább szorult annyi jóérzés, hogy elvörösödött szégyenében, és leszegte a fejét. De nem mert felszólalni.

– Baszd meg a vészforgatókönyvedet! – morogta Hunt. A képernyőkre mutatott. – Azoknak a seggfejeknek védővarázslatuk és pánikszobájuk is van a villákban. Az utcán lévőknek nincs semmijük.

Sabine nem foglalkozott vele tovább. De Ruhn ekkor az apjára parancsolt:

– Vezényeld ki a csapatainkat az Öt Rózsából! Küldd őket oda, ahol szükség van rájuk!

Az Őszkirály állkapcsa megfeszült ugyan, de így felelt:

– Nem véletlenül ilyen a vészforgatókönyv. Nem fogjuk védtelenül hagyni őket a káoszban.

– Ugye nem gondolják komolyan, bassza meg?! – fakadt ki Hunt.

A délutáni nap szép lassan a horizont felé süllyedt. Nem akart belegondolni, mennyivel súlyosbodik a helyzet, amikor leszáll az est.

– Nem érdekel, hogy nem akarják! – üvöltötte Tharion a telefonjába. – Mondd meg nekik, hogy menjenek ki a partra! – Elhallgatott. – Akkor mondd meg, hogy akit lehet, vigyenek le a víz alá!

A terem másik végében Isaiah is telefonált.

– Nem, az az időgörbület csak egy félresiklott varázslat volt, Naomi. Igen, attól nyíltak ki a kapuk. Nem, vidd a 33.-at az Óvárosba! Haladéktalanul vidd őket az óvárosi kapuhoz! Nem érdekel, ha mindenkit széttépnek… – Isaiah elhúzta a telefont a fülétől, és a kijelzőre pislogott. Ezután Hunt szemébe nézett. – A KÜN ostrom alatt áll. A 33.-at épp lemészárolják. – Inkább nem találgatott, vajon Naomi is áldozatul esett-e, vagy egyszerűen csak elhagyta a telefonját a küzdelemben.

Ruhn és Flynn egyik számot tárcsázta a másik után. Senki sem vette fel. Mintha a városban maradó összes tündérvezető is életét vesztette volna.

Sabine-nek végül sikerült elérnie valakit.

– Ithan… jelentést kérek!

Declan szótlanul kihangosította Sabine telefonját a terem hangszóróin. Ithan Holstrom lihegése töltötte be a teret, a helymeghatározás szerint a védővarázslatokkal ellátott, bevehetetlen Odú mellett volt. Nem e világi, vad morgások szakították félbe a szavait, nem a farkasoktól érkeztek.

– Mindenhol ott vannak, bassza meg! Alig tudjuk őket visszatartani…

– Tartsátok a frontot! – parancsolta Sabine. – Tartsátok a frontot, és várjátok a további utasításokat!

Emberek és vanírok egyaránt menekültek, gyermekeiket a kezükben cipelték a fellelhető, még nyitott óvóhelyek felé. Rengeteget bezártak már a bent lévő, eszüket vesztett lakosok.

Hunt Isaiah-hoz fordult:

– Mennyi idő, mire a 32. ideér Hilenéből?

– Egy óra – válaszolta az angyal a képernyőt, a mészárlást, a pánikba esett várost figyelve. – Nem érnek ide időben.

És ha Naomira sem számíthatnak, akár megsérült, akár életét vesztette… Bassza meg!

Flynn mennydörgésszerűen üvöltött valakivel a telefonon:

– Azonnal vegyétek körbe a Rózsakaput! Hiszen tálcán nyújtjátok nekik a várost!

Hunt a vérontást figyelve végigvette a város rendelkezésére álló maréknyi lehetőséget. Hadseregekkel kell körbevenni a Hélbe nyíló hét kaput – és ki kell találniuk, hogyan zárják le az átjárókat.

Hypaxia felállt a székéből. Komor elhatározással tanulmányozta a képernyőket, és nyugodtan így szólt a telefonjába:

– Öltözzetek fel, és induljatok! Bemegyünk. – Mindenki felé fordult. Az ifjú királynő mintha észre sem vette volna. További parancsokat adott a vonal másik végén lévő illetőnek: – A városba! Most!

– Mindegyikőtöket lemészárolják – sziszegte Sabine.

És egyébként is túl késő lesz, mire odaérnek – de Hunt ezt már nem tette hozzá.

Hypaxia letette a telefont, és a bal kéz felőli fal képernyőjére mutatott, az óvárosi közvetítésre.

– Inkább halok meg úgy, mint ő, mint hogy itt ücsörögve végignézzem, ahogyan ártatlanokat gyilkolnak.

Hunt arrafelé fordult, amerre a királynő mutatott, felállt a szőr a nyakán. Mintha előre sejtette volna, mit fog látni.

Merthogy az utcán Danika bőrdzsekijében, egyik kezében karddal, a másikban pisztollyal nem más futott, mint Bryce.

Nem a veszély elől, hanem egyenesen felé.

Újra és újra elkiáltotta magát.

Declan rácsatlakozott a videokamerákra, egyikről a másikra ugrott, hogy követni tudják Bryce-t az utcán.

– Lehet, hogy meg tudom keresni és el tudom választani az ő hangját a háttérzajtól – mondta mintegy saját magának. Aztán…

– Menjetek az óvóhelyekre! – kiabálta Bryce. Szavai visszhangot vertek a helyiség minden egyes zugában.

Lebukott, megsuhintotta a kardot, lőtt. Úgy mozgott, mintha egész életében az Auxszal edzett volna.

– Menjetek már! – üvöltötte, majd megpördült, hogy célba vegyen egy szárnyas démont, ami elállta a nevetségesen aranyszínű délutáni nap fényét. Eldördült a pisztoly, mire a lény felvonított, és bemenekült egy sikátorba. Declan ujjai táncot jártak a billentyűzeten, végig a képernyőn tartotta Bryce-t.

– Hova a francba megy? – fakadt ki Fury.

Bryce tovább futott. Lőtt. Nem hibázta el.

Hunt szemügyre vette a környéket, és rájött, merre tart Bryce.

Crescent City legvédtelenebb környékére, tele emberekkel, akik semmiféle mágiával, semmiféle természetfeletti képességgel, erővel nem bírnak.

– Az Aszfodéloszmezőkre megy – jelentette be Hunt.

Rosszabb volt, mint Bryce hitte.

A karja zsibbadt már attól, hogy a fegyver minden egyes lövésnél visszarúgott, bűzlő vér fedte, és mindenhol vég nélkül fogak csattogtak, bőrszárnyak csapkodtak, dühödt, fénytelen szemek villantak. A délután élénk naplementébe csapott, az ég rövid időn belül éppolyan vérvörössé vált, mint az utcák.

Bryce teljes erőből futott, fájt minden lélegzetvétel, mintha késsel szurkálták volna az oldalát.

Kifogyott a golyó a pisztolyából. Nem pazarolta az idejét arra, hogy nem létező lőszert keressen a ruhájában. Nem, inkább nekihajította a fegyvert a szárnyas, fekete démonnak, ami épp lecsapni készült rá, eltérítette a röppályáját, és lekapta a puskát a válláról. Hunt puskáját. Körbefonta a cédrus- és esőillat, ahogy meghúzta a csövet, és mire a démon eltátott pofával visszapördült felé, már lőtt is.

Szétrobbant a feje, vörös vér fröccsent.

Bryce futott tovább, egyre beljebb küzdötte magát a városba. Elszaladt a még nyitva lévő óvóhelyek mellett, az ott lévők tőlük telhetően igyekeztek védeni a bejáratot, hogy időt nyerjenek a befelé igyekvők számára.

Újabb démon ugrott le az egyik tetőről, ívelt karmai felé kaptak…

Bryce felfelé lendítette Danika kardját, és gyomortól nyakig felhasította a foltos, szürke bőrt. A démon a járdára zuhant mögötte, bőrszárnya megreccsent a saját súlya alatt, de Bryce addigra már továbbrohant.

Ment előre. Mennie kellett előre.

Az a rengeteg gyakorlás Randall-lel, minden egyes óra, amit az otthonát körbeölelő hegyek sziklái és fenyői között töltött, minden egyes óra a városi sportcsarnokban, minden, de minden erre készítette fel.

84.

Hunt képtelen volt levenni a szemét a kameraképről, amin Bryce keresztülküzdötte magát a városon. Valahol balra Hypaxia telefonja csörrent, és a boszorkánykirálynő azonnal, még az első csörgés vége előtt felvette. Hallgatott.

– Mi az, hogy tönkrementek a seprűk?

Declan kihangosította a hívását a hangszórókon át, hogy mind hallják a vonal másik végén lévő, remegő hangú boszorkányt.

– Szilánkosra törtek, felség. A konferenciaközpont fegyvertárában is minden tönkrement. A pisztolyok, a kardok… még a helikopterek is. Az autók. Mindent elpusztítottak.

Rémület kavargott Hunt gyomrában, ahogy az Őszkirály azt mormolta:

– Micah.

Az arkangyal nyilván a távozása előtt tette, csendben, észrevétlen. Sejtette, hogy hátráltatnia kell majd őket, amíg a kürt erejével kísérletezik. Bryce-szal.

– Nekem van helikopterem – mondta Fury. – Valamivel odébb tartom.

Ruhn felállt.

– Akkor induljunk! – Még így is félórába telik majd, mire odaérnek.

– Kész mészárszék a város – mondta Sabine a telefonjába. – Tartsátok a frontot a Holderdőben és az Öt Rózsában!

Minden Aux-csapatot bevontak a hívásba, hallották egymást. Declan néhány gombnyomással kihangosította Sabine telefonját a konferenciateremben, hogy az Aux őket is hallja. De bizonyos falkák már egyáltalán nem reagáltak.

– Küldjél már egy kibaszott farkasfalkát az Óvárosba! – mordult rá Hunt Sabine-re. Még Fury helikopterével is túl későn ér majd oda. De ha valaki oda tudna menni Bryce-hoz, mielőtt egyesegyedül beleveti magát az Aszfodéloszmezők jelentette kriptába…

Sabine visszaüvöltött:

– Nem maradt farkas, akit az Óvárosba küldhetnék!

Ám ekkor a farkasok Falkavezére végre felébredt, és vénséges vén, bütykös ujjával a képernyőre mutatott. A kamerák képére. És így szólt:

– Egy farkas maradt azért az Óvárosban.

Mindenki odanézett, ahová a Falkavezér mutatott. Arra, akire mutatott.

Bryce rohant előre a vérontás kellős közepette, kardja minden egyes suhintásnál, lebukásnál és vágásnál megcsillant.

Sabine elcsukló hangon felelt:

– Danika kardját érzed, apa…

A Falkavezér vakon pislogott a képernyőre megfáradt szemével. Keze ökölbe szorult a mellkasán.

– Farkas. – Megérintette a szívét. Bryce tovább küzdött, hogy elérje az Aszfodéloszmezőket, még mindig az óvóhelyre terelte a lakosokat, szabad utat biztosított nekik. – Igazi farkas.

Hunt torka fájdalmasan elszorult. Isaiah felé nyújtotta a kezét.

– Kérem a telefonod!

Isaiah nem kérdezősködött, szó nélkül átnyújtotta a készüléket. Hunt tárcsázta a számot, amit azért jegyzett meg, mert nem merte elmenteni. Újra meg újra kicsengett, de végül csak felvették.

– Gondolom, valami fontosról van szó.

Hunt nem mutatkozott be, csak belemordult a telefonba:

– Tartozol nekem egy istenek verte szívességgel.

A Viperakirálynő dallamos hangjában derű csendült:

– Valóban?

Két perccel később Hunt felállt a székéből, meg akart indulni Ruhn mögött Fury helikopteréhez, amikor Jesiba telefonja megcsörrent.

– Bryce az – jelentette a varázslónő feszülten.

Hunt azonnal a képernyők felé kapta a fejét, és valóban, Bryce a melltartója pántja alá dugta a telefont a vállánál, valószínűleg kihangosította. Épp hátrahagyott autókat kerülgetett az Aszfodéloszmezők határán. A nap lassan lenyugodott, mintha még Solas is magukra hagyná őket.

– Hangosítsd ki és kapcsold be a hívást az Aux-beszélgetésbe! – utasította Jesiba Declant, majd felvette. – Bryce?

Bryce erősen zihált. Puskája kurta mennydörgésekkel ropogott.

– Mondd meg mindenkinek a csúcstalálkozón, hogy erősítésre van szükségem…! A Halandók kapuja melletti óvóhelyhez megyek épp.

Ruhn leugrott a lépcsőn, és egyenesen a középső asztalnál lévő hangszóróhoz sietett.

– Bryce, vérfürdő van ott! – mondta. – Menekülj be az óvóhelyre, mielőtt mindet lezárják…

Bryce puskája eldördült, ismét elhullott egy démon. Csakhogy újabbak és újabbak rontottak ki a kapuból, be a városba, éppolyan vérvörössel szennyezték az utcákat, mint ahogy a színpompás naplemente az eget.

Bryce behúzódott egy kuka mögé, onnan lőtt egymás után többször. Majd újratöltötte a fegyvert.

– Nincs erősítés az Aszfodéloszmezőknél – válaszolta Sabine. – Minden falka a…

– Gyerekek vannak itt! – üvöltötte Bryce. – Kisbabák!

Csend borult a teremre. A mélyre hatoló rémület úgy terjedt szét Huntban, akár tinta a vízben.

Majd ziháló férfihang áradt a hangszórókból:

– Megyek, Bryce.

Bryce véres arca összerándult, ahogy azt suttogta:

– Ithan?

Sabine felmordult:

– Holstrom, maradj a kibaszott helyeden…

Csakhogy Ithan megismételte, ezúttal sürgetőbben:

– Bryce, megyek már! Tarts ki! – Elhallgatott. Majd hozzátette: – Mind megyünk.

Hunt térde megremegett, ahogy Sabine Ithanre üvöltött:

– Megszegitek a felettesetek egyértelmű…

Ithan megszakította a hívást. Aztán minden egyes, az irányítása alatt álló farkas bontotta a vonalat.

A farkasok három perc alatt az Aszfodéloszmezőkre érhetnek.

Három perc Hélben, a mészárlás és a halál közepette. Három perc, amíg teljes erőből futnak, a lehető leggyorsabban, hogy megmentsék a legvédtelenebbeket.

Az embergyerekeket.

A sakálok is csatlakoztak hozzájuk. A prérifarkasok. A vadkutyák és a közönséges kutyák. A hiénák és a dingók. A rókák. Ilyen a természetük. Mindig is ilyen volt. Megóvják a védekezésre képteleneket. A kicsiket, a fiatalokat.

Akár alakváltó, akár valódi állat, az igazság ott lapul minden egyes kutyaféle lelkének mélyén.

Ithan Holstrom ennek tudatában száguldott az Aszfodéloszmezők felé, ez lángolt a szívében. Imádkozott, hogy időben odaérjen.

85.

Bryce tudta, hogy csak a vakszerencse tartja életben. És a színtiszta adrenalin, attól célzott olyan pontosan. Nyugodtan.

Csakhogy a napfény minden egyes sarkon egyre gyérült, Bryce lábmozgása lassult. Reakcióideje megnövekedett. Karja sajgott, ólmossá vált. Minden egyes lövés nehezebb volt, mint az előző.

Csak egy kicsit kell kitartania, nem kell sok. Még egy kicsit, amíg mindenkit beterel a hamarosan záródó óvóhelyekre az Aszfodéloszmezőkön. Már nem tart soká.

A háztömb felénél lévő óvóhely még nyitva volt, tartották az ajtót a befelé siető embercsaládoknak. A Halandók kapuja néhány utcával északabbra állt, továbbra is Hélre nyitva.

Úgyhogy Bryce megvetette a lábát a kereszteződésben, eltette Danika kardját, és a vállához emelte Hunt puskáját. Hat lövedéke maradt.

Ithan hamarosan ideér. Bármelyik pillanatban felbukkanhat.

Démon ugrott elő az egyik sarok mögül, karmos ujjai végigszántottak a macskakövön. Az elsülő puska Bryce vállának csapódott. A démon még zuhant, végigsiklott a földön, amikor Bryce kiválasztotta a következő célpontot, és ismét lőtt. Újabb démon hullott el.

Négy lövedék maradt.

Mögötte az emberek parancsokat üvöltöztek. Siessetek! Be az óvóhelyre! Hagyjátok a táskát, fussatok!

Bryce rálőtt a kereszteződésbe berepülő, az óvóhely felé tartó démonra. Hat méterre a bejárattól ért földet. Az emberek végeztek vele.

Az óvóhely nyitott bejáratán túl gyerekek visítottak, kisbabák sírtak.

Bryce ismét tüzelt. Újra. Meg újra.

Újabb démon robbant ki az egyik sarok mögül, felé száguldott. A fegyver kattant.

Kifogyott. Vége. Kiürült.

A démon rávetette magát, eltátott pofájában borotvaéles fogsor villant. Bryce nyakára célzott. Épp meg tudta emelni a puskát, hogy a démon pofájába nyomja. Fém és fa csikorgott, és a világ megdőlt, ahogy a lény belecsapódott.

A démonnal együtt ő is a macskakőre zuhant, még a csontjai is belesajdultak. A démon ráharapott a puskára. Kettéroppantotta.

Bryce nagy nehezen kigurult a démon alól, miközben az kiköpte a puska darabjait. A rém nyáladzva indult meg utána a vérben úszó utcán. Mintha minden egyes lépést élvezettel tett volna meg.

A hüvelybe dugott kard Bryce alá szorult, úgyhogy a combjára erősített késért nyúlt. Mintha bármire is menne vele, mintha megállíthatná…

A démon hátsó lábára ereszkedett, felkészült a gyilkolásra.

Remegett a föld Bryce mögött, ahogy elforgatta a csuklóját, felfelé tartva a pengét…

Kard döfte keresztül a démon szürke fejét.

Hatalmas kard volt, több mint egy méter hosszú, és egy magas, páncélos férfi tartotta. Kék fény ragyogott a pengén. Ahogy a fényes, fekete páncélon és a hozzá illő sisakon is. A férfi mellkasán egy lesújtó kobraminta izzott.

A Viperakirálynő egyik tündértestőre.

Hat másik rohant el mellette, remegett a macskaköves talaj a lépteik alatt, mindegyikük pisztolyt és kardot szorongatott. Nem úgy tűnt, mintha elbódította volna őket a méreg. Halálosan precízek voltak.

És a Viperakirálynő tündértestőreivel együtt megjelentek a farkasok, a rókák és a különböző kutyafélék, hogy ők is belevessék magukat a küzdelembe.

Bryce talpra kecmergett, biccentett az őt megmentő harcosnak. A tündér megpördült, fémmel borított kezével elkapta a démon vállát, és egyetlen dobhártyaszaggató üvöltéssel széttépte. Kettészaggatta a démont.

Csakhogy Hél rémei tovább száguldottak feléjük, zengett tőlük az ég. Úgyhogy Bryce ismét előhúzta Danika kardját a hátáról.

Erőt imádkozott a karjába, megvetette a lábát, ahogy újabb démon rohant végig az utcán, egyenesen felé. A kutyaféle alakváltók felvették a harcot a démonokkal körülötte, bunda, fogak és karmok pajzsát alkották a hátuk mögött lévő óvóhely és a feléjük tartó horda között.

Bryce úgy tett, mint aki balra akar ugrani, és felfelé hasított a kardjával, ahogy a démon bedőlt a cselnek. Csakhogy a penge nem szelte ketté a csontot, nem jutott el az alatta megbújó puha, sebezhető szervekig. A lény felüvöltött, megpördült és újra támadott. Bryce a fogát csikorgatta, harcra készen emelte a kardját, de a démon túlságosan feldühödött ahhoz, hogy észrevegye, Bryce csupán a figyelemelterelés.

Ugyanis egy óriási szürke farkas támadt rá hátulról.

Ithan fogak és karmok hurrikánjaként mart bele a démonba, olyan gyorsan és kíméletlenül, hogy Bryce egy pillanatra megdermedt. Már el is felejtette, milyen hatalmas farkasként – az összes alakváltó vagy háromszor akkora, mint a közönséges állatok, de Ithan még náluk is nagyobb volt. Ahogyan a bátyja is.

Ithan kiköpte a démon torkát, és visszaváltozott, a farkas egy villanás kíséretében magas férfivá alakult. Ugyanannyi vér áztatta sötétkék pólóját és farmernadrágját, mint Bryce ruháit, de még mielőtt megszólalhattak volna, Ithan barna szemében figyelmeztetés villant. Bryce megpördült. A zuhanórepülésben támadó démon bűzlő leheletével találta szemközt magát.

Lebukott, felfelé szúrt a karddal. A démon visítása kis híján fülsiketítőnek bizonyult, ahogy ráesett a pengére. Kibelezte saját magát.

Vér pöttyözte Bryce edzőcipőjét, szakadt leggingsét, de gondoskodott róla, hogy a démon feje elváljon a nyakától, csak azután fordult vissza Ithanhez, aki épp kivonta kardját a hátára erősített hüvelyből, hogy újabb démont hasítson ketté.

Összenéztek, pillantásukban ott ült az összes szó, amit Bryce ki akart mondani. Ithan szemében is ugyanezeket látta, ahogy a férfi rájött, kinek a kabátját viseli, kinek a kardját forgatja.

Bryce komoran rámosolygott.

Később.

Ha valahogy túlélik, ha kibírnak még pár percet, és sikerül bejutniuk az óvóhelyre… Majd akkor megbeszélik.

Ithan bólintott, megértette.

Bryce érezte, hogy már nem egyedül az adrenalin hajtja, ahogy ismét belevetette magát a vérontásba.

– Négy perc, és bezáródnak az óvóhelyek – jelentette Declan a konferenciateremnek.

– Hol van már a helikopter? – kérdezte Ruhn Furyt. Felállt, Flynn pedig követte.

Axtar a telefonjára nézett.

– Már elindult…

Kivágódott a verem tetején álló ajtó, Sandriel lépett be viharos széllel. Sem a triariija, sem Pollux nem követte, egyedül vonult le a lépcsőn. Senki sem szólalt meg.

A Hypaxia és az immár álló Ruhn között ülő Hunt megacélozta magát, ahogy Sandriel odapillantott rá. A gorszi béklyó ott feküdt előtte az asztalon.

De Sandriel nem reagált, csak visszament a helyére a legalsó asztalhoz. Hunt úgy sejtette, kisebb gondja is nagyobb most ennél. Az arkangyal ide-oda járatta tekintetét a képernyők, videoadások és hírek között, és így szólt:

– Semmit sem tehetünk a városért így, hogy a kapuk Hélre nyílnak. Parancsot kaptunk, hogy maradjunk itt.

Ruhn vitatkozni kezdett:

– De hát szükség van…

– Itt kell maradnunk. – Sandriel szavai mennydörgésként visszhangoztak a teremben. – Az Aszterek segítséget küldenek.

Hunt összeroskadt a székében, Ruhn pedig leült mellé.

– Hála a kibaszott égnek! – motyogta a herceg, és remegő kézzel megdörgölte az arcát.

Nyilván ideküldik az Aszter-őrséget. És még néhány csapatot. Talán Sandriel triariija is Lunathionbe ment. Lehet, hogy elmebeteg seggfejek, de legalább a csatában megállják a helyüket. Bassza meg, egyedül a Kalapács is áldás lenne most a városnak.

– Három perc, és bezáródnak az óvóhelyek – jelentette Declan.

A Declan által kihangosított hangsávok általános káoszát egy alakváltó üvöltése harsogta túl, menekülésre figyelmeztetett mindenkit. Hogy fújjanak visszavonulót a horda ellen felállított védvonaltól, és amilyen gyorsan csak lehet, rohanjanak a még nyitott fémajtó felé.

Csakhogy az emberek még mindig menekültek. A felnőttek gyerekeket és házi állatokat cipeltek az egyautós garázsok ajtajánál alig nagyobb bejárat irányába. A Viperakirálynő harcosai és pár farkas a kereszteződésben maradt.

– Két perc – mondta Declan.

Bryce és Ithan vállvetve harcolt.

Ha az egyik megbotlott, a másik vigyázott rá. Ha az egyik tőrbe csalt egy démont, a másik kivégezte.

Sziréna vijjogott a városban. Figyelmeztetés. Bryce és Ithan tovább tartotta a sarkot.

– Fél perc – jelezte Declan.

– Gyerünk már! – sürgette őket Hunt. – Indulj már meg, Bryce!

Bryce kibelezett egy démont, és végre az óvóhely felé pördült. Ithan vele tartott. Helyes, bemegy, aztán ott kivárhatja, amíg az Aszter-őrség megérkezik, és eltakarítja ezeket a mocskokat a föld színéről. Talán azt is tudják, hogyan zárják le az átjárókat a kapukban.

Az óvóhely ajtaja záródni kezdett.

– Túl messze vannak – mondta Fury halkan.

– Odaérnek – felelte Hunt fogcsikorgatva, pedig ő is a lassan záródó ajtó és az arrafelé rohanó két alak közti távolságot méregette. Bryce haja vörös zászlóként lobogott mögötte.

Ithan megbotlott, de Bryce elkapta a kezét, még mielőtt eleshetett volna. Csúnya vágás éktelenkedett Ithan oldalán, vér áztatta a pólóját. Hogy képes egyáltalán futni még…?

Az ajtó félig becsukódott már. Minden egyes pillanattal egyre szűkült a rés.

Karmos, emberszerű kezek kulcsolódtak a szélére belülről. Több pár is.

Aztán fiatal, barna hajú alakváltó termett ott, farkasszerű arccal, a fogát csikorgatva igyekezett odázni az elkerülhetetlent. Mögötte minden egyes farkas ugyanúgy megragadta a tolóajtót, próbálták lelassítani.

– Tizenöt másodperc – suttogta Declan.

Bryce futott, egyre csak futott.

Az Ithan falkájába tartozó farkasok kezéből egyesével csúszott ki az ajtó. Végül már egyedül a fiatal farkaslány tartotta, lábát a betonfalnak támasztva, üvöltve küzdött az ajtóval…

Ithan és Bryce az óvóhely felé rohant, a farkas egyedül a bejáratra figyelt.

Már csak egy méter maradt. Nem elég ahhoz, hogy mindketten beférjenek. Bryce szeme Ithan arcára villant. Pillantása bánatossá vált. Eltökéltté.

– Ne! – lehelte Hunt. Pontosan tudta, mire készül.

Bryce egy lépéssel lemaradt. Épp annyira, hogy előhívja tündérerejét, és előretaszítsa Ithant. Hogy megmentse Connor Holstrom öccsét.

Ithan Bryce felé pördült, szemében düh, kétségbeesés és fájdalom csillant, kinyújtotta felé a kezét, de elkésett.

A fémajtó hatalmas csattanása mintha az egész városon végigvisszhangzott volna.

És nem véletlenül, hiszen az összes óvóhely ajtaja ugyanígy becsapódott.

Bryce túl gyorsan futott ahhoz, hogy megálljon. Nekicsapódott a fémajtónak, felnyögött a fájdalomtól.

Megfordult, arca teljesen elsápadt. Próbálta felmérni a lehetőségeit, de nem maradt egy sem.

Hunt azonnal olvasott az arcában. Bryce-nak most először fogalma sem volt, mitévő legyen.

Bryce teljes testében remegve húzódott be az óvóhely előtti kis beugróba. A napfény élénk narancsra és rubinszínűre festette az eget – mintha a világ még egyszer, utoljára csatakiáltást hallatna, mielőtt teljesen leszáll az éj.

A démonok már elhaladtak mellette, de újabbak érkeznek majd. Nem fog sok időbe telni. Amíg a kapuk átjárót jelentenek Hélbe, jönni fognak.

Valaki – valószínűleg Ithan – dörömbölni kezdett mögötte az óvóhely ajtaján. Mintha karmaival át akarta volna metszeni, utat nyitni neki, hogy bejuthasson. Nem foglalkozott a hanggal.

A Viperakirálynő tündérharcosai villanó fémmé és fénnyé váltak messze tőle az utcán, még mindig küzdöttek. Volt, amelyik elesett, gőzölgő, véres páncélhalommá vált.

Ha valahogy eljutna a lakásáig, az igézetek megvédenék őt és mindenkit, akit sikerülne magával vinnie. De húsz utca választotta el tőle. Ennyi erővel akár húsz kilométer is lehetett volna.

Hirtelen eszébe jutott valami, forgatta, ízlelgette a gondolatot. Megpróbálhatja. Meg kell próbálnia.

Bryce nagy levegőt vett, hogy megacélozza magát. Danika kardja úgy remegett a kezében, akár egy nádszál a szélben.

Menni fog. Valahogy megoldja.

Kiugrott a vértől csúszós útra, kardját támadásra készen feltartotta. Nem nézett vissza az óvóhelyre, mielőtt futásnak eredt, a város térképét felidézve kereste a legrövidebb utat. Morgást hallott a sarkon túlról, és még épp időben tartotta fel a kardját, hogy felvegye a küzdelmet a démonnal. Félig levágta a fejét, de már futott is tovább, mielőtt a démon földet érhetett volna. Mozgásban kell maradnia. El kell jutnia az Óvárosba…

Halott alakváltók és a Viperakirálynő katonái hevertek az utcákon. Körülöttük emberi holttestek. A többségük darabokban.

Újabb démon bukott le a vöröslő égből…

Bryce felsikoltott, ahogy a rém hátralökte, olyan erősen nekicsapta az egyik kocsinak, hogy szétrobbant az üvege. Egyetlen másodperc állt csupán a rendelkezésére, hogy felrántsa az anyósülés felőli ajtót, és bemásszon, mert a démon ismét lesújtott rá. A kocsit támadta.

Bryce nagy nehezen átmászott a kartámasz és a manuális váltó között, próbálta elérni a sofőrülés felőli ajtót. Megrántotta a kallantyút, és félig kiesett az utcára. A démont lefoglalta, hogy szétkaszabolja a gumikat a másik oldalon, észre sem vette, ahogy Bryce sprintelni kezd.

Az Óváros. Ha eljutna az Óvárosba…

Két démon száguldott felé. A fény egyre fogyatkozott, és Bryce nem tehetett mást, menekülnie kellett.

Magára maradt. Teljesen egyedül maradt odakint.

86.

A város kezdett elcsendesedni. Valahányszor Declan előhívta egy másik negyed hangjait, egyre kevesebb és kevesebb sikolyt hallottak, egyesével haltak el.

De Hunt tudta jól, hogy nem a megnyugvás miatt, amiért megmentették őket.

A kapukban tátongó átjárók továbbra is nyitva voltak. A naplementét véraláfutásra emlékeztető, lila égbolt váltotta. El tudta képzelni, miféle szörnyetegeket küldenek majd Hélből, ha beköszönt a teljes sötétség. Olyanokat, amik nem szeretik a fényt, amik sötétségben születtek, megtanulták, hogyan vadásszanak az árnyak közt.

Bryce még mindig odakint volt. Egyetlen hiba, egyetlen rossz lépés, és holtan végzi. Nem fog meggyógyulni, nem fog regenerálódni a teste. Hiszen még nem esett át a Zuhanáson.

Átjutott az Óváros határvonalán. De nem biztonságos helyet keresett. Nem, egyenesen a Szívkapu felé szaladt, ahol már elapadt a démonok áradata, mintha Hél valóban azt várta volna, hogy leszálljon az éj, és rájuk szabadíthassa a második hullámot.

Hunt szíve hangosan dübörgött, ahogy Bryce egyutcányira a kaputól megtorpant. Ahogy behúzódott a közeli óvóhely beugrójába. A fölé erősített lámpa elsőfényében fürödve csúszott le a földre, ernyedten tartotta a kardot.

Hunt ismerte ezt a testtartást, azt, ahogyan a fejét csüggesztette.

A katonák tartották így magukat, akik keményen, derekasan küzdöttek. Azok a katonák, akik kimerültek, de most, ebben az utolsó pillanatban a maradék erejüket is összeszedik, hogy még egyszer, utoljára megvessék a lábukat.

Hunt vicsorogva nézett a képernyőre.

– Kelj fel, Bryce!

Ruhn a fejét rázta, egyértelmű rettegés ült az arcán. Az Őszkirály nem szólt semmit. Nem tett semmit, csak nézte a lányát a kameraképen, amit Declan a központi kijelzőre vetített.

Bryce a pólója alá nyúlt, előhúzta a telefonját. Úgy remegett a keze, hogy alig tudta megtartani. De csak megnyomott egy gombot a kijelzőn, és a füléhez emelte a készüléket. Hunt azt is pontosan tudta, mit csinál. Ez az utolsó lehetősége, hogy elköszönjön a szüleitől, a szeretteitől.

Halk csörgés hallatszott a konferenciateremben. A középen álló asztaltól. Hunt Jesibára nézett, de a varázslónő telefonja sötét maradt. Ahogy Ruhné is. Mindenki elhallgatott, amint Sandriel előhúzott egy telefont a zsebéből. Hunt mobilját.

Sandriel Huntra pillantott, elernyedtek az arcizmai a döbbenettől. Az összes gondolat kiröppent Hunt fejéből.

– Adja oda neki a telefont! – szólt rá Ruhn halkan.

Sandriel a képernyőre meredt. Töprengett.

– Adja már oda azt a kibaszott telefont! – parancsolta Ruhn.

Hunt legnagyobb döbbenetére Sandriel engedelmeskedett. Remegő kézzel vette fel.

– Bryce?

A kamera képén látta, ahogy Bryce szeme tágra nyílik.

– Hunt? – Olyan rekedt volt a hangja. – Azt… azt hittem, hangpostára kapcsol…

– Hamarosan ott a segítség, Bryce.

Huntot teljesen összetörte a színtiszta rémület Bryce arcán, aki a nap utolsó sugarait figyelte.

– Nem… Nem, addigra már túl késő lesz.

– Nem lesz. Fel kell kelned, Bryce. Biztonságos helyre menni. Ne menj a kapu közelébe!

Bryce remegve az ajkába harapott.

– Még mindig nyitva van…

– Menj a lakásodba, és maradj ott, amíg meg nem érkezik a felmentősereg!

A Bryce arcára kirajzolódó pánikkal vegyes rémület egyfajta nyugalommá keményedett ennek hallatán. Koncentrálni kezdett. Helyes.

– Hunt, fel kell hívnod anyámat.

– Ne kezdj el búcsúzkodni…

– Fel kell hívnod anyámat – ismételte Bryce halkan. – El kell mondanod neki, hogy szeretem, hogy neki köszönhetően lettem az, aki. Az ő ereje, bátorsága és szeretete miatt. És sajnálom azt a sok szart, amin keresztül kellett mennie miattam.

– Ne…

– Apámnak pedig mondd meg… – suttogta. Az Őszkirály megdermedt. Hátranézett Huntra. – Mondd meg Randallnek – pontosított Bryce –, hogy büszkén nevezem apának! Hogy ő volt az egyetlen, aki valaha is számított.

Hunt esküdni mert volna, hogy egyfajta szégyen suhan át az Őszkirály arcán.

– Bryce, most azonnal menedéket kell keresned! – könyörgött Hunt.

Bryce semmi ilyesmit nem tett.

– Mondd meg Furynek, hogy sajnálom a hazugságot! Hogy idővel elmondtam volna neki az igazat. – A terem másik végében lévő orgyilkos arcán könnyek csorogtak. – Mondd meg Junipernek… – Bryce hangja elcsuklott. – Mondd meg neki, hogy köszönöm… azt az éjszakát ott a tetőn! – Bryce visszanyelte a zokogását. – Mondd meg neki, hogy most már tudom, miért nem hagyhatta, hogy leugorjak! Azért, hogy eljussak ide… hogy segíthessek ma másokon.

Hunt szíve darabokra törött. Fogalma sem volt, eszébe sem jutott, hogy Bryce ilyen rosszul érezte magát…

A Ruhn arcára kiülő színtiszta gyötrelem alapján a bátyja sem tudott róla.

– Mondd meg Ruhnnak, hogy megbocsátok! – folytatta Bryce, és ismét remegni kezdett. A herceg arcát könnyek sávozták. – Réges-régen megbocsátottam neki – magyarázta Bryce. – Csak nem tudtam, hogyan mondjam el. Mondd meg, hogy sajnálom, amiért eltitkoltam az igazat, és csak azért tettem, mert szeretem, és semmit sem akartam elvenni tőle! Mindig is ő lesz a jobb kettőnk közül.

A Ruhn arcára kiülő fájdalom zavarodottságnak adta át a helyét.

De Hunt egyszerűen nem bírta tovább. Képtelen volt akár csak egyetlen további szót is végighallgatni.

– Bryce, kérlek…

– Hunt. – Az egész világ elcsendesedett. – Rád vártam.

– Bryce, édesem, menj vissza a lakásodba, ha csak egyetlen órát vársz, akkor…

– Nem – suttogta Bryce, és lehunyta a szemét. Kezét a mellkasára tette. A szíve fölé. – Rád vártam… itt bent.

Hunt ekkor már képtelen volt tovább visszafojtani a saját könnyeit.

– Én is rád vártam.

Bryce elmosolyodott, pedig ismét zokogásban tört ki.

– Kérlek! – könyörgött Hunt. – Kérlek, Bryce! El kell menned onnan, most azonnal! Mielőtt még több démon jön.

Mire Bryce kinyitotta a szemét és feltápászkodott, leszállt a valódi éj. Az utca végén álló kapu felé fordult.

– Megbocsátok… azért a szint dologért. Mindenért. Nem számít. Már nem.

Véget vetett a hívásnak, és az óvóhely beugrójának falához támasztotta Danika kardját. Óvatosan letette mellé a telefonját is.

Hunt felugrott a helyéről.

– BRYCE…

Bryce futva indult meg a kapu felé.

87.

– Ne! – ismételte Ruhn, újra meg újra. – Ne, ne…

De Hunt semmit sem hallott. Semmit sem érzett. Amint Bryce letette, teljesen összeomlott.

Bryce átugrott a kaput övező kerítésen, majd megtorpant az óriási boltív előtt. A benne tátongó rémisztő, fekete űr előtt.

Halvány ragyogás vonta körbe.

– Mi történik? – suttogta Fury.

A fény megrebbent, egyre erősödött az éjszakában.

Eléggé ahhoz, hogy megvilágítsa Bryce karcsú kezét a mellkasa előtt, és benne a tündöklő, lüktető fényt.

A fény a mellkasából jött – onnan hívta elő. Mintha mindig is ott lakozott volna benne.

Bryce lehunyta a szemét, arca nyugodt volt.

Haja emelkedni kezdett. Törmelék szállt a levegőben körülötte. Mintha megszűnt volna körülötte a gravitáció.

A kezében tartott fény olyan erős volt, hogy hozzá képes a világ szürkének, feketének tűnt. Bryce lassan kinyitotta a szemét, a borostyán úgy izzott, akár a hajnal első valódi sugarai. Ajka lágy, titkos mosolyra húzódott.

A fölé tornyosuló kapura pillantott. Kezében a fény még erősebben ragyogott.

Ruhn térdre rogyott.

– Bryce Quinlan vagyok – mondta a kapunak, a benne tátongó űrnek, Hél egészének mögötte. Hangja nyugodt volt, bölcs és derűs. – A csillagfényű tündérek örököse.

Mintha kirántották volna a talajt Hunt lába alól, ahogy Bryce kezében felizzott a fény – a csillag, amit összetört szívéből hívott elő –, éppolyan vakítóan, akár a nap.

Danika az aszfalton térdelt, kezét összefonta véráztatta haja mögött. A két lőtt sebéből már nem szivárgott vér, de Bryce tudta, hogy a golyók továbbra is ott vannak a combja felső részében. Elviselhetetlenül fájhatott, hogy térdelnie kell.

– Te ostoba ribanc! – vetette oda a kígyó alakváltó, és döbbenetes precizitással kinyitotta a pisztolya tölténytárát. Már hozták a golyókat, amint a társa megtalálja őket, megtölti a fegyvert.

Bryce karjában másodlagossá vált a fájdalom. Minden másodlagossá vált a pisztolyhoz képest.

A motor tízméternyire füstölgött tőlük, a puska még messzebb került a száraz növényzetben. A kamion távolabb állt az úton, a raktér tele rémült állatokkal, akiket az istenek se tudják, hova akartak vinni.

Kudarcot vallottak. Az őrült mentőakciójuk kudarcba fulladt.

Danika a kígyó alakváltóra emelte karamellszínű szemét. Ennek az iszonyú csempészbandának a vezérére. A férfira, akinek azt köszönhették, hogy a százhatvan kilométer per órás sebességnél kitörő lövöldözésnek vége szakadt, és ők húzták a rövidebbet. Danika irányította a motort, karját Bryce lába köré hurkolta, hogy megtartsa, miközben ő célba vette az ellenséget a puskájával. Két személyautót kilőtt, benne ugyanilyen gyűlöletes férfiakkal, akik szintén bántani akarták azokat az állatokat, kereskedni velük. Már épp utolérték a sebesen száguldó kamiont, amikor az előttük álló férfinak sikerült kilőnie a motor egyik gumiját.

A motor felborult, és Danika egy farkas sebességével reagált. Bryce köré fonta magát, ő szenvedte el a becsapódás fájdalmának nagyját.

Bőre lehorzsolódott, medencecsontja megrepedt.

– Bryce – suttogta Danika, arcán könnyek csorogtak most, hogy rádöbbent, mennyire elbaszták. – Bryce, szeretlek. És sajnálom.

Bryce a fejét rázta.

– Ne sajnáld! – Őszintén így gondolta.

Ekkor megérkezett a kígyó alakváltó társa, lövedékekkel a kezében. Bryce csontjai beleremegtek a visszhangba, ahogy a férfi a pisztolyba töltötte őket.

Danika már zokogott.

– Szeretlek, Bryce.

A szavak végiggyűrűztek közöttük. Kettéhasították Bryce szívét.

– Szeretlek – ismételte Danika.

Még sosem ejtette ki ezt a szót. Az egyetem négy éve alatt egyetlenegyszer sem. Senkinek sem, Bryce tudta jól. Még Sabine-nek sem mondta soha.

Főleg Sabine-nek nem.

Bryce figyelte, ahogy Danika büszke, ádáz arcán könnyek peregnek. Zár nyílt Bryce szívén. A lelkén.

– Csukd be a szemed, Danika! – mondta halkan. Danika rámeredt.

Egyedül érte. Egyedül Danikáért teszi meg, kockáztatja meg ezt.

Megremegtek a kavicsok Bryce körül. Felfelé lebegtek. Danika szeme elkerekedett. Bryce haja is emelkedni kezdett, mintha víz alá került volna. Vagy ki a mélyűrbe.

A kígyó alakváltó megtöltötte a fegyverét, majd Danika arcára fogta. A társa egy lépéssel mögötte vigyorgott.

Bryce farkasszemet nézett Danikával. Nem nézett félre, ahogy elismételte:

– Danika, csukd be a szemed!

A remegő Danika engedelmeskedett. Szorosan lehunyta a szemét.

A kígyó alakváltó kibiztosította a pisztolyt, egyetlen pillantást sem vetett Bryce-ra, az ég felé szálló kövekre.

– Igen, jobb is, ha becsukod a szemed, te…

Bryce felrobbant. Vakító fehér fény tört elő belőle, szabadjára engedte a szíve rejtett zugából.

Egyenesen a kígyó alakváltó szemébe. A férfi felüvöltött, az arcát kaparta. Bryce napként ragyogva mozdult.

Fájdalmát feledve egyetlen szívdobbanás alatt megragadta a férfi karját. Kicsavarta, hogy a fegyver a kinyújtott tenyerébe essen. Még egy mozdulat, és a csempész elterült az aszfalton.

Bryce a szívébe eresztette a Danikának szánt golyót.

A társa térdelve, a szemét kaparva ordított. Bryce ismét tüzelt.

A férfi kiáltása elhalt.

De Bryce továbbra is izzott. A kamion vezetőfülkéje felé rohant, ahol az utolsó kígyó most próbálta beindítani a motort. Danika remegett a földön, keze még mindig a fején volt, szemét összeszorította a fény ellen.

A kígyó alakváltó felhagyott a próbálkozással, menekülőre fogta, rohanni kezdett az úton. Bryce célba vette, pont úgy, ahogy Randall tanította, és várta a megfelelő pillanatot.

Ismét eldördült a fegyver. A férfi a földre zuhant.

Bryce egy hosszú pillanatig még ragyogott, a világ fehéren izzott.

Lassan, óvatosan visszahúzta magába a fényt. Elnyomta a titkot, amit a szüleivel olyan régóta őriztek. Az apja elől, az Aszterek elől, egész Midgard elől.

Ruhn elől.

Egy csillag tiszta fénye – egy másik világból. Réges-régről. Az ősi tündérek képessége született újjá benne. Fény volt, de csakis annyi, nem több. Nem Aszter volt, aki a csillagok döbbenetes erejét birtokolta. Csakis a fényt kapta.

Bryce-nak mindez nem számított. De a csillagfényű-képességek, a cím – ezek Ruhn számára mindig is sokat jelentettek. Amikor először találkoztak, meg akarta osztani vele a titkát. Ruhn kedves volt, örült neki, hogy lett egy húga. Bryce azonnal tudta, hogy rábízhatja ezt a titkot, ezt a rejtett erőt.

De aztán látta, milyen kegyetlen az apjuk. Hogy Ruhn csakis a csillagfényére támaszkodhat, még ha sokat nem is ér el vele. Látta, mennyire büszke rá a bátyja, hogy csillagfénnyel született, hogy Urd kiválasztottja, hogy az isten megáldotta – hiába nem vallotta be nyíltan.

Képtelen volt elmondani Ruhnnak az igazat. Még azután is titkolta, hogy minden darabokra hullott. Soha senkinek nem mondja el – az égvilágon senkinek. Danikát leszámítva.

Ismét felderengett a kék égbolt, az olajfák, a színek visszatértek a világba, ahogy Bryce a csillagfénye utolsó sugarait is visszazárta a mellkasába. Danika az aszfalton remegett.

– Danika! – szólalt meg Bryce.

A barátnője leeresztette a kezét az arcától. Kinyitotta a szemét. Bryce azt várta, hogy rettegni fog, az anyja újra meg újra figyelmeztette, mi fog történni, ha valaki tudomást szerez a titkáról. Arról a különös, rémisztő fényről, ami egy másik világból származik.

De Danika arcán csak csodálat ült.

Csodálat… és szeretet.

Bryce a kapu előtt állva tartotta az eddig a szívében rejtegetett csillagot, és hagyta, hogy egyre fényesebben ragyogjon. Szabadon, tisztán áramlott kifelé a mellkasából.

Bár az átjáró néhány méternyire tátongott tőle, Hél pedig egy lépéssel mögötte, Bryce-t különös nyugalom öntötte el. Olyan régóta titkolta már a fényt, végig rettegett, hogy valaki rájön, és most megkönnyebbült.

Az elmúlt hetekben olyan sokszor hitte, hogy Ruhn rá fog jönni. Attól félt, már-már gyanús, mennyire nem érdeklik az első csillagfényűek, Peliasz herceg és Theia királynő. És amikor Ruhn az asztalra tette a Csillagkardot a galériában, és az felragyogott, duruzsolni kezdett, Bryce kénytelen volt elhúzódni, nehogy megérintse, nehogy feleljen néma, édes dalára.

Az ő kardja – az ő kardja, és Ruhné. Az ereiben csorgó fénnyel, a szívében szunnyadó csillaggal a Csillagkard nem nemesként tekintett rá, méltó tündérként, hanem rokonként. Azok rokonaként, akik olyan nagyon régen a kardot kovácsolták.

A hasonlók vonzzák egymást. Még a lábában lévő krisztalloszméreg sem olthatta ki magát a lényét. A fényhez nem fért hozzá, de azt, ami a vérében csörgedezett, nem írhatta felül. Amint a méreg távozott a lábából, és Hunt ajka akkor először az övéhez ért, érezte, hogy ismét felébred benne. Felszabadul.

És most itt állt, egyre fényesebben ragyogó csillagfénnyel a kezében.

Hasztalan képesség, gondolta gyerekként. Nem ment vele sokra, csak arra volt jó, hogy elvakítson másokat, ahogyan az apja embereivel is tette, amikor megpróbálták elkapni őt, az anyját és Randallt, ahogyan az Orákulummal is tette, amikor a látnok a jövőjét kémlelte, és csak az izzó fényt látta, ahogyan azokkal a csúszómászó csempészekkel is tette.

Az apja egyedül a rendíthetetlen tündérarroganciája és sznobsága miatt nem jött rá az Orákulumnál tett látogatása után. Eszébe sem jutott, hogy a sors tiszta vérű tündéreken kívül bárkit is ilyesmivel áldjon meg.

Megáldjon – mintha ettől a képességtől különleges lett volna. Pedig nem. Ősi erő volt csupán, semmi több. Bryce-t nem érdekelte sem a trón, sem a korona, sem a palota, ami vele járt. Semmi.

Ruhn viszont… Lehet, hogy azt mondta volna, őt sem, de amikor először mesélt a Próbatételéről, arról, hogyan nyerte el a kardot ősi, avalleni nyugvóhelyéről, felragyogott az arca a büszkeségtől, amiért képes volt kivonni a hüvelyből.

Úgyhogy Bryce hagyta, hadd legyen övé a cím és a kard. A lehető leggyakrabban próbálta felnyitni Ruhn szemét az apjuk valódi természetével kapcsolatban, még akkor is, ha az apja egyre inkább megvetette miatta.

Halála napjáig megtartotta volna ezt az izzó, ragyogó titkot. De most rájött, mit kell tennie a városért. A világért.

A fény maradéka is kiszivárgott a mellkasából, mind ott volt már a tenyerében.

Még sosem próbálta korábban teljesen előhívni magát a csillagot. Csak felragyogott, elvakított másokat, de sosem vonta ki magából az izzó magot. Bryce térde megremegett, a fogát csikorgatva igyekezett egy helyen tartani a fényt.

Legalább beszélhetett Hunttal még egyszer, utoljára. Nem hitte, hogy felveszi. Azt hitte, hangpostára kapcsol a telefon, és majd ott elmond mindent, amit akar. Mindazt, amit továbbra sem mondott ki neki hangosan.

De nem gondolt erre, ahogy a kapu kvarc boltíve felé lépett.

Csillagfénnyel született, ő hordozta a kürtöt, ami ismét használhatóvá vált, és megtelt a fényével.

Csak beválik a terve.

A kvarc a kapuban vezető anyag. Prizma. Képes magába szívni és megtörni a fényt és az erőt. Bryce lehunyta a szemét, felidézte a kaput övező szivárványokat Danika életének utolsó napján, amikor együtt eljöttek ide. És kívántak.

Csak beválik a terve. Csak teljesül az utolsó kívánsága.

– Záródj be! – suttogta Bryce remegve.

Azzal a kapu áttetsző kristálykövébe nyomta a csillagfényét.

88.

Hunt fejéből, szívéből minden egyes szó kiröppent, ahogy Bryce a kapuba nyomta izzó csillagfényét.

Fehér fény robbant ki a kapu áttetsző kvarckövéből.

Betöltötte a teret, többutcányira elért. Az utolért démonok felüvöltöttek, ahogy elvakította őket, majd menekülőre fogták. Mintha eszükbe jutott volna, kihez tartozott egykor ez a fény. Hogy a csillagfényű herceg ezzel vette fel a harcot a hordáik ellen.

A csillagfényű vérvonal újjászületett – kétszer is.

Ruhn arcából kifutott a vér, ahogy továbbra is térdelve a húgát, a tündöklő kaput figyelte. Azt, amit Bryce ezzel feltárt a világ előtt. Amit magáról elárult.

Ruhn riválisává vált. Fenyegette mindazt, amit örökölhetett.

Hunt tudta jól, miképpen rendezik a tündérek a vitás trónigényeket.

Bryce egy csillag fényével bírt, az első háborúk óta senkiben sem volt ilyen erős. Jesiba úgy festett, mint aki szellemet lát. Fury tátott szájjal meredt a képernyőre. Amikor a vakító fény elhalványult, Hunt lélegzete elakadt.

A Szívkapuban tátongó űr szertefoszlott. Bryce valahogy keresztülfolyatta a fényét a kürtön – és bezárta az átjárót.

A konferenciaterem döbbent csendben figyelte, ahogy a ziháló Bryce a kapu oldalának dőlve lecsúszik a pala utcakőre. A kristály boltív még mindig ragyogott. Átmeneti menedéket biztosított, a démonok kétszer is meggondolják majd, hogy odamerészkedjenek-e, hiszen félték a csillagfényű leszármazottat.

Csakhogy a többi kapuban nyitva maradt a portál.

Telefon csörgött, a terem hangszórói kimenő hívást közvetítettek. Hunt körbenézett, hogy kiderítse, ki telefonál, és rájött, hogy az Őszkirály kezében van a készülék. A férfit szemlátomást elvakította az arcát torzító düh, az sem érdekelte, ha mindenki hallja a hívást. Declan Emmet meg sem próbálta elnémítani a hangszórókat, ahogy Ember Quinlan felvette a telefont, és így szólt:

– Kivel…

– Végig tudtad, hogy csillagfényű tündér, és hazudtál nekem róla! – förmedt rá a király.

Ember azonnal felelt:

– Több mint húsz éve várom ezt a hívást.

– Te ribanc…

Halk, elkínzott nevetés csendült.

– Szerinted ki csinálta ki a pribékjeidet annyi évvel ezelőtt? Nem én meg Randall. Már a markukban volt, a nyakát szorongatták. Ránk pedig fegyvert fogtak. – Ismét felnevetett. – Rájött, mit akarnak tenni velem. Randall-lel. Mire fogta magát, és elvakította őket.

Mi vakít el egy orákulumot?

Fény. Olyan fény, amivel a csillagfényűek bírnak.

Bryce még mindig levegő után kapkodva, a boltíves kapunak dőlve ült. Mintha a csillag megidézése, a kürt használata az utolsó csepp erejét is felemésztette volna.

Ruhn mormolni kezdett, inkább magának, mint bárki másnak:

– A könyvekben végig az állt, hogy több csillagfényű is volt az első háborúkban. Elmondtam Bryce-nak, ő meg… – Lassan pislogott. – Már tudta.

– Azért hazudott, mert szeret – szűrte Hunt összeszorított fogain keresztül. – Hogy megtarthasd a címedet.

Mert ahhoz képest, amennyi csillagfényű erő Ruhnba szorult…

Bryce valódi csillag volt. Ruhn hamura vált arca fájdalmasan megrándult.

– Ki tudta még? – vallatta az Őszkirály Embert. – Azok a kibaszott papnők?

– Nem. Csak én és Randall – válaszolta Ember. – És Danika. Bryce-szal nagy bajba kerültek egyetemista korukban, és akkor kiderült. Akkor is elvakította a férfiakat.

Huntnak eszébe jutott a fotó a vendégszoba komódján – az eset után készült. A két lány közelsége és kimerültsége nem a megvívott és megnyert csata eredménye volt, hanem a felfedett veszedelmes titoké.

– A teszteken nem látszott, hogy bármiféle erővel bírna – sziszegte az Őszkirály.

– Igen – felelte Ember halkan. – Ez igaz is.

– Magyarázatot követelek!

– Csillagfénnyel született. Csak a fénnyel, semmi többel. Nekünk sosem számított, de a te népednek… – Ember elhallgatott. – Amikor Bryce tizenhárom éves lett, beleegyezett, hogy meglátogat. Hogy megismer, kideríti, érdemes vagy-e arra, hogy elárulja, miféle képességgel bír, vajon fenyegetve éreznéd-e magadat.

Hogy kiderítse, képes lenne-e a férfi elviselni, hogy az erő egy félember fattyúban született újjá, nem pedig Ruhnban.

De Ruhn arcára nem ült ki félelem.

Sem irigység, sem kétség.

Hunt csakis bánatot látott rajta.

– De aztán megismerkedett a fiaddal. És azt mondta, hogy amikor látta, mennyire büszke rá, hogy kiválasztott, rájött, hogy képtelen lenne megfosztani őt ettől. Hiszen azt is felismerte, hogy te egyedül ezt értékeled benne. És hiába kellett lemondania mindenről, ami járt volna neki, hiába tudott volna irányítani vele téged, ha elárulja, képtelen lett volna ezt tenni Ruhnnal. Sokkal jobban szereti őt, mint amennyire téged gyűlöl.

Ruhn arca megrándult.

– Te meg kihajítottad az utcára, mint valami szemetet! – vetette oda megvetően Ember. Újabb szívszaggató nevetést hallatott. – Remélem, végre viszonozza a szívességet, te nyomorult seggfej! – Azzal letette.

Az Őszkirály keresztülhajította a termen az előtte álló vizeskancsót, olyan erővel, hogy darabokra tört a falon.

Hunt vére felzúgott, amint eszébe jutott egy hetekkel korábbi beszélgetés: amikor arról beszélt, milyen az, ha az embernek olyan ereje van, amit valójában nem akar. Legnagyobb meglepetésére Bryce egyetértett, aztán mintha rájött volna, hogy majdnem elszólta magát, és viccelődni kezdett, milyen fenomenális képességgel vonzza a seggfejeket. Elterelte a szót, elrejtette az igazságot.

Puha, női kéz érintette Huntét. Hypaxia királynőé. Hunt meglepetten odanézett rá, és a boszorkány sötétbarna szeme felragyogott. Ereje meleg dalként áramlott végig rajta. Szétzúzott mindenféle falat, akadályt, amit felépítettek benne. Érezte, ahogy a homlokát övező glória varázslatára koncentrál.

Hetekkel ezelőtt megkérdezte Hunttól, mit tenne, ha levenné róla. Kit ölne meg.

Az első számú célpontja itt volt velük a teremben. Hunt szeme Sandriel felé siklott, és Hypaxia biccentett, mintegy megerősítésként.

Csakhogy Bryce továbbra is a kapunak dőlve ült. Mintha próbálná összeszedni magát. Mintha azon gondolkozna, mégis hogyan lesz képes ezt még hatszor véghezvinni.

A szomszédos utcák démonai nem mertek odamenni, miután észrevették az óvárosi kapuból áradó csillagfényt, még mindig ragyogott. Igen, emlékeznek a csillagfényűekre. Vagy hallották a legendákat.

Aidas tudja. Évek óta figyelte Bryce-t, várta, hogy felfedje magát.

Hypaxia ereje némán, észrevétlen áradt át Huntba.

Sandriel a zsebébe dugta a telefonját. Mintha eddig az asztal alatt használta volna.

Ruhn is észrevette. A tündérek koronahercegének halk szavai dühről árulkodtak:

– Mit művelt?

Sandriel elmosolyodott.

– Elintéztem egy problémát.

Hunt ereje felzúgott. Sandriel elmondta az Asztereknek, mit látott. Nemcsak azt, ami Bryce ereiben ragyogott, hanem azt is, ami a kürttel történt.

Valószínűleg már el is kezdték megtenni a megfelelő lépéseket. Gyorsan. Még mielőtt bárki más is elmerenghetne Bryce képességével kapcsolatban. Hogy mit jelenthet az a világ többi lakója számára, ha egy félember nő, a csillagfényű tündérek örököse immár a testében hordozza a kürtöt. És egyedül ő képes használni…

Hunt hirtelen rádöbbent az igazságra.

Hát ezért tetováltatta Danika Bryce-ra. Egyedül a csillagfényű vérvonal használhatja a kürtöt.

Micah úgy hitte, a szint és Bryce vérvonala elég lesz ahhoz, hogy ő is használja a kürtöt, így nem kell majd neki magának is csillagfényűnek lennie. És valóban sikerült megjavítani a kürtöt, de csakis azért működött, mert Bryce a csillagfényű vérvonal leszármazottja. A tárgy és a használója most összeforrt.

Ha Bryce úgy akarja, ajtót nyithat bármelyik világba, bármelyik létsíkra. Ahogy azt Micah is szerette volna. Csakhogy egy ilyen erő – főleg, ha egy félember bírja – veszélyezteti az Aszterek korlátlan uralmát. És az Aszterek azonnal leszámolnak azzal, ami fenyegetést jelent a hatalmukra nézve.

Zúgás ébredt Hunt csontjaiban.

– Nem ölhetik meg! – vicsorgott Ruhn. – Rajta kívül senki sem tudja bezárni azokat a kibaszott kapukat!

Sandriel hátradőlt a székében.

– Még nem csinálta meg a Zuhanást, herceg. Úgyhogy igenis megölhetik. – Hozzátette: – És ahogy látom, egyébként is teljesen kimerült. Kétlem, hogy akár egyetlen további kaput is be tudna zárni, nem hogy hatot.

Hunt ujjai begörbültek.

Hypaxia ismét a szemébe nézett, és halványan elmosolyodott. Felhívás és bátorítás. Mágiája végigragyogott Hunton, a homlokán.

Sandriel jelentett az Asztereknek – hogy végezzenek Bryce-szal.

Az ő Bryce-ával. Hunt egyedül Sandriel tarkóját látta maga előtt.

És amint a homlokán Hypaxia mágiájának köszönhetően szertefoszlott a glória, felállt.

89.

Megremegett a konferenciaterem.

Ruhn elterelte Sandriel figyelmét, végig beszélt, amíg Hypaxia királynő felszabadította Huntot a glória fogsága alól. Érezte az erejét az asztal alatt, látta, hogy Athalar glóriája felragyog, és felfogta, mit csinál a boszorkány Hunt kezét fogva.

Hunt szemében csakis jéghideg, halálos veszedelem csillant, ahogy a glóriatetoválás szertefoszlott a homlokán. Az Umbra Mortis valódi arca.

Sandriel megpördült, de túl későn döbbent rá, ki áll mögötte. Immár homloktetoválás nélkül. Az arkangyal arcán egyfajta színtiszta rémület suhant át, ahogy Hunt rávicsorgott.

Villámok gyűltek a kezében. Megrepedtek a falak. Törmelék zuhant alá a plafonról.

Sandriel túl lassan mozdult.

Ruhn tudta, hogy a triariija hátrahagyásával aláírta a saját halálos ítéletét. És abban a pillanatban pecsételte meg, amikor elárulta, hogy az Aszterek kereszttüzébe taszította Bryce-t.

Még az arkangyalereje sem menthette meg Athalartól. Attól, amit Bryce iránt érzett.

Athalar villámai végigsiklottak a padlón. Sandriel épphogy csak fel tudta emelni a karját, hogy megidézzen egy viharos széllökést, Hunt már rá is vetette magát.

Villám csapott a helyiségbe, az egész terem beleremegett.

Ruhn az asztal alá bukott, magával húzta Hypaxiát is. Kő záporozott a fejük feletti lapra. Flynn hosszasan káromkodott mellettük, és Declan is ott guggolt, a testével védte a laptopját. Fullasztó porfelhő vette körbe őket. Ruhn nyelvén éter ült.

Villámok robbantak, végighasítottak a termen, recsegtek-ropogtak.

Aztán az idő megmoccant, lelassult, csak nyúlt és nyúlt…

– Bassza meg! – nyögte Flynn zihálások közepette, minden egyes szó egy örökkévalóságig tartott, mégis egyetlen szemvillanás alatt véget ért, a világ ismét megdőlt, lelassult, vonszolta őket. – Bassza meg!

Végül nyoma veszett a villámoknak. A törmelékfelhő lüktetett, vibrált.

Az idő a rendes medrében folyt tovább, és Ruhn kimászott az asztal alól. Tudta, mit talál majd az örvénylő, elektromossággal töltött felhőben, amire mindenki meredt. Fury Axtar fegyvert fogott arra a pontra, ahol az arkangyal és Hunt állt, sötét haját törmelék fehérítette.

Hypaxia felsegítette Ruhnt. Tágra nyílt szemmel fürkészte a felhőt. A boszorkánykirálynő nyilván tisztában volt vele, hogy Sandriel megölné, amiért felszabadította Huntot. Kockáztatott, abban bízva, hogy az Umbra Mortis éli túl az összecsapást.

A törmelékfelhő foszladozni kezdett, a villámok eltűntek a poros levegőben. Hypaxia jól számított. Hunt arcát vér pöttyözte, tollait fantomszél lebegtette.

Sandriel haját markolta, úgy lógott a kezéből az arkangyal levágott feje.

Sandriel szája még mindig sikolyra nyílt, füst szállt az ajkai közül, nyakán a bőr úgy szétroncsolódott, hogy Ruhn tudta, Hunt puszta kézzel tépte szét.

Hunt lassan maga elé emelte a fejet, mintha a Rhagan-tenger réges-régi hőseinek egyike lenne, aki épp végignéz a lemészárolt lényen. Egy szörnyetegen.

A földre ejtette az arkangyal fejét, ami puffant egyet, és oldalra dőlt, továbbra is füst szállt a szájából, az orrlyukaiból. Hunt elevenen felperzselte belülről a villámaival.

A teremben tartózkodó angyalok mind féltérdre ereszkedtek. Meghajoltak. Még a tágra nyílt szemű Isaiah Tiberian is. Senki sem bírt ilyesfajta erővel az egész föld kerekén. Évszázadok óta nem látta senki így szabadjára eresztve.

Két kormányzó vesztette életét egyetlen nap leforgása alatt. Az egyikkel Ruhn húga végzett, a másikkal a húga… bármije volt is Hunt. Az apja arcára kiülő csodálat és félelem elegyéből Ruhn tudta, hogy az Őszkirály most elgondolkozott. Azon töpreng, vajon vele végez-e Hunt következőnek azért, ahogyan Bryce-szal bánt.

Bryce-szal, az ő csillagfényű húgával.

Ruhn nem tudta, mit gondoljon erről az egészről. Hogy Bryce azt hitte, többre tartja ezt a kiválasztott-baromságot, mint őt. És amikor összevesztek, hát azért hagyta, hogy idáig fajuljanak a dolgok, hogy sose kelljen elárulnia neki, mi ő valójában? Hátat fordított a kiváltságoknak, a megbecsülésnek, a dicsfénynek – egyedül miatta.

És hányszor figyelmeztette őt az Őszkirállyal kapcsolatban, hogy az apjuk megölte az utolsó csillagfényűt… Emiatt is rettegett egész életében.

Hunt vadul az Őszkirályra vigyorgott.

Ruhnt beteges elégedettség töltötte el annak láttán, hogy az apja elsápad.

De aztán Hunt Furyre nézett, aki még mindig a törmeléket söpörte sötét hajából, és felmordult:

– Basszák meg az Aszterek! Hívd ide azt az istenek verte helikoptert!

Minden egyes döntés, minden egyes utasítás egy réges-rég néma helyről érkezett Hunt bensejében.

Felizzott benne az ereje, az ereiben zúgó villámok recsegve-ropogva igyekeztek szabadulni, égetni akartak, kettéhasítani a világot. Elnyomta, azt ígérte nekik, hogy amint elérik a várost, kiereszti őket – de ahhoz előbb oda kellett repülniük.

Fury remegett kissé – mintha elfelejtette volna, pontosan mire is képes Hunt. Vadállati elégedettséggel tette Sandriellel azt, amit, úgy magával ragadta a düh, hogy nem maradt más, csakis a villámai, az ellensége és a fenyegetés, amit Bryce-ra nézve jelentett. De Fury csak annyit mondott:

– Most száll le a helikopter a tetőn.

Hunt bólintott, és anélkül adta ki az utasítást a többi angyalnak, hogy egyáltalán rájuk nézett volna:

– Indulunk!

Egyikük sem tiltakozott a parancsa ellen. Magasról tett rá, hogy meghajoltak előtte – bármit jelentsen is a mozdulat. Csak az érdekelte, hogy a lehető leggyorsabban Lunathionbe repüljenek.

Fury már a kijáratnál volt, telefonját a füléhez emelte. Hunt utánasietett, át a suhogó szárnyakkal és dobogó lábakkal teli termen, de azért hátranézett a válla felett.

– Danaan, Ketos… jöttök? – Szüksége volt rájuk.

Ruhn rögtön felugrott, Tharion viszont megvárta, amíg a Folyókirálynő lánya bólint, csak azután emelkedett fel. Amelie Ravenscroft Sabine rosszalló tekintetére ügyet sem vetve előrelépett, és így szólt:

– Én is veletek megyek.

Hunt ismét bólintott.

Flynn már mozgásba lendült, nem érezte szükségét, hogy kijelentse, csatlakozik a hercegéhez – hogy megmentse a hercegnőjét. Declan a képernyőkre mutatott.

– Én majd figyelek rátok, amíg ti odakint vagytok.

– Nagyszerű – felelte Hunt az ajtó felé menet.

Az Őszkirály és a farkasok Falkavezére, a két jelen lévő városvezető Sabine-nel egyetemben a terem aljában maradt. Jesiba és Hypaxia lesz kénytelen gondoskodni róla, hogy tisztességesen viselkedjenek. A két nő eddig tudomást sem vett egymásról, de ellenszenv sem sugárzott róluk. Huntot nem is érdekelte.

Némán mászta meg a tetőre vezető lépcsőt, társai a sarkában jártak. Félórányi helikopterútra voltak a várostól.

Annyi minden balul sülhet el addig. És amikor odaérnek… vérfürdő vár rájuk.

A rotorlapátok szele hátrafújta Fury haját, ahogy átvágott a leszállóhelyen. Flynn szorosan a nyomukban volt, végignézett a helikopteren, majd lenyűgözve füttyentett.

Katonai helikopter volt, nem luxusjármű. A két ajtóban géppuska kapott helyet, a földre táskákat erősítettek, bennük különféle fegyverekkel.

Fury Axtar arra számított, hogy a csúcstalálkozó kellemetlen véget ér. Elmarta a fejhallgatót a távozó pilótától, majd karcsú testével becsusszant a pilótafülkébe.

– Veled megyek – mutatott Hunt a helikopterre, ahogy az angyalok körülöttük a levegőbe röppentek. – Még nem bírnák a szárnyaim a repülést.

Ruhn beugrott a helikopterbe Flynn és Amelie mögött, Tharion pedig odaült a bal oldali géppuskához. Hunt a tetőn maradt, parancsokat üvöltött a távozó angyaloknak. Vegyétek körbe a várost! A felderítőcsapat menjen a portálhoz! A túlélőket küldjétek tíz kilométerre a városfaltól, ott legyenek ellátva! Nem gondolkozott azon, milyen könnyedén magára öltötte a vezetői szerepet.

Aztán beugrott a helikopterbe, és elfoglalta a jobb oldali géppuskát. Fury egyik kapcsolót kattintotta át a másik után a műszerfalon. Hunt rekedten kérdezte tőle:

– Tudtál arról, ami Bryce-szal és Juniperrel történt a tetőn?

Teljesen kikészítette, amikor Bryce megemlítette, hogy egyáltalán eszébe jutott leugrani. Mennyire közel járt ahhoz, hogy elveszítse, pedig még nem is ismerte! Ruhn feléjük fordult, elkínzott arcáról leolvashatta, hogy ő is ugyanígy érez.

Fury tovább folytatta az előkészületeket.

– Bryce nagyon sokáig szellemként élt, Hunt. Eljátszotta, hogy nem, de az volt. – A helikopter végül a levegőbe emelkedett. – Te hoztad vissza az élők közé.

90.

A kapu ragyogó kvarcának dőlő Bryce egész testében remegett, mozdulni sem bírt a kimerültségtől.

Sikerült. Valahogy sikerrel járt.

Nem álmélkodott, nem rettegett attól, miféle következménye lesz, amikor az apja és az Aszterek rájönnek. Fogalma sem volt róla, meddig tündököl majd a csillagfénye a kapuban. Talán kitart addig, amíg megérkezik a felmentősereg. Talán volt értelme.

Talán elért valamit.

Minden egyes lélegzetvétel égette a mellkasát. Már nem kell sokáig várnia. Hogy a segítségre vagy a végre, azt nem tudta.

De hamarosan eljön. Bárhogy végződik is, Bryce tudta, hogy hamarosan eljön.

– Declan azt mondja, Bryce még mindig az óvárosi kapunál van – szólt hátra Fury a válla felett.

Hunt a csillagokkal teli horizontra meredt. A város sötét árnyéknak tűnt, amit egyedül a szívében halványan ragyogó fény tört meg. Az óvárosi kapu. Bryce.

– És Hypaxia szerint Bryce mozdulni is alig tud – tette hozzá az orgyilkos, közönyös hangjában meglepetés csendült. – Úgy tűnik, teljesen kimerült. Segítség nélkül biztosan nem jut el a következő kapuig.

– De a kapuban lévő fény biztonságban tartja? – harsogta túl Ruhn a menetszelet.

– Amíg a démonok félnek a csillagfénytől, igen. – Fury átirányította a hívást a helikopter hangszóróira. – Emmet, hadigépeket látok a radaron nyugatra. Tudsz róluk valamit?

Hála a rohadt égnek! Valaki mégiscsak a segítségükre indult. Ha minden kapuhoz oda tudják vinni Bryce-t, és képes keresztülfolyatni a csillagfényét a kürtön, akkor véget vethetnek a mészárlásnak.

Beletelt némi időbe, mire Declan válaszolt, hangja recsegve áradt a Hunt feje feletti hangszórókból.

– Birodalmi tankok. – Declan habozása miatt Hunt erősebben szorította a géppuskát.

Hypaxia pontosított:

– Az Aszter-őrség az. Kénköves rakétarendszerekkel felszerelve. – Hangja élesebben csendült, ahogy az Őszkirályhoz és a farkasok Falkavezéréhez fordult: – Vezényeljék ki a csapataikat a városból!

Hunt ereiben megfagyott a vér.

Az Aszterek tényleg küldtek valakit, hogy intézze el a démonokat. És velük együtt Bryce-t is.

Porrá akarták zúzni a várost.

A kénköves rakéták nem egyszerű bombák voltak vegyszerből és fémből. Színtiszta mágiából álltak, az Aszter-őrség készítette őket: a szelet, az esőt és a tüzet irányító angyalmágiájukat sűrítették bele, elsőfénnyel rögzítették, és gépekkel lőtték ki. Ahol földet értek, pusztulás virágzott. És hogy még halálosabbá tegyék, gyógyulást lassító igézetekkel ötvözték őket. Még a vanírokra is hatással voltak. Egyedül az hozott némi enyhülést a támadás alatt állók számára, hogy a rakéták elkészítése beletelik némi időbe, úgyhogy egy időre mindig abbahagyták a támadást. Persze ostobaság ilyesminek örülni.

Fury átkattintott pár kapcsolót a műszerfalon.

– Egyes, kettes és hármas Aszter-csapat, itt Fury Axtar. Vonuljanak vissza! – Nem kapott választ. – Ismétlem: vonuljanak vissza! Akció lefújva!

Semmi. Declan hangja csendült:

– Az Aszter-őrség az. Nem fognak engedelmeskedni neked.

Az Őszkirály hangja recsegett a hangszóróban:

– A Birodalmi Parancsközpont nem fogadja a hívásainkat.

Fury irányt váltott, dél felé száguldott. Hunt ekkor látta meg őket. A fekete tankokat a láthatár szélén, mindegyik akkora, mint egy kisebb ház. Oldalukra a birodalmi címert festették. Mindhárom Crescent Cityt vette célba. Épp a határnál álltak meg. A fém rakétavetők a tetejükön már irányba álltak.

Kénköves rakéták robbantak ki belőlük, aranyló fénnyel, ívesen repültek át a fal felett. Ahogy az első becsapódott, Hunt már csak azt remélte, hogy Bryce időközben otthagyta a kaput, és menedéket keresett.

Bryce zihálva fuldoklott a törmelék között. Mozdulni próbált – de nem járt sikerrel. A gerince…

Nem, a lába beszorult a beton és a vas alá. Hallotta a dörrenést egy perccel ezelőtt, a pangerai háborúkról szóló közvetítéseknek hála felismerte a kénkő aranyszínű, ívelt csíkját, és sprintelni kezdett a téglaépítésű koncertterem nyitott ajtaja felé, remélte, hogy van pincéje. A tér felénél járt, amikor a bomba becsapódott.

Zúgott, búgott a füle. Élesen csengett.

A kapu még mindig állt, még mindig védte őt a belőle áradó fénnyel. A saját fényével, ha pontos akart lenni.

Úgy tűnt, a legközelebbi kénköves rakéta valamivel odébb csapódott be, de még ez is elég közel volt ahhoz, hogy teljesen szétrombolja a teret, és ledöntsön néhány épületet, hiába nem zúzta őket porrá.

Mozdulnia kell. Elmenni innen. A többi kapuban még mindig nyitva vannak az átjárók. Oda kell valahogy jutnia, lezárni azokat is.

Húzni kezdte a lábát. Legnagyobb meglepetésére a kisebb sérülései már gyógyultak is, jóval gyorsabban, mint életében valaha. Talán a hátán viselt kürt segített felgyorsítani a folyamatot.

Fel akarta emelni a ráesett betontömböt.

Meg sem moccant.

Fogcsikorgatva, zihálva újra próbálkozott.

Kénköves rakétákkal támadták a várost. Az Aszter-őrség vaktában lőtte őket a fal túloldaláról, vagy a kapukat, vagy a démonokat célozták. Csakhogy egyúttal a saját népükre is tüzet nyitottak, nem foglalkoztak azzal, kit találnak el…

Bryce mély, nyugtató levegőket vett. De nem nyugtatták meg.

Ismét megpróbálta felemelni a betont, belereccsent a körme. Azonban úgy tűnt, legfeljebb a lába levágása árán szabadul.

Az Aszter-őrség újratöltötte a rakétavetőket a tankok tetején. Hiperkoncentrált mágia izzott fel körülöttük, mintha a kénkő szabadulni igyekezett volna az elsőfény szorításából. Mintha angyali pusztítással szeretett volna lesújtani a védtelen városra.

– Megint tüzelni fognak – suttogta Ruhn.

– A kénkő nagyrészt a Holderdőbe csapódott be – jelentette Declan. – Bryce életben maradt, de bajban van. Beszorult egy betontömb alá. Rohadtul próbál kiszabadulni.

– AKCIÓ LEFÚJVA! – sikította Fury a mikrofonba.

Senki sem válaszolt. A rakétavetők ismét az ég felé emelkedtek, újabb célpontok felé fordultak.

Mintha tudnák, hogy Bryce még életben van. Addig bombázzák a várost, amíg életét nem veszti, és bármit megölnek, ami az útjukba kerül. Talán abban reménykednek, hogy közben a kapukat is eltalálják, és az átjárók megszűnnek létezni.

Jeges, veszedelmes nyugalom lett úrrá Hunton.

– Repülj magasabbra! – fordult Furyhez. – Olyan magasra, amennyire csak a helikopter bírja.

Fury tudta, mire készül. Hunt ilyen gyenge szárnyakon nem tudott repülni. De nem is akart.

– Kapaszkodjatok! – figyelmeztette őket Fury, és élesen bedöntötte a helikoptert. Felfelé szálltak, fel, egyre feljebb, és mind a fogukat csikorgatták, ahogy a súly lefelé húzta őket.

Hunt megacélozta magát, visszavonult arra a helyre, ahol átvészelte a csatákat, a tömlöcökben és Sandriel arénájában töltött éveket.

– Készülj, Athalar! – kiáltotta Fury.

A harci gépek megtorpantak, a rakétavetők tüzelésre készen álltak.

A helikopter átrepült Lunathion fala felett. Hunt kioldotta magát a géppuska elől. A Csontnegyed köde kavargott alattuk, ahogy átrepültek az Isztrosz felett.

Danaan szemében hála csillogott. Megértette, hogy erre csakis Hunt képes.

Feltűnt alattuk az Óváros és a szívében álló, tündöklő kapu. Hunt csupán erre várt. Nem tétovázott. Nem félt.

Szárnyait szorosan behúzva kiugrott a helikopterből. Innen nem volt visszaút. Az utolsó repülése.

Éles látásával épp ki tudta venni Bryce-t odalent, ahogy összegömbölyödött, mintha az megmentené az őt hamarosan darabokra szaggató haláltól.

Egyik kénköves rakétát lőtték ki a másik után, a legközelebbi az Óváros felé tartott, halálos, arany erővel ragyogott. Hunt már lefelé zuhant, amikor rájött, hogy nem pont oda repül a lövedék – vagy tíz háztömbnyivel odébb fog becsapódni. De még az is túl közel volt. Bryce még így is hatósugáron belül marad, és a sűrű angyalerő szét fogja tépni.

A kénkő célt ért, az egész város beleremegett az iszonyú becsapódásba. A halál szökőárjában egyik épület robbant fel a másik után.

Hunt széttárt szárnyakkal, előtörő villámokkal vetette magát Bryce-ra, ahogy a világ darabjaira hullott.

91.

Meg kellett volna halnia.

Mégis az ő ujjai görbültek a törmeléken. Az ő lélegzete volt olyan reszelős.

A kénkő szétrombolta a teret, a város füstölgő romhalmazzá változott, a kapu mégis állt. Bryce fénye azonban kihunyt, a kvarc visszaváltozott jeges fehérré. Tüzek gyúltak Bryce körül, reszkető fénybe vonták a pusztulást körülötte.

Hamupamacsok hullottak alá, összekeveredtek a parázzsal.

Bryce füle halkan zúgott, de nem olyan erősen, mint az első robbanás után.

Lehetetlen. Hiszen látta a ragyogó, arany kénköves rakétát, ahogy elhúz felette, tudta, hogy pár háztömbnyivel odébb fog becsapódni, és hamarosan eljön érte a halál. Nyilván a kapu védte meg valahogy.

Bryce nagy nehezen, nyögve feltérdelt. Legalább már nem bombázták őket. Csupán egy-két épület maradt állva. Az autók roncsai még mindig lángoltak körülötte. A csípős füst széles oszlopban emelkedett felfelé, eltakarta az esti csillagokat.

És… és az árnyékokban démonok mozdultak. Hányinger égette a torkát. Fel kell állnia. Addig kell mozdulnia, amíg a földön vannak.

Csakhogy a lába nem engedelmeskedett. Megmozgatta a lábujjait az edzőcipőjében, hogy képes-e még rá, de… képtelen volt felállni a földről. A teste nem volt hajlandó végrehajtani az utasításait.

Hamudarab hullott szakadt leggingse térdrészére.

Beleremegett a keze. Nem is hamu volt.

Hanem szürke toll.

Bryce megfordult, hogy hátranézzen. Minden gondolat kiröppent a fejéből. Sikoly szakadt fel belőle, olyan mélyről, hogy felmerült benne, talán a szétszakadó világ hangja.

Hunt a földön hevert, háta véres volt, szétégett, és a lába…

Cafatok maradtak belőle csupán. Jobb keze helyén vérfoltok szennyezték a járdát. És a hátán, ahol a szárnyai voltak…

Véres lyuk tátongott.

Bryce ösztönösen mozdult, átküzdötte magát a betonon, a fémen, a véren.

Hunt védte meg őt a kénkőtől. Valahogy megszökött Sandrieltől, és idejött. Hogy megmentse őt.

– Könyörgömkönyörgömkönyörgömkönyörgöm!

Bryce megfordította Huntot, élet jelét kereste, lélegzetvételét…

Hunt szája megmoccant. Épphogy csak látható volt.

Bryce felzokogott, az ölébe húzta az angyal fejét.

– Segítség! – kiabálta. Csak a tűz nyaldosta sötétségből felhangzó földöntúli vonítások feleltek. – Segítség! – kiáltotta ismét, de úgy berekedt, hogy a tér túlsó felébe alig érhetett el a hangja. Randall mesélt neki az Aszter-őrség kénköves rakétáinak iszonyú erejéről. Hogy az összesűrített angyalmágiába oltott igézetek lelassítják a vanírok gyógyulását, akik így elvéreznek. Meghalnak.

Annyi vér borította Hunt arcát, hogy alig látszott alatta a bőr. Bryce csak a nyaka alig észrevehető lüktetéséből tudta, hogy életben van még.

És a sebek, amiknek már gyógyulniuk kellett volna… Vér szivárgott és ömlött belőlük. Ütőerek pattantak el. Létfontosságú ütőerek…

– SEGÍTSÉG! – üvöltötte.

De senki sem felelt.

A kénköves lövedékek lerántották a helikoptert.

Csakis Fury ügyességének köszönhették, hogy bár lezuhantak, életben maradtak, pedig kétszer meg is pördültek, mielőtt földet értek valahol a Holderdőben.

Tharion feje vérzett, Fury lábán seb éktelenkedett, Flynn és Amelie eltörte pár csontját, Ruhn pedig… Inkább nem foglalkozott a saját sérüléseivel. Ugyanis a füsttel teli, lángoló éjszaka vicsorgással telt meg. Legalább a kénköves bombák nem záporoztak rájuk – legalább ennyi megadatott. Ruhn imádkozott, hogy az Aszter-őrségnek hosszú időbe teljen újabbakat gyártani.

Egyedül a puszta akaraterejének köszönhette, hogy mozgásba lendült.

A becsapódáskor két fegyverrel teli táska kiszabadult a helyéről, és elveszett. Flynn és Fury gyorsan kiosztotta a maradék pisztolyokat és késeket, miközben Ruhn felmérte az egyetlen épségben maradt géppuskájuk állapotát, amit az imén szaggatott le a helikopter padlójáról.

Hypaxia hangja reccsent a csodával határos módon sértetlen rádióból:

– Már látjuk, mi történik az óvárosi kapunál – mondta.

Ruhn megdermedt, úgy várta a híreket. Reménykedni sem mert.

Amikor utoljára látta Athalart, az angyal Bryce felé zuhant, miközben az Aszter-őrség egyfajta elcseszett tűzijátékként ragyogó arany rakétákat lőtt rájuk a városfalon kívülről. Aztán a város több pontját érintő robbanások szétszaggatták a világot.

– Athalar elesett – jelentette Declan komoran. – Bryce túlélte. – Ruhn néma imát mormolt Kthonának ezért a kegyért. Majd némi szünet után: – Tévedtem, Athalar is él, de épphogy csak. A sérülései… Bassza meg! – Jól hallatszott, ahogy Declan nyel egyet. – Nem hiszem, hogy túl fogja élni.

Tharion a vállára kapott egy puskát, a távcsövön keresztül kémlelte a sötétséget.

– Vagy egy tucat démon mér fel épp minket abból a téglaépületből.

– Hat másik erre – tette hozzá Fury, aki szintén a puskája távcsövével kémlelt körbe. Amelie Ravenscroft erősen húzta a lábát, ahogy egy villanás kíséretében farkassá változott, és a sötétségre vicsorgott.

Ha nem zárják le a többi kapuban az átjárót, akkor csak két opciójuk maradt: a visszavonulás vagy a halál.

– Kezd felébredni a kíváncsiságuk – mormolta Flynn. Egy pillanatra sem eresztette le a szeme elől a távcsövet. – Van valami tervünk?

– A folyó a hátunk mögött van – szólalt meg Tharion. – Ha szerencsénk van, a népem a segítségünkre siet.

A Kék udvar elég mélyen volt a felszín alatt ahhoz, hogy sértetlenül átvészelje a kénkő haragját. Ők még felvehetik a harcot.

Csakhogy Bryce és Hunt továbbra is az Óvárosban volt, ezért Ruhn így felelt:

– Harmincutcányira vagyunk a Szívkaputól. A folyó mentén haladunk majd, úgy fordulunk rá a Fő utcára. Én legalábbis arra indulok – tette hozzá. A többiek komoran bólintottak.

Mondd meg Ruhnnak, hogy megbocsátok – réges-régen megbocsátottam neki.

Ezek a szavak visszhangzottak Ruhn vérében. Menniük kell, még akkor is, ha a démonok egyesével levadásszák őket. Remélte, hogy időben a húgához ér, és lesz még kit megmentenie.

Bryce Hunt fölé hajolt, az angyal élete épp elfolyóban volt körülöttük. És a parázsló, fojtogató csendben azt suttogta:

– Hiszem, hogy okkal történt. Hiszem, hogy ez az egész okkal történt. – Végigsimított Hunt véres haján, remegett a hangja. – Hiszem, hogy nem feleslegesen történt.

A kapura nézett. Gyengéden letette Huntot a törmelék közé. Feltápászkodva ismét elsuttogta:

– Hiszem, hogy okkal történt. Hiszem, hogy ez az egész okkal történt. Hiszem, hogy nem feleslegesen történt.

Maga mögött hagyta a vérző Huntot. A törmeléket, a pusztulást kerülgette. A kapu körül álló kerítés elgörbült, levált. Maga a kvarc boltív azonban továbbra is állt, bronztáblája és a tárcsázó drágakövei épségben maradtak. Bryce megállt előttük.

– Hiszem, hogy nem feleslegesen történt – suttogta újra.

A tárcsázó bronzkorongjára fektette a tenyerét.

A fém meleg volt Bryce ujjai alatt, ahogy akkor is, amikor Danika az utolsó napján megérintette. Ereje végigcikázott rajta, elszipkázta a használati díjat: a mágiája egyetlen cseppjét.

A kapukat kommunikációs eszközként használták a múltban – egyedül az őket összekötő erőnek hála továbbították a szavakat. Mind Ley-vonalakon álltak. Egy valóságos energiamátrixon.

A kapu nem csupán prizma volt. Hanem egyfajta vezeték. Bryce pedig a kürtöt viselte a bőrén. Már bizonyította, hogy be tudja zárni vele a Hélbe nyíló portálokat.

– Halló! – szólt bele a tárcsázó ékkőívének közepén álló kis távbeszélőrendszerbe.

Senki sem felelt. Így folytatta:

– Ha hall valaki, azonnal menjen a kapuhoz! Bármelyik kapuhoz.

Még mindig semmi.

– Bryce Quinlannek hívnak – mondta. – Az Óvárosban vagyok. És… azt hiszem, rájöttem, hogyan vethetünk véget ennek az egésznek. Hogyan hozhatjuk helyre.

Csend.

Egyetlen ékkő sem villant fel, hogy jelezze, valamelyik körzetben ott tartózkodik valaki a kapunál, és megérinti a korongot. Nem érkezett hang.

– Tudom, hogy most nagyon rossz – próbálta ismét. – Tudom, hogy nagyon-nagyon rossz, sötét van és… tudom, hogy lehetetlennek tűnik. De ha valaki oda tud menni egy másik kapuhoz, akkor… Kérem! Kérem, tegye meg!

Bryce reszketve beszívta a levegőt.

– Semmit sem kell tenni – mondta. – Csak megérinteni a korongot. Ennyit kérek csak, valakit a másik oldalon. – Remegett a keze, ahogy egyre erősebben nyomta a fémet. – A kapu energiaátviteli eszköz, egy villámhárító, ami a város összes többi kapujához elér. És szükségem van valakire a másik oldalon, aki csatlakozik hozzám ezen az energiavonalon keresztül. – Nagyot nyelt. – Szükségem van egy Horgonyra. Hogy megcsinálhassam a Zuhanást.

Elsuttogta a szavakat.

Bryce reszelős hangja túlharsogta a körülötte támadni készülő démonok zaját.

– Az általam generált elsőfény eljut majd az összes többi kapuba is ezen keresztül. Minden fel fog ragyogni, a démonok elmenekülnek. Mindent meggyógyít majd, amihez csak hozzáér. Mindenkit, akihez csak hozzáér. És… – Mély levegőt vett. – Csillagfényű tündér vagyok, Luna kürtjét viselem a testemen. Az általam generált elsőfénnyel be tudom zárni a Hélre nyíló portálokat. Itt már megcsináltam, úgyhogy máshol is képes vagyok rá. De ehhez valamilyen kapcsolódási pontra van szükségem… és a Zuhanásom erejére.

Nem felelt senki. Semmi sem mozdult, csak a szörnyetegek a legsűrűbb árnyékokban.

– Könyörgöm! – esdekelt Bryce elcsukló hangon.

Némán imádkozott, hogy a hat további ékkő valamelyike felvillanjon, hogy azt jelezze, valamelyik körzetben valaki válaszol a könyörgésére.

De csak a recsegő semmit hallotta.

Egyedül volt. És Hunt haldoklott.

Bryce várt öt másodpercet. Tízet. Senki sem felelt. Senki sem jött.

Visszanyelte a zokogását, reszketegen levegőt vett, és elengedte a korongot.

Hunt egyre nehezebben kapott levegőt. Bryce remegő kézzel visszamászott hozzá. De a hangja nyugodt volt, ahogy ismét az ölébe húzta a fejét. Megsimogatta véráztatta arcát.

– Minden rendben lesz – mondta. – Jön a felmentősereg, Hunt. A gyógyboszorkányok már úton vannak. – Lehunyta a szemét, nehogy kibuggyanjanak a könnyei. – Minden rendbe jön – hazudta. – Haza fogunk menni, Syrinx ott vár ránk. Hazamegyünk. Te meg én. Együtt. És átéljük azt a jövőt, amit ígértél. De csak akkor, ha kitartasz, Hunt.

Hunt mellkasa megremegett, ahogy levegőt vett. A halál küszöbén járt. Bryce fölé hajolt, beszívta az illatát, az erejét. És aztán kimondta – azt az egyetlen szót, ami mindennél többet jelentett. A fülébe súgta, erejének utolsó cseppjével küldte útjára.

Azt az utolsó igazságot, amit hallania kellett.

Hunt lélegzetvételei elhúzódtak, megritkultak. Már nem volt sok hátra. Bryce képtelen volt megálljt parancsolni a könnyeinek, Hunt arcára hullottak, tiszta sávokat hagyva maguk után, ahogy lemosták a vért.

Tündökölj! – suttogta neki Danika. Egyenesen a szívébe.

– Megpróbáltam! – suttogta vissza Bryce. – Danika, megpróbáltam.

Tündökölj!

Bryce sírt.

– Nem ment.

Tündökölj! Sürgetőn, élesen csattant a szó. Mintha… Mintha…

Bryce felemelte a fejét. A kapura nézett. A táblára és a drágakövekre.

Várt. A lélegzetvételeit számlálta. Egy. Kettő. Három.

A kövek sötétek maradtak. Négy. Öt. Hat.

Az égvilágon semmi sem történt. Bryce nagyot nyelt, és visszafordult Hunthoz. Még egyszer, utoljára. Hunt elmegy, és aztán ő is követi, amint újabb kénkő hullik rájuk, vagy a démonok összeszedik a bátorságukat, és megtámadják.

Ismét levegőt vett. Hét.

– Tündökölj! – Ez az egy szó töltötte meg az Óvárost. Crescent City minden egyes negyedét.

Bryce a kapu felé kapta a fejét, ahogy Danika hangja ismét felcsendült.

– Tündökölj, Bryce!

A Csontnegyed ónixköve sötét csillagként tündökölt.

92.

Bryce összeránduló arccal ugrott talpra, a kapu felé rohant.

Fogalma sem volt, hogyan lehetséges mindez, de Danika ismét azt mondta:

– Tündökölj!

Aztán Bryce nevetett, zokogott, úgy kiáltotta:

– TÜNDÖKÖLJ, DANIKA! RAGYOGJ, RAGYOGJ, RAGYOGJ!

Bryce tenyérrel a kapu bronzkorongjára csapott.

És ahogy a lelke összefonódott a barátnőjéével, akit nem felejtett el, aki még a halálában sem felejtette el őt, Bryce belekezdett a Zuhanásba.

Döbbent csend töltötte meg a konferenciatermet, ahogy Bryce alábukott a saját erejébe. Declan Emmet egy pillanatra sem nézett fel a megfigyelés alatt tartott kameraképről, szíve hangosan dübörgött.

– Lehetetlen – mondta az Őszkirály. Declan hajlott rá, hogy egyetértsen vele.

Sabine Fendyr azt mormolta:

– A Holtkirály azt mondta, csak egy kis energiaszikra maradt Danikából. Egy nagyon kicsi a lényéből.

– Lehet egyáltalán egy halott lélek Horgony? – kérdezte Hypaxia királynő.

– Nem – felelte Jesiba a Holtkirály küldöttjének megfellebbezhetetlenségével. – Nem lehet.

Csend gyűrűzött végig a termen, ahogy rádöbbentek, minek lesznek szemtanúi. Egy mentőkötél nélküli, magányos Zuhanásnak. Teljes szabadesésnek. Bryce ennyi erővel akár egy sziklaszirtről is leugorhatott volna abban a reményben, hogy biztonságban földet ér.

Declan elszakította a tekintetét a videoképről, és a három számítógép egyikén kirajzolódó grafikonra pillantott, ami Bryce Zuhanását mérte az Eleuszisz-rendszer segítségével.

– Kezdi elérni a korábban felmért mágiaszintjét. – Épphogy csak túl a nullán.

Hypaxia átpillantott a válla felett, hogy ő is szemügyre vegye a grafikont.

– De nem lassít.

Declan hunyorogva kémlelte a monitort.

– Gyorsul. – A fejét ingatta. – De… de hát alacsony erejűként sorolták be. – Ha szemétkedni akart volna, azt is mondhatta volna, hogy Bryce ereje elhanyagolható.

– A kapura viszont ez nem igaz – mondta Hypaxia halkan.

– Ezt meg hogy érti? – mordult rá Sabine.

Hypaxia suttogva felelt:

– Nem hiszem, hogy az ott egy emléktábla. A kapun. – A boszorkány a ragyogó kvarcra erősített táblára mutatott, a bronz élesen elvált a fehéren izzó kőtől. – Az erő legyen mindig azoké, akik életüket adják a városért.

Bryce még mélyebbre zuhant az erejében. Túl az átlagos, tekintélyes szinten.

– Az a tábla egy áldás – mondta Hypaxia királynő.

– A kapuk ereje – mormolta Declan levegő után kapkodva. – Az az erő, amit a hozzáérők átadtak… Minden egyes lélek, aki lemondott a mágiája egy cseppjéről.

Hiába próbálta hozzávetőlegesen kiszámolni, hány évszázad alatt hányan érinthették meg a kapukat a városban. Hogy hányan adták át az erejük egy cseppjét, mintha csak érmét hajítottak volna egy szökőkútba. Hányan kívántak a feláldozott mágiáért cserébe.

Mindenféle ház. Mindenféle faj. Milliónyi, milliónyi mágiacsepp segítette most ezt a magányos Zuhanást.

Bryce egyik szintet haladta meg a másik után. Az Őszkirály elsápadt.

– Nézzétek a kapukat! – mondta Hypaxia.

A városi kapuk kvarca felragyogott. Vörösen, majd narancsszínben, arannyal, fehérrel.

Elsőfény robbant ki belőlük. Sávokban sugárzott minden irányba.

A fénycsíkok végigfolytak a kapuk alatti Ley-vonalakon, amik a fő sugárutak mentén kötötték össze őket. Tökéletes, hatágú csillagot formáztak. Terjedni kezdtek. Ívben futottak a városfalak mentén. Elvágták a kifelé igyekvő démonok útját.

Fény ért fényt, majd újabb fényt, és újabbat.

Végül az egész várost körbevette. Minden egyes utca ragyogott.

És Bryce még mindig Zuhant.

Boldogság volt, élet, halál, fájdalom, dal és némaság.

Bryce zuhant az erőbe, az erő zuhant belé, és nem érdekelte, nem érdekelte, nem érdekelte, mert Danika zuhant vele együtt, Danika nevetett, ahogy a lelkük összefonódott.

Itt van, itt van, itt van…

Bryce aranyfényben, az univerzum szívének dalában száguldott.

Danika boldogan felkiáltott, Bryce pedig visszhangozta.

Danika vele volt.

És ezzel megelégedett.

– Elhagyta Ruhn szintjét – lehelte Declan, egyszerűen el sem hitte. Hogy a barátja partihercegnő húga magát a herceget is túlszárnyalta. Túlszárnyalta Ruhn Danaant, bassza meg!

Declan királya halálosan mozdulatlanul figyelte, hogy Bryce elszáguld Ruhn szintje mellett. Hiszen ez megváltoztathatja a rangsort. Egy elképesztő hatalommal bíró félember hercegnő, akinek csillagfény folyik az ereiben… Hél bugyraira!

Bryce végre lassítani kezdett. Közelített az Őszkirály szintjéhez. Declan nyelt egyet.

Bryce fénye beragyogta a várost. A démonok menekültek előle, visszafutottak a portálok felé, inkább a ragyogó kapukkal néztek szembe, mintsem itt ragadjanak Midgardon.

Fény tört elő a kapukból, a hét sugár egyetleneggyé olvadt a város szívében – az óvárosi kapu felett. Az erő útvonala. Bryce akaratáé.

A Midgard és Hél közötti átjárók szűkülni kezdtek. Mintha maga a fény is iszonytató lett volna számukra. Mintha az a tiszta, zabolátlan elsőfény helyrehozhatta volna a világot.

És így is lett. A kénkő által szétvert épületek összeálltak. A törmelék falakat, utcákat, szökőkutakat alkotott. A sebesültek ismét éppé váltak.

Bryce még inkább lelassult.

Declan a fogát csikorgatta. A kapukban tátongó lyukak egyre kisebbek lettek.

A démonok rohantak vissza Hélbe a szűkülő átjárókon. A város egyre több pontja épült fel, ahogy a kürt bezárta a portálokat. Ahogy Bryce bezárta a portálokat, hiszen a kürt ereje őt járta át, felerősítette az általa generált elsőfény.

– Szent istenek! – suttogta valaki.

A világok közötti lyukak résnyire szűkültek. Majd annyi sem maradt belőlük.

A kapuk üresen álltak. Az átjáróknak nyomuk veszett.

Bryce végre megállt. Declan szemügyre vette az erejének pontos számát, épp egy tizeddel az Őszkirályé felett.

Declan halkan felnevetett, azt kívánta, bár Ruhn is itt lenne, hogy lássa a férfi döbbent arckifejezését.

Az Őszkirály arca megrándult, és Declanre mordult:

– A helyedben én nem lennék olyan önelégült, fiam!

Declan megfeszült.

– Miért?

Az Őszkirály sziszegve felelt:

– Mert lehet, hogy az a lány a kapuk erejével eddig soha nem látott szintet ért el, de a Felemelkedést már nem fogja tudni megcsinálni.

Declan ujjai megdermedtek a laptopja billentyűin.

Az Őszkirály örömtelen nevetést hallatott. Nem gonoszságból, döbbent rá Declan – egyfajta fájdalom csendült benne. Nem gondolta volna, hogy ez a rohadék ilyesmit is képes érezni.

Bryce a kőre rogyott a kapu mellett. Declannek nem kellettek orvosi műszerek ahhoz, hogy tudja, leállt a szíve.

A halandó teste meghalt.

Az Eleuszisz-rendszert figyelő monitor elkezdett visszaszámolni a hat perctől. Ez jelezte, mennyi ideje van még arra, hogy sikerrel vegye a Keresést és a Felemelkedést, hogy hagyja, hadd haljon meg a halandó, öregedő teste, hogy szembenézzen azzal, ami a lelke mélyén lakozik, aztán teljes erejének birtokában visszaszáguldjon az életbe. És halhatatlanként bukkanjon elő.

Ha sikeresen Felemelkedik, az Eleuszisz-rendszer regisztrálni fogja, végigköveti a folyamatot.

Az Őszkirály rekedtesen így szólt:

– Egyedül kezdett neki a Zuhanásnak. Danika Fendyr meghalt, nem valódi Horgony. Bryce nem fog tudni visszajönni az élők közé.

93.

Az élet bölcsőjében járt.

Szilárd talaj volt a lába alatt, és egy egész világot érzett maga felett, tele távoli, hunyorgó fényekkel. De a tenger fenekén járt. A sötét hasadékban, ami mély árkot vont a föld felszínére.

Nem számított. Semmi sem számított. Hiszen Danika állt előtte. Ő ölelte.

Bryce elhúzódott annyira, hogy ránézzen a barátnője gyönyörű, szögletes arcára. A lenszőke hajkoronára. Ugyanolyan volt, még az ametiszt, zafír és rózsaszín csíkok is benne voltak. Valahogy elfelejtette Danika arcának pontos vonásait, de… ott voltak.

– Eljöttél! – mondta Bryce.

Danika haloványan elmosolyodott.

– Segítséget kértél.

– Akkor most… életben vagy? Mármint odaát.

– Nem. – Danika megrázta a fejét. – Nem, Bryce. Ez, amit most látsz… – Magára mutatott. Az ismerős farmerre és a régi, zenekaros pólóra. – Ez csak a szikra, ami megmaradt. Ami odaát nyugodott.

– De hát te vagy az! Te!

– Igen. – Danika felpillantott a fejük felett örvénylő sötétségre, a teljes óceánra. – És már nincs sok időd a Felemelkedésre, Bryce.

– Nem fogok Felemelkedni – horkant fel Bryce.

Danika pislogott.

– Ezt meg hogy érted?

Bryce ellépett tőle.

– Nem fogom megcsinálni. – Mert ha elbukik, hontalan lelke itt ragad. A teste meghal odafent a világban, és a lelke, amit elcserélt a Holtkirállyal, itt bolyong majd ezen a helyen. Danikával.

Danika összefonta a karját.

– Miért nem?

Bryce dühösen pislogott.

– Mert túl nehéz! Nélküled. Egyszerűen túl nehéz nélküled.

– Ez baromság! – vicsorgott Danika. – Szóval fogod magad, és feladsz mindent? Bryce, meghaltam. Vége. És képes lennél elcserélni az egész életedet ezért a kis darabért, ami megmaradt belőlem? – A karamell szempár csalódottan rebbent. – Az én barátnőm nem tenne ilyet.

Bryce hangja elcsuklott.

– Együtt kellett volna megcsinálnunk. Együtt kellett volna leélnünk az életünket.

Danika vonásai ellágyultak.

– Tudom, B. – Megfogta a kezét. – De végül nem így alakult.

Bryce lecsüggesztette a fejét, úgy érezte, darabokra hullik.

– Hiányzol. Minden egyes nap minden egyes pillanatában.

– Tudom – ismételte Danika, és a szívére tette a kezét. – Éreztem. Láttam.

– Miért hazudtál a kürtről?

– Nem hazudtam – felelte Danika. – Csak nem mondtam el.

– A tetoválásról hazudtál – vitatkozott Bryce.

– Hogy biztonságban tudjalak – válaszolta Danika. – Hogy biztonságban tudjam a kürtöt is, igen, de főleg azért, hogy neked ne essen bántódásod, ha velem megtörténik a legrosszabb.

– Hát, tényleg megtörtént veled a legrosszabb – mondta Bryce, és azonnal megbánta, mert Danika összerezzent.

De aztán a barátnője így szólt:

– Elcserélted értem a helyedet a Csontnegyedben.

Bryce elsírta magát.

– Ez a legkevesebb, amit megtehettem.

Danika szeme is könnybe lábadt.

– Nem hitted, hogy átjutok? – Kemény, fájdalmas vigyor rajzolódott ki az arcára. – Seggfej!

De Bryce addigra már remegett a sírástól.

– Ezt… ezt a kockázatot nem vállalhattam.

Danika odébb simította Bryce tincsét.

Bryce szipogott egyet, és így folytatta:

– Megöltem Micah-t azért, amit tett. Veled. Lehabah-val. – Belesajdult a szíve. – Ő is… ő is a Csontnegyedben van?

– Nem tudom. És igen, láttam, mi történt a galériában. – Danikának nem kellett részleteznie. – Mind láttuk.

Ez a két szó mellbevágónak bizonyult. Mind láttuk.

Bryce ajka megremegett.

– Connor is veled van?

– Igen. És a falka többi tagja is. Időt nyertek nekem a kaszások ellen. Hogy eljussak a kapuhoz. Visszatartják őket, de már nem sokáig, Bryce. Nem maradhatok itt veled. – Megrázta a fejét. – Connor többet akart volna számodra ennél. – Hüvelykujjával végigsimított Bryce kézfején. – Nem akarta volna, hogy feladd.

Bryce megtörölte az arcát.

– Nem is tettem. Egészen idáig. De most… Annyira elbaszott ez az egész. Annyira belefáradtam, hogy így érzem magam. Elegem van.

– Na és az angyal? – kérdezte Danika halkan.

Bryce felkapta a fejét.

– Mi van vele?

Danika mindentudó mosolyt villantott Bryce-ra.

– Ha szeretnél úgy tenni, mintha nem lenne szerető családod, jól van, de akkor is ott az angyal.

Bryce elhúzta a kezét Danikától.

– Tényleg egy pasival próbálsz rávenni a Felemelkedésre?

– Hunt Athalar tényleg csak egy pasi neked? – Danika mosolya gyengéddé vált. – És miért érzed úgy, hogy gyengévé tesz, ha elismered, hogy van valaki, akiért érdemes visszamenni, és az illető véletlenül épp férfi? Valaki, aki mellett úgy érezted, hogy egyáltalán nem olyan elbaszott ez az egész.

Bryce összefonta a karját.

– És akkor mi van?

– Meggyógyult, Bryce – mondta Danika. – Meggyógyítottad az elsőfényeddel.

Bryce lélegzete remegve szakadt ki belőle. Az egészet azért csinálta, mert ebben a lehetetlenben reménykedett.

Nagyot nyelt, lenézett a talajra, ami nem föld volt, hanem a lényének, a világnak az alapja.

– Félek – suttogta.

Danika ismét megragadta a kezét.

– Ez a lényeg, Bryce! Az életé. Hogy úgy élj, úgy szeress, hogy közben tudod, holnap az egész eltűnhet. Ettől lesz minden annyival értékesebb. – A tenyerébe vette Bryce arcát, és összeérintette a homlokukat.

Bryce lehunyta a szemét, és beszívta Danika illatát, ami valahogy még ebben a formában is megmaradt.

– Nem hiszem, hogy menne. Hogy feljutnék.

Danika elhúzódott, felnézett a lehetetlenül messzi világra odafent. Aztán az előttük húzódó útra. A kifutóra. A végén szabadeséssel az örök sötétségbe. A semmibe. De csak annyit mondott:

– Csak próbáld meg, Bryce! Egyetlenegyszer. Minden egyes lépésnél veled leszek. Még ha nem is látsz. Mindig veled leszek.

Bryce nem nézett a túlságosan rövid kifutóra. A végtelen óceánra felettük, ami elválasztotta őt az élettől. Inkább Danika arcvonásait véste az emlékezetébe, mintha korábban sosem tehette volna.

– Szeretlek, Danika – suttogta.

Danika nagyot nyelt. Fejét színtiszta farkasmozdulattal billentette oldalra. Mintha hallgatózna.

– Bryce, sietned kell! – Megragadta a kezét, és megszorította. – Most kell döntened!

A Bryce életének végét jelző számláló két percet mutatott. Élettelen teste ott hevert a halványan ragyogó kapu melletti kövezeten.

Declan végigsimított a mellkasán. Nem merte felhívni Ruhnt. Még nem. Képtelen lett volna.

– Nem tudunk segíteni rajta valahogyan? – suttogta Hypaxia a némaságba burkolózó teremben. – Bárhogyan?

Nem. Declan az elmúlt négy percben Midgard minden egyes nyilvános és magánadatbázisát végignézte, hátha csodára lel. Semmit sem talált.

– Azon túl, hogy Horgony nélkül kezdett hozzá – szólalt meg az Őszkirály –, mesterséges erőforrást használt, hogy eljusson arra a szintre. A teste biológiailag nem alkalmas a Felemelkedésre. Még valódi Horgonnyal sem tudna úgy nekifutni, hogy elég nagyot ugorjon.

Jesiba komor bólintással jelezte egyetértését, de nem szólt semmit.

Declan emlékei a saját Zuhanásáról és Felemelkedéséről zavarosak, ijesztőek voltak. Mélyebbre jutott, mint amire számított, de még így is a saját szintjén maradt. Hiába Horgonyozta le őt Flynn, rettegett, hogy nem fog visszajutni.

Bár a rendszer energiaszikraként Danika Fendyrt is jelezte Bryce mellett, nem volt mentőkötél az életbe, nem volt valódi Horgony. Ő maga nem élt. Danika csupán a bátorságot önthette Bryce-ba, hogy magányosan is megkísérelje a Zuhanást.

Az Őszkirály így folytatta:

– Utánajártam. Évszázadokon át kutattam a témában. Ezrek próbáltak meg az elmúlt korokban mesterséges úton mélyebbre jutni a saját erejüknél. Egyik sem jutott vissza az életbe.

Egy perc maradt hátra, a másodpercek csak úgy repültek a visszaszámlálón.

Bryce még mindig nem jutott el a Felemelkedésig. Még mindig a Keresésnél járt, szembenézett azzal, ami a lelkében lakozott. Ha megpróbálkozott volna már a Felemelkedéssel, akkor az óra megdermed, jelezve, hogy belépett a Köztes Térbe – a halált és az életet elválasztó sávba. De a számláló nem torpant meg. Továbbra is fogytak a másodpercek.

Persze nem számított. Bryce mindenképpen meghal, akár megpróbálja, akár nem.

Fél perc maradt. A jelen lévő méltóságok lehajtották a fejüket.

Tíz másodperc. Az Őszkirály megdörgölte az arcát, figyelte a visszaszámolót. Bryce életének utolsó másodperceit.

Öt. Négy. Három. Kettő.

Egy. A milliszekundumok a nulla felé száguldottak. A valódi halál felé.

Az óra 0,003-nél dermedt meg.

Vörös vonal rajzolódott ki az Eleuszisz-rendszer grafikonjának alján, a semmi felé száguldott.

– Nekifut – suttogta Declan.

– Gyorsabban, Bryce! – Danika a sarkában loholt.

Egyik lépés követte a másikat, ahogy Bryce végigszáguldott a mentális kifutón. Az egyre közeledő vége felé.

– Gyorsabban! – üvöltötte Danika.

Egy lehetőség. Egyetlenegy lehetősége van.

Bryce futott. Futott, futott, egyre csak futott, ütemesen mozgó karral, fogcsikorgatva.

Lehetetlennek tűnt, szinte esélye sem volt.

De azért megpróbálta. Most utoljára, Danikával az oldalán megpróbálta.

Egymaga kezdett hozzá a Zuhanáshoz, mégsem volt egyedül.

Sosem volt egyedül. Soha nem is lesz.

Hiszen Danika ott él a szívében, Hunt mellette áll.

Közeledett a kifutó végéhez. A levegőbe kell ugrania. El kell kezdenie Felemelkedni, vagy a semmibe zuhan. És örökké ott ragad.

– Meg ne állj! – sikította Danika.

Úgyhogy Bryce nem állt meg.

Rohant előre. A nagyon is végleges, halálos szakadék felé.

A kifutó minden egyes méterét kihasználta. Az utolsó centimétereket is.

Aztán elrugaszkodott.

Declan egyszerűen nem hitt a szemének, az Őszkirály térdre hullott. Bryce emelkedni kezdett, erőhullám taszította felfelé.

Kijutott a legmélyéről.

– Ez nem… – lehelte az Őszkirály. – Ez nem lehetséges. Hiszen egyedül van.

– Nem, nincs egyedül – suttogta Sabine, durván faragott arcán könnyek csorogtak.

Az az erőhullám Danika Fendyr volt, ő lökte Bryce-t felfelé – és közben semmivé foszlott.

Declan tudta, hogy többé sosem tér vissza, sem ezen a világon, sem a ködlepte szigeten.

És lehet, hogy Bryce agya túl sokáig maradt oxigén nélkül, még akkor is, ha tényleg visszatér az élők közé. De a hercegnője megküzdött minden egyes centiméterért felfelé, ereje folyamatosan változott, felvillant mindenki, akinek köszönhette: sellők, alakváltók, drakik, emberek, angyalok, természetszellemek, tündérek…

– Hogyan lehetséges ez? – tette fel a költői kérdést az Őszkirály. – Hogyan?

A farkasok vénséges vén Falkavezére válaszolt, reszketeg hangja túlharsogta a grafikon csipogását.

– A világ legerősebb mozgatórugójával. Semelyik világban nincs erősebb nála. – A képernyőre mutatott. – Azzal, ami a halálon túl is hűséget jelent, évek során sem kopik meg. Ami még a reménytelenség tengerében is megingathatatlan marad.

Az Őszkirály a vén Falkavezér felé fordult, a fejét csóválta. Még mindig nem értette.

Bryce már a közönséges boszorkányok szintjénél járt. Még mindig túlságosan messze az élettől.

Declan mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából, és az óvárosi teret közvetítő kamerakép felé pördült.

Hunt Athalar épen, egészségesen, villámokkal övezve térdelt Bryce élettelen teste felett. Újra meg újra lenyomta a mellkasát – szívmasszázsban részesítette.

Hunt összeszorított fogain keresztül, mennydörgés közepette szűrte Bryce-nak:

– Hallottam, amit mondtál. – Le és fel, le és fel. Izmos karjai rendületlenül dolgoztak. – Kibaszottul gyáva vagy, hogy csak akkor vallottad be, amikor már majdnem meghaltam! – Villámai Bryce-ba hasítottak, akinek a teste ívben megfeszülve felemelkedett a földről, ahogy Athalar próbálta újraindítani a szívét. A fülébe vicsorgott: – Gyere és mondd a szemembe!

Sabine egyetlen mondatot suttogott a teremnek, az Őszkirálynak, és Declan szíve megtelt reménnyel, ahogy meghallotta.

Ez volt a magyarázata a vén Falkavezér szavainak. Magyarázat az Őszkirály kérdésére, miszerint hogyan lehetséges mindez még a Declan számítógépén kirajzolódó statisztikák ellenére is. Hunt Athalar is ezért küzdött olyan pokolian, hogy beindítsa Bryce Quinlan szívét.

Szeretettel bármi lehetséges.

94.

Bryce tenger volt, ég, kő, vér, szárnyak, föld, csillagok, sötétség, fény, csont és láng. Danika megszűnt létezni. Feláldozta azt, ami a lelkéből, az erejéből maradt, hogy segítsen Bryce-nak elrugaszkodni a kifutóról, hogy meglökje őt a Felemelkedés során.

– Szeretlek – suttogta, mielőtt szertefoszlott, mielőtt keze kicsúszott Bryce tenyeréből.

És Bryce-t nem törte össze, hogy végső búcsút kell venniük egymástól. Nem a fájdalomtól üvöltött így. Hanem dacból.

Felfelé száguldott. Érezte a felszínt a közelben. A vékony határmezsgyét az élet és e között a hely között. Ereje változott, táncot járt a különböző alakok és képességek között. Erőteljes farokcsapással jutott feljebb. Óriási szárnyak suhintásával pördült meg, lőtt ki felfelé. Minden volt egyszerre – mégis önmaga maradt.

Aztán meghallotta. Hunt hangját. Hogy miféle kihívást intézett Bryce szavaira.

Ott volt. Rá várt.

Azért küzdött, hogy ismét verni kezdjen a szíve. Már elég közel járt a mezsgyéhez ahhoz, hogy lássa. Hunt már azelőtt is a szívéért harcolt, hogy ott hevert volna előtte holtan.

Bryce elmosolyodott ezen a köztes helyen, és végül Hunt felé fordult.

– Gyerünk már! – nyögte Hunt továbbra is szívmasszázsban részesítve Bryce-t, a lélegzetét számolta, hogy mikor vezetheti bele ismét a villámait.

Nem tudta, mióta van Bryce odalent, de már halott volt, amikor ő épen, gyógyultan magához tért az újjászületett városban. Mintha soha egyetlen mágikus bomba vagy démon sem pusztított volna idebent.

Látta a ragyogó kaput, a vakító fényt – az elsőfényt –, és tudta, hogy csakis a Zuhanás közben keletkezik ilyen erő. És amikor meglátta Bryce élettelen testét a kapu mellett, azonnal rájött, hogy valahogy nekikezdett a Zuhanásnak, kitört belőle a gyógyító elsőfény, és a kürt segítségével bezárta a Hélre nyíló portálokat a többi kapuban.

Úgyhogy Hunt ösztönösen cselekedett. Tette az egyetlen dolgot, ami eszébe jutott. Hunt megmentette Bryce-t, Bryce megmentette Huntot, és most Hunt…

Egy pillanattal később az ereje megérezte Bryce-t. Felismerte őt, mintha saját magát látta volna a tükörben.

Hogyan hozott magával ennyi erőt, hogyan volt képes egyedül Felemelkedni… Huntot nem is érdekelte. Elbukott, túlélt, átküzdötte magát minden egyes próbatételen, kínzáson és rémségen – ezért a pillanatért. Hogy most itt lehessen.

Az egész érte volt. Bryce-ért.

Egyre közelebb és közelebb ért az ereje. Hunt megfeszült, újabb villámot küldött Bryce szívébe. A lány élettelen teste ívbe feszülve ismét felemelkedett a földről.

– Gyerünk már! – ismételte Hunt, és újrakezdte a szívmasszázst. – Várok rád!

Születése pillanata óta várt rá.

És mintha csak meghallotta volna, Bryce visszarobbant az életbe.

Meleg volt, biztonságban, otthon.

Fény áradt – körülötte, belőle, a szívében.

Bryce rádöbbent, hogy lélegzik. És ver a szíve.

Mindkettő másodlagossá vált. Mindig is másodlagos lesz Hunt mellett.

Halványan észlelte, hogy az óvárosi téren térdelnek. Hunt szürke szárnya parázsként ragyogott, ahogy köréjük fonta, úgy szorította magához. És a bársonyosan puha szárnyak alkotta falon belül Bryce úgy ragyogott, akár egy virágbimbóba zárt nap.

Lassan felemelte a fejét, elhúzódott annyira, hogy Hunt arcára nézzen. Hunt őt figyelte, szárnyait úgy tárta ki, ahogyan a szirmok nyílnak hajnalban. Homlokát nem övezte tetoválás. A glória a múlté volt.

Bryce remegő kézzel simított végig a puha bőrfelületen. Hunt némán letörölte Bryce könnyeit.

Rámosolygott. Szívének, lelkének összes fényét belesűrítette a mosolyba. Hunt végigsimított az állkapcsa mentén, a tenyerébe vette az arcát. Gyengéd tekintete elűzte a kétségek maradékát.

Bryce Hunt mennydörgő szívére fektette a kezét.

– Jól hallottam, hogy kibaszottul gyávának hívtál?

Hunt a csillagok felé vetett fejjel felnevetett.

– És ha igen?

Bryce visszafordította maga felé.

– Nagy kár, hogy az a sok gyógyító elsőfény nem tanított jómodorra.

– Abban hol az élvezet, Quinlan?

Bryce lábujjai begörbültek attól, ahogyan Hunt kiejtette a nevét.

– Hát, akkor kénytelen leszek…

Ajtó nyílt az utcán. Majd még egy és még egy. És Crescent City lakosai botladoztak ki rajtuk megkönnyebbülten zokogva vagy néma döbbenettel. Tátott szájjal bámultak. Bryce-ra és Huntra.

Bryce elengedte Huntot, és felállt. Ereje különös, mély kút volt alatta. Nem csak az övé volt – hanem mindannyiuké.

Felpillantott Huntra, aki most úgy nézett rá, mintha nem hinne a szemének. Bryce megfogta a kezét. Összefűzte az ujjaikat.

És együtt léptek előre, hogy köszöntsék a világot.

95.

Syrinx a lakás nyitott ajtajában ült, aggodalmasan nyüszített, ahogy Bryce és Hunt kilépett a liftből.

Bryce végignézett az üres folyosón, a kimérán.

– De hát becsuktam az ajtót… – kezdett bele, mire Hunt felnevetett, ám Syrinx már rohant is feléjük.

– Majd később elmagyarázom, milyen képességei vannak – mormolta Hunt, ahogy Bryce beterelte a hisztérikus Syrinxet a lakásba, letérdelt elé és átkarolta.

Hunttal két teljes percet töltöttek az Óvárosban, majd kezdetét vette a sírás – amikor az óvóhelyekről kibotorkáló lakosok rádöbbentek, hogy a szeretteik nem jutottak időben biztonságba.

A Bryce hátára tetovált kürt jól végezte a dolgát. Egyetlen portál sem maradt nyitva a kapukban. És Bryce elsőfénye – a kapukon keresztül – meggyógyított, helyrehozott mindent: az embereket, az épületeket, magát a világot.

A lehetetlenre azonban még az sem volt képes. A holtakat nem támaszthatta fel.

És rengeteg, rengeteg holttest hevert az utcákon. Nagyrészt darabokban.

Bryce szorosabban ölelte Syrinxet.

– Semmi baj – suttogta, és hagyta, hogy a kiméra megnyalja az arcát.

Csakhogy volt baj. Méghozzá nem is kevés.

Minden, ami történt, amit Bryce tett és felfedett, a kürt a testében, az a rengeteg halott, Lehabah halála, és aztán Danika, Danika, Danika…

Elfúló szavaiból zihálás lett, majd remegve zokogás. A mögötte álló Hunt mintha csak erre várt volna, a karjába kapta őket Syrinxszel.

A hálószobájába vitte, letette a matracra, és végig ölelte őt és Syrinxet, aki kibújt Bryce karjából, hogy Hunt arcát is megnyalogassa.

Hunt megérintette Bryce haját, a tincsek közé fúrta az ujjait, ő pedig Hunthoz bújt, magába szívta az erejét, az ismerős illatot, és azon csodálkozott, hogy egyáltalán eljutottak idáig, hogy valamiképpen túlélték…

Hunt csuklójára pillantott. A homlokáról nyomtalanul eltűnt a glória, a rabszolga-tetoválás azonban ottmaradt.

Hunt is észrevette, hogy felfigyelt rá.

– Megöltem Sandrielt – mondta halkan.

Tekintete nyugodt volt – tiszta. Összefonódott Bryce-éval.

– Megöltem Micah-t – suttogta Bryce.

– Tudom. – Hunt szája széle felfelé görbült. – Majd emlékeztess, hogy ne tegyek neked keresztbe!

– Nem vicces!

– Ó, tudom én, hogy nem az. – Könnyed, gyengéd mozdulattal húzta végig a kezét a haján. – Nehéz volt végignézni.

Bryce-nak felidézni esett nehezére.

– Hogy ölted meg Sandrielt? Hogy szabadultál meg a tetoválástól?

– Hosszú történet – mondta. – Szeretném, ha előbb te mesélnél el mindent.

– Nem, előbb te!

– Szó sem lehet róla! Szeretném tudni, hogy voltál képes eltitkolni, hogy egy csillag van benned.

Lenézett Bryce mellkasára, mintha megpillanthatná a bőre alatt izzani. De amikor felvonta a szemöldökét, Bryce is követte a pillantását.

– Hát, ez nekem is új – sóhajtotta.

És valóban, V nyakú pólója alól épphogy kilátszott egy fehér folt – egy nyolcágú csillag – a két melle között.

Hunt felnevetett.

– Nekem tetszik.

Valahol Bryce-nak is tetszett. De így szólt:

– Csak csillagfény, nem valódi erő.

– Igen, de most már azzal is bírsz. – Belecsípett Bryce oldalába. – Méghozzá nem is kevéssel, ha érzékeim nem csalnak. És az a kibaszott kürt… – Végigsimított a lány gerincén, hogy nyomatékot adjon a szavainak.

Bryce a szemét forgatta.

– Tök mindegy.

Ám ekkor Hunt elkomorodott.

– Meg kell tanulnod uralni.

– Most mentettük meg a várost, és máris azzal jössz, hogy dolgoznom kell?

Hunt ismét felnevetett.

– Régi beidegződés, Bryce.

Tekintetük ismét találkozott, és Bryce Hunt szájára pillantott, olyan közel volt az övéhez, az íve olyan tökéletes. Majd fel a szemére, olyan hevesen pillantott rá.

Minden okkal történt. Bryce hitt benne. Ezért… Huntért.

És bár igencsak elcseszett utat kellett bejárnia, a gyász és a kétségbeesés fénytelen folyosóin keresztül… Itt volt előtte a fény. Az igazi fény. Ami felé a Felemelkedés során száguldott.

És csókot akart ettől a fénytől. Méghozzá most rögtön.

Vissza akarta csókolni, rászólni Syrinxre, hogy menjen be egy kicsit a ketrecébe.

Hunt sötét szemébe már-már vad pillantás költözött. Mintha leolvasta volna ezeket a gondolatokat Bryce arcáról, megérezte volna az illatán.

– Legutóbb belekezdtünk valamibe, Quinlan – mondta berekedve. Határozott pillantást lövellt Syrinx felé, mire a kiméra leugrott az ágyról, és kivonult a folyosóra, oroszlánfarka úgy lengett ide-oda, mintha csak azt mondaná: Épp ideje már.

Amikor Bryce visszanézett Huntra, az angyal a száját figyelte. És hirtelen rádöbbent, hogy Hunt ölében ül. A saját ágyán. És a fenekét nyomó keménység alapján erre Hunt is ráébredt.

Mégsem tettek semmit, csak nézték egymást.

Úgyhogy Bryce közelebb húzódott Hunt merev férfiasságához, ő pedig erre felszisszent. Bryce felnevetett.

– Elég egyetlen csábos pillantás ahhoz, hogy… Hogy is fogalmaztál pár hete? Feltüzeljen?

Hunt egyik kezével ismét végigsimított Bryce hátán, minden egyes mozdulata szándékos volt.

– Már régóta feltüzelsz. – A derekánál állt meg, hüvelykujja gyengéden, kínzón simított végig Bryce bordája mentén. Minden egyes mozdulatára egyre sajgóbb vágy lüktetett Bryce lába között.

Hunt lassan elmosolyodott, mintha pontosan tisztában lenne ezzel. Majd közelebb hajolt, és csókot nyomott Bryce arcéle alá.

– Készen állsz? – lehelte Bryce kipirult bőrére.

– Az istenekre, de még mennyire! – zihálta Bryce. És amikor Hunt a füle alatt csókolta meg, az ő teste pedig kissé ívbe feszült, hozzátette: – Mintha azt mondtad volna, úgy megdugsz, hogy a saját nevemre sem emlékszem majd.

Hunt megemelte a csípőjét, Bryce-nak nyomva a farkát, és bár több réteg ruha volt közöttük, mégis végigperzselte.

– Ha ezt akarod, édesem, ezt fogod kapni.

Ó, az istenekre!

Nem kapott rendesen levegőt. Képtelen volt bármi egyébre gondolni, mint Hunt szájára a nyakán, a kezére és arra az óriási, gyönyörű farkára, amit nekinyomott. Magában akarta tudni. Most azonnal. Érezni akarta, szüksége volt rá, hogy a melege, az ereje körbevegye. Benne legyen.

Bryce úgy fordult, hogy lovaglóülésben üljön az ölén, végig Hunt teljes hossza mentén. Elégedetten nyugtázta, hogy az angyal is éppúgy kapkodja a levegőt, mint ő. Hunt két keze a derekára siklott, hüvelykujjával egyre csak simogatta és simogatta, mintha motor lenne, ami egyetlen parancsára mozgásba lendülne.

Bryce odahajolt, ajkával végigsimított az övén. Egyszer. Kétszer.

Hunt beleremegett az önmegtartóztatásba, ahogy hagyta, hadd fedezze fel Bryce a száját.

De aztán Bryce elhúzódott, és a tekintete találkozott Hunt ködös, tüzes pillantásával. Megakadtak a torkán a szavak, ezért remélte, hogy Hunt megérti őket, ahogy csókot nyomott immár makulátlan homlokára. Puha, röpke csókot lehelt minden egyes pontra, ahol korábban a tetoválás húzódott.

Hunt elhúzta tőle egyik remegő kezét, és Bryce dübörgő szíve fölé fektette. Bryce nagyot nyelt, meglepte, hogy szúr a szeme. Meglepte, hogy Huntéban is könnyek csillognak. Túlélték, eljutottak ide. Együtt.

Hunt közelebb hajolt, birtokba vette Bryce száját. Bryce középen találkozott vele, átkarolta a nyakát, ujjait a sűrű, selymes tincsek közé fúrta.

Éles csörgés hasított a lakás csendjébe.

Nem érdekli, a világon semmi nem érdekli…

A hívó… Otthon.

Bryce erősen zihálva elhúzódott.

– Felveszed? – kérdezte Hunt torokhangon.

Igen. Nem. Talán.

A hívó… Otthon.

– Addig fog hívogatni, amíg fel nem veszem – mormolta Bryce.

Merev végtagokkal mászott ki Hunt öléből, ő pedig ujjaival végigsimított a hátán, miközben felállt. Bryce próbált nem gondolni az érintésből kiérzett ígéretre, mintha Hunt is éppolyan vonakodva engedné el, ahogyan ő az angyalt.

Kiszaladt a nappaliba, és felvette a telefont, mielőtt hangpostára kapcsolt volna.

– Bryce? – Az anyja sírt. Egy vödör jeges vízként oltotta ki a maradék vágyát is. – Bryce?

Fújt egyet, visszasétált a hálószobába, és bocsánatkérő pillantást lövellt Hunt felé, aki csak legyintett, miközben zizegő szárnnyal hátrahanyatlott az ágyra.

– Szia, anya!

Az anyja zokogása hallatán úgy érezte, ő is mindjárt rákezd megint, úgyhogy tovább mozgott, a fürdőszobába ment. Mocskos volt: rózsaszín edzőcipője szinte feketéllett, nadrágja elszakadt, véres lett, a pólója gyakorlatilag cafatokban lógott róla. A jelek szerint ennyire volt képes csupán az elsőfény.

– Jól vagy? Minden rendben?

– Jól vagyok – mondta Bryce, és megengedte a vizet a zuhanyzóban. Hideget folyatott. Lehámozta magáról a ruháit. – Minden oké.

– Mi ez a víz?

– A zuhany.

– Megmentesz egy várost, megcsinálod a Zuhanást, és még utána sem vagy képes százszázalékosan rám figyelni?

Bryce kuncogva kihangosította a telefont, majd letette a mosdókagylóra.

– Mennyit tudsz? – Felszisszent a jeges víz miatt, ahogy beállt a zuhanyrózsa alá. De legalább elűzte a maradék hőt a lába közül, és az elméjét ködösítő szédítő vágyat.

– A vér szerinti apád felhívatott Declan Emmettel, hogy mondjon el mindent. Gondolom, az a rohadék végre rájött, hogy ez a legkevesebb, amit megtehet.

Bryce melegebbre állította a zuhanyt, és besamponozta a haját.

– Mennyire dühös?

– Biztosan ki van kelve magából. – Bryce anyja hozzátette: – Az is kitudódott, hogy… ki az apád. – Bryce szinte hallotta, ahogy az anyja a fogát csikorgatja. – Tudják, pontosan mennyi erővel bírsz. Annyival, mint ő, Bryce. Többel, mint ő. Ez sokat számít.

Bryce próbálta hideg fejjel kezelni a tényt, pontosan hol kötött ki az erejének hála. Majd később megbirkózik vele.

Kimosta a sampont a hajából, és a balzsam után nyúlt.

– Tudom.

– És mihez kezdesz vele?

– Strandtémájú étteremláncot nyitok.

– Úgy látom, hiába is reménykedtem, hogy ez a rengeteg erő tisztességes nőt farag belőled.

Bryce kinyújtotta a nyelvét, pedig az anyja nem láthatta, és balzsamot nyomott a kezébe.

– Elhalaszthatnánk holnapig ezt az egész nagy erő, nagy felelősség dolgot?

– Igen, csak a te szótáradban a holnap a soha szinonimája. – Az anyja felsóhajtott. – Bezártad a portálokat, Bryce. És ha arra gondolok, amit Danika érted tett… – Elcsuklott a hangja. – Majd arról is holnap beszélünk.

Bryce kimosta a balzsamot a hajából. És rádöbbent, hogy az anyja nem tudja, mi történt Micah-val. Hogy mit tett vele Bryce. És hogy mit tett Micah Danikával.

Ember tovább beszélt, Bryce pedig tovább hallgatta, de a rémület repkényként lepte el a bensejét, végigszivárgott az erein, körbefonta a csontjait, és jó erősen szorította.

Hunt is vett egy gyors, jeges zuhanyt, és rendes ruhát húzott. Elmosolyodott, ahogy meghallotta, hogy Bryce elzárja a zuhanyt, és még mindig az anyjával beszél.

– Igen, Hunt is itt van. – Bryce szavai végigszálltak a folyosón, a nappalin, be Hunt szobájába. – Nem, anya. Ő sem. – Fiók csapódott. – Ehhez semmi közöd, és kérlek, soha többé ne tegyél fel ilyen kérdéseket nekem!

Hunt meg tudta tippelni, mit kérdezett Ember a lányától az imént. És ami azt illeti, pontosan arra készült Bryce-szal, mielőtt megcsörrent a telefon.

Nem érdekelte, hogy az egész város látja, meg akarta csókolni, miután Bryce fénye eltompult, miután leeresztette a szárnyát, és Bryce ott volt a karjában, és úgy nézett rá, mint aki ér valamit. Mintha csakis rá lenne szüksége. És kész.

Még soha senki nem nézett rá így.

És amikor visszajöttek, Bryce az ölébe került az ágyon, és látta, hogy elpirul Hunt szája láttán, akkor már tényleg készen állt, hogy megtegyék ezt az utolsó lépést is. Hogy egész nap, egész éjjel mást se csináljanak.

Tekintve, hogy Bryce elsőfénye meggyógyította, most már határozottan készen állt a szexuális életre. Kínozta a vágy érte – Bryce-ért.

Bryce felnyögött.

– Perverz vagy, anya, remélem, tudod! – Felmordult. – Hát, ha olyan rohadtul érdekel, akkor miért hívtál fel? Nem gondoltad, hogy talán épp nem érek rá?

Hunt elmosolyodott, a Bryce hangjában csendülő pimaszságtól megint félig felállt neki. Egész kibaszott nap el tudná hallgatni Bryce gúnyos megjegyzéseit. Vajon mennyi maradna belőle, ha megint levetkőztetné? Ha nyögésre késztetné?

Első alkalommal a kezével elégítette ki. Most viszont… Rengeteg más módot eszelt ki, ahogyan előcsalhatja belőle azt az orgazmust jelző gyönyörű, ziháló hangot.

Hagyta, hogy Bryce lerendezze a beszélgetést az anyjával, megálljt parancsolt a saját farkának, és előkapott egy eldobható telefont az alsóneműs fiókjából, hogy felhívja Isaiah-t, akinek a száma azon néhány közé tartozott, amit fejből tudott.

– Hála a kibaszott isteneknek! – nyögte Isaiah, amikor meghallotta Hunt hangját.

Hunt elmosolyodott az angyal rá nem jellemző megkönnyebbülése hallatán.

– Mi történt veletek?

– Velünk? – Isaiah ugatásszerűen felnevetett. – Mi a franc történik veled?

Túl sok ahhoz, hogy elmesélje.

– A Comitiumban vagy?

– Igen, és ez a hely egy istenek verte őrültekháza. Épp az előbb jöttem rá, hogy én vagyok a rangidős.

Tekintve, hogy Micah hamuként végezte egy porszívóban, és Sandriel sem örvendhetett sokkal jobb állapotnak, valóban Isaiah volt a rangidős, őt nevezte ki Micah a 33. parancsnokává.

– Gratulálok az előléptetéshez, haver!

– Előléptetés, meg a francokat! Nem vagyok arkangyal. És ezek a seggfejek is pontosan tudják. – Isaiah ráordított valakire a háttérben: – Akkor hívd fel a kibaszott karbantartókat, hogy takarítsák fel! – Felsóhajtott.

– Mi történt azokkal a rohadt Aszter-katonákkal, miután ránk lőtték a kénkövet a fal túloldaláról? – kérdezte Hunt. Eszébe jutott már, hogy odarepül, és ráereszti a villámait a tankokra.

– Nincsenek ott. Már rég elmentek. – Isaiah komor hangjából Hunt rögtön tudta, hogy ő is szívesen kivette volna a részét egy jófajta, régimódi megtorlásból.

– Naomi? – kérdezte Hunt megacélozva magát.

– Életben van. – Hunt néma imát mormolt Kthonának ezért a kegyért. Aztán Isaiah így szólt: – Figyelj, tudom, hogy kimerültél, de ide tudnál jönni? Szükségem lenne a segítségedre, hogy rendet teremtsek. Elég gyorsan vége lesz az arcoskodásnak, ha látják, hogy mindketten urai vagyunk a helyzetnek.

Hunt próbált nem felfortyanni. Úgy tűnik, kénytelen lesz elnapolni azt, hogy Bryce-szal meztelenül lássák egymást.

Hiszen a rabszolga-tetoválás a csuklóján azt jelentette, hogy még mindig engedelmeskednie kell a Köztársaságnak, hogy még mindig nem a maga ura. És nem állt túl jól a szénája, ha végiggondolta, kihez kerülhet. Szerencsésnek mondhatja majd magát, ha egyáltalán Lunathionben maradhat, annál, aki átveszi Micah helyét, talán lopott pillanataik lehetnek majd Bryce-szal. Már ha kiteheti majd egyáltalán a lábát a Comitiumból.

Bassza meg, ha egyáltalán életben lesz még azok után, amit Sandriellel tett.

Hunt remegni kezdett. Az is nyomtalanul elpárolgott, ami a vágyából maradt.

De azért áthúzta a fején a pólót. Valahogy túléli – valahogy visszajut ehhez a közös élethez Quinlannel, amibe még csak most kóstolt bele. Képtelen volt megálljt parancsolni magának, lepillantott a csuklójára.

Pislogott egyet. Majd még egyet.

Bryce épp elköszönt perverz anyjától, amikor a telefon sípolni kezdett egy másik bejövő hívás miatt. Ismeretlen számról keresték, tehát valószínűleg Jesiba hívta, ezért Bryce megígérte Embernek, hogy másnap beszélnek, és átváltott a másik hívásra:

– Szia!

Fiatal férfihang csendült:

– Minden hívást így fogad, Bryce Quinlan?

Ismerte ezt a hangot. Ahogy a nyúlánk tizenéves fiútestet is, akihez tartozott, a porhüvelyt, ami egy ősrégi behemótot rejtett. Egy Asztert. Meg nem tudta volna mondani, hányszor látta és hallotta már a tévében.

– Üdvözlöm, őfényessége! – suttogta.

96.

Rigelus, az Aszterek Ragyogó Keze kereste az otthoni számán. Bryce keze úgy remegett, hogy alig tudta a fülénél tartani a telefont.

– Szemtanúi voltunk a mai tetteinek, és szerettük volna hálánkat kifejezni – közölte a dallamos hang.

Bryce nagyot nyelt, azon merengett, tudja-e valahogy az Aszterek leghatalmasabbika, hogy épp egy szál törülközőben áll, és a hajából víz csorog a szőnyegre.

– Nagyon… szívesen?

Rigelus halkan felnevetett.

– Szokatlan nap áll ön mögött, Miss Quinlan.

– Igen, őfényessége.

– Számunkra is rengeteg meglepetést tartogatott.

Tudjuk, ki vagy, mit tettél.

Bryce mozgásra ösztökélte a lábát, a nappali felé indult. Hunt már a hálószobája ajtajában állt, arca elsápadt. Karja ernyedten lógott az oldala mellett.

– Hogy érzékeltessük, mennyire hálásak vagyunk, szeretnénk tenni önnek egy szívességet.

Bryce-ban felmerült, hogy talán a kénkő is szívesség volt. De csak annyit felelt:

– Ez igazán nem szükséges…

– Már megtörtént. Reményeink szerint kielégítőnek találja majd.

Bryce tudta, hogy Hunt minden egyes szót hall, ahogy odasétál hozzá.

De csak kinyújtotta a csuklóját. A tetovált csuklóját, ahol a rabszolgajelen most egy C betű díszelgett.

Felszabadították.

– Ó… – Bryce megragadta Hunt csuklóját, majd az arcát fürkészte. Csakhogy nem látott örömöt rajta, hiszen Hunt hallotta, ki van a vonal túlsó végén, és rájött, kitől kapta a szabadságát.

– További reményünk, hogy ez emlékeztetőül szolgál majd az ön és Hunt Athalar számára. Nagyon szeretnénk, ha a városban maradnának, és békében, elégedetten élnék le a hátralévő napjaikat. Ha az ősei képessége a saját örömükre szolgálna. Az önre tetoválttal pedig inkább nem foglalkozna.

Mutogasd csak nyugodtan a csillagfényedet, és soha, de soha ne használd a kürtöt!

Midgard legnagyobb idiótájaként megkérdezte:

– Mi van Micah-val és Sandriellel?

– Micah kormányzó önhatalmúlag cselekedett, a lázadók konfliktusához való erőszakos hozzáállása a birodalom ártatlan lakosságának életét fenyegette. Sandriel kormányzó pedig csak azt kapta, amit megérdemelt, hiszen képtelen volt az uralma alatt tartani a rabszolgáit.

Félelem csillant Hunt szemében. Bryce biztos volt benne, hogy ugyanez tükröződik az övében is. Semmi sem ilyen könnyű – ilyen egyszerű. Ez valamiképpen csapda.

– Ezek természetesen kényes témák, Miss Quinlan. Amennyiben napvilágot látnak, minden érintettnek rengeteg problémát okoznának.

Neked okoznának problémákat. Elpusztítunk.

– Mindkét eset szemtanúit értesítettük a lehetséges következményekről.

– Rendben – suttogta Bryce.

– Teljes felelősséget vállalunk Lunathion szerencsétlen pusztulásával kapcsolatban. Sandriel arról értesített bennünket, hogy a város üres, így hát odaküldtük az Aszter-őrséget, hogy intézzék el a megszálló démonokat. A kénköves rakétákhoz csak végső esetben folyamodunk, mindannyiunk épsége érdekében. Elképesztően szerencsés, hogy sikerült megoldást találnia.

Hazudik. Ez a vénséges rohadék hazudik. Tökéletes bűnbakot talált: egy halottat. A Hunt arcán villanó dühből rögtön tudta, hogy ő is ugyanígy vélekedik.

– Valóban nagy szerencsém volt – nyögte ki Bryce.

– Igen, talán az ereiben folyó erőnek köszönheti. Egy ilyen képességnek messzemenő következményei lehetnek, ha nem megfelelően bánnak vele. – Elhallgatott, mintha csak elmosolyodott volna. – Remélem, sikerül mind a váratlan erejét, mind pedig az önben lévő fényt… diszkréten használnia.

Ne feszegesd a határokat!

– Mindenképpen – mormolta Bryce.

– Helyes – felelte Rigelus. – Gondolja, hogy kapcsolatba kell lépnem az édesanyjával, Ember Quinlannel is, hogy a diszkrécióját kérjem?

A fenyegetés élesen ragyogott, akár egy kés pengéje. Egyetlen ballépés, és tudják, hol sújtsanak le először. Hunt keze ökölbe szorult.

– Nem – mondta Bryce. – Nem tudja, mi történt a kormányzókkal.

– És soha nem is fogja megtudni. Senki más sem fog tudomást szerezni róla, Bryce Quinlan.

Bryce ismét nagyot nyelt.

– Így van.

Halk nevetés hangzott fel.

– Ebben az esetben áldásunkat adjuk önre és Hunt Athalarra.

Azzal letette. Bryce úgy meredt a telefonra, mintha attól tartana, szárnyakat növeszt, és repkedni kezd a szobában.

Hunt lerogyott a kanapéra, az arcát dörgölte.

– Élj csendben, normálisan, fogd be a szádat, sose használd a kürtöt, és akkor nem fogunk kinyírni téged és mindenkit, akit szeretsz.

Bryce a kanapé ívelt karfájára ült.

– Megszabadultunk pár ellenségtől, lett belőle kétszer annyi. – Hunt felmordult, Bryce pedig oldalra billentette a fejét. – Miért van rajtad a bakancsod?

– Isaiah-nak szüksége van rám a Comitiumban. Az angyalok folyton szembemennek vele, elkelne neki a támogatás. – Felvonta a szemöldökét. – Van kedved ijesztő seggfejt játszani velem?

A történtek és annak ellenére, hogy az Aszterek folyamatosan figyelik őket, Bryce elmosolyodott.

– Már tudom is, mit veszek fel!

Két lépést tettek meg a tetőn, amikor Bryce megérezte az ismerős illatot. Lenézett az utcára, és meglátta, ki fut odalent. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Huntra, az angyal a karjába kapta, és lerepítette a járdára. Bryce titokban mélyet szippantott az illatából, orra hozzáért Hunt izmos nyakához.

Abból, ahogy Hunt végigsimított a gerincén, mielőtt letette őt, egyértelmű volt, hogy felfigyelt rá. De aztán Bryce Ruhn előtt találta magát. Fury és Tristan Flynn előtt.

Fury egy szempillantás alatt a nyakába ugrott, olyan erősen szorította, hogy Bryce csontjai beleroppantak.

– Idióta vagy, de nagyon szerencsés! – nevetett Fury halkan. – És okos is, basszus!

Bryce elmosolyodott, nevetése a torkában ragadt, ahogy Fury elhúzódott. Ám ekkor hirtelen eszébe jutott valami, és már nyúlt is a telefonjáért… De nem tudott, elhagyta valahol a városban.

– Juniper…

– Biztonságban van. Most megyek hozzá. – Fury megszorította a kezét, aztán biccentett Huntnak. – Szép munka, angyal! – Azzal már el is szaladt, eggyé vált az éjszakával.

Bryce visszafordult Ruhnhoz és Flynnhez. Utóbbi tátott szájjal meredt rá. Bryce azonban a bátyját figyelte, aki teljesen mozdulatlanul, némán állt. Szakadt ruhái alapján sejtette, hogy elég rossz állapotba kerülhetett, mielőtt az elsőfény mindent meggyógyított. Valószínűleg keresztülküzdötte magát a városon.

Aztán Ruhnból dőlni kezdett a szó:

– Tharion visszament a Kék udvarba, hogy segítsen kihozni azokat, akiket oda evakuáltak, Amelie meg az Odúba, hogy megnézze, jól vannak-e a kölykök, de már majdnem… Már kevesebb mint egy kilométerre voltunk, amikor meghallottam a holdvárosi kaput. Mármint hallottam belőle a hangodat. Annyi démon volt ott, hogy nem fértem oda, de aztán meghallottam Danikát, és jött az a fény és… – Elhallgatott és nagyot nyelt. Kék szeme ragyogott az utcai lámpák fényében, messze volt még a hajnal. Az Isztrosz felől érkező szellő belekapott fekete hajába. És ahogy Ruhn szeme könnybe lábadt, csodálattal telt meg, Bryce előrevetette magát. Átkarolta a bátyját, és jó erősen magához szorította.

Ruhn egy pillanatig sem habozott, azonnal visszaölelte. Úgy remegett, hogy Bryce tudta, sír.

A csoszogó léptek alapján Flynn magukra hagyta őket, és a cédrusillatú szellőből egyértelmű volt, hogy Hunt a levegőbe emelkedett, fent várt rá.

– Azt hittem, meghaltál. – Ruhn hangja éppúgy remegett, ahogy a teste. – Vagy tíz kibaszott alkalommal hittem azt, hogy meghaltál.

Bryce kuncogott egy sort.

– Örülök, hogy csalódást okozhatok ezen a téren.

– Fogd be, Bryce! – Könnyek közt vette szemügyre Bryce arcát. – Ugye… jól vagy?

– Nem tudom – vallotta be Bryce. Ruhn arcára aggodalom ült ki, de Bryce nem merte beavatni a részletekbe, Rigelus telefonhívása után semmiképp. Hiszen annyi kamera vette őket körbe! Ruhn megértően grimaszolt. Igen, majd később beszélnek a különös, ősi csillagfényről Bryce ereiben. Arról, hogy mit jelent ez mindkettejük számára. – Köszönöm, hogy értem jöttél.

– A húgom vagy. – Ruhn meg sem próbált halkan beszélni. Nem, büszkeség csendült a hangjában. És a fene vigye el, szíven ütötte Bryce-t. – Persze hogy jövök, és megmentelek. – Bryce karon vágta, de Ruhn mosolya óvatossá vált. – Komolyan gondoltad, amit Athalarnak mondtál? Velem kapcsolatban? – Mondd meg Ruhnnak, hogy megbocsátok!

– Igen – vágta rá Bryce tétovázás nélkül. – Minden szót komolyan gondoltam.

– Bryce! – Ruhn arca elkomorult. – Komolyan azt hitted, jobban érdekelne ez a csillagfényű szarság, mint te? Őszintén azt hiszed, érdekel, melyikünk az?

– Mindketten azok vagyunk – mondta Bryce. – Azt olvastad, hogy előfordult már egyszer ilyesmi.

– Leszarom – mosolyodott el Ruhn halványan. – Nem érdekel, hogy hercegnek, csillagfényűnek, kiválasztottnak vagy bármi másnak hívnak-e. – Megragadta Bryce kezét. – Egyedül az érdekel, hogy a bátyádnak nevezhessem magam. Már ha megengeded – tette hozzá halkan.

Bryce rákacsintott, pedig elviselhetetlenül elszorult a szíve.

– Még meggondolom.

Ruhn elvigyorodott, de aztán ismét elkomorodott az arckifejezése.

– Ugye tudod, hogy az Őszkirály találkozni akar majd veled? Készülj fel!

– Azt hittem, most, hogy szereztem egy rakás flancos erőt, nem kell senkinek sem engedelmeskednem. És csak azért, mert neked megbocsátottam, neki még nem fogok. – Neki sosem fog.

– Tudom. – Ruhn szeme csillogott. – De résen kell lenned.

Bryce felvonta a szemöldökét, elraktározta a figyelmeztetést, és így szólt:

– Hunt mesélt a gondolatolvasásról. – Csak érintőlegesen került szóba, amikor a tetőre menet gyorsan elmesélte, mi történt a csúcstalálkozón és utána.

Ruhn haragos pillantást lövellt a szomszédos tetőre, ahol Hunt állt.

– Athalarnak kurva nagy a szája.

És Bryce nagyon szerette volna, ha birtokba veszi vele a teste különböző pontjait, de ezt inkább nem említette meg. Csak az hiányozna, hogy Ruhn ráhányjon a tiszta ruhájára.

A bátyja így folytatta:

– És nem gondolatolvasás. Csak… gondolatátvitel. Telepátia.

– Drágalátos apánk tudja?

– Nem. – És aztán a bátyja azt mondta az elméjében: És szeretném, ha ez így is maradna.

Bryce meghökkent. Hát ez rémes. Légy oly kedves, és húzzál a fejemből, tesó!

Örömmel. Ruhn telefonja megcsörrent, és a kijelzőre pillantva elfintorodott.

– Fel kell vennem.

Igaz is, hiszen mindannyiuk előtt rengeteg munka állt, hogy helyrehozzák a várost – kezdve azzal, hogy gondoskodnak a halottakról. Hány Elhajózás vár rájuk a közeljövőben… Bryce gondolni sem akart rá.

Ruhn hagyta, hogy ismét megcsörrenjen a telefon.

– Átjöhetek holnap?

– Igen – válaszolta Bryce vigyorogva. – Hozzáadatom a nevedet a vendéglistához.

– Igen, tudjuk, kibaszott sztár vagy. – Ruhn a szemét forgatta, majd felvette a telefont. – Szia, Dec! – Elindult az utcán arrafelé, ahol Flynn várt, búcsúzásképp Bryce-ra vigyorgott.

Bryce felnézett az utca túloldalán álló épület tetejére. Ahol az angyal várt rá árnyékként az éjszakai égbolt előtt.

De már nem a Halál Árnyékaként.

97.

Hunt aznap éjjel a Comitium kaszárnyájában maradt. Bryce már nem is számolta, hány órán keresztül dolgoztak, először éjszaka, aztán a felhőtlen nap során, és napnyugtára úgy kimerült, hogy Hunt ráparancsolt Naomira, vigye őt haza. Valószínűleg őrködnie is kellett, hiszen egy sötét szárnyú alak állt a szomszédos tetőn a hajnalt megelőző szürke fényben, és amikor Bryce bekukkantott Hunt szobájába, látta, hogy az ágya bevetve maradt.

De Bryce nem foglalkozott az előző napi munkával, sem mindazzal, ami előttük állt. Újjá kellett szervezni a városvezetést, Elhajózásokat biztosítani a holtak számára, és várni a nagy bejelentést, hogy melyik arkangyalnak adják az Aszterek a Valbara feletti uralmat.

Nem sok esélyük volt rá, hogy valaki normálisat kapjanak, de Bryce most emiatt sem aggódott, csak kilépett a még mindig félhomályos utcára, és a pórázát rángató Syrinxre ügyet sem vetve a zsebébe csúsztatta új telefonját. Tegnap győzedelmeskedett a papírformával szemben, úgyhogy ki tudja, talán az istenek újabb kegyben részesítik őket, és meggyőzik az Asztereket, hogy ne pszichopatát küldjenek rájuk.

Legalább Huntnak nem kell több halálalkut kötnie. Nincs miért vezekelnie. Nem, most már szabad, és a triarii valódi tagja lehet, ha úgy szeretné. Még nem döntötte el.

Bryce integetett Naominak, az angyal pedig visszaintett. Tegnap túl fáradt volt ahhoz, hogy az őrzése ellen tiltakozzon, ami azért kellett, mert Hunt nem bízott annyira sem az Aszterekben, sem az apjában, sem semmilyen hatalommal bíró személyben, hogy elhiggye, nagy ívben elkerülik majd. Miután Syrinx elvégezte a dolgát, és visszafordult a lakás felé, Bryce a fejét rázta.

– Még nem reggelizünk, barátocskám – mondta, és a folyó felé indult.

Syrinx morcosan nyivákolt, de azért ott ügetett mellette, mindent megszagolt, ami csak az útjába került, mire feltűnt előttük az Isztrosz széles sávja. A korai órának köszönhetően a folyómenti sétány üresnek bizonyult. Tharion tegnap felhívta Bryce-t, biztosította róla, hogy szükség esetén a Folyókirálynő teljes támogatását élvezi.

Bryce-nak nem volt mersze megkérdezni, hogy ezt a támogatást annak köszönheti-e, hogy az Őszkirály balkézről született lánya, hogy csillagfényű tündér, vagy hogy Luna kürtjét viseli magán. Talán mindhárom szerepet játszott.

Bryce leült az egyik fapadra a rakparton, a Csontnegyed kavargó ködfalat alkotott a víz túlfelén. A sellők eljöttek, és rengeteg lakost kimentettek. Még a vidrák is megragadták a legkisebbeket, levitték őket a Kék udvarba. Az Ezer víz háza helyt állt a vészben. Ahogy az alakváltók is.

A tündérek azonban… Az Öt Rózsa szenvedte a legkisebb kárt. A tündérek szenvedték el a legkevesebb veszteséget. Nem csoda, hiszen az ő pajzsaik emelkedtek a magasba legelőször. És nem nyíltak meg, senkit sem engedtek be.

Bryce elhessegette a gondolatot, ahogy Syrinx a fán kopogó karmokkal felugrott a padra, majd szőrös hátsójával lezuttyant mellé. Bryce előhúzta a telefonját a zsebéből, és üzenetet írt Junipernek: Szólj Madam Kyrah-nak, hogy ott leszek a következő táncóráján!

June szinte azonnal válaszolt: Nemrég megtámadták a várost, te meg ezen gondolkozol? Néhány pillanattal később hozzátette: De azért szólok.

Bryce elmosolyodott. Hosszú percekig ültek Syrinxszel csendben, figyelték, ahogy a fény szürkévé, majd a leghalványabb kékké változik. Aztán arany fénycsík jelent meg az Isztrosz nyugodt felszíne felett.

Bryce feloldotta a telefonját. És még egyszer elolvasta Danika utolsó, boldog üzeneteit. A fény a folyóra vetült, bearanyozta a felszínt.

Bryce szeme szúrt, ahogy halvány mosollyal elolvasta Connor utolsó szavait is:

Írj, ha épségben hazaértél!

Bryce pötyögni kezdett. Szinte napra pontosan két évbe tellett megírni a választ.

Hazaértem.

Elküldte az üzenetet az éterbe, remélte, hogy megtalálja az útját az aranyló folyó túlpartján álló ködös szigetre.

Aztán kitörölte a beszélgetést. És kitörölte Danika üzeneteit is. Minden egyes ujjmozdulattal egyre könnyebbé vált a szíve, együtt szárnyalt a felkelő nappal.

Miután megtette, miután szabadon eresztette őket, felállt, Syrinx pedig leugrott mellé a járdára. Hazafelé indult, de a szeme sarkából fényvillanásra lett figyelmes a folyó túlpartján.

A hajnal egy pillanatra, egyetlenegyre csupán, szétoszlatta a Csontnegyed ködét. Füves part tárult fel. Gyönyörű, békés dombok. Nem kő és ború, hanem fény és zöld. És azon a gyönyörű parton, mosolyogva nem más állt, mint…

Ajándék a Holtkirálytól, amiért megmentette a várost.

Bryce arcán könnyek csorogtak, ahogy végignézett a szinte kivehetetlen alakokon. Mind a hatan ott voltak – a hetedik örökké szertefoszlott, feladta az öröklétet. De a legmagasabb, aki középen állt, felemelte a kezét, hogy integessen…

Bryce az ajkához emelte a kezét, gyengéd csókot repített felé.

És amilyen gyorsan a köd szétvált, olyan hirtelen össze is zárult. Bryce mégis tovább mosolygott, egész úton hazafelé. Megrezzent a telefonja, Hunt írt neki. Hazaértem. Hol vagy?

Syrinx úgy húzta, hogy válaszolni alig tudott. Sétáltatom Syrinxet. Mindjárt ott leszek.

Helyes. Épp reggelit csinálok.

Bryce vigyora kis híján kettéhasította az arcát, ahogy meggyorsította a lépteit, Syrinx pedig szó szerint rohant. Mintha ő is tudta volna, mi vár rájuk. Ki vár rájuk.

Egy angyal volt a lakásában. Ami azt jelentette, hogy a hét bármelyik istenek verte napja lehet. Ami azt jelentette, hogy boldogság költözött a szívébe, ahogy az előtte elterülő szabad utat figyelte.

EPILÓGUS

A fehér macska, aminek szeme kék opálként ragyogott, leült az Orákulum park egyik padjára, és megnyalta mellső lábát.

– Ugye tudod, hogy valójában nem vagy macska? – Jesiba Roga csettintett a nyelvével. – Nem kell nyalnod magad.

Aidas, a Katlan hercege felemelte a fejét.

– És ha élvezem, hogy nyalhatom magam?

Jesiba vékony szája derűsen megrándult, de a csendes park, a harmattól csillogó óriási ciprusok felé fordult.

– Miért nem mondtad el nekem az igazat Bryce-ról?

Aidas kieresztette a karmát.

– Senkiben sem bíztam. Még benned sem.

– Azt hittem, Theia fénye örökre kihunyt.

– Ahogy én is. Azt hittem, biztosra mentek, és az ereje nyomtalanul szertefoszlott Peliasz herceg pengéje által az utolsó harcmezőn. – Szemében ősi düh lobbant. – De Bryce Quinlanben tovább él a fénye.

– Meg tudod különböztetni Bryce és a bátyja csillagfényét?

– Sosem fogom elfelejteni, pontosan hogyan, milyen árnyalatban ragyogott Theia fénye. Még mindig ott dalol a véremben.

Jesiba hosszasan tanulmányozta a macskát, majd a homlokát ráncolta.

– És Hunt Athalar?

Aidas néma maradt, ahogy egy látogató elbotorkált mellettük, remélve, hogy megelőzi a tömeget, ami azóta sereglett az Orákulum parkba és Luna templomába, hogy portálok nyíltak az ő világába a kvarckapukon át, és a Verem rémei alaposan ki is használták a lehetőséget. Amelyiknek sikerült visszatérnie, az épp a büntetését szenvedte el Aidas egyik fivére keze által. Hamarosan ő is megy, hogy a segítségükre legyen.

Végül így felelt:

– Szerintem Athalar apja büszke lenne.

– Milyen szentimentális vagy!

Amennyire csak macskaalakban tehette, Aidas vállat vont.

– Természetesen nem kell egyetértened velem – mondta, és leugrott a padról. – Mégiscsak te ismerted őt a legjobban. – Bajsza megrezzent, ahogy oldalra billentette a fejét. – Mi a helyzet a könyvtárral?

– Már elköltöztettem.

Aidasnak több esze is volt annál, mintsem hogy megkérdezze, hol rejtette el. Úgyhogy csak annyit felelt:

– Helyes.

Hél ötödik hercege megtett néhány métert, mire Jesiba megszólalt:

– Ezúttal ne verj át minket, Aidas!

– Nem tervezem – válaszolta, ahogy köddé válva belépett a világok közötti résbe. Hél sötét dalként hívta őt haza. – Hiszen csak most kezd izgalmassá válni!

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv már a kezdetektől fogva rengeteg szeretetmunkát igényelt, és pont ezért túl sok embernek kell köszönetet mondanom ahhoz, hogy belesűrítsem ebbe a néhány oldalba, de megteszem, ami tőlem telik! Végtelen hála és szeretet illeti a következőket:

A rendkívüli szerkesztő Noa Wheeler. Noa, hol is kezdjem? A segítségeddel olyan történetté vált ez a könyv, amire büszke vagyok, neked köszönhetően jobb íróvá váltam, és minden egyes fázisnál iszonyú sokat dolgoztál! Elképesztő vagy, öröm veled dolgozni, és megtiszteltetés, hogy a szerkesztőmnek nevezhetlek.

Tamar Rydzinski: Köszönöm, hogy ennek az (igencsak hosszú) útnak minden egyes lépésén támogattál. Belevaló, valóságos királynő vagy!

Az egész Bloombury-csapat: Laura Keefe, Nicole Jarvis, Valentina Rice, Emily Fisher, Lucy Mackay-Sim, Rebecca McNally, Kathleen Farrar, Amanda Shipp, Emma Hopkin, Nicola Hill, Ros Ellis, Nigel Newton, Cindy Loh, Alona Fryman, Donna Gauthier, Erica Barmash, Faye Bi, Beth Eller, Jenny Collins, Phoebe Dyer, Lily Yengle, Frank Bumbalo, Donna Mark, John Candell, Yelena Safronova, Melissa Kavonic, Oona Patrick, Nick Sweeney, Diane Aronson, Kerry Johnson, Christine Ma, Bridget McCusker, Nicholas Church, Claire Henry, Elise Burns, Andrea Kearney, Maia Fjord, Laura Main Ellen, Sian Robertson, Emily Moran, Ian Lamb, Emma Bradshaw, Fabia Ma, Grace Whooley, Alice Grigg, Joanna Everard, Jacqueline Sells, Tram-Anh Doan, Beatrice Cross, Jade Westwood, Cesca Hopwood, Jet Purdie, Saskia Dunn, Sonia Palmisano, Catriona Feeney, Hermione Davis, Hannah Temby, Grainne Reidy, Kate Sederstrom, Jennifer Gonzalez, Veronica Gonzalez, Elizabeth Tzetzo. Megtiszteltetés, hogy ti adtok ki. Köszönöm a támogatásotokat, és külön hálás vagyok Kamilla Benkónak és Grace McNameenek, amiért ilyen keményen dolgoztak a könyvön!

A külföldi kiadók: Record, Egmont Bulgaria, Albatros, DTV, Könyvmolyképző, Mondadori, De Boekerij, Foksal, Azbooka Atticus, Slovart, Alfaguara és Dogan Egmont. Köszönöm, hogy eljuttatjátok a könyveimet az országotokba és a lenyűgöző olvasóitokhoz!

Hatalmas ölelés és tapsvihar Elizabeth Evansnek, a hangoskönyv felolvasójának, aki olyan hűen és szívvel-lélekkel kelti életre a karaktereimet. Hatalmas öröm és megtiszteltetés, hogy együtt dolgozhatunk!

Köszönöm az elképesztően tehetséges Carlos Quevedónak a borítómunkát, ami olyan tökéletesen elkapta a könyv lényegét, és Virginia Allynnek a város fantasztikus térképét!

Szó szerint képtelen lettem volna megírni ezt a könyvet, ha nincsenek a barátaim és a családom.

Úgyhogy szívből köszönöm, J. R. Ward, amiért megosztottad velem a bölcsességedet, amikor leginkább szükségem volt rá, amiért ilyen hihetetlenül kedves vagy, és inspirálsz (és amiért nem bánod, hogy mindkettőnknek van egy Ruhnja!).

Lynette Noni: Tényleg te vagy a legjobb. A LEGJOBB. A nagyszerű meglátásaid, a nagylelkűséged, az általánosságban vett szuperséged – csajszi, eszméletlenül szeretlek!

Jenn Kelly, nem tudom, mihez kezdenék nélküled. A családom tagja lettél, és mindennap hálát adok érted. Steph Brown, az én drága barátom, jéghokirajongó-társam, és az egyetlen ember, akinek mindig sikerül megnevettetnie – imádlak!

Köszönöm Julie Eshbaugh-nak, Elle Kennedynek, Alice Fanchiangnak, Louisse Angnak, Laura Ashforthnak és Jennifer Armentroutnak, hogy igazi fénysugarak az életemben. És mint mindig, köszönök mindent, Cassie Homer! Hatalmas ölelés és köszönöm illeti Jillian Steint a sok segítségért. Szívből jövő hála az elképesztően tehetséges és menő Quisai Akoudnak az ütős elképzeléseiért és a páratlan honlapkészítő képességeiért. És hatalmas köszönöm Danielle Jensennek, amiért elolvasta a szöveget, és ilyen fontos visszajelzéseket adott!

Végtelen hála illeti a családomat (azokat, akikhez születtem, és akik közé házasság révén kerültem!), amiért támogatnak és megingathatatlanul szeretnek. (És Lindának, aki csokis croissant-ra vágyik a szülinapján.)

Az én nagyszerű, kedves és csodás olvasóimnak: Hol is kezdjem a hálálkodást? Miattatok csinálom, miattatok kelek fel mindennap izgatottan, hogy írhatok. Örökké hálás leszek mindannyiótoknak.

Annie-nek, aki mellettem/a lábamnál/az ölemben ült, amíg éveken át dolgoztam ezen a könyvön, és sok-sok szempontból inspirációként szolgált, amikor megalkottam Syrinx karakterét. Örökkön örökké szeretlek, kiskutyám!

Josh: Kétlem, hogy képes lennék mindent szóba önteni, még ha további 800 oldal állna is a rendelkezésemre. Te vagy a legjobb barátom, a lelki társam, az, aki miatt igaz szerelemről tudok írni. Te tartottál össze az elmúlt egy évben, mellettem álltál életem néhány legnehezebb pillanatában, és egyszerűen nem találom a szavakat, amelyekkel leírhatnám, mennyit jelent ez számomra. Életem legszerencsésebb napja volt, amikor megismertelek, és annyira hálás vagyok, amiért a férjem vagy – és ilyen csodálatos apja a fiunknak.

És végül Taran: Tényleg te vagy az egem legfényesebb csillaga. Amikor nehéz volt, amikor minden sötétnek tűnt, rád gondoltam – a mosolyodra, a nevetésedre, a gyönyörű arcodra –, és ez segített átvészelni. Valószínűleg nagyon-nagyon sokáig nem olvasod még ezt, de tudd, hogy neked köszönhetem a céljaimat, a motivációmat, az örömömet – annyi örömöt okozol, hogy minden áldott nap majd szétreped a szívem. Szeretlek, szeretlek, szeretlek, és mindig büszke leszek rá, hogy az anyukád lehetek.