I. RÉSZ – A KIRÁLY BAJNOKJA

1. FEJEZET

CSAK A VIHAROS SZÉLBEN zörgő ablakok jelezték, hogy bejutott.

Senki sem vette észre, amikor átmászott a sötét villa kertjét szegélyező falon, a mennydörgés és a közeli tengert korbácsoló szél zajában pedig senki sem hallotta, ahogy az ereszcsatornán a második emeletig kúszott, ott egy ablakpárkányra lendült, és besurrant a folyosóra.

A király bajnoka a közelgő léptek zajára egy mélyedésbe húzódott. Sötét maszkja és csuklyája mögé rejtőzve mindent megtett, hogy beleolvadjon az árnyékba és a sötétség részévé váljon. Egy szolgálólány vánszorgott el mellette, a nyitott ablakhoz ment, és morgolódva becsukta. Másodpercekkel később már lefelé haladt a folyosó másik végében lévő lépcsőn, a cselédlány pedig nem vette észre a padlódeszkán lévő nedves lábnyomokat.

A folyosót villámlás fénye világította meg. Az orgyilkos vett egy nagy levegőt, és megpróbálta felidézni az épület alaprajzát.

Három napja figyelte meg a Bellréve elővárosában található villát, és gondosan megjegyzett minden részletet. Öt ajtó mind a két oldalon. Lord Nirall hálószobája balról a harmadik.

Fülelt, hátha más szolgálók lépteinek zajára lesz figyelmes, de a házban továbbra is csend honolt, csak a vihar tombolt tovább.

Úgy suhant végig a folyosón, mint egy szellem: hangtalanul és ruganyosan. Lord Nirall hálószobájának ajtaja nyitáskor halkan nyikorgott. Megvárta a következő dörgést, mielőtt becsukta volna maga után.

A következő villámláskor két ember körvonalait ismerte fel, akik a baldachinos ágyban aludtak. Lord Nirall legfeljebb harmincöt éves lehetett. Szép, sötét hajú felesége mélyen aludt a karjában. Hogy mivel vívhatták ki a király haragját, amiért az a halálukat kívánta?

Az orgyilkos az ágyhoz suhant. Nem kérdéseket vártak tőle, hanem engedelmességet. A szabadságát csak így nyerheti vissza.

Minden egyes lépéssel, amellyel közelebb ment a lordhoz, újra meg újra felidézte magában a tervét.

A kardja szinte hangtalanul csusszant ki hüvelyéből.

Borzongva vett levegőt, és nekigyürkőzött a következő lépésnek.

A fekvő férfi abban a pillanatban nyitotta ki a szemét, amikor a király bajnokának kardja a feje fölé suhant.

2. FEJEZET

CELAENA SARDOTHIEN Résvár üvegpalotájának folyosóin lépdelt. A kezében lévő súlyos zsák minden lépésnél meglendült, és nekiütődött a térdének. Bár fekete köpenyének csuklyája elrejtette az arcát, az őrök nem állították meg, amikor Adarlan királyának tanácsterme felé haladt. Pontosan tudták, hogy ki ő és mit tesz a királyért. A király bajnokaként rangban felettük állt. A kastélyban csak néhányan voltak, akikre ez nem volt igaz.

És még kevesebben voltak azok, akik nem féltek tőle.

Köpenye a földet súrolta, ahogy közeledett a nyitott üvegajtóhoz. A kétoldalt posztoló őrök vigyázzállásba vágták magukat, ő biccentett, majd belépett a tanácsterembe. Fekete csizmájában szinte hangtalanul járt a vörös márványpadlón.

A terem közepén álló trónon ült Adarlan királya, és komoran nézett a kezében lévő zsákra. A lány éppúgy, mint az előző három alkalommal, megállt a trón előtt, fél térdre ereszkedett és fejet hajtott.

Dorian Havilliard az apja trónja mellett állt. Celaena érezte, hogy a fiatalember zafírkék szeme rá irányul. A magasan álló trón lábánál ezúttal is, mint mindig, Chaol Westfall testőrkapitány állt közte és a királyi család között. A csuklyája alól felnézett rá, próbált olvasni az arckifejezéséből. A fiatalember olyan kifejezéstelen arcot vágott, mintha egy idegen állna előtte. De nem is várt mást, ez egyszerűen hozzátartozott ahhoz a játékhoz, amelyet az elmúlt hónapokban egyre ügyesebben játszottak. Chaol lehetett a barátja, lehetett egy olyan személy, akiben időnként képes volt megbízni, de továbbra is ő volt a király testőrkapitánya, és így a teremben tartózkodó királyi ház tagjainak biztonságáért ő volt a felelős.

— Álljon fel! — szólította fel a király.

A lány felegyenesedett, felemelte a fejét, és levette a csuklyáját.

A király feléje intett, obszidiánköves gyűrűje megcsillant a délutáni napfényben.

— Elintézte?

Celaena kesztyűbe bújtatott kezével a zsákba nyúlt, és egy levágott fejet hajított a király felé. Senki sem szólt egy szót sem, amikor a fej, a kihűlt, bomló hús tompa zajjal a márványnak csapódott. A fej a trón lépcsői elé gurulva megállt. A tejes szempár a díszes üvegcsillár felé nézett.

Dorian visszahőkölt, és elkapta a pillantását a fejről. Chaol csak nézett a lányra.

— Védekezett — szólt a bajnok.

A király előrehajolt, hogy jobban szemügyre vegye a sebhelyes arcot és a vágásokat a nyakon.

— Alig lehet felismerni.

Celaena gúnyos mosollyal reagált, bár a torka olyan volt, mintha gombóc lenne benne.

— A levágott fejeknek nem tesz jót a sok utazás. — Újra a zsákjába nyúlt, és egy kezet húzott ki belőle. — Íme a pecsétgyűrűje!

Próbált nem törődni a kezében lévő bomló hússal, a napról napra undorítóbb bűzzel, és a kezet Chaolnak nyújtotta. Chaol, amikor átvette a kezet, és a királynak nyújtotta, bronzszínű szemével úgy nézett, mint aki nincs is jelen. A király undortól lebiggyesztett ajakkal húzta le a merev ujjról a gyűrűt, majd a kezet Celaena lába elé hajította, hogy jobban szemügyre vegye a tárgyat.

Dorian nyugtalanul toporgott az apja mellett. Amikor a bajnoki címért folyó viadal zajlott, nem törődött a lány orgyilkos múltjával. De mégis mit gondolt, hogy fog mindez folytatódni, miután kinevezik a király bajnokának? A levágott végtagok látványára azonban valószínűleg az emberek többségének felfordul a gyomra, még akkor is, ha Adarlan királya már egy évtizede uralkodott. Dorian pedig még egy csatát vagy egy tömeges kivégzést sem látott soha... Talán már az is lenyűgözhetné a lányt, hogy még nem hányta el magát.

— Mi van a feleségével? — kérdezte a király, a pecsétgyűrűt forgatva az ujján.

— A férje maradványaihoz láncolva fekszik a tenger fenekén — válaszolta Celaena gonosz vigyorral, a zsákjába nyúlt és egy vékony, fehér bőrű kezet húzott elő belőle arany jegygyűrűvel, amelybe bele volt vésve az esküvő dátuma. A király felé nyújtotta, de az a fejét rázta. A lány kerülte Dorian vagy Chaol tekintetét, amikor a női kezet visszatette a durva szövésű vászonzsákba.

— Nagyszerű — mormogta a király.

Celaena nem mozdult, amikor a király végigpásztázta tekintetével őt, a zsákot és a levágott fejet. Elviselhetetlenül hosszú csendet követően a király így folytatta:

— Lázadás ütötte fel a fejét itt, Résvárban. A mozgalmat olyan emberek szervezik, akik mindenáron le akarnak taszítani engem a trónról, és megpróbálják meghiúsítani a terveimet.

Következő megbízatásod az lesz, hogy felkutasd és elintézd őket, még azelőtt, hogy valódi veszélyt jelentenének a birodalmam számára.

Celaena olyan erővel markolta meg a zsákot, hogy belefájdultak az ujjai. Chaol és Dorian most a királyra bámult, mivel az elhangzottak őket is meglepték.

A lány, mielőtt Távolvégbe ment, hallott híreszteléseket egy ellenállási mozgalomról, és a sóbányában találkozott is fogságba esett lázadókkal. De hogy a főváros közepén egy ilyen mozgalom ütötte fel a fejét, és hogy pont neki kell ezeket az ellenállókat, az egyiket a másik után eltennie láb alól... És a tervek? Miféle tervek? Mit tudtak a lázadók a király mesterkedéseiről? Celaena gyorsan elhessegette a kérdéseket, biztos akart lenni abban, hogy az arcáról nem lehet őket leolvasni.

A király a trón karfáján dobolt az ujjaival, a másik kezével pedig még mindig Lord Nirall pecsétgyűrűjével játszadozott.

— A feltételezett árulók listáján számos név szerepel, de mindig csak egyet fogok megnevezni, a kastélyban hemzsegnek ugyanis a kémek.

Chaol erre láthatóan feszültebbé vált, de a király intésére már áthatolhatatlan arckifejezéssel jött oda a lányhoz.

Egy papírlapot nyújtott át neki, de Celaena nem nézett a szemébe, még akkor sem, amikor a fiatalember kesztyűje hozzáért. Ő is anélkül nézett a papírra, hogy az arckifejezése bármiről is árulkodott volna. Egyetlen név állt rajta: Archer Finn.

Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne lehessen látni rajta a döbbenetét. Archerrel tizenhárom éves korában ismerkedett meg, amikor az az orgyilkosok rejtekhelyére jött kiképzésre. A nála néhány évvel idősebb férfi már akkor is igen népszerű férfi kurtizán volt, akinek muszáj volt elsajátítania pár olyan technikát, amelyekkel meg tudja védeni magát rendkívül féltékeny női ügyfeleitől. És azok férjeitől.

Soha nem csinált gondot belőle, hogy a butuska kislány szinte rajongott érte. Még azt is megengedte neki, hogy kipróbálja rajta flörtölési tudományát, de ezek az epizódok legtöbbször nevetőgörcsbe fulladtak. Évek óta nem látta Archert, már Távolvég előtt sem, de ilyesmit nem feltételezett volna róla. Vonzó, közvetlen és humoros fiatalember volt, nem egy olyan veszélyes hazaáruló, akinek a király a halálát kívánta.

Ez abszurd. Akárki is vitte a híreket a királynak, az illető egy hatalmas idióta.

— Csak őt vagy az ügyfeleit is? — vetette oda mintegy mellékesen Celaena.

A király ajka lassan mosolyra húzódott.

— Ismeri Archert? Nem vagyok meglepve.

Kötekedés, provokáció.

A lány csak nézett maga elé, tudatosan törekedett arra, hogy megőrizze a nyugalmát, és egyenletesen lélegezzen.

— Még korábbról. A szokásosnál jobban őrzik. El fog tartani egy ideig, hogy közel kerüljek hozzá.

Óvatos fogalmazás, mintegy mellékesen odavetve. Igazából arra kell neki az idő, hogy kiderítse, miként került Archer ekkora pácba, és vajon a király igazat mond-e. Ha Archer valóban áruló és lázadó... akkor később is eldöntheti, hogy mit tesz vele.

— Akkor egy hónapot adok — határozott a király. — Ha addig nem nyugszik a sírjában, akkor lehet, átgondolom, hogy megfelelő pozícióban van-e.

A lány alázatosan, megadóan és bájosan mosolygott.

— Köszönöm, felség!

— Ha Archert elintézte, megkapja a következő nevet a listáról.

Celaena hosszú évekig távol tartotta magát a királyság politikai ügyeitől, különösen a lázadó mozgalmaktól, és erre most nyakig benne volt. Ez óriási.

— Igyekezzen! — figyelmeztette a király. — És ügyeljen a diszkrécióra! A bére Nirallért már a lakosztályában van.

Celaena bólintott, és eltette a papírlapot.

A király nem vette le róla a szemét. A lány kerülte a tekintetét, viszont igyekezett olyan benyomást kelteni, mint aki már várja a „vadászatot”. Végül a király a mennyezetre nézve így szólt:

— Vigye el innen ezt a fejet, és távozzon!

Celaena leplezte undorát, amikor a király zsebre tette Nirall pecsétgyűrűjét. A király számára a gyűrű egy trófea volt.

Sötét hajánál fogva felemelte a fejet, fogta a levágott kezet, és mindkettőt betette a zsákjába. Lopva a mészfehér arcú Dorianre pillantott, majd sarkon fordult, és elhagyta a tanácstermet.

Dorian Havilliard némán állt, míg a szolgák átrendezték a helyiséget, és a hatalmas tölgyfa asztalt a díszesen faragott székekkel középre tolták. Három perc múlva kezdetét veszi a fejedelmi tanács. Éppen csak megütötte a fülét, hogy Chaol azt kérte a királytól, hogy távozhasson, mert még szeretné meghallgatni Celaena jelentését. Az apja beleegyezése jeléül bólintott.

Az orgyilkos megölt egy férfit és annak a feleségét. Mégpedig az apja parancsára. Dorian alig bírt rájuk nézni. Azt hitte, hogy az eyllwe-i lázadók lemészárlása után sikerült meggyőznie az apját arról, hogy gondolja át brutális politikáját, de úgy tűnt, hogy minden a régi kerékvágásban folyik tovább. És Celaena...

Mihelyt a szolgák elkészültek, Dorian elhelyezkedett szokott helyén, az apja jobbján. Egymás után érkeztek a tanácsnokok, Perrington herceg, aki egyenesen a királyhoz ment, és halkan beszélgettek valamiről, túl halkan ahhoz, hogy Dorian bármit is értett volna belőle.

A koronaherceg nem törte magát, hogy bárkivel is társalogjon, inkább csak bámulta az előtte álló vizeskancsót.

Úgy tűnt, hogy a lány az imént nem volt magánál.

Tulajdonképpen már két hónapja így viselkedett, azóta, hogy kinevezték a király bajnokává. Csodaszép ruháit szigorú, rövidre szabott tunikára és nadrágra cserélte, hosszú copfba összefogott haja elveszett a sötét köpeny redői között, amelybe mostanában burkolózott. Szép kísértet volt, és ha ránézett Dorianre, úgy tűnt, mintha nem ismerné fel.

A herceg a nyitott ajtót bámulta, ahol a lány percekkel korábban eltűnt.

Ha ilyen könnyen öl embert, akkor talán az is gyerekjáték volt neki, hogy megjátssza, hogy érez valamit iránta. Talán csak a szövetségesévé akarta tenni, rá akarta venni arra, hogy annyira szeresse őt, hogy a kedvéért még az apjával is szembehelyezkedjen, és gondoskodjon arról, hogy őt nevezzék ki bajnokká...

Dorian nem tudta befejezni a gondolatot. Meg fogja látogatni. Talán már holnap. Csak hogy megbizonyosodjon arról, hogy nem csapja be magát.

Az a kérdés azonban nem hagyta nyugodni, hogy jelentett-e valaha is egyáltalán valamit a lánynak.

Celaena, az időközben már ismerős úton, gyorsan és halk léptekkel a kastély szennyvízcsatornájához sietett. Ugyanaz a csatorna volt, ami a titkos alagútján keresztül folyt, de itt még jobban bűzlött, mivel a szolgák szinte óránként dobtak bele mindenféle hulladékot.

A lépései, majd egy másik személy, Chaol léptei visszhangoztak a hosszú, föld alatti járatban. De nem szólt egy szót se. Megállt a víz mellett, és a boltíveket nézte a csatorna két oldalán. Egy teremtett lélek sem volt itt.

— Nos — kezdte, anélkül hogy megfordult volna —, köszönsz végre, vagy csak egyszerűen mindenhová utánam koslatsz?

Chaol felé fordult, de a zsák még mindig a kezében volt.

— Még mindig a király bajnokát játszod, vagy végre visszaváltozol Celaenává?

A kapitány bronzszínű szemei ragyogtak a fáklya fényében.

Chaol természetesen észrevette a különbséget, ő mindig mindent észrevett. Celaena nem tudta volna megmondani, hogy ennek örült-e vagy sem, különösen, amikor a férfi szavainak ilyen csípős felhangja volt.

Mivel nem felelt, ezért Chaol megkérdezte:

— Mi volt Bellrévében?

— Semmi különös, csak a szokásos. — Pontosan tudta, mire céloz: azt akarta tudni, hogy hogyan teljesítette a megbízatást.

— Tehát védekezni próbált? — A lány kezében lévő zsák felé biccentett.

Celaena vállat vont, és újra a zavaros víz felé fordult.

— Semmi olyasmi, amit ne tudnék megoldani.

A zsákot a csatornába dobta. Csendben nézték, ahogy ide-oda himbálózott, majd lassan elsüllyedt.

Chaol a torkát köszörülte. A lány tudta, hogy a férfi utálta ezt az egészet. Mielőtt az első küldetésére indult, fel, Meahba, egy tengerparti birtokra, Chaol annyira ideges volt, hogy Celaena már-már azt hitte, hogy a kapitány kérlelni fogja, hogy maradjon otthon. Amikor visszatért, és a levágott fejet maga után vonszolta, mindenütt Sir Carlin meggyilkolásáról beszéltek.

Chaolnak egy egész hetébe telt, míg újra a szemébe tudott nézni.

Mégis mit várt?

— Mikor fogsz bele az újabb megbízatásba? — kérdezte.

— Holnap. Vagy holnapután. Pihennem kell — fűzte gyorsan hozzá, amikor látta, hogy Chaol a homlokát ráncolja. –

Ezenkívül arra is kell egy-két nap, hogy kiderítsem, mennyire őrzik Archert, és hogy hogyan tudok közel kerülni hozzá.

Bizonyára nem lesz egy egész hónapra szükségem, amennyit a király adott.

Remélhetőleg Archer meg tudja magyarázni neki, hogy került a király listájára, és mégis milyen tervekre gondolt pontosan a király. Aztán majd eldönti, mit tesz vele.

Chaol odalépett mellé, de továbbra is a koszos vizet nézte, ahol az ár már biztosan magával ragadta a zsákot, amely bekerült az Avery folyóba, és végül a tengerbe.

— Szívesen meghallgatnám a jelentésedet a kiküldetésedről.

A lány felvonta a szemöldökét.

— Előtte nem akarnál legalább együtt vacsorázni velem?

A férfi hunyorogva nézett rá. Celaena duzzogva biggyesztette le az ajkát.

— Ez nem vicc. Pontosan tudnom kell, mi történt Nirall-lal.

Celaena mosolyogva félretolta, a kesztyűjét a nadrágjába törölte, majd elindult felfelé a lépcsőn. Chaol megfogta a karját.

— Ha Nirall védekezett, akkor lehetnek tanúk is, akik hallottak valamit...

— Nem csapott zajt — sziszegett Celaena, és lerázta a férfit, hogy fel tudjon robogni a lépcsőkön. Két hétig úton volt, és egyszerűen csak aludni szeretett volna. Már az is túl hosszú útnak tűnt, mire felér a lakosztályába. — Semmi szükség erre a jelentéstételre, Chaol.

Egy félhomályos lépcsőfordulón a férfi megint megállította, és kezét határozottan a lány vállára tette.

— Amikor elmész — mondta, miközben egy távoli fáklya fénye megvilágította markáns arcvonásait —, akkor halványlila gőzöm sincs arról, hogy mi van veled. Nem tudom, hogy megsebesültél-e, vagy éppen egy útszéli árokban rohadsz.

Tegnap olyan híresztelés jutott a fülembe, hogy elkapták Nirall gyilkosát.

Még közelebb hajolt, a hangja rekedtessé vált.

— Egészen addig azt hittem, hogy téged kaptak el, míg vissza nem értél. Már arra készültem, hogy útnak indulok, és megkereslek.

Ez magyarázatul szolgált arra, miért volt Chaol lova felnyergelve, amikor megérkezett. Celaena sóhajtott, és az arcát hirtelen elöntötte a forróság.

— Igazán nyugodtan bízhatnál bennem ennél jobban is.

Végeredményben én lennék a király bajnoka, nem?

Mielőtt felocsúdott volna, a kapitány magához vonta, és szorosan átölelte.

Celaena vonakodás nélkül a nyaka köré fonta a karját, és beszívta az illatát. A férfi akkor ölelte meg utoljára, amikor a lány megtudta, hogy hivatalosan is ő nyerte a viadalt, bár ennek az ölelésnek az emléke gyakran belopózott a gondolataiba.

Ahogy a férfit ölelte, minden vágya az volt, hogy soha ne engedje el.

Chaol megérintette az orrával a nyakát.

— Egek ura, hogy te milyen rettentő büdös vagy! — mormogta.

Celaena dühösen félrelökte, ezúttal valóban égett az arca.

— Valóban nem lesz jó illata az embernek attól, ha hetekig testrészeket vonszol magával. Ha pedig talán hagytak volna egy kis időt arra, hogy megfürödjek, és nem kellett volna azonnal megjelennem a király előtt, akkor talán...

Chaol vigyorát látva nem folytatta, és a vállába bokszolt.

— Te idióta! — A férfiba karolva felfelé húzta a lépcsőn. –

Gyere, menjünk a lakosztályomba, aztán a megbeszélést már úriemberhez méltón bonyolíthatod velem.

Chaol prüszkölt, megbökte a könyökével, de nem engedte el.

Miután a végtelenül boldog Fürge végre megnyugodott, és Celaena anélkül tudott beszélni, hogy közben folyamatosan nyalogatnák, Chaol az utolsó részletekig kikérdezte, majd azzal az ígérettel hagyta magára, hogy néhány óra múlva visszajön vacsorára. Philippa is körülugrálta a fürdőben, panaszkodott a haja és a körmei állapotára, majd a lány végül bezuhant az ágyába.

Fürge is felugrott, és szorosan melléje gömbölyödött. Celaena simogatta selymes, aranyló bundáját, és a mennyezetet bámulta, míg a kimerültség múlni kezdett fájó izmaiból.

A király hitt neki.

Maga Chaol sem kételkedett egyszer sem a történetében, amikor az imént kikérdezte. Tényleg nem tudta eldönteni, hogy emiatt elégedettséget, csalódottságot vagy lelkiismeret-furdalást kellene éreznie. De a hazugságok szinte maguktól hagyták el a száját. Nirall az utolsó pillanatban felébredt, de megölte, a felesége gégéjét fel kellett metszenie, hogy ne kiabáljon, és a harc az ő ízlése szerint talán túl kaotikus volt. Valóságos részleteket is szőtt a mondandójába: a folyosó ablakait az emeleten, a vihart, a szolgálólányt a gyertyával... A legjobb hazugságok mindig tartalmaznak némi igazságot.

Celaena megérintette a nyakában függő amulettet, „Elena szemét”. Utoljára a sírkamrában találkozott Elenával, akkor jelent meg neki utoljára. Remélhetőleg az előző királynő most már végre békén fogja hagyni, hogy ő lett a király bajnoka. Az amulettet ellenben szívesen hordta. Elena hónapokkal ezelőtt adta neki, hogy védelmezze. Megnyugtatta, és a fém mindig meleg volt, mintha önálló életet élne.

Megszorította az amulettet. Ha a király megtudná, hogy valójában mit tett... hogy az elmúlt két hónapban mit tett...

Első megbízatásakor azzal a szándékkal szállt hajóra, hogy minél gyorsabban letudja az egészet. A lelke mélyén gyilkosságra készült, azt hajtogatta magában, hogy semmi köze Sir Carlinhez, és az élete neki nem jelent semmit. De ahogy a birtokára ért, és látta, milyen szokatlan kedvességgel bánik a személyzetével, amikor hallotta a lantjátékát egy vándorzenésszel, akinek szállást adott a halljában, amikor ráébredt, hogy kinek a mesterkedéseit segíti ő elő, akkor már nem tudta túltenni magát ezeken a dolgokon. Mindenféle módon megpróbálta, igenis megpróbálta kényszeríteni, meggyőzni saját magát, még jutalmat is ígért magának. De mégsem ment.

A gyilkosságot akkor viszont meg kell rendezni, és egy hullát is elő kell állítani.

Sir Carlint ugyanúgy választás elé állította, mint később Lord Nirallt: azonnali halál, vagy a halála megrendezése és menekülés, méghozzá jó messzire, örök életre szóló névváltoztatással. Az a négy férfi, akit eddig meg kellett volna ölnie, mind a menekülést választotta.

Nem volt nehéz rábeszélni őket arra, hogy váljanak meg a pecsétgyűrűjüktől vagy egyéb szimbolikus tárgyuktól. Még ennél is könnyebben adták oda a hálóruhájukat, hogy az állítólagos sérülésüknek megfelelően azokat is összeszabdalja. Hullákat is könnyű volt szerezni.

A kórházakban mindig akadtak friss halottak, akiktől szívesen megszabadultak. Nem volt nehéz olyat találni, aki valamelyest hasonlított az áldozathoz, már csak azért sem, mert a tetthelyek olyan messze voltak, hogy a hús időközben bomlani kezdett.

Nem tudta, hogy Lord Nirall feje valójában kié volt, csak azt, hogy az illetőnek megegyezett a haja színe, és néhány szúrt sebbel az arcán meggyőző látványt fog nyújtani, amikor visszaér Résvárba. A kéz ugyanahhoz a halotthoz tartozott. A felesége keze pedig... Egy olyan fiatal lányé volt, akit röviddel az első havi vérzése után egy olyan betegség ragadott magával, amit egy hozzáértő javasasszony tíz évvel ezelőtt könnyedén ki tudott volna kúrálni. De miután a mágia eltűnt, az összes bölcs asszonyt felakasztották vagy máglyán elégették, az emberek úgy hullottak, akár a legyek. Ártalmatlan, korábban gyógyítható betegségekben.

Celaena az oldalára feküdt, kissé összegömbölyödött, és Fürge puha bundájába temette az arcát.

Archer. Az ő halálát hogyan tudná megrendezni? Nagyon ismert ember volt, összetéveszthetetlen külsővel. Még mindig nem tudta elképzelni, hogy tényleg köze lenne ehhez az ominózus ellenállási mozgalomhoz. De ha szerepelt a király listáján, akkor az is lehet, hogy az elmúlt években, amióta nem találkoztak, arra használta fel a tehetségét, hogy befolyásra tegyen szert.

De mit tudhattak a király terveiről, ami miatt a mozgalom valódi fenyegetést jelentett? A király már az egész kontinenst leigázta, mi maradt még belőle?

Természetesen voltak más földrészek is. Más földrészek gazdag királyságokkal, mint Wendlyn, ez a távoli ország a tengerentúlon. Korábban ellenállt az adarlani flotta támadásainak, de erről a háborúról semmit sem hallott azóta, mióta Távolvégre került.

De miért kellene a lázadóknak más földrészeken lévő királyságokkal törődniük, ha elég gondjuk volt a sajátjukkal? A tervek tehát erre az országra, erre a földrészre vonatkoznak.

Tulajdonképpen nem is akart róluk tudni. Nem akarta tudni, hogy min mesterkedik a király, hogyan képzelte el a birodalom jövőjét. Ezt a hónapot arra fogja használni, hogy eldöntse, mit fog csinálni Archerrel, és úgy fog tenni, mintha soha nem hallotta volna azt a szörnyű szót, hogy tervek.

Próbálta elfojtani a borzongását. Nagyon-nagyon kockázatos játékot űzött. Most pedig, hogy az áldozatai résváriak voltak, most, hogy Archer is közéjük tartozott, még jobban kell játszania. Mert ha a király megtudja az igazságot, ha rájön, hogy mit tesz, akkor...

Akkor az az ő végét jelenti.

3. FEJEZET

CELAENA ZIHÁLVA ROHANT a titkos, sötét átjárón. A válla fölött visszanézve meglátta a parázsló szemű, vigyorgó Káint.

Akármilyen gyorsan futott, Káin óriási lépteivel könnyedén a sarkában maradt. Zölden világító rémjelekből álló csóvát húzott maga után, a különös formák és szimbólumok megvilágították a régi kockaköveket. Káin mögött, hosszú karmaival a földet karmolva rohant a ridderak.

Celaena megbotlott, de nem esett el. Minden egyes lépés olyan érzés volt, mintha iszapban kellene gázolnia. Nem tud elfutni Káin elől. Utol fogja érni. Ha pedig a ridderak elkapja, akkor... Nem mert még egyszer ránézni a pofájából kiálló hatalmas tépőfogakra vagy a kifürkészhetetlen szemekre, amelyek izzottak a mohóságtól, hogy darabonként falja fel őt.

Káin kaján nevetését visszhangozták a kőfalak. Most már egészen közel volt. Olyan közel, hogy ujjaival már hozzáért a tarkójához. A nevét suttogta, a valódi nevét. A lány felsikoltott, amikor...

Celaena felébredt, és levegő után kapkodott. A kezével a talizmánjába, „Elena szemébe” kapaszkodott. Végigpásztázta a helyiséget, lát-e szokatlanul sötét árnyékot, világító rémjeleket, olyan jeleket, amelyek arra utaltak volna, hogy a faliszőnyeg mögötti titkos ajtó nyitva van. De csak a kandallóban kialvó tűz sistergett.

Visszahanyatlott a párnájára. Csak egy rémálom volt. Káin és a ridderak már halott, és Elena sem fogja őt újra háborgatni.

Mindez már a múlté.

A több rétegnyi takaró alatt alvó Fürge Celaena hasára tette a fejét. A lány is jobban befészkelte magát a takarók alá, átkarolta a kutyust, és lehunyta a szemét.

Vége van. Már elmúlt.

A vadasparkban a hűvös reggeli ködben Celaena elhajított egy botot. A kiszáradt füvön Fürge úgy lőtt ki, mint egy aranyló villám, olyan gyorsan, hogy a lány dicsérete jeléül halkan Rittyentett egyet. Nehemia állt mellette, aki szintén elismerően csettintett. Többnyire csak kora reggel találkoztak, mert Nehemia teljes mértékben azzal volt elfoglalva, hogy megnyerje magának Georgina királynőt, és információkat gyűjtsön a király Eyllwe-vel kapcsolatos terveiről. Vajon tudta a király, hogy a hercegnő egyike azon kémeknek, akikről említést tett? Úgy tűnik, hogy nem, hiszen akkor nem ajándékozná meg Celaenát a bajnoknak járó bizalommal, hiszen közismert volt, hogy ők ketten barátnők.

— De miért Archer Finn? — töprengett Nehemia eyllwe nyelven, fojtott hangon. A lány nagy vonalakban beszámolt neki legújabb küldetéséről, anélkül, hogy részletekbe bocsátkozott volna.

Fürge elkapta a botot, és hosszú farkát csóválva szaladt vissza. Már most szokatlanul nagy termetű volt, pedig még nem is érte el a teljes méretét. Dorian nem árulta el, hogy szerinte a kutya anyja milyen más kutyával párosodott. Fürge termetét tekintve ez lehetett egy farkaskutya is. Vagy akár egy valódi farkas.

Celaena Nehemia kérdésére vállat vont, és kezét köpenye bundával bélelt zsebébe tette.

— A király azt hiszi, hogy Archer egy ellene irányuló, titkos ellenállási mozgalom tagja. A mozgalom itt működik Résvárban, és őt akarják a trónjáról letaszítani.

— Biztos, hogy senki sem lehet ennyire vakmerő. A lázadók a hegyekben, az erdőkben és olyan helyeken rejtőznek, ahol a helyiek bújtatják és támogatják őket, de nem itt. Résvár halálos csapda lenne a számukra.

Celaena ismét vállat vont. Ebben a pillanatban ért oda hozzá Fürge, és azt akarta, hogy megint dobja el a botot.

— Láthatólag nem így van. És az is nyilvánvaló, hogy a királynak listája van azokról az emberekről, akiket a mozgalom kulcsfiguráinak tart.

— És te... szóval neked kell őket, mindannyiukat megölnöd? –

Nehemia barnás arcszíne kissé elfehéredett.

— Igen, egyenként — felelte Celaena, miközben a botot a ködben újra olyan messzire dobta, amennyire csak tudta. Fürge ismét kilőtt, mint egy rakéta, a száraz fű és a legutóbbi hóvihar maradványai csikorogtak hatalmas tappancsai alatt. — Mindig csak egy nevet akar elárulni. Elég teátrális, már ha kíváncsi vagy a véleményemre. De láthatólag útjában állnak a terveinek.

— Milyen terveinek? — kérdezte Nehemia élesen.

Celaena a homlokát ráncolta.

— Abban reménykedtem, hogy te tudsz róluk.

— Nem. — Feszült hallgatás. — Ha bármit megtudsz... — törte meg a csendet Nehemia.

— Meglátom, mit tehetek — hazudta Celaena. Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán tudni akarja, mit tervez a király, abban viszont teljesen biztos volt, hogy ha tudna valamit, azt nem osztaná meg senkivel. Ez önzés, és talán ostobaság is volt a részéről, de nem tudta kiverni a fejéből, amire a király a bajnokká történő kinevezése napján figyelmeztette: ha kiderül, hogy megbízhatatlan vagy ellene ármánykodik, akkor Chaolnak vége. Őt pedig Nehemia követi, az egész családjával együtt.

Ezeket az embereket már eddig is veszélybe sodorta minden egyes megrendezett gyilkosságával és hazugságával.

Barátnője a fejét csóválta, de nem felelt semmit. Celaena számára szinte elviselhetetlen volt, amikor a hercegnő, Chaol vagy Dorian így nézett rá. De elkerülhetetlen volt, hogy ők is higgyenek a hazugságaiban. A saját biztonságuk érdekében.

Nehemia a kezét tördelte, a tekintete a távolba révedt. Ezt az arckifejezést Celaena az elmúlt hónapban gyakran látta rajta.

— Ha miattam aggódsz...

— Nem — szakította félbe Nehemia. — Te tudsz magadra vigyázni.

— De akkor mi a baj? — Celaena gyomra görcsbe rándult. Nem tudta, hogyan viselné, ha Nehemia még többet elárulna a lázadókról. Igen, szabad akart lenni a királlyal szemben, bajnokként és egy leigázott nép gyermekeként is, de nem akarta, hogy bármiféle köze legyen a Résvárban szőtt összeesküvéshez, és nem akart osztozni a lázadók kétségbeesett reménykedésében.

Egyszerűen ostobaság volt szembehelyezkedni a királlyal. Ezért az életükkel fizetnek majd.

De Nehemia így szólt:

— Calaculla egyre jobban megtelik. Mindennap újabb és újabb lázadók érkeznek oda Eyllwe-ből. A legtöbben már azt is csodának tartják, hogy még életben vannak. Miután a katonák ötszáz lázadót lemészároltak, az embereim félnek. — Fürge visszajött, Nehemia kivette a szájából a botot, és elhajította a szürke reggelbe. — De az ottani körülmények...

Elakadt, valószínűleg a Celaena hátán éktelenkedő három hegre gondolt, ezekre a kitörölhetetlen emlékekre, a távolvégi sóbányákban uralkodó kegyetlenség lenyomatára, és arra, hogy még mindig ezrek gürcölnek és halnak meg ott, még ha ő ki is szabadult. Calaculláról, Távolvég testvértáboráról az a hír járta, hogy ott még rosszabb a helyzet.

— A király nem akar találkozni velem — folytatta Nehemia, az egyik csodás hajfonatát tekergetve. — Már háromszor kértem arra, hogy beszéljünk a calacullai körülményekről, de minden alkalommal azt állította, hogy más dolga van. Nyilvánvalóan azzal van annyira elfoglalva, hogy megtalálja azokat az embereket, akiket neked kell eltenni láb alól.

A hercegnő olyan keménységgel beszélt, hogy Celaena arca felforrósodott. Fürge visszajött, de Nehemia ezúttal csak kivette a szájából a botot, nem hajította el.

— Valamit tennem kell, Elentiya — mondta Nehemia. Ezt a nevet azon az éjszakán adta Celaenának, amikor a barátnője bevallotta neki, hogy orgyilkos. — Muszáj valahogy segítenem a népemnek. Mikor nem lesz már elég az, hogy csak információkat gyűjtünk? Mikor cselekedhetünk végre?

A lány nagyot nyelt. Nehemia utolsó szavai, hogy cselekedhetünk végre, nagyobb félelemmel töltötte el, mint ahogy be merte volna vallani. Még ijesztőbb volt, mint a tervek szó.

Fürge a farkát csóválva a lábánál várt arra, hogy a bot újra a levegőbe repüljön.

De Celaena nem válaszolt, és mivel most sem ígért semmit, ahogy máskor sem, amikor Nehemia ezekről a dolgokról beszélt, ezért a barátnője a földre ejtette a botot, és szó nélkül visszaindult a kastélyba.

A lány várt, míg Nehemia léptei végleg elhalkultak, és nagyot sóhajtott. Néhány perc múlva Chaollal lesz futóedzése, és aztán... Aztán pedig a városba megy. Archer várhat délutánig.

Végül is a király egy hónapot adott neki, és még ha volt is néhány kérdése Archerhez, az még sürgetőbb volt, hogy egy kicsit kikapcsolódjon. Valahogy muszáj volt a vérdíjat elköltenie.

4. FEJEZET

CHAOL WESTFALL a vadasparkban száguldott, Celaena pedig tartotta mellette a tempót. A hideg reggeli levegő úgy vágta a tüdejét, mint az üvegcserepek, és a lehelete kis felhőket rajzolt.

Amennyire csak lehetett, jó vastagon öltöztek lel, de leginkább ingeket vettek fel több rétegben, és kesztyűt húztak, hogy a sok ruha súlya ne zavarja őket. Chaol még így is fázott, hiába verejtékezett az egész teste.

Celaenával ugyanez lehetett a helyzet, mivel az orra hegye, az arca és a füle vörös volt. Amikor észrevette, hogy Chaol nézi, rámosolygott. Csodaszép szeme türkizkéken világított.

— Mi van, elfáradtál? — cukkolta a férfit. — Tudtam, hogy nem fogsz edzeni, amíg nem vagyok itthon.

A testőrkapitány zihálva felnevetett.

— Inkább az a biztos, hogy te nem edzettél a kiküldetés alatt.

Ma reggel már másodszor kell miattad lelassítanom.

Micsoda szemenszedett hazugság! Most könnyedén tartotta vele a lépést, olyan kecsesen futott mellette, akár egy szarvas az erdőben. Néha rettentően nehezére esett a kapitánynak, hogy ne nézzen rá, ne nézze, hogyan mozog.

— Nyugodtan áltasd csak tovább magad — mondta a lány, és egy kicsit felgyorsított.

Chaol is belehúzott, hogy ne maradjon le. A szolgák a vadaspark ösvényeiről ellapátolták a havat, de a talaj a lábuk alatt így is jeges és alattomosan csúszós volt.

A kapitány számára az utóbbi időben egyre nyilvánvalóbbá vált, mennyire utálta, amikor Celaena nélküle utazott el.

Amikor elindult ezekre az átkozott kiküldetésekre, és napokig, hetekig nem hallott róla semmit. Nem tudta, hogy hogyan és mikor történt, csak azt, hogy egy idő után fontos lett neki, hogy visszajön-e, vagy sem. És mindazok után, amin együtt keresztülmentek...

Chaol a párbajban megölte Káint.

Azért, hogy őt megmentse. A lelkében kettősség volt: egyrészt nem bánta meg, és bármikor újra megtenné. Másrészt azonban még mindig felriadt álmából az éjszaka közepén, és a hideg verejték, amiben fürdött, túlzottan is Káin vérére emlékeztette.

Celaena ránézett.

— Mi a baj?

Küzdött a benne feltámadt bűntudattal.

— Figyelj inkább, mert elcsúszol!

Kivételesen úgy tett, ahogy a férfi kérte.

— Nem szeretnél beszélni róla?

Igen. Nem. Ha van valaki egyáltalán, aki meg tudná érteni a Káin megölése miatt rátörő bűntudatot és haragot, akkor az Celaena.

— Milyen gyakran — kérdezte két levegővétel között — gondolsz azokra az emberekre, akiket megöltél?

A lány oldalról futó pillantást vetett rá, aztán lelassított. A férfinak nem volt kedve leállni, és talán tovább is futott volna, ha a lány nem ragadja meg a könyökénél és kényszeríti megállásra. A szája elkeskenyült.

— Ha jó ötletnek tűnik, hogy szemrehányásokat tegyél, még mielőtt megreggeliztem volna...

— Nem — szakította félbe a férfi zihálva —, nem így értettem. –

Levegő után kapkodott. — Nem ítélkezni akartam.

Ha végre kapna levegőt, akkor meg tudná magyarázni a kérdését.

A lány pillantása olyan jeges volt, mint a kettejüket körülvevő vadaspark, aztán a fejét oldalra billentette.

— Káin miatt kérdezed?

A név hallatára a férfi csak bólintani tudott.

Celaena szemében a jég egy pillanat alatt elolvadt. Chaol gyűlölte ezt az együtt érző, megértő arckifejezést.

A királyi testőrség kapitányaként előbb vagy utóbb elkerülhetetlen lett volna, hogy valakit megöljön. A király nevében már így is mindenfélét látott és tett, harcokban vett részt, embereket sebesített meg. Egyáltalán nem kellene bűntudatot éreznie, és legfőképpen nem kellene épp a lánynak beszámolnia erről. Valahol húzódott egy határ kettejük között, és meglehetősen biztos volt abban, hogy ő ezt a határt az utóbbi időben egyre jobban átlépte.

— Soha nem fogom elfelejteni azokat az embereket, akiket megöltem — mondta Celaena. Lehelete közöttük örvénylett a levegőben. — Még azokat sem, akiket azért öltem meg, hogy ne én haljak meg. Még most is magam előtt látom az arcukat, még most is bennem ég a végső csapás, ahogyan megöltem őket. — A csontvázakra emlékeztető kopasz fákra nézett. — Néha úgy érzem, mintha nem is én, hanem egy másik ember követte volna el ezeket a dolgokat. Közben pedig a többségükkel kapcsolatban örülök, hogy pontot tettem az életük végére. Mindegy azonban, hogy mik is az okok, minden egyes alkalommal elveszít az ember önmagából egy darabot. Nem hiszem tehát, hogy valaha is el fogom felejteni őket.

Egymásra néztek, és a férfi bólintott.

— De, Chaol — folytatta a lány, miközben még erősebben szorította a férfi karját, és csak ekkor tudatosult benne, hogy végig fogta —, ami Káinnal történt, az nem orgyilkosság vagy hidegvérű leszámolás volt.

A férfi egy lépést távolodni akart, de a lány nem engedte el.

— Nem volt becstelenség, amit tettél, és ezt nem csak azért mondom, mert megmentetted az életemet.

Elhallgatott.

— Sohasem fogod elfelejteni, hogy megölted Káint — tette végül hozzá, és amikor a tekintetük találkozott, a szíve olyan hevesen dobogott, hogy az egész testében érezte. — Én sem fogom soha elfelejteni, mit tettél azért, hogy megments.

Chaolt szinte maga alá gyűrte a vágyakozás, hogy érezze a lány melegét. Kényszerítenie kellett magát, hogy hátrébb lépjen egyet, távolodjon a karja szorításából, és újra bólintott. Volt egy határ kettejük között. Lehet, hogy a király nem tulajdonított különösebb figyelmet a barátságuknak, de ha egymás irányába megteszik ezeket az utolsó lépéseket, akkor a király megkérdőjelezheti a hűségét, a pozícióját, mindent.

És ha odáig fajulnának a dolgok, hogy döntenie kellene a király és Celaena között... Kérte az isteneket, hogy soha ne kerüljön ilyen választás elé. Az ésszerűség azt diktálta, hogy egyértelműen a határvonal ezen oldalán maradjon. A lojalitás oldalán, mivel Dorian... Látta, hogy Dorian még mindig hogy néz Celaenára. Nem fogja elárulni a barátját.

— Azt hiszem — vetette oda megjátszott könnyedséggel —, az, hogy Adarlan orgyilkosa az adósom, még valamikor kifizetődő lehet.

A lány meghajolt előtte.

— Szolgálatára állok, uram.

Ezúttal a férfi mosolya valódi volt.

— És most gyere, kapitány — tette hozzá Celaena, és lassan újra kocogásba lendült. — Éhes vagyok, és nem szeretném, ha lefagyna a hátsó felem.

A férfi halkan, magában nevetett, amikor tovább futottak a vadasparkban.

A futás után Celaena alig állt a lábán, a hideg és a megerőltetés miatt pedig olyan érzése támadt, mintha a tüdeje sebes lenne és vérezne. Gyors sétára váltottak, és már előre örült a kastély kellemes melegének és a hatalmas reggelinek, amit még azelőtt akart elpusztítani, mielőtt vásárolni indul.

A kastély parkjának kavicsos útjain, a magas sövények között keringtek. Celaena karba tett kézzel ment, mert az ujjai a kesztyű ellenére merevre fagytak. A füle pedig égett. Talán egy sálat kellene legközelebb a feje köré tekernie, még akkor is, ha Chaol emiatt könyörtelenül gúnyolná.

Oldalról vetett rá egy pillantást. A kapitány levette legfelső réteg ruháját, és így láthatóvá vált, hogy izzadt inge a testére tapad. A következő sövényt megkerülve Celaena meglátta, hogy ki vár rájuk az ösvényen, és ingerültségében a szemét forgatta.

Az utóbbi időben egyre több udvarhölgy talált valamilyen ürügyet arra, hogy közvetlenül napkelte után tegyen egy sétát a kertben. Eleinte csak néhány fiatal hölgyet láttak, akik Chaol izzadt, testére tapadó ruhája láttán azonnal felfüggesztették a sétájukat. Celaena megesküdött volna rá, hogy a szemgolyójuk kiesett a szemüregükből, és a földön gurult szerteszét.

Másnap reggel azonban újra felbukkantak az ösvényen, még csinosabb ruhába bújva. A következő alkalmakkor pedig egyre többen és többen lettek. Most pedig már a vadasparkból a kastélyig vezető minden közvetlen úton legalább egy fiatal hölgyekből álló csoportocska járőrözött, csak arra várva, hogy a kapitány arra járjon.

— Jaj, ne! — sziszegte Celaena, amikor két nő mellett haladtak el, akik a szőrmemuffjukkal a kezükben a szempillájukat rebegtették. Sötétben kellett, hogy felkeljenek, ha volt idejük így kicsípni magukat.

— Mi a baj? — kérdezte Chaol, a homlokát ráncolva.

Vajon tényleg nem látja, vagy csak nem akar megjegyzést tenni?

— Ahhoz képest, hogy tél van és reggel, elég nagy a nyüzsgés a parkban — válaszolta Celaena óvatosan.

A férfi vállat vont.

— Egyesek megőrülnének, ha egész télen a négy fal között kellene gubbasztaniuk.

Vagy csak egyszerűen szeretik nézegetni a testőrkapitányt és az izmait.

— Ez így van — felelte kurtán, de aztán befogta a száját. Ha ennyire vak, akkor minden további szó felesleges. Különösen, mivel néhány hölgyike kifejezetten csinos volt.

— Bemész ma a városba, hogy kémkedj Archer után? — kérdezte Chaol halkan, amikor az út szerencsére megtisztult előttük, és nem álltak vihogó, piruló hölgyek az útjukban.

Bólintott.

— Szeretnék képet kapni a napirendjéről, ezért valószínűleg követni fogom.

— Segíthetek, ha akarod.

— Nincs rá szükségem. — Most biztos nagyképűnek tartja, és van is benne némi igazság, de ha ő is belekeveredik, azzal csak megbonyolítaná Archer biztos helyre juttatását. Ami persze csak akkor fog megtörténni, ha kiszedi belőle az igazságot, és elárul valamit a király terveiről.

— Tudom, hogy nincs szükséged a segítségemre. Csak arra gondoltam, hogy talán szeretted volna... — Félbehagyta a mondatot, a fejét csóválta, úgy tűnt, mintha szemrehányást tenne magának. Celaena azon kapta magát, hogy szívesen megkérdezné tőle, mit akart mondani, de jobbnak látta, ha inkább hanyagolja a témát.

Megkerültek egy újabb sövényt. A kastély már olyan közel volt, hogy a kellemes melegre gondolva a lány majdnem felnyögött, amikor...

— Chaol — Dorian hangja egy kés élességével hasított a friss reggelbe.

Celaena erre valóban nyögött egyet, még ha alig hallhatóan is.

Chaol meghökkenve nézett rá, de aztán bekanyarodva meglátták a feléjük tartó Doriant, mögötte egy szőke férfival, akit a lány most látott először. Előkelő ruházatot viselt, és nagyjából egyidős volt a herceggel. Chaol tartása merevvé vált.

A fiatalember nem tűnt fenyegetőnek, de Celaena óvakodott attól, hogy egy ilyen udvarban bárkit is lebecsüljön. A férfi egy tőrt viselt az oldalán, és sápadt arca a hideg téli reggel ellenére inkább derűsnek tűnt.

A lány észrevette, hogy Dorian mosolyogva nézi, szemében a vidámság szikrájával, amiért a legszívesebben behúzott volna neki egyet. Aztán a koronaherceg pillantása Chaolra vándorolt, és halkan felnevetett.

— És én még azt hittem, hogy a csinos lányok Roland miatt és miattam keltek ilyen korán! Ha szörnyen megfáznak, akkor tudatom az apjukkal, hogy ki a felelős.

Chaol arcán alig észrevehető pír suhant át. Ezek szerint nem volt annyira vak a reggeli nézősereget illetően, mint ahogy Celaena feltételezte.

— Lord Roland! — köszöntötte feszülten Dorian kísérőjét, és meghajolt.

A szőke fiatalember viszonozta a meghajlást.

— Westfall kapitány! — A hangja tulajdonképpen kellemesen csengett, de volt benne valami zavaró. Nem gúny vagy arrogancia, de nem is ingerültség... Celaena nem tudta pontosan megragadni.

— Engedjék meg, hogy bemutassam önöknek az unokatestvéremet! — szólt Dorian, és vállon veregette Rolandot.

— Roland Havilliard, Meah lordja. — A lány felé mutatott. –

Roland, ő Lillian. Az apámnak dolgozik.

Ha az udvarhoz tartozókba botlott, akkor mindig a fedőnevét használták, bár többé-kevésbé szinte mindenki sejtette, hogy valójában miért tartózkodik itt.

— Részemről a megtiszteltetés — szólt Roland egy meghajlás kíséretében. — Ön új az udvarban? Nem hinném, hogy az elmúlt években találkoztam volna önnel.

Az, ahogyan ezt a néhány szót kimondta, már elég volt ahhoz, hogy Celaena képet alkosson a nőkhöz fűződő viszonyáról.

— Ősszel érkeztem — válaszolta egy kissé halkabban a kelleténél.

Roland a talpnyaló udvaroncok mosolyával reagált.

— És milyen jellegű munkát végez a nagybátyámnak?

Dorian zavartan toporgott, Chaol pedig mozdulatlanul állt, de Celaena visszamosolyogva így válaszolt:

— Elkaparom az ellenségeit ott, ahol soha senki nem fogja őket megtalálni.

Meglepetésére Roland tényleg nevetett. A lány nem mert Chaolra nézni, aki később garantáltan jól le fogja szidni.

— Hallottam már a király bajnokáról, de nem gondoltam, hogy ilyen... ilyen csinos.

— És mi szél hozta a kastélyba, Roland? — kérdezte a kapitány. Amikor Chaol rá nézett így, akkor rendszerint, amilyen gyorsan csak tudott, eliszkolt az ellenkező irányba.

Roland most is mosolygott. Túl sokat mosolygott, túl simulékonyan.

— Őfelsége pozíciót ajánlott nekem a fejedelmi tanácsban. –

Chaol egyből Dorianre nézett, aki egyetértése jeléül vállat vont.

— Tegnap este érkeztem, és ma fogom megkezdeni a munkát.

Chaol mosolygott, már ha az annak volt mondható, amit az arckifejezése tükrözött. Inkább vicsorgott. Ha rá nézett volna így, igen, akkor hanyatt-homlok elrohant volna.

Dorian is értette a pillantást, és vigyorgott. De még mielőtt megszólalt volna, unokatestvére alaposabban szemügyre vette Celaenát, valahogy túl alaposan.

— Lehet, hogy alkalmanként együtt fogunk dolgozni, Lillian.

Az ön pozíciója felkeltette a kíváncsiságomat.

Nem volt ellenére, hogy együttműködjön vele, de nem úgy, ahogy Roland gondolta. Inkább egy kés, egy lapát és egy névtelen sír képe rémlett fel lelki szemei előtt.

Chaol mintha olvasni tudna a gondolataiban, finoman előrefelé tolta.

— Már várnak ránk a reggelivel — szólt Dorian Roland felé biccentve. — Gratulálok a kinevezéséhez. — Olyan volt az arckifejezése, mintha véletlenül savanyú tejet ivott volna.

Chaol Celaenát a kastélyba kísérte, és a lány hirtelen úgy érezte, hogy sürgősen meg kell fürdenie. Ennek semmi köze nem volt az izzadt ruhájához, sokkal inkább Roland Havilliard nyálas vigyorgásához és mohó pillantásához.

Dorian Celaena és Chaol után nézett, ahogy eltűntek a sövény mögött. A kapitány keze még mindig a lány hátán nyugodott, aki láthatólag nem akarta lerázni.

— Váratlan volt apád választása, még a bajnoki viadal ellenére is — elmélkedett mellette Roland.

Dorian próbálta leküzdeni a bosszúságát, mielőtt válaszolt volna. Soha nem szerette különösképpen az unokatestvérét, akit gyerekkoruk óta legalább évente kétszer látott.

Chaol pedig felettébb utálta Rolandot, és akármikor került szóba, rendszerint olyan jelzőkkel illette, hogy alattomos csirkefogó, nyámnyila, elkényeztetett seggfej. Legalábbis ezt ordította három éve, amikor akkorát húzott be neki, hogy a fiatal férfi ájultan esett össze.

De ezt Roland olyannyira kiérdemelte, hogy a közjáték Chaol feddhetetlen hírének és későbbi testőrkapitányi kinevezésének sem ártott. Sőt, éppen ellenkezőleg, a testőrök és a köznemesek körében csak nőtt a respektje.

Ha Dorian összeszedi a bátorságát, akkor meg fogja kérdezni az apját, hogy mi a célja Roland tanácsnoki kinevezésével. Meah virágzó tengerparti kisváros volt Adarlanban, amely nem rendelkezett valódi politikai hatalommal. A városi őrségtől eltekintve még állandó hadserege sem volt. Roland az apja unokatestvérének a fia volt, talán a király úgy érezte, hogy a tanácsteremben több Havilliard-vérre van szükség. Roland azonban tapasztalatlan volt, és úgy tűnt, hogy mindig jobban érdeklik a nők, mint a politika.

— Hová való apád bajnoka? — Roland kérdése visszahozta a jelenbe.

Dorian a kastély egy másik bejárata felé vette az irányt, mint amelyet Chaol és Celaena használt. Egyszerűen nem tudta elfelejteni, hogy hogyan néztek rá, amikor két hónappal ezelőtt a párbaj után Celaena lakosztályában meglepte őket ölelkezés közben.

— Lillian majd elmeséli neked, ha akarja — válaszolta Dorian kitérően. Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy beszámoljon unokatestvérének a viadalról. Bőven elég volt már neki az is, hogy az apja megparancsolta, sétáljon ma egyet Rolanddal. A nap egyetlen fénypontja eddig Celaena tekintete volt, aki nyilvánvalóan azt mérlegelte, miként tudná a fiatal lordot a legkönnyebben eltenni láb alól.

— Közvetlenül apád alá tartozik vagy a többi tanácsnok is ad neki megbízásokat?

— Még egy teljes napja sem vagy itt, és már vannak olyan ellenségeid, akiket el akarsz takarítani az útból, kedves fivérem?

— Havilliardok vagyunk, barátom. Mindig lesznek ellenségeink, akiket el kell takarítani az útból.

Dorian elkomorult. Rolandnak ezúttal igaza volt.

— Kizárólag az apámmal van szerződése. De ha fenyegetve érzed magad, akkor megbízhatom Westfall kapitányt azzal, hogy...

— Felejtsd el, csak kíváncsi voltam!

Roland elképesztően idegesítően viselkedett. Túlságosan is tudatában volt annak, hogyan hat a külseje és a neve a nőkre, de ártalmatlan volt. Vagy talán mégsem?

Dorian nem tudta a választ, és nem is volt biztos benne, hogy egyáltalán tudni akarja.

Celaena bére a király bajnokaként jelentős volt, és az utolsó fillérig elköltötte. Cipőkre, kalapokra, köpenyekre, tunikákra, ruhákra, ékszerre, fegyverekre, hajdíszekre és könyvekre. Egy egész halom könyvre. Olyan sok könyvet vett, hogy Philippának hozatnia kellett egy új polcot.

Délután tért vissza a lakosztályába, roskadásig felpakolva kalapdobozokkal, parfümöket és édességeket tartalmazó színpompás zacskókkal, csomagolópapírba csomagolt könyvekkel, amelyeket feltétlenül azonnal el akart olvasni.

Amikor azonban meglátta Dorian Havilliardot a hallban, majdnem minden kipotyogott a kezéből.

— Te jó ég! — szólt Dorian, ahogy végignézett a szerzeményein.

Pedig még a felét sem látta. A kezében csak azt tartotta, amit el tudott cipelni. Sok dolgot rendelt, ezeket hamarosan szállítani fogják.

— Nos — szólalt meg a férfi újra, amikor Celaena lepakolta a szatyrokat az asztalra, és majdnem felbukott egy selyempapírokból és szalagokból álló kupacban — legalább ma nem abban a borzasztó feketében van.

Amikor a lány újra felegyenesedett, a válla felett egy pillantást vetett a férfira. A lány ma orgona- és elefántcsontszínű ruhát viselt, egy kicsit világosat ahhoz képest, hogy még a télben jártak, a tél vége felé, de abban a reményben vette fel, hogy hamarosan kitavaszodik. Ezenkívül az elegáns öltözéke garantálta, hogy minden üzletben a lehető legjobban szolgálták ki. Meglepetésére még sok bolttulajdonos emlékezett rá, és hittek a hazugságának, hogy a déli kontinensen tett hosszú útról tért haza.

— És minek köszönhetem azt az örömteli megtiszteltetést, hogy újra láthatom? — Celaena kigombolta fehér hermelinköpenyét — szintén ajándék önmagának —, és az egyik székre vetette. — Mintha ma reggel már találkoztunk volna a kertben...

Dorian ülve maradt. Ismerős, kisfiús mosolya ült az arcán.

— A barátok nem találkozhatnak naponta akár többször is?

Eltűnődve nézett rá. Valahogy nem volt biztos abban, hogy ők ketten valóban barátok lennének. Mindig ott volt az a gúnyos csillogás Dorian zafírkék szemében, és annak az embernek a fia volt, akinek a kezében volt a sorsa. De azalatt a két hónap alatt, amióta lezárt mindent, ami kettejük között történt, gyakran kapta azon magát, hogy hiányzik neki a férfi. Nem a csók vagy a flört, hanem ő maga.

— Mit kíván tőlem, Dorian?

A bosszúság árnya suhant át a herceg arcán, és felállt.

Celaenának kissé hátra kellett billenteni a fejét, hogy a szemébe tudjon nézni.

— Azt mondta, azt akarja, hogy barátok maradjunk — jegyezte meg Dorian halkan.

Celaena egy pillanatra behunyta a szemét.

— Azt mondtam, amit gondoltam.

— Akkor legyünk barátok! — szólította fel a férfi. — Jöjjön el velem vacsorázni, biliárdozzunk együtt! Meséljen arról, milyen könyveket olvas vagy vásárol! — tette hozzá a csomagok irányába kacsingatva.

— Ja úgy? — A lány erőltetetten mosolygott. — Valóban annyi ideje van mostanság, hogy órákat tud nálam tölteni?

— Amellett, hogy természetesen foglalkoznom kell seregnyi udvarhölgyemmel, önre mindig tudok időt szakítani.

— Valóban megtisztelve érzem magam — felelt a szempilláit kedvesen rezegtetve. Valójában a legszívesebben már csupán azért bevert volna egy ablaküveget, hogy elképzelte Doriant más nők társaságában, ám az nem lenne fair, ha ezt a tudtára is adná.

Ránézett a bejárat melletti asztalon álló órára.

— Ám most rögtön vissza kell mennem a városba — mondta.

Nem hazudott. Még néhány óráig nem ment le a nap, és ennyi idő elég lenne ahhoz, hogy megnézze magának Archer villáját, valamint kövesse őt, hogy benyomást szerezzen arról, hogy rendszerint hol tartózkodik.

Dorian bólintott, és a mosoly lehervadt az arcáról.

Hallgattak, és hallgatásukat csak az asztalon lévő óra ketyegése törte meg. Celaena karba tette a kezét, felidézte, hogy milyen szaga volt a férfinak, milyen volt az ajka íze. De ez a távolság közöttük, ez a borzasztó szakadék, amely minden egyes nappal csak szélesebb lett... Így volt a legjobb.

Dorian egy lépéssel közelebb jött.

— Azt szeretné, hogy harcoljak önért? Ez a baj?

— Nem — felelte nyugodtan. — Csupán azt szeretném, ha békén hagyna.

A férfi pillantása minden kimondatlan szóra megvillant.

Celaena csak nézte, anélkül hogy megmozdult volna, míg hangtalanul távozott.

Egyedül maradván ökölbe szorította a kezét, majd kiengedte, és hirtelen megundorodott minden aranyos kis csomagtól az asztalon.

5. FEJEZET

RÉSVÁR EGYIK LEGELŐKELŐBB NEGYEDÉBEN Celaena az egyik háztető kéményének árnyékában bújt meg, és komoran nézett szembe az Avery folyó felől fújó hideg széllel. Már harmadszor pillantott a zsebórájára. Archer Finn két korábbi találkozója csak egy órán át tartott, ám most a férfi az utca túloldalán álló házban már közel két órája tartózkodott.

A zöld tetejű, elegáns villában nem volt semmi feltűnő, és a lány a lakókról sem derített ki semmit, csak Archer kliensének a nevét. Lady Balanchine-nek hívták. Ugyanazt a trükköt vetette be, mint az előző két háznál: futárnak adta ki magát, és azt mondta, hogy Lord XY számára hozott csomagot. Ha a szolgáló vagy házvezetőnő azt válaszolta, hogy ez nem is Lord XY háza, akkor megjátszott zavartsággal megkérdezte, hogy akkor mégis kié, majd rövid csevegés után továbbállt.

Megcserélte a lábát, és a nyakát nyújtogatta. A nap már majdnem lement, a hőmérséklet minden percben csökkent. Sok újat itt kint nem fog megtudni. Tekintettel pedig annak valószínűségére, hogy Archer éppen azt tette itt is, amiért fizették, nem volt sürgős neki, hogy belülről is felfedezze a házat.

Hasznosabb először kideríteni, hogy hová megy a férfi, kikkel találkozik, és csak azután meglépni a következő lépést.

Jó régen gubbasztott utoljára Résvár smaragdzöld háztetőin, hogy minél többet megtudjon áldozatairól. Itt más volt, mint amikor a király Bellrévébe vagy egy lord birtokára küldte. Itt és most Résvárban úgy tűnt neki...

Úgy tűnt neki, mintha soha nem is lett volna távol. Mintha csak hátra kellene pillantania, hogy a szeme sarkában Sam Cortlandet lássa gubbasztani. Mintha később nem az üvegpalotába, hanem a város másik végébe, az orgyilkosok rejtekhelyére térne vissza.

Sóhajtva bedugta kezét a hónalja alá, hogy ujjai melegek és hajlékonyak maradjanak.

Már jó másfél év telt el azon éjszaka óta, amikor elveszítette a szabadságát, másfél év, amióta elvesztette Samet. És valahol ebben a városban szunnyadt a válasz a kérdésre, hogy mindez miként történhetett meg. Tudta, hogy ha összeszedné a bátorságát, akkor ki tudná deríteni. És azt is tudta, hogy abba megint belepusztulna.

A villa kapuja kinyílt, és Archer ment le peckesen a lépcsőn, egyenesen a várakozó hintójába. Celaena épphogy csak egy pillantást tudott vetni aranybarna hajára és előkelő öltözékére, mire a hintó nagy sebességgel már el is hajtott.

Halk sóhaj kíséretében felállt, és sietve elhagyta a tetőt.

Néhány nyaktörő mászómanővert és ugrást követően újra az utcán állt.

Árnyékról árnyékra követte Archer kocsiját a városon keresztül. Az élénk forgalom miatt lassan haladtak. Nem volt sürgős a számára, hogy megtudja az igazságot az elfogásáról és Sam haláláról. Egyébként pedig meglehetősen biztos volt abban, hogy a király Archert illetően tévedett. Ugyanakkor az is felmerült benne, hogy az, amit esetleg a lázadómozgalomról és a király terveiről ki tudna deríteni, tönkreteheti őt.

És nemcsak őt, hanem mindent, ami fontos volt a számára.

Celaena élvezte a pattogó tűz melegét. A kis kanapén feküdt, lábát lelógatta a kárpitozott karfáról. A kezében tartott papíron a sorok kezdtek elmosódni, nem csoda, végül is már elmúlt tizenegy óra, ő pedig már napkelte előtt ébren volt.

Chaol az előtte lévő kopott, vörös szőnyeget foglalta el.

Üvegtolla szikrázott a tűz fényében. Iratokat nézett át, írt alá és jegyzetelt. Celaena halk sóhaj kíséretében leengedte kezéből a papírt.

Az ő tágas lakosztályával ellentétben Chaol lakhelye csak egy nagyobb helyiségből állt, amelynek a berendezését mindössze az egyetlen ablaknál álló asztal és a kőkandalló előtti régi kanapé képezte. A szürke kőfalakon néhány faliszőnyeg lógott, az egyik sarokban egy hatalmas tölgyfa szekrény tornyosult, baldachinos ágyát pedig így meglehetősen régi, fénykorában karmazsinvörös takaró borította. A fürdőszoba nem volt olyan nagy, mint az övé, de elég tágas ahhoz, hogy elférjen benne egy kád és egy toalett. Chaolnak csak így keskeny könyvespolca volt, jól megtömve, gondosan rendszerezze. Ahogy őt ismerte, biztos, hogy ábécérendben. Itt valószínűleg csak a kedvenc könyveit tárolta, ellentétben vele, aki minden olyan könyvet a polcára tett, ami a keze ügyébe került, függetlenül attól, hogy tetszett-e neki vagy sem. A természetellenesen túlrendszerezett könyvespolc ellenére szeretett itt lenni, otthonosnak érezte a helyet.

Néhány hete kezdett ide járni, amikor az Elenával, Káinnal és a titkos folyosókkal kapcsolatos gondolatai miatt képtelen volt otthon megmaradni. Chaol ugyan mormogott valamit a privát szférájáról, de nem küldte el, és nem is tiltakozott gyakori vacsora utáni látogatásai ellen.

A kapitány tollának sercegése elhallgatott.

— Mondd el még egyszer, hogy min is dolgozol!

Celaena a hátára fordult, és a papírral legyezgette magát.

— Információkat gyűjtök Archerről. A klienseiről, a kedvenc helyeiről, a napirendjéről.

Chaol aranybarna szeme mintha megolvadt volna a tűz fényében.

— De miért vesződsz vele ennyit, ahelyett, hogy egyszerűen megölnéd és kész? Azt mondtad, hogy jól őrzik, de ma nyilvánvalóan nagyon egyszerű volt követni őt.

Celaena bosszúsan grimaszolt. Chaol okosabb volt, mint amennyire az neki jó lett volna.

— Ha valóban létezik egy összeesküvő csoport a király ellen, akkor minél többet meg kell tudnom róluk, mielőtt Archert kiiktatom. Azzal, hogy őt követem, talán belebotlok további összeesküvőkbe is, vagy legalábbis arra utaló jelekre, hogy hol tartózkodnak.

Ez igaz volt, és pontosan ezért követte Archer díszes hintóját a főváros utcáin.

Chaol ezalatt viszont csak néhány találkozót bonyolított le, utána visszatért a villájába.

— Értem — felelte a férfi. — Akkor... te most próbálod memorizálni ezeket az információkat?

— Ha ezzel azt akarod mondani, hogy semmi okom rá, hogy itt legyek, és jobb lenne, ha elmennék, akkor küldj el.

— Csak rá szeretnék jönni, hogy mi annyira unalmas, hogy tíz perccel ezelőtt elaludtál rajta.

Celaena a könyökére támaszkodott.

— Nem is aludtam el.

A férfi felvonta a szemöldökét.

— Pedig horkoltál.

— Nagyon hazudós vagy, Chaol Westfall. — Nekihajította a papírt, és visszafeküdt a kanapéra. — Csak egy percre hunytam le a szemem.

Az ifjú a fejét csóválva fordult újra a munkája felé.

Celaena elpirult.

— De ugye tényleg nem horkoltam?

— Mint egy medve — felelte a férfi halálkomoly arccal.

A lány az öklével egy párnára csapott. Chaol vigyorgott.

Celaena sértődötten huzigálta a régi falvédő bojtjait, és a mennyezetet nézte.

— Elmondanád, miért gyűlölöd Rolandot?

Chaol felnézett.

— Soha nem mondtam, hogy gyűlölöm.

A lány csak várt.

A férfi sóhajtott.

— Elég nyilvánvaló kell hogy legyen a számodra, hogy miért gyűlölöm.

— De történt valami, ami miatt...

— Sok minden történt, de nincs túl nagy kedvem ahhoz, hogy akár csak egyet is felidézzek közülük.

Celaena csak lóbálta a lábát a kanapé karfáján, majd felült.

— Ingerült vagy valami miatt, ugye?

A kezébe vett egy térképet, amelyen Archer kuncsaftjainak a címeit jelölte be. A legtöbben láthatólag Résvár előkelő, elit negyedében laktak. A férfi háza egy kissé el volt dugva, egy nyugodt mellékutcában állt az említett negyed szomszédságában. A körmét éppen Archer címénél húzta el, de egy pillanatra megállt, amikor a pillantása egy másik, néhány háztömbbel arrébb található utcára tévedt.

Ismerte azt az utcát és a sarkon álló házat. Amikor ebbe a negyedbe merészkedett, mindig figyelt arra, hogy távol maradjon ettől a háztól. Ma sem volt ez másképp, még kerülőt is tett, hogy ne kelljen előtte elmennie.

Anélkül, hogy Chaolra nézett volna, megkérdezte:

— Tudod, hogy ki az a Rourke Farran?

Az elfojtott haragtól és fájdalomtól szinte rosszul lett, de sikerült kimondania a nevet. Mert még ha félt is a teljes igazságtól, volt néhány dolog a foglyul ejtésével kapcsolatban, amit muszáj volt tudnia. Még ha azóta olyan sok idő telt is el.

Magán érezte Chaol tekintetét.

— Az alvilág urát?

Bólintott, és továbbra is a térképet, azt az utcát nézte, ahol annyi minden olyan rettenetesen elromlott.

— Volt valaha is dolgod vele?

— Nem — felelte Chaol. — De... ennek az az oka, hogy Farran halott.

A lány öléből kicsúszott a térkép.

— Farran meghalt?

— Kilenc hónapja. Őt és a három legjobb emberét megölte egy bizonyos... — Chaol az ajkába harapott, miközben ki akarta mondani a nevet — Wesley. Egy Wesley nevű férfi tette el őket láb alól. Ő pedig — Chaol oldalra hajtotta a fejét — Arobynn Hamel testőre volt. — Celaenának elakadt a lélegzete. — Ismerted őt?

— Azt hiszem, igen — felelte halkan. Az Arobynn-nál töltött évei alatt Wesley szótlan, de halálos jelenség volt, aki épphogy csak eltűrte őt, és mindig világossá tette: ha bármikor veszélyt jelentene a mesterére, akkor megöli. De azon az éjjelen, amikor Celaenát elárulták és elfogták, Wesley megpróbálta megállítani.

A lány azt hitte, hogy Arobynn azért záratta be őt a szobájába, mert meg akarta akadályozni, hogy bosszút álljon Farranen Sam haláláért, de...

— Mi történt Wesley-vel? — kérdezte. — Farran emberei elkapták?

Chaol a hajába túrt, és lefelé nézett a szőnyegre.

— Nem. Arobynn Hamelnek hála, egy nappal később rátaláltunk.

Celaena érezte, hogy az arca teljesen elfehéredik, de erőt vett magán, és megkérdezte:

— Hogyhogy?

Chaol figyelmesen, gyanakvóan nézte.

— Wesley felnyársalódott Rourke házának fémkerítésére.

Elég vér ömlött ahhoz, hogy feltételezzük, hogy még életben volt, amikor ezt tették vele. Soha nem ismerték be nyíltan, de az volt az érzésünk, hogy a szolgák azt az utasítást kapták, hogy hagyják ott, amíg meg nem hal.

Véleményünk szerint a vérbosszút akarták kiegyenlíteni, ha az alvilágnak új ura lesz, akkor ne tartsa ellenségeinek Arobynnt és az orgyilkosait.

Celaena ismét a szőnyeget bámulta. Azon az éjszakán, amikor kitört az orgyilkosok rejtekhelyéről, hogy levadássza Farrant, akkor Wesley megpróbálta őt feltartóztatni. Meg akarta mondani neki, hogy ez egy csapda.

Elhessegette a gondolatot, még mielőtt valamilyen következtetést tudott volna levonni. Ez egy olyan téma volt, amit újra és újra felidézett és elemzett, amikor egyedül volt, és amikor nem Archeren, a lázadókon és a többi értelmetlen dolgon kellett töprengenie. Szerette volna megérteni, hogy Arobynn Hamel miért árulhatta őt el, de az is kérdés volt, hogy mit tud kezdeni ezzel a szörnyű felismeréssel. Azt szerette volna, hogy szenvedjen, és a vérével fizessen.

Rövid hallgatás után Chaol hozzáfűzte:

— Mindenesetre soha nem jöttünk rá, hogy Wesley miért akarta elkapni Rourke Farran grabancát. Wesley csak egy testőr volt. Vajon mi volt a baja Farrannel?

Celaena szeme égett. Kinézett az ablakon. Az éjszakai eget a holdfény világította meg.

— Bosszú volt. — Még mindig a szeme előtt látta Sam hulláját, ahogy az orgyilkosok rejtekhelye alatti helyiségben teljesen kicsavarodva az asztalon feküdt, még mindig látta Farrant, ahogy őelőtte guggolt, és keze az ő bénult testén vándorolt.

Lenyelte a gombócot a torkában.

— Farran elkapta az egyik... társamat, megkínozta és megölte. És másnap éjjel útnak indultam, hogy bosszút álljak érte, csak éppen a vállalkozásom nem végződött túl jól.

Egy lecsúszó fahasábtól újra fellángolt a tűz, ami az egész helyiséget egy pillanatra fénnyel borította be.

— Ez azon az éjszakán volt, amikor fogságba kerültél? — kérdezte Chaol. — Azt hittem, hogy nem tudod, ki árult el.

— Azt nem is tudom. Valaki azt a megbízást adta nekem és a társamnak, hogy öljük meg Farrant, de az egész csak egy csapda volt, és Farran volt a csali.

Hallgattak, majd Chaol törte meg a csendet:

— Hogy hívták?

Összeszorította az ajkát, elfojtotta a képet, amikor utoljára látta Samet összetörve azon az asztalon feküdve.

— Sam — bökte ki. — Samnek hívták. — Nehezen kapott levegőt. — Azt sem tudom, hol temették el, vagy hogy kitől tudnám ezt megkérdezni.

Chaol nem felelt, és Celaena nem tudta, miért is beszél tovább, de a szavak maguktól bugyogtak fel belőle.

— Kudarcot vallottam vele szemben. Minden elképzelhető szempontból.

Újfent hosszú hallgatás, majd sóhaj.

— Egy szempontból nem — szólalt meg Chaol. — Fogadni mernék, hogy azt szerette volna ő is, hogy életben maradj, hogy tovább élj. Ebből a szempontból nem vallottál kudarcot.

Muszáj volt másfelé néznie, hogy a szeme végre ne égjen olyan elviselhetetlenül, és bólintott.

Rövid szünet után Chaol folytatta:

— Lithaennek hívták. Három évvel ezelőtt az egyik udvarhölgynek dolgozott. Roland rájött valamire, és arra jutott, hogy bizonyára rettentően jól szórakoznék, ha rajtakapnám őt vele az ágyban. Tudom, hogy ezt nem lehet azzal összehasonlítani, amit te átéltél...

A lánynak fogalma sem volt arról, hogy Chaol valamikor más iránt érdeklődött volna, de...

— És ő, a lány miért tette?

A férfi vállat vont, de látszott rajta, hogy fájdalmas számára az emlékezés.

— Mert Roland egy Havilliard, én pedig csak egy testőrkapitány vagyok. Roland még arra is rávette őt, hogy menjen vissza vele Meahba, de azt soha nem tudtam meg, hogy aztán mi lett a lányból.

— Szeretted őt.

— Azt hittem. És azt is hittem, hogy ő is engem. — A fejét csóválta, mintha titokban szemrehányást tenne magának ezért.

— Sam szeretett téged?

Igen, jobban, mint bárki. Annyira, hogy mindent kockára tett, mindent feladott érte. Annyira szerette, hogy a szerelmének az utórezgését még mindig érezte, még ebben a pillanatban is.

— Nagyon — suttogta.

Az óra fél tizenkettőt ütött, és úgy tűnt, hogy Chaolban kissé csökkent a feszültség.

— Hullafáradt vagyok.

Celaena felállt. Valahogy nem is értette, hogy jutottak el odáig, hogy azokról az emberekről kezdtek beszélni, akik olyan sokat jelentettek nekik.

— Akkor jobb, ha megyek.

Chaol is felállt. Szeme csillogott.

— Elkísérlek a lakosztályodba.

A lány kissé megemelte az állát.

— Azt hittem, hogy már nem kell mindenhová kísérővel mennem.

— Nem is kell — felelte a férfi, útban az ajtó felé. — De barátok közt ez így szokás.

— Doriant is visszakísérnéd a lakosztályába? — A férfira nézett, aki előreengedte az ajtón. — Vagy ez egy olyan privilégium, amely kizárólag a barátnők számára van fenntartva?

— Ha más hölgyekkel barátkoznék, akkor ez az ajánlat biztos az ő számukra is állna. Abban viszont nem vagyok biztos, hogy te is ilyesféle hölgynek számítasz.

— Chaol, a lovag! Nem csoda, hogy ezek a fiatal nők mindenféle ürügyet találnak arra, hogy reggelente a parkban legyenek.

A férfi prüszkölt a nevetéstől, majd elhallgattak, és csendben haladtak a kihalt, félhomályos folyosókon a lány lakosztálya felé, amely a kastély másik oldalán volt. Hosszan bandukoltak, néhol hideg is volt, mert sok helyen az ablakok nem tartották vissza eléggé a téli hideget.

Celaena lakosztályának ajtajához érve Chaol kurtán jó éjszakát kívánt neki, és már indult is volna vissza. A lány keze már a rézkilincsen volt, amikor újra a férfi felé fordult.

— Ha kíváncsi vagy a véleményemre, Chaol — mondta. A férfi zsebre dugott kézzel állva nézte. Celaena halványan mosolygott.

— Ha helyetted Rolandot választotta, akkor ő a legnagyobb bolond, akit a föld a hátán hordott.

A kapitány egy hosszú pillanatig csak nézte, majd elrebegett egy köszönömöt, és elment.

A lány utánanézett, figyelte a hátán az erős izmokat, amelyek még sötét tunikáján keresztül is látszódtak, és hirtelen hálát érzett azért, hogy ez a Lithaen már régen nincs a kastélyban.

Éjfélre járt, a régi toronyóra hamis kongásai visszhangzottak a kertben és a kastély sötét, csendes folyosóin. Bár Chaol egészen hazáig kísérte, Celaena csak öt percig járkált fel-alá a hálószobájában, majd megint felkerekedett, ezúttal a könyvtárba.

Lakosztályában halmokban hevertek az elolvasatlan könyvek, de egyikhez sem volt kedve. Csinálni akart valamit. Valamit, hogy ne gondoljon a Chaollal folytatott beszélgetésére és a felkavaró emlékeire.

Szorosan összefogta a köpenyét, és a havat nézte, amit a viharos szél felkorbácsolt a levegőben a huzatos ablakok előtt.

Remélte, hogy a könyvtárban néhány kandallóban ég majd a tűz. Különben fog egy könyvet, ami tényleg érdekli, visszasiet a szobájába, és Fürgével bekucorog az ágyába. Egy sarkon befordulva arra a sötét, ablakokkal teli folyosóra lépett, amely a könyvtár hatalmas, szárnyas ajtajához vezetett, ám ekkor a döbbenettől megállt.

A ma éjjeli hidegben nem volt meglepő, hogy olyan valakit lát, aki fekete köpenybe burkolózik, és a csuklyáját mélyen az arcába húzza. De a nyitott könyvtárajtóban álló alakban volt valami, ami az összes vészharangot megkongatta benne, és úgy állt ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába.

Az alak is feléje fordította a fejét, és ő is megtorpant.

A folyosó ablakai mögött örvénylő hópelyhek az üvegnek csapódtak.

Az ott csak egy ember, mondta magában a lány, amikor az alak teljesen felé fordult. Egy ember, akinek a köpenye sötétebb, mint az éjszaka, és a csuklyája olyan súlyos, hogy alatta teljesen elrejti az arcát.

Az alak ekkor felé szagolt, olyan szimatoló hangot adott ki, mint egy állat.

Celaena mozdulni sem mert.

A lény még egyszer szimatolt, és egy lépést tett felé. A mozgása olyan volt, mint a füsté és az árnyéké...

A lány mellkasán enyhe melegséget érzett, aztán lüktető, kék fényt látott magán.

Az amulettje, „Elena szeme” fénylett.

A lény megállt. Celaena visszatartotta a lélegzetét.

Sziszegő hangot adott ki magából, majd hátrébb lépett egyet, vissza az árnyékba, a könyvtár ajtaja mögé. Az apró kék drágakő az amulett közepében olyan világosan fénylett, hogy a lánynak pislognia kellett.

Amikor újra kinyitotta a szemét, az amulett fénye kialudt, a csuklyás lény pedig eltűnt.

Nyomtalanul. Még lépések zaja sem hallatszott.

Celaena nem lépett be a könyvtárba. Nem, vissza akart menni a lakosztályába, amilyen gyorsan csak tudott, anélkül, hogy elveszítené az önuralmát. Bár folyamatosan azt hajtogatta magában, hogy csak képzelődött, hogy csak a fáradtsága űzött vele tréfát, egy átkozott szó újra és újra a fülében csengett.

Tervek.

6. FEJEZET

A KÖNYVTÁR ELŐTT ÁLLÓ ALAKNAK valószínűleg semmi köze nem volt a királyhoz, mondta magában Celaena, miközben a folyosókon a lakosztályába sietett — egyelőre nem rohant. Egy ilyen hatalmas kastélyban biztosan sok furcsa alak él, és bár a könyvtárban többnyire nem találkozott egy lélekkel sem, az is lehet, hogy voltak, akik azért jártak oda, mert egyszerűen csak egyedül akartak lenni. Mivel az olvasás az udvarban teljesen kiment a divatból, valószínűleg olyan illetőről lehet szó, aki a könyvek iránti szenvedélyét nem akarta kitenni barátai csúfondáros megjegyzéseinek.

Egy kísérteties lény az udvarból, akiben volt valami állati.

Aki miatt az amulettje fényleni kezdett.

Celaena pontosan abban a pillanatban lépett be a hálószobájába, amikor a hold kezdett elsötétülni.

— Már csak egy holdfogyatkozás hiányzott — morgolódott, elfordult az erkélyajtótól, és a faliszőnyeghez lépett.

Bár nem akarta, bár remélte, hogy soha többé nem fogja Elenát viszontlátni, de... válaszokra volt szüksége.

Talán az elhunyt királynő ki fogja nevetni, és azt fogja neki mondani, hogy ez semmi. Te jó isten, valójában abban reménykedett, hogy Elena ezt fogja mondani. Mert különben...

Celaena a fejét csóválta. Aztán ránézett Fürgére.

— Te is jössz? — A kutya mintha megérezte volna, mire készül a gazdája, az ágyon többször is körbe-körbe fordult, majd fújtatva összegömbölyödött. — Gondoltam.

A lány pillanatok alatt arrébb tolta a falikárpit előtt álló nagy komódot, ezzel feltárult a titkos ajtó. Fogott egy gyertyát, és elindult lefelé a feledésbe merült lépcsőn, egyre mélyebbre és mélyebbre, egészen az aljáig.

Lent három boltív fogadta. A bal oldali egy olyan átjáróhoz vezetett, ahonnan a palota nagycsarnokába lehetett belesni. A középsőn át az ember a lefolyócsatornához, egyben a kastélyból kivezető titkos kijárathoz jutott, amely egyszer talán még életmentő lehet a számára. És a jobbra lévő, nos, a jobb oldali a korábbi királynő elfeledett kriptájához vezetett.

A sírkamrába menet a következő lépcsőfordulónál nem mert afelé a kamra felé nézni, ahol Káin megidézte a ridderakot egy másik világból, bár az ajtó szilánkjai, amit a bestia széttrancsírozott, még a lépcsőn hevertek szerteszét. A kőfalon látni lehetett a ridderak által vésett barázdákat, amelyek akkor keletkeztek, amikor lefelé űzte a lányt a kriptába, mielőtt Celaena az utolsó pillanatban valahogy meg tudta ragadni a Damarist, Gavin, az egykori király kardját, és végzett a szörnyeteggel.

A tenyerére nézett, a világos harapásnyomok félkörére a hüvelykujja körül. Ha Nehemia nem találta volna meg őt ezen az éjszakán, akkor belehalt volna a ridderak mérges harapásába.

Végül a csigalépcső alján elérte az ajtót, és meglátta a bronzkopogtatót középen, amely egy koponyát ábrázolt.

Talán mégse volt olyan jó ötlet idejönni. Talán nem érte meg a válaszokat.

Vissza kellene mennie. Ha jobban megfontolja, akkor itt csak kellemetlenségek érhetik.

Elena elégedettnek tűnt, amikor Celaena engedelmeskedett a parancsának, és a király bajnoka lett, de ha most felbukkan itt a sírkamrában, akkor azt a látszatot kelti, mintha szabad akaratából további feladatokat akarna vállalni Elenától. És a Rém a megmondhatója, hogy már így is torkig volt mindennel.

Még akkor is... még akkor is, ha a könyvtár előtt álló lény az imént nem tűnt barátságosnak.

Az ajtókopogtató üreges szeme rászegeződött, és úgy tűnt, hogy vigyorog.

Te jó isten, sarkon kellene fordulnia!

De valamiért — mintha egy láthatatlan kéz vezérelné — ujjai maguktól a kilincs felé nyúltak.

— Nem akarsz kopogni?

Celaena hátraugrott. Az egyik tőrét vérontásra készen a kezében tartva a falnak lapult. Ez lehetetlen, biztos, hogy valamit félrehallott.

A koponya formájú ajtókopogtató szólalt meg. Fel-le mozgott az állkapcsa.

Ez természetesen minden kétséget kizáróan lehetetlen volt.

Sokkal valószínűtlenebb és felfoghatatlanabb bárminél, amit Elena valaha mondott vagy tett.

A bronzszínű koponya csillogó fémszeme ránézett, és csettintett a nyelvével. Volt nyelve.

Talán elcsúszott a lépcsőn, és beverte a kőbe fejét. Ez még hihetőbb lenne, mint ez itt. Káromkodások sora jutott az eszébe, egyik ordenárébb, mint a másik, miközben a kopogtatóra bámult.

— Jaj, ne játszd már meg magad! — fortyant fel a koponya elkeskenyedő szemmel. — Rögzítve vagyok az ajtón. Nem árthatok neked.

— De neked — alig bírt nyelni — mágikus erőd van!

Lehetetlen volt, lehetetlennek kellett lennie. A mágia eltűnt, tíz évvel ezelőtt eltűnt az országból, még azelőtt, hogy a király betiltotta volna.

— Ezen a világon minden mágikus. Hálás köszönet azért, hogy kimondod azt, ami nyilvánvaló.

Celaena annyira úrrá tudott lenni a zavarán, hogy képes volt reagálni.

— De a mágia már nem működik.

— Az új mágia nem működik. De a király nem tudja kiirtani az olyan varázsigéket, amelyek régi varázserővel, például a rémjelekkel működnek. Ezek a régi varázsigék továbbra is hatékonyak, főleg azok, amelyek élettel töltenek meg valamit.

— Te... élsz?

A kopogtató vihogott.

— Élek? Bronzból vagyok. Nem lélegzem, eszem vagy iszom.

Ebből következik, hogy nem élek. Egyébiránt halott sem vagyok. Egyszerűen létezem.

Celaena rábámult a kis fejre. Nem volt nagyobb az öklénél.

— Elnézést kellene kérned tőlem — folytatta a koponya. –

Fogalmad sincs arról, milyen hangosan és zavaróan viselkedtél az elmúlt hónapokban, milyen gyakran rohangáltál összevissza, és büdös szörnyetegeket mészároltál le. Nem szóltam egy szót sem, mert azt gondoltam, hogy elég furcsa dolgot láttál már ahhoz, hogy elfogadd a létezésem. De nyilvánvalóan tévedtem.

Celaena remegő kézzel eltette a tőrét, és lerakta a gyertyáját a földre.

— Tényleg örömmel tölt el, hogy végre méltónak tartasz arra, hogy szóba állj velem.

A bronzkoponya behunyta a szemét. Volt szemhéja. Ez korábban hogyhogy nem tűnt fel neki?

— De miért kellene nekem egy olyan illetővel beszélgetnem, aki annyira udvariatlan, hogy nem is köszön vagy kopogtat?

Celaena vett egy mély levegőt, hogy megnyugodjon, és az ajtót nézte. Mindenütt felismerhetőek voltak a ridderak karmolásának nyomai.

— Bent van?

— Ki? — kérdezett vissza a koponya tartózkodóan.

— Elena, a királynő.

— Természetesen. Már ezer éve ott van bent. — Úgy tűnt, hogy a koponya szeme izzik.

— Ne gúnyolódj velem, mert letéplek és megolvasztatlak.

— A világ legerősebb embere is gyenge ahhoz, hogy engem innen leszakítson. Brannon király saját kezűleg tett ide engem, hogy őrizzem a sírkamrát.

— Ilyen öreg lennél?

— Hogy te milyen tapintatlan vagy, hogy a korommal bántasz! — fortyant fel a koponya.

A lány karba tette a kezét. Botorság, a mágia mindig ilyen botorságokhoz vezet.

— Hogy hívnak?

— Téged hogy hívnak?

— Celaena Sardothien — vetette oda idegesen a lány.

A koponya harsogva nevetett.

— Jaj, de vicces! Több száz éve a legjobb vicc, amit csak hallottam.

— Maradj csendben!

— Az én nevem Mort, már ha feltétlenül tudni akarod.

Celaena a gyertya után nyúlt.

— Számítsak arra, hogy minden találkozásunk ilyen örömteli lesz? — A kilincs felé nyúlt.

— Még mindig nem akarsz kopogni? Tényleg nagyon illetlen vagy.

A lánynak minden önuralmára szüksége volt, hogy ne húzzon be neki egyet a kis képébe, majd háromszor kifejezetten hangosan kopogtatott a faajtón.

Mort vigyorgott, amikor az hangtalanul kinyílt.

— Celaena Sardothien — mondta magának, és újra nevetni kezdett. A lány idegesen felszisszent, és bevágta maga után az ajtót.

A kriptát csak derengő fény világította meg, és Celaena a mennyezeten lévő nyílást nézte, amelyen keresztül ezüstös fény áramlott be. Rendszerint világosabb volt itt, de a holdfogyatkozás miatt most egyre nagyobb lett a félhomály, egyre sötétebb lett.

Nem messze a küszöbtől megállt, és letette a gyertyát. De nem látott semmit.

Elena nem volt itt.

— Halló?

Mort az ajtó másik oldalán felvihogott.

Celaena idegességében a szemét forgatta, és hirtelen felrántotta az ajtót. Igazán természetes, hogy Elena nincs itt, ha neki fontos kérdése van. Az is természetes, hogy meg kell elégednie egy olyasvalakivel, mint Mort. Hogyne.

— Jön még ma éjszaka? — kérdezte Celaena.

— Nem — felelte Mort olyan hangon, mintha ezt tudnia kellett volna. — Az elmúlt hónapokban teljesen kimerítette, hogy neked segítsen.

— Micsoda? Akkor ő most nincs itt?

— Nincsen. Addig... amíg vissza nem nyeri az erejét.

Celaena karba tette a kezét, és vett egy újabb nagy levegőt.

A sírkamra pontosan ugyanúgy nézett ki, mint a múlt alkalommal. Középen két kőszarkofág állt, az egyiken Gavin, Elena hitvese, Adarlan első királyának szobra volt látható, a másikon Elena, mindketten hátborzongató élethűséggel. Elena ezüstös hajfürtjei leomlottak oldalt a koporsón, csak a fején lévő kis korona szabott gátat neki, és a kissé hegyes füle, amely miatt félig embernek, félig tündérnek tűnt. Celaena egy darabig elidőzött a szavaknál, amelyek Elena lábánál voltak olvashatók:

Ó, az idő rése!

Brannon, Elena tündér apja, illetve elsősorban Terrasen első királya ezeket a szavakat saját kezűleg véste a szarkofágba.

Tulajdonképpen az egész sírkamra különös volt. A padlóba csillagokat véstek, a boltíves mennyezetet viszont fák és virágok díszítették. A falakat rémjelek borították, olyan ősi szimbólumok, amelyek révén az emberek olyan hatalomhoz férhettek hozzá, ami még működött; egy titkos tudáshoz, amit Nehemia családja hosszú ideig titokban tartott, míg Káin valahogy elsajátította. Ha a király tudomást szerezne erről a hatalomról, ha felfogná, hogy ezzel teremtményeket lehet a másvilágról megidézni, ahogy ezt Káin tette, akkor végtelen gonoszságot tudna Erileára szabadítani. Ez a terveit még veszélyesebbé tenné.

— Mindenesetre Elena azt mondta nekem — szólalt meg újra Mort —, hogy ha még egyszer méltóztatsz idefáradni, akkor lenne egy üzenete a számodra.

Celaenának az volt az érzése, hogy egy egyre tornyosuló hullám előtt áll és vár, vár, vár, egészen addig, míg az lezúdul. És ez az egész, az üzenet, a rá váró teher még nyugodtan várhat, csak egy-két rövid pillanatig, hogy addig is szabad lehessen. A kripta hátsó részébe ment, ahol hegyekben álltak a drágakövek, a kincsekkel teli ládák és az arany.

Azonban még a drágakövek halma előtt egy teljes fegyverzetet pillantott meg, és a Damarist, Gavin legendás kardját. Aranymarkolata megcsillant. Nagyon egyszerűen, szerényen díszítették, csak a markolat gombja volt szem formájú. A foglalatát sem díszítették drágakövek, csak egy üres aranygyűrű volt. Egyes legendák szerint Gavin a Damaris lendítésekor a dolgok valódi lényegét látta, ezért koronázták királlyá. Vagy valami hasonló butaság.

A Damaris hüvelyét néhány rémjel díszítette. Úgy tűnt, hogy mindennek köze van ehhez az átkozott szimbólumhoz.

Celaena töprengve nézte a király fegyverzetét. Az aranyból készült elülső részen karcolások és horpadások voltak, kétségkívül csaták nyomai, talán Erawan, a sötét lord elleni harc nyomai, aki démonok és halottak seregeit szabadította rá a kontinensre, amikor a királyságok nem voltak mások, mint ellenséges területek.

Elena azt mondta, hogy ő is harcolt. Az ő fegyverzetét azonban sehol sem lehetett látni. Hová kerülhetett? Valószínűleg az egyik királyságban hevert feledésbe merülve egy kastélyban.

Elfeledve. Pontosan úgy, ahogy a legendák a harcos hercegnőt egyszerű várkisasszonnyá „fokozták le”, aki egy toronyban várta, hogy Gavin megmentse.

— Még nincs vége, ugye? — kérdezte Celaena végül Mortot.

— Nincs — felelte Mort halkabban, mint korábban. Ettől a pillanattól félt a lány már hetek, sőt tulajdonképpen hónapok óta.

A hold fénye egyre halványult a kriptában. Hamarosan teljes lesz a holdfogyatkozás, és a kripta a gyertya fénye nélkül teljes sötétségbe borul.

— Halljam akkor Elena üzenetét! — szólt Celaena sóhajtva.

Mort megköszörülte a torkát, majd olyan hangon szólalt meg, amely kísérteties módon hasonlított a királynőéhez.

— Békén hagynálak, ha tehetném. De te mindig abban a tudatban élted az életedet, hogy bizonyos kötelességek, terhek alól soha nem fogod tudni kivonni magad. Tetszik vagy sem, de tőled függ e világ sorsa. A király bajnokaként hatalmad van, és befolyással bírsz sok ember életére.

Celaena rosszul lett.

— Káin és a ridderak csak az Erileával szembeni fenyegetés kezdetét jelentették — folytatta Mort. Szavai visszhangoztak a kriptában. — Most egy sokkal veszélyesebb hatalom készül arra, hogy elpusztítsa a világot.

— És nekem kell a nyomára bukkannom, ugye?

— Igen. Lesznek jelek, amelyek hozzá vezetnek. Jelek, amelyeket követned kell. Az csak az első, legapróbb lépés, hogy elutasítod azt, hogy megöld a király ellenfeleit.

Celaena a mennyezetre pillantott, mintha az odavésett fákon keresztül a jóval felette lévő könyvtárat is láthatná.

— Az előbb láttam valakit a kastély folyosóján. Egy különös lényt. Miatta felfénylett az amulettem.

— Ember volt? — kérdezte Mort. Akarata ellenére hallani lehetett, hogy kíváncsi.

— Nem tudom — ismerte el a lány. — Nem az volt az érzésem. –

Szemét lehunyva mély levegőt vett, hogy megnyugodjon.

Hónapok óta várt már erre. — Ezek a borzasztó dolgok mind a királlyal vannak összefüggésben, ugye? És Elena parancsa is arról szól, hogy kiderítsük, milyen hatalma van, milyen fenyegetést jelent, ugye?

— Már tudod a választ.

Celaena szíve dübörgött, nem tudta, hogy a félelemtől vagy a dühtől.

— Ha ilyen átkozottul nagy a hatalma és ilyen sokat tud, akkor ő maga is rájöhet, hogy a királynak milyen forrásból származik a hatalma.

— Ez a te sorsod és a te felelősséged.

— Olyan, hogy sors, nem is létezik — sziszegte a lány.

— Mondja az, akit megmentettek a ridderak elől, mert valamilyen erő levezette ide őt Samhain ünnepén, hogy lássa a Damarist, és tudja, hogy van itt egy kard.

Celaena tett egy lépést az ajtó felé.

— Mondja az, aki egy évet töltött Távolvégben. Az, aki tudja, hogy az isteneket nem foglalkoztatja jobban a mi életünk, mint bennünket egy rovar a talpunk alatt. — Mort derengő arcába nézett. — Ha komolyan elgondolkodok, akkor nem is tudom, miért is kellene egyáltalán Erileának segítenem, ha bennünket még az istenek is olyan nyilvánvalóan cserbenhagynak.

— Ezt nem mondod komolyan — képedt el Mort.

Celaena megragadta tőre markolatát.

— Pedig nagyon is. Add tovább Elenának, hogy keressen egy másik bolondot, akit rászedhet!

— Feltétlenül ki kell derítened, hogy honnan származik a király hatalma, és milyen tervei vannak, mielőtt túl késő nem lesz.

A lány felhorkant.

— Nem érted? Már réges-rég túl késő. Már évek óta késő. Hol volt Elena tíz éve, amikor seregekben álltak a hősök, akikből igazán kiválaszthatott volna egyet. Hol volt a nevetséges útmutatásaival, amikor a világnak tényleg szüksége volt rá?

Amikor Terrasen hőseit Adarlan seregei lekaszabolták vagy üldözték és kivégezték? Hol volt ő, amikor a királyságok, egyik a másik után elesett Adarlannal szemben? — A szeme égett, de fájdalmát elfojtotta és lelke legmélyebb zugába száműzte. — A világ már romokban hever, és semmi kedvem a hiábavaló erőfeszítésekhez.

Mort szeme elkeskenyedett. A kriptában kialudt a fény, a hold most szinte teljesen láthatatlanná vált.

— Sajnálom, hogy ennyi veszteség ért — mondta olyan hangon, amely nem tűnt a sajátjának. — És hogy a szüleid akkor éjjel meghaltak. Ez...

— Egy szót se többet a szüleimről! — ripakodott rá Celaena, és az ujjával az arcára mutatott. — Nekem halálmindegy, hogy van-e mágikus erőd, hogy Elena lakája vagy-e, vagy csak egy agyszülemény. Ha még egyszer szóba hozod a szüleimet, akkor darabokra aprítom ezt az ajtót, felfogtad?

Mort csak mogorván bámult.

— Ennyire önző vagy? És ilyen gyáva? Mégis minek jöttél ma le tulajdonképpen, Celaena? Azért, hogy segíts nekünk? Vagy csak azért, hogy magadon segíts? Elena mesélt nekem rólad és a múltadról.

— Fogd be a buta szádat! — kiáltott a lány, és felviharzott a lépcsőn.

7. FEJEZET

CELAENA MÉG NAPKELTE ELŐTT kínzó fejfájásra ébredt. Elég volt az éjjeliszekrényén álló gyertyacsonkra pillantania, hogy megbizonyosodjon arról, hogy a találkozás a kriptában nem rossz álom volt csupán. Mélyen a lakosztálya alatt tehát valóban volt egy beszélő ajtókopogtató, amelybe egy ősi varázsige életet lehelt. És Elena is megtalálta a módját annak, hogy az életét végtelenül bonyolulttá tegye.

Sóhajtva a párnájába temette az arcát. Amit ma éjszaka mondott, azt úgy is gondolta. A világon már nem lehetett segíteni. Bár... bár épp most tapasztalta meg, milyen veszélyek léteznek, és mennyivel rosszabb is lehetne a helyzet. Az az alak a könyvtár előtt...

Hanyatt feküdt, Fürge pedig nedves orrocskájával megböködte az arcát. Gépiesen megvakargatta a kutya fejét, miközben a mennyezetet és a függönyökön keresztül beáramló halványszürke fényt bámulta.

Nem akarta elismerni, de Mortnak igaza volt. Azért ment a kriptába, hogy Elena csináljon valamit a könyvtár előtti alakkal, és így neki semmit se kelljen tennie.

A terveim — mondta a király. Ezek a tervek biztosan gonoszak, különben Elena nem sürgette volna, hogy derítse fel őket, illetve a király hatalmának forrását. Még rosszabbak, mint a Callaculában és Távolvégben senyvedő rabszolgák tömegei vagy további lázadók lemészárlása.

Celaena még egy ideig a mennyezetet bámulta, és közben két dologra jött rá.

Először is, ha ezt a fenyegetést nem tisztázza, akkor annak fatális következményei lehetnek. Elena csak azt mondta, hogy derítse fel őket. Nem mondott semmit arról, hogy semmisítse meg azokat. Vagy arról, hogy helyezkedjen szembe a királlyal.

Feltételezte, hogy így azért némileg könnyebb dolga van.

Másrészt viszont beszélnie kell Archerrel, közelebb kell kerülnie hozzá, hogy kifundálja, miként tudná megrendezni a halálát. Ha valóban a lázadókhoz tartozik, akik ismerik a király terveit, akkor talán Archer megkímélheti attól a fáradtságtól, hogy a nulláról kelljen kezdenie, és a király után kelljen kémkednie. Ha már egyszer úgyis megtette Archer felé a következő lépést... Nos, ez egészen biztosan egy halálos játszma lesz.

Gyorsan megfürdött, felvette a legszebb és legmelegebb ruháját, majd hívatta Chaolt.

Elérkezett az idő, hogy a megfelelő helyen véletlenül belebotoljon Archer Finnbe.

Az éjszakai havazás miatt néhány szegény ördögnek az a munka jutott, hogy Résvár legdivatosabb negyedét lapátolhatták. A boltok egész évben nyitva tartottak, és a csúszós járdák, a latyakos macskaköves utcák ellenére a fővárosban ezen a délutánon éppen olyan nagy volt a nyüzsgés, mint nyár közepén.

Ennek ellenére Celaena azt kívánta, bárcsak nyár lenne, mert jégkék ruhájának szegélye teleszívta magát vízzel, és olyan fogcsikorgató hideg volt, hogy még a hermelinköpenye sem védelmezte. A nyüzsgő sugárúton szorosan Chaol mellett haladt.

A férfi megint unszolta, hogy Archerral kapcsolatban fogadja el a segítségét. Azért vitte most magával, mert ez volt a legártalmatlanabb módja annak, hogy a dolgot gyorsan elfelejtse. Celaena ragaszkodott ahhoz, hogy Chaol ne egyenruhában, hanem utcai viseletben legyen.

Számára ez azt jelentette, hogy egy fekete tunikát kapott magára.

Szerencsére senki nem figyelt különösebben rájuk, ehhez túl sok volt az ember és az üzlet. Annyira imádta ezt az utcát, ahol ékszerészek, kalapkészítők, szabók, cukrászok és cipészek a világ megannyi szépségét árusították és csereberélték. Celaenát persze nem lepte meg, hogy Chaol úgy ment el a kirakatok előtt, hogy még egy pillantást sem vetett a kiállított gyönyörűségekre.

Szokás szerint nagy volt a tömeg a Willows teaszalon előtt is.

Tudta, hogy Archer mindennap itt ebédel néhány férfi kurtizán társaságában. Ennek természetesen semmi köze nem volt ahhoz, hogy Résvár legbefolyásosabb hölgyeinek a többsége is idejárt.

A teázóhoz közeledve Celaena megragadta Chaol karját.

— Ha olyan arcot fogsz vágni, mintha valakit azonnal el akarnál verni — zümmögte a férfiba karolva —, akkor garantáltan észreveszi, hogy valami nincs rendben. És még egyszer kérlek, hogy egy szót se szólj hozzá. Hagyd, hogy én beszéljek és hízelegjek neki!

Chaol felvonta a szemöldökét.

— Akkor én csak dísznek vagyok itt?

— Örülj neki, hogy méltó kelléknek talállak.

Kísérője halkan dünnyögött magában valamit, de garantáltan jobb volt, hogy nem értette. Chaol kissé lassított, hogy a járása elegánsabbnak hasson.

A boltíves kő- és üvegbejárat előtt díszes hintók álltak az utcán, amelyekből folyamatosan szálltak ki és be az emberek. Ők is foghattak volna egy hintót, sőt, tekintettel a hidegre és átázott ruhájára, jobban is tették volna. De ostoba módon gyalog akart menni, hogy a várost a testőrkapitányba karolva nézze meg, még akkor is, ha Chaol egész idő alatt úgy viselkedett, mintha minden sarkon és sikátorban veszély leselkedne. Jobban meggondolva, egy hintó kedvezőbb benyomást is keltett volna.

A Willowsba nehezen megszerezhető tagsággal lehetett bejutni, Celaena gyerekkorában, Arobynn Hamel nevének hála, néhányszor teázott itt. Emlékezett még a porcelán csörgésére, az elsuttogott pletykák zajára, a menta- és krémszínű szobákra, a mennyezetig érő, a csodaszép kertre néző ablakokra.

— Nem megyünk be — mondta Chaol. Valójában ez nem volt kérdés.

Úgy mosolygott rá, mint egy cica.

— Csak nem félsz egy rakás unalmas idős hölgytől és vihogó fiatal nőtől, ugye? — Chaol ránézett, megveregette a karját. –

Nem figyeltél, amikor elmagyaráztam neked a tervemet? Csak úgy teszünk, mintha várnánk az asztalunkra. Ne izgulj, nem kell megküzdened a gátlástalan ladykkel, akik beléd akarnak csimpaszkodni!

— A következő edzésen — mondta a férfi, a csodaszépen öltözött nők sokaságán keresztül óvakodva — szólj majd, nehogy elfelejtselek alaposan eltángálni.

Egy idősebb hölgy megfordult, Celaena pedig egy bocsánatkérő és ingerült pillantást vetett rá, mintha azt akarta volna mondani, hogy: Jaj, ezek a férfiak! Aztán a körmét Chaol vastag téli tunikájába fúrva így sziszegett:

— Most jön az a rész, amikor befogod a szádat, és úgy teszel, mintha csak kellék lennél hajjal a fején. Szerintem ez nem annyira nehéz feladat.

Chaol bökése jelezte, hogy a következő edzésen tényleg meg fogja izzasztani. A lány vigyorgott.

A szárnyas ajtóhoz felvezető lépcső alján megálltak. Celaena ránézett a zsebórájára. Archer kettőkor kezdett ebédelni, és rendszerint másfél óra alatt végzett, ami azt jelentette, hogy minden pillanatban kijöhet. Nagyon meggyőzően úgy tett, mintha kis pénztárcájában turkálna. Chaol kegyesen nem szólt egy szót sem, és úgy fürkészte a körülöttük örvénylő tömeget, mintha ezek az elegáns hölgyek bármelyik pillanatban rájuk támadhatnának.

Néhány perc elteltével Celaena keze a kesztyű ellenére megdermedt. Az emberek szüntelenül áramlottak a szalonba, és távoztak onnan, így senkinek sem tűnt fel, hogy ők az egyedüliek, akik nem szándékoznak bemenni. A lány csak akkor mozdult meg, amikor végre kinyílt az ajtó, és megpillantotta a várva várt bronzszínű hajat és a káprázatos mosolyt. Chaol tökéletesen játszotta a szerepét, és kísérte fel a lépcsőn, tovább, egyre tovább, egészen addig, míg...

— Hoppá! — kiáltott fel Celaena, amikor nekiment egy széles, izmos vállnak. Chaol még magához is vonta, és a kezével megtámasztotta a hátát, hogy le ne essen a lépcsőn. Felnézett a szempilláin keresztül és...

Egy pislogás, majd még egy.

A páratlan szépségű arc tulajdonosa rámeredt, majd elvigyorodott.

— Laena?

Amúgy is mosolyogni akart, de amikor a régi becenevét hallotta...

— Archer!

Érezte, ahogy Chaol tartása kissé merevvé válik, de nem is nézett rá. Nem tudta levenni a szemét Archerrről, mert ő volt a legszebb férfi, akit valaha is látott. Nem egyszerűen jóképű, hanem gyönyörű volt. Még a tél közepén is aranylóan csillogott a bőre, és azok a zöld szemek...

Te jóságos istenek, te jó Rém, most segítsetek!

A szája is olyan volt, mint egy műalkotás, érzéki és puha ajkai szinte könyörögtek, hogy fedezzék fel őket. Archer, mint aki valamilyen kábulatból ébred, hirtelen a fejét rázta.

— Ne álljuk el az utat a lépcsőn! — mondta az utcára mutatva.

— Kivéve, ha a kísérőddel foglaltatok...

— Ó, egyébként is pár perccel korábban érkeztünk! — szólt Celaena, és elengedte Chaol karját, hogy néhány lépést az utca felé hátráljon. Archer mellett haladva lehetősége nyílt arra, hogy egy pillantást vessen a ruházatára, mesteri szabású tunikájára, nadrágjára, térdig érő csizmájára és súlyos köpenyére. Nem árulkodott kirívó gazdagságról, de láthatta, hogy csupa drága holmit viselt. Feltűnősködő és inkább nőies kollégáitól eltérően Archernek mindig keményebb, férfiasabb kisugárzása volt.

Széles, izmos válla, erős testfelépítése, okos mosolya és szép arca olyan férfiasságot sugárzott, hogy szinte elfelejtette, mit is akart mondani. Úgy tűnt, hogy Archer is keresi a szavakat, amikor a nyüzsgő tömegtől néhány lépésnyire megálltak egymással szemben az utcán.

— Hogy szalad az idő! — kezdte a lány, újra mosolyogva.

Chaol egy kissé arrébb állt, teljesen szótlanul. És nem mosolygott.

Archer zsebre tette a kezét.

— Alig ismertelek meg. Amikor utoljára láttalak, még gyerek voltál. Te jó ég, talán tizenhárom éves lehettél?

Egyszerűen csak arra volt képes, hogy szemlesütve álljon, majd azt búgja:

— Most már elmúltam tizenhárom.

Archer érzéki mosollyal mustrálta végig tetőtől talpig, majd kijelentette:

— Efelől semmi kétség.

— Te is megemberesedtél — felelte, és ő is vizsgálódva nézte végig.

Archer vigyorgott.

— Ez a szakmám velejárója.

Kissé oldalra billentve a fejét, álomszép szemével Chaolra pillantott, aki karba tett kézzel állt. Celaena emlékezett rá, hogy Archer milyen jó érzékkel figyelt a részletekre. Valószínűleg ez is hozzájárult ahhoz, hogy Résvárban a legjobb férfi kurtizánok közé emelkedett fel. Arra is emlékezett még abból az időszakból, amikor az orgyilkosoknál edzett, hogy Archer emellett félelmetes ellenfélnek is számított.

Celaena a kísérőjére nézett, de Chaol túlzottan is Archer megfigyelésével volt elfoglalva, és emiatt nem vette észre a lány tekintetét.

— Mindenről tud — mondta a lány Archernek. A férfi válla egy kicsit ellazult, egyúttal meglepetését és derűjét visszafogott aggodalom váltotta fel.

— Hogy jutottál ki? — kérdezte óvatosan, anélkül, hogy említést tett volna a foglalkozására vagy Távolvégre, annak ellenére, hogy a lány biztosította őt arról, hogy Chaol mindent tud.

— Szabadon engedtek. A király. Most neki dolgozom.

Archer újra Chaolra nézett. Celaena egy lépéssel közelebb lépett Archerhez.

— A barátom — tette hozzá gyengéden. Vajon gyanakvás vagy félelem tükröződött Archer szemében? És csupán azért, mert egy zsarnoknak dolgozik, akitől az egész világ retteg, vagy mert valóban lázadó és rejtegetnivalója van? Próbált olyan könnyed lenni, amennyire csak képes volt, olyan ártalmatlan és laza, mint amikor egy régi barátjával találkozik az ember.

— Tudja Arobynn, hogy visszajöttél? — kérdezte Archer.

Erre a kérdésre nem készült, illetve nem is hallotta szívesen.

Vállat vont.

— Ő mindent lát, mindenhol van szeme, csodálkoznék, ha nem tudná.

Archer komolyan bólintott.

— Sajnálom. Hallottam, mi történt Sammel azon az éjszakán Farran házában. — Csukott szemmel a fejét ingatta. — Sajnálom, tényleg sajnálom.

— Köszönöm — csak ennyit mondott, bár a férfi szavaitól összefacsarodott a szíve.

A kezét Chaol karjára tette, mert hirtelen szükségét érezte, hogy megérintse, megbizonyosodjon arról, hogy még ott van vele. De azért is, hogy ne kelljen tovább erről beszélni. Sóhajtott, és látszólagos érdeklődéssel a lépcső tetején lévő szárnyas ajtóra nézett.

— Be kellene mennünk — hazudta Archerre mosolyogva. –

Tudom, hogy amikor nálunk, az orgyilkosok rejtekhelyén edzettél, akkor egy szánalmas kis rosszcsont voltam... De nem vacsorázunk holnap együtt? Szabad lesz az estém.

— Tényleg nem voltál egy egyszerű eset. — Archer viszonozta a mosolyát, és kissé meghajolt. — Arrébb kell tennem pár találkozót, de örömmel teszem.

A köpenyébe nyúlt, és egy krémszínű kártyát húzott elő a nevével és a címével.

— Üzenj csak, hogy mikor és hol, én ott leszek!

Archer távozása óta Celaena hallgatott, és Chaol nem is próbált társalgást kezdeményezni, bár alig bírta elviselni a szótlanságot.

Azt sem tudta, hol kezdje.

Az egész találkozás alatt csak egy dolog járt a fejében, mégpedig az, hogy Archer csinos kis arcát a legszívesebben péppé zúzná.

Chaol nem volt vak. Tudta, hogy Celaena mosolya és pirulásai csak részben voltak megjátszottak. Nem sajátíthatja ki magának a lányt, ami egyébként is a legbutább dolog lenne, amit csak tehetne. Azonban az, hogy a lány fogékony volt Archer varázsára, azt a vágyat ébresztette benne, hogy alaposan elbeszélgessen a kurtizánnal.

Celaena ahelyett, hogy visszaindult volna a kastélyba, ráérős tempóban a város szívében lévő úri negyedben kezdett sétálgatni. Chaol félórányi hallgatás után úgy vélte, talán lecsillapodott annyira, hogy újra civilizáltan tudjon viselkedni.

— Laena? — kérdezte.

Legalábbis valamelyest civilizáltan.

A Celaena türkizkék pupillája körüli aranyló gyűrű fénylett a délutáni napfényben.

— A beszélgetésünkből ez zavart téged a legjobban?

Igen. A Rém bocsásson meg érte, de borzasztóan zavarta.

— Amikor azt mondtad, hogy ismered, akkor számomra nem volt világos, hogy ilyen jól.

Küzdött ez ellen a furcsa, hirtelen feltámadó ingerültség ellen, amely megint elfogta. Emlékeztetnie kellett magát arra, hogy bár a lányt elbűvölte Archer külseje, végül is meg fogja őt ölni.

— Csak azért fogom tudni elérni, hogy információkat szolgáltasson nekem a lázadómozgalomról, mert olyan régóta ismerem — felelte Celaena, miközben az elegáns villákat nézegette, amelyek mellett elhaladtak. Bár a nyüzsgő városközpont csak pár háztömbbel volt arrébb, a lakóházak között nyugalom honolt. — Tudod, ő egyike azon keveseknek, akik tényleg kedvelnek engem. Legalábbis évekkel ezelőtt így volt. Így talán nem lesz túl nehéz feladat képet alkotni arról, hogy mi a terve ennek a csoportnak a király ellen, és kik még a tagjai.

A férfi a lelke mélyén szinte megkönnyebbülést érzett, hogy a lány meg fogja ölni Archert, és tulajdonképpen szégyellnie kellett volna magát emiatt: jobb ember volt ennél, és semmiképpen nem az a típus, aki mindent kizárólagosan akart birtokolni.

És az istenek is tudták, hogy tényleg nincs joga a lányhoz.

Látta az arcán, amikor Archer Samet említette.

Hallott egyet s mást Sam Cortland haláláról, de csak most értette meg, milyen szerelemmel szeretett Celaena. Foglyul ejtésének éjszakáján azért hatolt be abba a házba, hogy bosszút álljon egy olyan veszteségért, amelynek mértékét elképzelni sem tudta.

Séta közben a lány szinte hozzá préselődött. A férfi küzdött a vágyával, hogy még szorosabban magához húzza.

— Chaol? — szólt a lány néhány perc múlva.

— Hm?

— Tudod, hogy én egyenesen utálom, ha Laenának nevez?

Mosoly jelent meg a szája szegletében, és szinte megkönnyebbült.

— Tehát ha legközelebb fel akarlak idegesíteni, akkor...

— Eszedbe ne jusson!

Mosolya még szélesebb lett, amikor a lány visszamosolygott rá, és annyira megkönnyebbült, mintha gyomorszájon vágták volna.

8. FEJEZET

TULAJDONKÉPPEN AZT TERVEZTE, hogy a nap hátralévő részében tovább figyeli Archerr, de Chaol tájékoztatta őt arról, hogy a ma esti fogadáson részt kell vállalnia az őrszolgálatban.

Bár könnyedén találhatott volna ezernyi kifogást, hogy kivonja magát alóla, de haszontalan lenne gyanús viselkedéssel magára irányítania a figyelmet. Ha ezúttal tényleg hallgatni akar Elenára, akkor arra van szükség, hogy nemcsak a király, de az egész birodalma azt higgye róla, hogy engedelmes alattvaló.

Az állami fogadás a nagycsarnokban került megrendezésre.

Celaenának minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy ne rohanjon oda a középen álló hosszú asztalhoz, és ne kapkodja el az ételt egyenesen az összegyűlt tanácsnokok és felcicomázott nemesek tányérjáról: kakukkfűvel és levendulával fűszerezett báránysültek, narancsszósszal meglocsolt kacsa, fácán újhagyma szószban... Most komolyan, ez nem volt igazságos.

Chaol a belső udvarra nyíló üvegajtó közelében álló oszlopnál jelölte ki a helyét. Még ha nem is viselte a királyi testőrség fekete egyenruháját, a mellre hímzett aranywyvernnel, sötét ruhája összhangban volt a többiekével. Legalább olyan távol állt mindenkitől, hogy senki nem hallotta, hogy korog a gyomra.

A meghívott köznemeseknek újabb asztalokat állítottak fel, ők az alkalomra szintén kifogástalan öltözékben jelentek meg. A legnagyobb figyelmet, nemcsak az őrök, de a nemesek körében is, a középső asztal vonta magára, amelynél a király és a királynő foglalt helyet legközelebbi híveik társaságában. Közéjük tartozott Perrington herceg, az otromba barom, mellette ült Dorian és Roland, akik azokkal a modoros, talpnyaló férfiakkal beszélgettek, akikből a fejedelmi tanács állt. Olyanok, akik más királyságokat az utolsó csepp vérükig kizsigereltek, hogy a teremben látható ruhákat, ékszereket és aranyt finanszírozzák.

Bizonyos értelemben Celaena sem volt sokkal különb náluk.

Bár kerülte, hogy a királyra nézzen, de minden alkalommal, amikor a tekintete rátévedt, feltette magában a kérdést, vajon miért tart egyáltalán ilyen fogadásokat, miközben erre az értelmetlenségre már egyáltalán nincs szüksége. Válaszra nem jutott. Semmi esetre sem lehet olyan buta, hogy ezen emberek előtt bármit is felfedjen valódi szándékairól.

Chaol vigyázzállásban állt a király székéhez legközelebb álló oszlopnál, és folyamatos éberséggel figyelt. Ma este a legjobb embereivel volt itt, mindegyiküket ma délután választotta ki személyesen. Úgy tűnt, nem tartja képtelenségnek, hogy valaki annyira unja az életét, hogy a királyt és udvarát egy nyilvános eseményen támadja meg. Celaena megpróbálta neki megmagyarázni, de Chaol csak nézett rá, és csak annyit mondott, hogy ne bosszantsa fel.

Mintha ő annyira unná az életét.

A fogadás azzal zárult, hogy a király felállt, és elköszönt vendégeitől, míg az aranybarna hajú Georgina királynő kötelességtudóan és csendben követte a nagycsarnokból távozó férjét. A többi vendég maradt, csak most már asztaltól asztalig vándoroltak, és fesztelenebbül társalogtak, mint a király jelenlétében.

Dorian is állt, unokatestvére még mindig mellette tartózkodott, és három feltűnően csinos fiatal udvarhölggyel társalogtak. Roland mondott valamit, mire a lányok csipkelegyezőjük takarásában vihogtak és elpirultak. Dorian ajka is mosolyra húzódott.

A herceg nem szerethette Rolandot. Ez csak egy megérzés volt Celaena részéről, melyhez Chaol történetei is hozzájárultak, de...

Volt valami Roland smaragdzöld szemében, ami miatt Doriant minél nagyobb távolságban szerette volna tudni tőle. Azt is megértette, hogy Dorian is veszélyes játékot játszik.

Koronahercegként bizonyos emberekkel nagyon óvatosan és diplomatikusan kell bánnia. Talán Chaollal is beszélnie kellene erről.

A homlokát ráncolta. Ha megmondaná ezt Chaolnak, akkor talán fárasztó magyarázkodásokba kellene bonyolódnia.

Legjobb lenne, ha Doriant a fogadás végeztével egyszerűen figyelmeztetné. Szerelmi ügyekben lezárta vele a dolgot, de továbbra is kedvelte őt. Nőügyei ellenére olyan volt, amilyennek egy hercegnek lennie kell: okos, barátságos, jóképű. Elena vajon miért nem hozzá fordult?

Dorian nem tudhatta, hogy az apjának milyen sötét szándékai vannak, nem, ezt észrevenné rajta. Talán jobb is, ha soha nem tud meg róluk semmit.

Függetlenül attól, hogy mit érzett iránta, egy napon uralkodó lesz. És egyszer az apja talán felfedi hatalma forrását, és kényszeríteni fogja arra, hogy döntsön, milyen uralkodó akar lenni. Celaenának még nem volt sürgős, hogy Dorian válasszon, még nem. Csak imádkozni tudott azért, hogy jobb király legyen, mint az apja.

Dorian tudta, hogy Celaena figyeli. Az egész elviselhetetlen fogadás alatt lopva pillantásokat vetett rá. De a lány Chaolt is nézte, és Dorian esküdni mert volna rá, hogy közben a lány egész arckifejezése megváltozott, lágyabb, töprengőbb lett. A lány egy oszlopnak támaszkodott a belső udvarra nyíló ajtó mellett, és egy tőrrel a körmét tisztogatta. Hála a Rémnek, az apja már elment, mert ezért a király minden valószínűség szerint megnyúzatta volna.

Roland mondott még valamit az előttük álló három hölgynek, akiknek a nevét Dorian, miután meghallgatta, rögtön el is felejtette, és ezzel most is megnevetette őket. Roland a jóképűséget illetően felvehette volna vele a versenyt. Úgy tűnt, hogy Roland anyja is azért jött, hogy menyasszonyt találjon a fiatal lordnak, egy lányt birtokkal és pénzzel, ami Meah befolyását növelné. Doriannek meg sem kellett kérdeznie Rolandot, hogy tudja, unokatestvére a nászéjszakáig minden olyan előnyt ki fog használni, ami azzal járt, hogy fiatal lordként a kastélyban élt.

A herceg a flörtölését hallgatva és látva, ahogy ezekre a lányokra rámosolygott, nem tudta eldönteni, mit tenne szívesebben: behúzna neki egyet, vagy egyszerűen faképnél hagyná. De az álszent udvarban töltött hosszú évek hatására csak hihetetlenül unottan nézte.

Majd újra Celaenára nézett, csak hogy megállapítsa, hogy a lány éppen Chaolt nézi, aki meg Rolandot fürkészte. Amikor Celaena észrevette, hogy Dorian figyeli, találkozott a pillantásuk.

Semmi. Nyoma sincs semmilyen érzésnek. Dorianben harag gyúlt, olyan hirtelen, hogy nehéz volt megőriznie az önuralmát.

Különösen akkor, amikor Celaena a tekintetét újra a kapitányra vetette. És elidőzött rajta. Most már elég.

Anélkül, hogy elbúcsúzott volna Rolandtól és a lányoktól, otthagyta a nagycsarnokot. Volt jobb, fontosabb dolga annál, mint hogy azon tipródjon, hogy Celaena mit érez a barátja iránt.

Ő volt a világ legnagyobb birodalmának a koronahercege. Az egész életét meghatározta a korona és az üvegtrón, amelyet majd egy nap elfoglal. A lány a korona és a trón miatt szakított vele, mert olyan szabadságot akart, amit ő soha nem tudna neki megadni.

— Dorian! — kiáltott valaki utána a folyosón. Anélkül, hogy megfordult volna, tudta, hogy Celaena. A lány utolérte, és könnyedén alkalmazkodott sietős lépteihez, amelyet önkéntelenül felvett. Azt sem tudta, hogy hová megy, csak el akart menni innen, el innen a nagycsarnokból. Amikor a lány a könyökével hozzáért, Dorian gyűlölte magát amiatt, hogy élvezte az érintést.

— Mit akar? — kérdezte a lánytól.

Mihelyt a nyüzsgő folyosókat maguk mögött hagyták, a lány megfogta a karját, hogy lelassítsa.

— Mi a baj?

— Miért, mi lenne?

Mióta epekedsz utána? – akarta volna igazából kérdezni.

Gyűlölte magát amiatt, hogy ezzel foglalkozott. Gyűlölte magát minden másodpercért, amit vele töltött.

— Úgy tűnik, mintha valakit a falra szeretne felkenni.

A férfi felvonta a szemöldökét. Hiszen nem lehetett semmit sem látni rajta.

— Ha dühös — magyarázta a lány —, akkor lesz a tekintete ilyen... ilyen hideg. Mint az üveg.

— Nem vagyok dühös.

Mentek tovább, és Celaena vele tartott. Dorian úgy döntött, hogy a könyvtárba megy, és befordult egy folyosón. A királyi könyvtárba megy.

— Ha van valami mondanivalója — folytatta lassan, vontatottan, az ingerültségét kordában tartva —, akkor mondja meg egyszerűen.

— Nem bízom az unokatestvérében.

A férfi megállt. A világos folyosón nem volt senki rajtuk kívül.

— De hiszen nem is ismeri őt.

— Nevezzük megérzésnek.

— Roland ártalmatlan.

— Talán. De az is lehet, hogy nem. Talán megvan a maga oka arra, hogy itt legyen. És ön túl okos ahhoz, hogy idegen érdekek játékszerévé váljon, Dorian. Meahból jött.

— És?

— Meah egy jelentéktelen kis kikötőváros, ami azt jelenti, hogy nem nagyon van veszítenivalója, viszont sokat nyerhet. Az ilyesmi veszélyessé tesz egy embert. Gátlástalanná. Ha tudja, ki fogja használni önt.

— Úgy, ahogy a távolvégi orgyilkos is kihasznált, hogy a király bajnoka legyen?

Celaena ajka elkeskenyedett.

— Azt hiszi, hogy ezt tettem?

— Nem tudom, mit higgyek. — Elfordult.

A lány rámordult, szó szerint.

— Nos, akkor hadd mondjam el, hogy én mit gondolok, Dorian. Azt hiszem, hogy ön hozzá van szokva ahhoz, hogy megkapja, amit és akit csak akar. És mivel most, egyetlen alkalommal nem szerezte meg, akit akart...

A férfi hirtelen feléje fordult.

— Fogalma sincs, hogy én mit akartam. Esélyt sem adott rá, hogy elmondjam.

A lány a szemét forgatta.

— Most nem erről beszélünk. Én figyelmeztetni akartam önt az unokatestvérére, de ez önt nyilvánvalóan nem érdekli. Ne várja tehát, hogy engem érdekeljen, amikor ön észreveszi, hogy marionettbábu lett önből. Ha nem az már régóta.

Valamit felelni akart, annyira robbanásig feszült, hogy legszívesebben belebokszolt volna a szemközti falba, de Celaena már elment.

A lány Kaltain Rompier cellájának rácsai előtt állt.

Az egykor oly szép hölgy a falnál kuporgott, a ruhája piszkos volt, fakó, fekete haja a vállára omlott. Arcát a kezébe temette, de Celaena még így is látta, hogy a bőre zsíros és hamuszürke. És a szag...

A párbaj óta nem látta, azóta a nap óta, amikor Kaltain vérlátófüvet kevert az italába, hogy Káin könnyebben meg tudja ölni. Káin legyőzése után Celaena nem volt szemtanúja annak, hogy Kaltain hogyan vesztette el önuralmát, vallotta be véletlenül, hogy megmérgezte őt, és állította, hogy korábbi szeretője, Perrington herceg manipulálta őt. A herceg a vádakat elutasította, és Kaltaint tömlöcbe vetették, hogy itt várjon a büntetésére.

Két hónappal később úgy tűnt, hogy még mindig nem tudják, mit tegyenek vele, vagy egyszerűen senkit sem érdekel a sorsa.

— Szervusz, Kaltain! — köszöntötte halkan.

A nő felemelte a fejét, fekete szeme felcsillant, ahogy felismerte.

— Üdvözlöm, Celaena!

9. FEJEZET

A LÁNY EGY LÉPÉSSEL közelebb lépett a rácshoz. Amit Kaltain kapott, az összesen egy vödör volt, hogy könnyíteni tudjon magán, ezenkívül egy vízzel teli vödör, ételmaradékok és egy dohos szalmapriccs.

Mindaz, amit megérdemel.

— Azért jött, hogy rajtam nevessen? — kérdezte Kaltain.

Egykor csengő, jellegzetes hangja alig volt több rekedt suttogásnál. Itt lent jéghideg volt, csoda, hogy még nem betegedett meg.

— Van néhány kérdésem önhöz — mondta Celaena nem túl hangosan. Az őrök nem vonták kétségbe a jogát, hogy a tömlöcbe lépjen, de nem akarta, hogy hallgatózzanak.

— Ma nem érek rá — mosolyogva támasztotta a kőfalnak a fejét. — Jöjjön vissza holnap! — Ha kibontva hordta hollófekete haját, jóval fiatalabbnak tűnt. Nem lehetett sokkal idősebb nála.

Celaena leguggolt, és egyik kezével a rácsoknak támaszkodott, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. A fém harapósán hideg volt.

— Mit tud Roland Havilliardról?

Kaltain a kőmennyezetre meredt.

— Látogatóba jött?

— A király tanácsnokká nevezte ki.

Kaltain éjfekete szemével Celaenára nézett. Árnyalatnyi őrültség mellett gyanakvás és kimerültség csillogott a szemében.

— Miért érdeklődik nálam felőle?

— Mert tudni szeretném, hogy megbízható-e.

Kaltain köhécselve nevetett.

— Közülünk senkiben sem lehet bízni. Rolandban pedig végképp nem. Fogadok, hogy még önnek is felfordulna a gyomra, ha elmondanám, amit róla hallottam.

— Például?

Kaltain vigyorgott.

— Juttasson ki innen, és akkor talán elmesélem.

Celaena visszavigyorgott.

— Mi lenne, ha bemennék a cellájába, és más módot találnék arra, hogy szóra bírjam önt?

— Kérem, ne tegye! — suttogta. Ahogy megmozdult, Celaena megpillantotta a csuklóját. Tele volt véraláfutásokkal, amelyek egyértelműen az őt lefogó kezektől származtak.

Kaltain a szoknyája redői közé dugta a karját.

— Az éjjeliőrség félrenéz, ha Perrington látogatóba jön.

Celaena az ajkába harapott.

— Sajnálom — mondta, és így is gondolta. Szólni fog Chaolnak, ha legközelebb találkoznak, hogy utasítsa rendre az éjjeliőrséget.

Kaltain a térdén pihentette az arcát.

— Mindent tönkretett. És még azt sem tudom, miért. Miért nem küldenek egyszerűen haza? — A hangja olyan árnyalatot vett, mintha nem is lenne jelen, ezt Celaena a távolvégi időszakból nagyon is jól ismerte. Ha az emlékek, a fájdalom és a félelem veszik át az uralmat, akkor már nem lehet majd vele többet beszélni.

— Szoros viszonyban állt Perringtonnal — mondta halkan. –

Tudomására jutott valami az üzelmeiről? — Veszélyes kérdés, de ha valaki választ tud adni rá, az csakis Kaltain lehet.

De a lány válasz helyett a levegőbe bámult.

Celaena felállt.

— Sok szerencsét!

Kaltain csak reszketett, kezét fázósan a hóna alá dugta.

Tulajdonképpen hagynia kellene Kaltaint itt megfagyni azért, amit vele tett. Mosolyogva kellene kisétálnia a várbörtönből, mert kivételesen a megfelelő személy ült rács mögött.

— Azt mondják a varjaknak, hogy erre repüljenek — mormogta Kaltain inkább magának, mint a lánynak. — A fejfájásom napról napra rosszabb. Elviselhetetlen, és még ez az állandó szárnycsapkodás is.

Celaena továbbra is kifejezéstelen arccal nézett. Nem hallott semmit, semmi károgást vagy szárnycsapkodást. Még ha kint voltak is varjak, a tömlöc olyan mélyen volt a föld alatt, hogy semmi esetre sem lehetett hallani őket.

— Mire gondol?

De Kaltain újra összegömbölyödött, hogy lehetőség szerint megőrizzen minden meleget. Celaena gondolni sem akart arra, milyen jeges hideg lehet éjszaka a cellában. Tudta, hogy milyen így összegömbölyödni, mert az embernek szüksége van minden kis pici melegre, és azon tűnődni, hogy másnap reggel vajon felébred-e, vagy a hideg megöli.

Nem gondolkodott sokáig, hanem levette fekete köpenyét, és átdugdosta a rácson, ügyelve arra, hogy a kőre száradt hányadékhoz ne érjen hozzá.

Hallott Kaltain ópiumfüggőségéről. A bezártság utánpótlás nélkül az őrület határára kergethette, már ha korábban nem volt őrült.

Kaltain az ölében landoló köpenyre bámult. Celaena pedig megfordult, hogy a keskeny, jéghideg folyosón visszatérjen a melegebb szintekre.

— Néha — szólalt meg Kaltain halkan, mire a lány megállt —, néha azt hiszem, hogy nem azért hoztak a kastélyba, hogy feleségül menjek Perringtonhoz, hanem valamilyen más okból.

Használni akarnak.

— De mire?

— Ezt soha nem mondják meg. Ha lejönnek, akkor se mondanak semmit arról, mit akarnak. Már emlékeim sincsenek.

Csak töredékek... Mint egy széttört tükör, amely minden üvegszilánkban más képet mutat.

Kaltain elvesztette a józan eszét. Celaena lenyelt egy csípős megjegyzést. A nő véraláfutásainak látványa kordában tartotta a nyelvét.

— Köszönöm a segítségét.

Kaltain beburkolózott a köpenybe.

— Hamarosan jönni fog valami — suttogta. — És nekem üdvözölnöm kell.

Celaena sóhajtott, és csak így jött rá, hogy előtte lélegzet-visszafojtva állt. Ennek a társalgásnak semmi értelme.

— Minden jót, Kaltain!

A nő csak halkan nevetett, és nevetése még sokáig kísérte Celaenát, miután a jeges tömlöcöket maga után hagyta.

— Ezek a rohadékok! — tombolt Nehemia, és olyan görcsösen fogta a teáscsészéjét, hogy Celaena azt hitte, hogy össze fogja törni. A lány ágyán ültek, köztük egy nagy tálca reggelivel.

Fürge minden falatra odafigyelt, amit a lányok magukba tömtek, készen állva arra, hogy valamennyi kóbor morzsát azonnal elpusztítson.

— Hogy tudtak az őrök egyszerűen elfordulni? Hogy lehet valakit ilyen körülmények között fogva tartani? Kaltain az udvarhoz tartozik, és ha vele így bánnak, akkor el se akarom képzelni, mit tesznek az egyszerű bűnözőkkel. — Nehemia elhallgatott, és felháborodva nézett a lányra.

Celaena vállat vont és a fejét ingatta. Kaltainnál tett látogatása után elindult, hogy megfigyelje Archert, de heves hóviharba került. Bár semmit sem lehetett látni, egy órán keresztül követte a férfit a behavazott városban, de aztán feladta, és visszatért a kastélyba.

A vihar egész éjszaka tovább tombolt, és olyan magas hótakarót hagyott maga után, hogy Chaollal kihagyták a szokásos reggeli futásukat. Ezért meghívta Nehemiát, hogy együtt reggelizzenek az ágyban. A hercegnő, akinek már nagyon elege volt a hóviharból, roppant boldogan sietett Celaena lakosztályába, és a meleg takarók alá bújt.

Nehemia letette a csészéjét.

— Tájékoztatnod kell Westfall kapitányt arról, hogyan bánnak vele.

Celaena befejezte a süteményét, és visszafeküdt a felrázott párnájára.

— Már megtörtént. Azonnal intézkedett.

Arról nem tett most említést, hogy éppen Chaolnál olvasgatott, amikor a testőrkapitány visszajött: gyűrött egyenruhában, ujjpercei lehorzsolva, villámló gesztenyebarna szeme pedig azt sugallta, hogy a tömlöcőrségben jelentős változásokat hajt majd végre, és új arcok fognak megjelenni.

— Tudod — mormogta Nehemia, és Fürgét gyengéden arrébb tolta a lábával, amikor az a tálcáról el akart csenni valamit —, a királyi udvarok nem voltak mindig ilyenek. Korábban sokat adtak a tiszteletre és a hűségre, az uralkodót nem kényszerből vagy félelemből szolgálták.

A fejét rázta, a hajába font aranydíszek csilingeltek.

Mogyoróbarna bőre a kora reggeli napfényben puhának és makulátlannak tűnt. Őszintén szólva, Celaena egy cseppet igazságtalannak tartotta, hogy Nehemia olyan csodálatosan, természetesen szép volt, még ilyen kora reggel is.

A hercegnő folytatta:

— Azt hiszem, hogy a tisztesség, a becsület már generációkkal ezelőtt eltűnt Adarlanból. Ebből a szempontból a terraseni királyi udvar még az elfoglalása előtt példaértékű volt. Apám gyakran mesélt történeteket olyan harcosokról és lordokról, akik Orion király közvetlen környezetében szolgáltak, említést tett rendkívüli erejükről, bátorságukról és az udvar lojalitásáról.

Ezért került először Adarlan király látóterébe Terrasen. Mert a legerősebb birodalom volt, és megsemmisítő vereséget mért volna rá, ha hadsereget tudott volna állítani ellene. Apám még ma is mondogatja, hogy ha Terrasen újra megerősödne, akkor valódi fenyegetést jelentene Adarlan számára.

Celaena a kandallóra nézett.

— Tudom — csak ennyit tudott kinyögni.

Nehemia felé fordult.

— Gondolod, hogy más udvarok is újra felemelkedhetnek, nemcsak Terrasen? Úgy hallottam, hogy Wendlyn udvarában még a régi szokásokat követik, de a tengerentúlon fekszik, és nem segít nekünk. Ott szemet hunytak afölött, hogy a király országainkat rabszolgasorba döntötte, és most sem hallják meg segélykiáltásainkat.

Celaena direkt legyintett egyet.

— Ez a téma túl nehéz ahhoz, hogy reggeli közben tárgyaljuk ki.

— Jóízűen beleharapott a pirítósába. Amikor a hercegnőre sandított, Nehemia arckifejezése még mindig töprengő volt. –

Vannak új hírek a királyról?

Nehemia bosszúsan csettintett.

— Csak az, hogy ezt a Rolandot behozta a tanácsba, és úgy tűnik, hogy a kis féregnek azt a feladatot adta, hogy velem foglalkozzon. Nyilvánvalóan túl erőszakos voltam Mullison miniszterrel, a calacullai munkatáborért felelős tanácsnokkal.

Rolandnak kell engem megrendszabályoznia.

— Nem tudom, kit sajnáljak jobban: téged vagy Rolandot.

Nehemia oldalról belebokszolt, mire a lány vihogva hárított.

Fürge kihasználta a rövid figyelemelterelést, és közvetlenül a tálcáról kikapott magának egy szelet baconszalonnát.

— Te szemtelen! — sikoltott fel Celaena.

De Fürge leugrott az ágyról, a kandallóhoz rohant, és a gazdájára nézve elfogyasztotta a finom falatot.

Nehemia nevetett, és a lány is csatlakozott, majd dobott még egy szelet szalonnát a kutyának.

— Maradjunk egész nap az ágyban! — javasolta, visszafeküdt a párnájára, és betakarózott.

— De jó is lenne! — szólt Nehemia egy hangos sóhaj kíséretében.

— De sajnos dolgom van.

Celaenának eszébe jutott, hogy neki is. Például, hogy felkészüljön a mai vacsorára Archerrel.

10. FEJEZET

DORIAN RESZKETETT A HIDEGTŐL, amikor ezen a délutánon a kennelek területére lépett, és lekefélte a havat vörös köpenyéről.

Mellette Chaol fújogatott a tenyerébe. Siettek befelé, a széna ropogott a lábuk alatt. Dorian utálta a telet, az elviselhetetlen hideget és azt, hogy a csizmája soha nem száradt meg rendesen.

A kastélyba azért mentek a kenneleken keresztül, mert így tudták a legkönnyebben elkerülni Hollint, Dorian tízéves öccsét, aki délelőtt tért vissza az internátusból, és mindenkinek rikácsolva parancsolgatott, aki olyan peches volt, hogy az útjába került. Itt soha nem keresné őket, ugyanis utálta az állatokat.

Mindenhonnan ugatást és nyüszítést lehetett hallani. Dorian le-lemaradozott és megállt, hogy kedvenc kutyáit üdvözölje. A nap teljes hátralévő részét képes lett volna itt tölteni, csak hogy kivonja magát a Hollin tiszteletére rendezett ünnepi vacsora alól.

— Hihetetlen, hogy anyám kivette őt az internátusból — dünnyögte.

— Hiányzott neki a fia — felelte Chaol, aki még mindig a kezét dörzsölgette, bár a kinti hőmérséklethez képest a kennelekben pompás meleg volt. — És az apád a terebélyesedő ellenállási mozgalomra való tekintettel egy olyan helyen akarja őt tudni, ahol szemmel tudják tartani, míg rendeződnek a dolgok.

Míg Celaena minden árulót meggyilkol — ezt nem kellett hozzáfűznie.

Dorian sóhajtott.

— Anyám biztos megint vett neki valami teljesen abszurd ajándékot. Emlékszel még a legutóbbira?

A férfi vigyorgott. Nehéz lett volna elfelejteni, hogy Georgina királynő mivel lepte meg utoljára a kisebbik fiát: négy fehér pónit adott neki egy kis aranyhintóval, amelyben Hollin egyedül utazgathatott... és letarolta a királynő kedvenc kertjének a felét.

Chaol a kennelek másik végében lévő ajtó felé vette az irányt.

— Nem kerülgetheted őt az örökkévalóságig. — Dorian észrevette, hogy a kapitány társalgás közben is a rájuk leselkedő veszélyeket fürkészi. Oly sok év után már hozzászokott, bár egy cseppet még mindig sértette a büszkeségét.

Áthaladtak az üvegajtókon és beléptek a kastélyba. Dorian a folyosót kellemesen melegnek érezte, a boltíveket és az asztalokat még örökzöld növényekből készült koszorúk és virágfonatok díszítették. Chaol azonban valószínűleg úgy gondolhatta, hogy bárhol leselkedhet rájuk veszély.

— Talán az elmúlt hónapokban megváltozott, és egy kicsit érettebb lett — folytatta a kapitány.

— Ugyanezt mondtad tavaly nyáron, én pedig legszívesebben kivertem volna az összes fogát.

Chaol a fejét rázta.

— Hála a Rémnek, hogy az én öcsém mindig túlzottan félt tőlem ahhoz, hogy szemtelenkedjen velem.

Dorian megpróbálta leplezni meglepődöttségét. Chaol azóta nem látta a családját, hogy lemondott az anielle-i lord örökösének címéről, és szinte soha nem beszélt róluk.

A herceg örömmel kitekerte volna Chaol apjának a nyakát, mert elfogadta fia lemondását, és még akkor sem akarta látni őt, amikor a családjával Résvárba jött, hogy a királlyal találkozzon.

Bár Chaol soha nem mondta, de Dorian tudta, hogy mélyek a sebei.

A koronaherceg nagyot sóhajtott.

— Meg tudnád mondani nekem, hogy miért is kell a ma esti ünnepi vacsorán részt vennem?

— Mert az apád téged és engem is kinyír, ha nem jelensz meg, és nem köszöntöd hivatalosan az öcsédet.

— Az is lehet, hogy Celaenát bízná meg ezzel a feladattal.

— Ma estére mást tervez. Archer Finn-nel vacsorázik.

— Nem megölnie kellene?

— Úgy tűnik, hogy minél többet meg akar tudni róla. –

Jelentőségteljes csend. — Nem kedvelem őt.

Dorian megmerevedett. Legalább ma délután sikerült megállniuk, hogy ne beszéljenek a lányról, és ezalatt a pár óra alatt olyan volt köztük minden, mint régen. Egészen mostanáig.

— Nem kell, hogy amiatt aggódj, hogy Archer elrabolja őt tőlünk, főleg, hogy a hó végéig úgyis halott lesz. — Élesebben és hidegebben szólt a hangja, mint ahogy akarta.

Chaol futó pillantást vetett rá.

— Azt gondolod, hogy emiatt aggódom?

Igen, és ezt mindenki látja, csak ti ketten nem.

De ehhez a témához nem volt semmi kedve, Chaolnak meg végképp nem, ezért Dorian csak vállat vont.

— Minden rendben lesz, és nevetni fogsz magadon, hogy aggódtál. Akármennyire jól őrzik is Archert, ahogy Celaena mondja, végül is nem véletlenül ő a király bajnoka, nem?

Chaol bólintott, még akkor is, ha Dorian továbbra is látta az aggodalmat a szemében.

Celaena tudta, hogy a skarlátvörös ruha meglehetősen merész, és egyáltalán nem téli viselet. Mély kivágás volt az elején, és még mélyebb hátul, olyan mély, hogy a fekete csipkén keresztül látni lehetett, hogy nincs rajta fűző.

Azonban Archer Finn-nek mindig a gyengéi voltak az olyan nők, akik az öltözködést tekintve merészek voltak, és megelőzték a divatot. És ez a ruha, testhez simuló fűzős felsőrészével, hosszú, keskeny ujjával és a lágy esésű szoknyával annyira új és más volt, amennyire csak lehetett.

Ezért nem volt különösebben meglepve, hogy amikor a lakosztályát elhagyva a folyosón Chaolba botlott, az döbbenten megtorpant, és pislogott. És még egyet pislogott.

Celaena rámosolygott.

— Neked is szép jó estét, Chaol!

A férfi a folyosó közepén állt, és bronzszínű szemét fel-alá jártatta a ruháján.

— Ebben a ruhában nem mehetsz sehova!

Celaena fújtatott egyet, és elsétált mellette, szándékosan azért, hogy bemutassa neki a még provokálóbb hátsó részt.

— Pedig igen. Pontosan erre készülök.

Chaol csatlakozott hozzá, és egészen a főbejáratig kísérte, ahol egy hintó várt rá.

— A halállal játszol.

A lány összefogta magán hermelinpalástját.

— Nem emiatt.

— Van legalább valamilyen fegyver nálad?

Kopogott a magas sarkúja, ahogy lefelé haladt az előcsarnokba levezető főlépcsőn.

— Igen, Chaol, van nálam fegyver. És azért van rajtam ez a ruha, mert azt akarom, hogy ezt Archer is megkérdezze. Hogy azt higgye, hogy fegyvertelen vagyok.

Valóban rögzített a combjára késeket, a hajtűi pedig, amelyeknek hála a haja hullámzuhatagként omlott a vállára, különlegesen hosszúak és borotvaélesek voltak. Ez Philippa nagyszerű ötlete volt, hogy ne hideg fémmel kelljen rohangálnia a keblébe rejtve.

— Ó! — Chaol csak ennyit nyögött ki. Szótlanul értek a főbejárathoz. Áthaladva a hatalmas kapun Celaena felvette bársonypuhaságú bőrkesztyűjét. Már indult volna lefelé a lépcsőn, amikor a férfi megérintette a vállát.

— Légy óvatos! — mondta, és jól megnézte a hintót, a sofőrt és a kísérő szolgát is. Láthatólag kiállták a vizsgát. — Ne vállalj felesleges kockázatot!

— Tudod, hogy ez a munkám.

Nem kellett volna mesélnie neki az elfogásáról, és az sem jó, hogy sebezhetőnek látta, mert most aggódni fog miatta, kételkedik majd benne, amivel őt is borzasztóan elbizonytalanítja. Önkéntelenül lerázta magáról a kezét, és kurtán csak ennyit mondott:

— Holnap találkozunk.

A férfi ledermedt, mint akit megütöttek.

— Hogy értve, hogy holnap?

Megint ez a buta düh győzedelmeskedett. Celaena lassan elmosolyodott.

— Okos fiú vagy — susogta, miközben ment le a lépcsőn, a hintó felé —, próbálj meg egyedül rájönni.

Chaol úgy bámult rá, mintha nem is ismerné, teljesen mozdulatlanul. A lány nem akarta, hogy sebezhetőnek, bolondosnak vagy tapasztalatlannak tartsa, amikor olyan keményen dolgozott, és annyi mindent feláldozott azért, hogy idáig eljusson. Talán hiba volt, hogy közel engedte magához, és a legszívesebben péppé vert volna valakit arra a gondolatra, hogy a férfi gyengének tartja, és azt hiszi, hogy meg kell őt védenie.

— Jó éjszakát! — szólalt meg, és még mielőtt tudatosult volna benne, hogy mire is utalgatott korábban, beszállt a hintóba, és jelt adott az indulásra.

Chaol miatt majd később töri a fejét. Ma este Archerre koncentrál, és arra, hogy kiszedje belőle az igazságot.

Archer egy előkelő étteremben várta, amelybe Résvár elitje járt.

A legtöbb asztal már foglalt volt, a vendégek finom ruhái és ékszerei csillogtak a tompa fényben.

Amikor a bejáratnál lesegítették róla a köpenyét, ügyelt arra, hogy ne forduljon Archer felé, hogy a férfi élvezhesse a hátán lévő kivágást kitöltő (és a Távolvégben szerzett hegeket szinte teljesen elrejtő) finom, fekete csipke látványát. A szolga tekintetét is magán érezte, de úgy tett, mintha nem látná. Archer halkan füttyentett, és amikor Celaena megfordult, a férfi vigyorogva, a fejét csóválva állt előtte.

— Azt hiszem, most olyan szavakat keresgélsz, mint lélegzetelállító, csodálatos, káprázatos — szólt Celaena, és belékarolt, majd a díszes termen keresztül egy kis zugban megbúvó asztalhoz vezették őket.

Archer egy ujjal végigsimított ruhája vörös bársonyujján.

— Jó látni, hogy az ízlésed veled együtt érlelődött.

Láthatólag az arroganciád is.

Mosolyogva vallotta be magának, hogy a férfinak jó humora van.

Leültek, bemutatták nekik a menüt, bort rendeltek, majd Celaena azon kapta magát, hogy a partnere kivételesen szép arcát nézi.

— Nos — hátradőlt —, hány nő fog engem megölni azért, mert ma kisajátítalak magamnak?

A férfi úgy nevetett, mint akit csiklandoznak.

— Ha erre válaszolnék, akkor hanyatt-homlok rohannál vissza a kastélyba.

— Még mindig ennyire népszerű vagy?

Archer legyintve a borát szopogatta.

— Még mindig tartozom Clarisse-nek — felelte. Clarisse volt a főváros legbefolyásosabb és legsikeresebb bordélyházának a tulajdonosa. — Egyébként igen. — A szeme csillogott. — És mi újság a te goromba barátoddal? Ma este is vigyáznom kell magamra miatta?

Olyan volt az egész, mint egy tánc, mintegy előjátéka annak, ami még hátravan. A férfira kacsintott.

— Elég okos ahhoz, hogy ne akarjon lakat alatt tartani.

— Segítse meg a Rém azt a férfit, aki ezt megpróbálja.

Emlékszem, milyen ördögfióka voltál.

— És én még azt hittem, hogy aranyosnak találsz.

— Egy vadmacskakölyök is lehet nagyon elbűvölő.

Celaena nevetve belekortyolt a borába. Amennyire csak lehet, tiszta kell, hogy maradjon a feje. Letette a poharát, és észrevette, hogy Archer éppolyan töprengően és szomorúan nézi, mint tegnap.

— Megkérdezhetem, hogy lehet, hogy neki dolgozol?

A lány tudta, hogy a királyra gondol, ám tisztában van azzal, hogy nincsenek az étteremben egyedül. Jó orgyilkos lett volna belőle.

Talán a király gyanúja nem is volt olyan légből kapott.

Celaena felkészült nemcsak erre, de számos más hasonló kérdésre is, és gúnyos mosoly jelent meg az arcán.

— Úgy tűnik, hogy a tehetségem alkalmasabbá tesz arra, hogy a birodalmat szolgáljam, mint hogy egy bányában gürcöljek. Majdnem ugyanolyan, mint Arobynn-nek dolgozni.

Archer lassan, töprengve bólintott.

— A mi foglalkozásaink, a tiéd és az enyém, nagyon hasonlóak. Nem tudnám megmondani, hogy melyik a rosszabb, ha a hálószobába, vagy ha a csatamezőre küldenek.

Ha Celaena emlékei nem csaltak, akkor Archer tizenkét éves volt, amikor Madame Clarisse felfedezte. A főváros utcáin csavargó elhanyagolt árva fiúnak a madame felajánlotta, hogy képzésben részesíti.

Tizenhét éves korában a szüzességét egy partin árverezték el, és az érdeklődő kuncsaftok állítólag szó szerint megverekedtek érte.

— Én se tudom a választ. Azt hiszem, hogy mind a kettő egyformán borzalmas. — Megemelte a poharát, hogy koccintsanak. — Mélyen tisztelt gazdáinkra!

A férfi szeme egy pillanatra elidőzött rajta, majd ő is megemelte a poharát, és így szólt:

— Kettőnkre! – Már a hangja hallatán izzani kezdett a bőre, nem beszélve a tekintetéről és isteni ajkáról... Archer is egy fegyver volt. Egy csodaszép, veszélyes fegyver.

Az asztal fölé hajolva tekintetével megbabonázta. Egyszerre provokálta és bizalmasan hívogatta.

Most segítsenek meg az istenek és a Rém!

Ezúttal muszáj volt nagyot kortyolnia a borából.

— Egynél azért több forró tekintetre van szükség ahhoz, hogy engedelmes rabszolganőddé tegyél, Archer. Óvakodj attól, hogy a szokásos trükkjeiddel próbálkozz nálam!

Halkan, de jóízűen nevetett, a nevetése is szinte a velejéig hatolt.

— Azt hiszem, pontosan tudod, hogy ilyesmiket nem vetek be nálad. Különben már rég nem itt ülnénk.

— Ez egy nagyon-nagyon merész állítás. Nem hiszem, hogy trükkök tekintetében felvennéd velem a versenyt.

— Ó, én egy csomó dolgot szeretnék veled csinálni!

Még életében nem volt Celaena olyan boldog egy pincér láttán, és még soha nem tűnt fel neki, hogy egy levesestányér ennyire rettentő érdekes lehet.

Mivel a lány elküldte a hintóját, hogy Chaolt bosszantsa és táptalajt adjon gyanújának, vacsora után Archer hintójában kötött ki. A vacsora meglehetősen kellemesen telt; két régi ismerős beszélgetett színházról, könyvekről, a rossz időjárásról.

Csupa kényelmes, veszélytelen téma, bár a férfi továbbra is úgy nézte őt, mintha a zsákmánya, mindez pedig egy hosszú vadászat lenne. A hintóban olyan közel ültek egymáshoz, hogy Celaena érezte a férfi kölnijének illatát. Exkluzív, izgató keverék volt, amely egyszerre emlékeztette selyem ágyneműre és gyertyafényre. Arra koncentrált tehát, amit a következő lépésnek szánt.

A hintó megállt, és a kis ablakból megpillantotta az ismerős, csodaszép villát. Archer ránézett és, ujjait gyengéden az övébe fonva, kezét az ajkához emelte. Puha, odaadó csók volt, elöntötte a forróság.

— Szeretnél bejönni? — mormogta a bőrére.

Nyelt egyet.

— Nem szeretnéd, ha ma lenne egy szabad estéd?

Erre nem számított. És... ez egyáltalán nem az volt, amit akart. A flörtölés elég volt neki.

Archer felemelte a fejét anélkül, hogy elengedte volna a kezét, és hüvelykujjával apró köröket rajzolt forró bőrére.

— Tudod, teljesen más a helyzet, ha ez az én döntésem.

Más talán észre sem vette volna, de ő maga is döntési szabadság nélkül nőtt fel, és észrevette a hangjában a keserűség árnyalatát. Finoman elhúzta a kezét.

— Gyűlölöd az életedet? — kérdezte Celaena a suttogásnál alig valamivel hangosabban.

A férfi ránézett, valóban ránézett, úgy, mintha eddig nem is látta volna igazából.

— Néha — felelte, és kinézett a lány mögött az ablakon, a villára.

— De egyszer — folytatta — egyszer elég pénzem lesz ahhoz, hogy Clarisse-nek mindent visszafizessek, hogy tényleg szabad legyek, és a saját életemet élhessem.

— Akkor feladnád a munkádat?

A férfi sandán rámosolygott, és ez a mosoly valódibb volt, mint bármelyik más arckifejezése, amit ma látott rajta.

— Addig vagy olyan gazdag leszek, hogy már nem kell többet dolgoznom, vagy olyan öreg, hogy már senki nem akar nekem fizetni.

Celaenában felvillant egy emlék, arra a rövid időre gondolt, amikor szabad volt, amikor a világ nyitva állt előtte, és éppen Sammel az oldalán akarta felfedezni. Erre a szabadságra törekedett még mindig, mert bár csak egy szívdobbanásnyi ideig ízlelhette meg, ez volt a legkülönlegesebb szívdobbanás, amit valaha átélt.

Mély levegőt vett, hogy megnyugodjon, majd a férfi szemébe nézett. Eljött a pillanat.

— A király küldött, hogy megöljelek.

11. FEJEZET

LÁTHATÓLAG VOLT ÉRTELME, Hogy Archer korábban együtt edzett az orgyilkosokkal, mert mielőtt Celaena egyet pislogott volna, a férfi már a túloldalon volt, és egy tőrrel az orra előtt hadonászott.

— Kérlek! — súgta, miközben a mellkasa gyorsan fel-le emelkedett. — Kérlek, Laena!

A lány már kinyitotta a száját, hogy megmagyarázzon neki mindent, de a férfi tágra nyílt szemmel levegő után kapkodott.

— Tudok fizetni neked.

A lelke mélyén volt egy rész, amelyik nagyon is élvezettel nézte a reszkető férfit. Felemelte a kezét, mutatta, hogy fegyvertelen, legalábbis amennyi látszott belőle.

— A király azt hiszi, hogy egy lázadó mozgalomhoz tartozol.

A nyers, ugatásra hasonlító nevetésben a lágy, kedves férfiból semmit nem lehetett felismerni.

— Nem tartozom semmiféle lázadó mozgalomhoz. Az ördögbe, lehet, hogy egy ringyó vagyok, de nem vagyok áruló!

Celaena továbbra is úgy tartotta a kezét, hogy a férfi jól lássa, és azt akarta neki mondani, hogy fogja be a száját, üljön le és hallgassa végig. De képtelenség volt lecsillapítani.

— Nem tudok semmit egy ilyen mozgalomról, nem is hallottam senkiről, aki merészelne szembeszállni a királlyal. De... de... — Abbahagyta a zihálást. — Ha életben hagysz, akkor információkkal szolgálhatok egy ilyen csoportról, róluk tudom, hogy Résvárban egyre nagyobb befolyásra tesznek szert.

— Nem a megfelelő emberek vannak a király célkeresztjében?

— Ezt nem tudom — válaszolta kapkodva —, de ez a csoport... róluk biztos szívesen megtudna többet is. Úgy tűnik, hogy nem sokkal ezelőtt rájöttek, hogy a király valami új és szörnyű dolgot tervez, amit meg akarnak állítani.

Ha Celaena egy kedves, illedelmes ember lett volna, akkor azt tanácsolta volna neki, hogy először nyugodjon meg, és rendezze a gondolatait. De mivel nem volt kedves és illedelmes, ráadásul a pánik megoldotta Archer nyelvét, ezért hagyta beszélni.

— Csak elvétve hallottam a kuncsaftjaimat erről sugdolózni.

De van egy csoport, ami itt, Résvárban alakult, és Aelin Galathyniust akarják újra Terrasen trónjára ültetni.

Celaenának erre kis híján megállt a szíve. Aelin Galathynius Terrasen eltűnt trónörököse volt.

— Aelin Galathynius halott — mondta, vagyis inkább lehelte.

Archer a fejét rázta.

— Nekik nem ez a véleményük. Azt állítják, hogy él, és hadsereget toboroz a király ellen. Megpróbálja helyreállítani az udvarát, és felkutatni a túlélőket Orion király közvetlen környezetéből.

Celaena csak nézett Archerre, koncentrálnia kellett, hogy a keze ne szoruljon ökölbe, hogy egyáltalán levegőt vegyen. Ha ez igaz... Nem, nem igaz. Ha ezek az emberek a lehető legkomolyabban azt állítják, hogy találkoztak a trónörökössel, akkor ez a személy csak egy szélhámos lehet.

Vajon véletlen volt csupán, hogy Nehemia ma reggel Terrasen udvarát emlegette? Hogy Terrasen az egyedüli hatalom, amely képes lenne szembehelyezkedni a királlyal, amennyiben az igazi trónörökössel vagy nélküle, de újra talpra tudna állni? De Nehemia megesküdött arra, hogy soha nem hazudik neki, és ha bármiről tudott volna, akkor el is mondta volna.

Celaena behunyta a szemét, közben mégis észlelte Archer minden mozdulatát. A sötétben összeszedte magát, elfojtotta magában ezt a kétségbeesett, balga reményt, amelyre újra valamilyen ősi félelem rakódott rá. Kinyitotta a szemét. Archer krétafehér arccal meredt rá.

— Nem áll szándékomban, hogy megöljelek, Archer — mondta neki. A férfi visszahanyatlott az ülésre, és leengedte a tőrét. –

Két lehetőséged van. Vagy most rögtön megrendezzük a halálodat, és még napkelte előtt elmenekülsz a városból. A másik lehetőség az, hogy a hó végéig időt adok neked, azaz négy hetet.

Négy hetet, hogy diszkréten elrendezd az ügyeidet. Feltételezem, hogy vannak Résvárban befektetéseid. De az időnek megvan az ára. Csak akkor hagylak életben, ha információkkal szolgálsz erről az ominózus lázadásról Terrasenben, és arról, hogy mit tudnak ezek az emberek a király terveiről. És akkor hó végén fogod megrendezni a halálodat, és elhagyni a várost, elmész valahová jó messzire, és a nevedet is megváltoztatod.

A férfi óvatosan, gyanakvóan nézett rá.

— Szükségem lesz erre a hónapra, hogy hozzájussak a pénzemhez.

Sóhajtott, kezével az arcát dörzsölte, majd így folytatta:

— Alapjában véve az is lehet, hogy ez egy áldás.

Megszabadulok Clarisse-től, és valahol máshol új életet kezdek. –

A lányra mosolygott, de még mindig idegesnek tűnt. — De egyáltalán miért gyanakszik rám a király?

Celaena gyűlölte magát amiatt, hogy ennyire együtt érez a férfival.

— Fogalmam sincs. Egyszerűen átadott egy darab papírt a neveddel, és azt mondta, hogy egy olyan mozgalomhoz tartozol, ami keresztül akarja húzni a terveit, akármik is legyenek azok.

Archer fújtatott.

— Bárcsak ilyen lennék!

A lány figyelmesen nézte. Karakteres álla, robusztus testfelépítése, minden erőről árulkodott. De amit most látott, az nem erő volt. Chaol valószínűleg egyből tudta, hogy milyen ember Archer, biztosan átlátott a homlokzaton, amire ő nem volt képes. A szégyentől felforrósodott az arca, de erőt vett magán, és folytatta:

— Tényleg azt hiszed, hogy tudsz információkkal szolgálni erről a terasseni mozgalomról? — Akkor is érdemes többet megtudni a lázadókról, ha ez a trónörökös egy nagy szélhámos.

Elena javasolta neki, hogy keressen jeleket, és talán itt talál valamit.

Archer bólintott.

— Holnap este az egyik ügyfelem házában álarcosbált rendeznek. Hallottam őt és a barátait a mozgalomról pusmogni.

Ha be tudlak csempészni a bálra, akkor talán alkalmad nyílna arra, hogy körülnézz a dolgozószobájában. Az is lehet, hogy találsz néhány valódi árulót is, nemcsak gyanús személyeket.

És néhány támpontot a király terveire vonatkozóan. Jaj, ez a bál felettébb hasznos lenne!

— Küldd el holnap délelőtt a pontos címet a kastélyba, Lillian Gordainának kézbesítve — utasította a férfit. — De figyelmeztetlek: ha kiderül, hogy az egész csak egy elterelő manőver, akkor újragondolom az ajánlatomat. Ne játszd velem a bolondot, Archer!

— Te Arobynn pártfogoltja vagy — mondta a férfi halkan, és a kiszállásnál ügyelve a kettejük közötti kellő távolságra, kinyitotta a hintó ajtaját. — Nem mernék ilyesmit tenni.

— Jól van — felelte. — És Archer — a férfi megtorpant, a keze még a hintó ajtaján volt. A lány előrehajolt, ezzel elérte, hogy a férfi tekintete sötéten és dühösen fellángoljon. — Ha kiderül, hogy nem vagy diszkrét, ha túl sok figyelmet vonsz magadra vagy menekülni próbálsz, akkor megöllek. Világos?

Archer mélyen meghajolt.

— Mindig az adósa leszek, mylady.

Ezután pedig egy olyan mosoly jelent meg az arcán, hogy Celaenában felmerült, vajon nem fogja-e megbánni a döntését, hogy életben hagyja. Visszahuppant a hintó ülésére, és amikor a tetejére koppantott, a kocsis megindult a kastély felé. Bár kimerült volt, de még lefekvés előtt el kellett intéznie valamit.

Egyet kopogott, majd Chaol szobájának ajtaját éppen olyan szélesre nyitotta, hogy be tudjon kukkantani. A férfi sóbálványként állt a kandalló előtt, úgy nézett ki, mintha előtte fel-alá járkált volna.

— Azt hittem, hogy alszol — mondta a lány, és besurrant. –

Már elmúlt éjfél.

A férfi karba tette mellkasán a kezét. Kapitányi egyenruhája gyűrött volt, és a gallérjánál ki volt gombolva.

— De akkor egyáltalán minek néztél be? Egyébként is azt hittem, hogy ma éjjel nem jössz haza.

A lány összefogta magán a hermelinpalástját, és ujjait is a puha szőrmébe mélyesztette. Aztán kissé felemelte az állát.

— Mégsem találtam Archert olyan ellenállhatatlannak, ahogy az emlékeimben élt. Vicces, amikor az ember egy év Távolvég után egész másképp lát másokat.

Chaol szája szeglete felfelé húzódott, de az arca komoly maradt.

— Megszerezted azokat az információkat, amiket akartál?

— Igen, sőt még többet is — válaszolta, és elmesélte, hogy mit mondott neki Archer (miközben természetesen úgy tett, mintha a férfi csak véletlenül elszólta volna magát). Beszámolt az állítólagos terraseni trónörökösről, de kihagyta azt a részt, miszerint Aelin Galathynius újra össze akarja szedni az udvarát, és hadsereget toboroz. És hogy Archer maga nem tartozik a mozgalomhoz. És azt is, hogy a király valódi terveit fel akarja tárni.

Amikor végül a küszöbönálló álarcosbálról mesélt, Chaol odament a kandallópárkányhoz, és rátámaszkodva a faliszőnyeget nézte. Bár már halvány és kopott volt, de a lány most is rögtön felismerte rajta azt a régi várost, amely egy ezüstös tó felett a hegyoldalhoz simult: Anielle, Chaol szülővárosa volt.

— Mikor fogod ezt a királynak elmondani? — kérdezte a férfi Celaena felé fordulva.

— Csak akkor, ha tudom, hogy valóban igaz, vagy leginkább majd akkor, ha Archert megöltem, miután mindent kiszedtem belőle.

Chaol bólintott, és eltolta magát a kandallópárkánytól.

— Légy óvatos!

— Állandóan ezt hajtogatod.

— Miért, valami baj van ezzel?

— Igen. Nem vagyok egy buta liba, aki nem tudja magát megvédeni, vagy képtelen a józan eszét használni.

— Mondtam valamikor ilyesmit?

— Nem, de állandóan azt hajtogatod, hogy legyek óvatos, meg hogy mennyire aggódsz, és ragaszkodsz ahhoz, hogy segíts nekem és...

— Mert tényleg aggódom.

— De erről le kellene szoknod. Én éppen olyan jól tudok magamra vigyázni, mint ahogy te.

A kapitány tett egy lépést feléje, de a lány nem mozdult.

— Higgy nekem, Celaena! — bukott ki belőle. — Tudom, hogy vigyázol magadra. De aggódom, mert fontos vagy nekem. Az istenek bocsássanak meg nekem, tudom, hogy nem kellene így viselkednem, de nem tehetek róla. Ezért mindig kérni foglak arra, hogy legyél óvatos, mert mindig fontos lesz nekem, hogy mi történik veled.

A lány pislogott.

— Ó! — csak ennyit bírt kinyögni.

A férfi megdörzsölte a szemét, és nagy levegőt vett.

Celaena kissé megszeppenten mosolygott rá.

12. FEJEZET

AZ ÁLARCOSBÁLT az Avery folyó partján fekvő egyik birtokon rendezték, és annyira sokan voltak, hogy a lány gond nélkül be tudott surranni Archerrel. Philippa egy finom, fehér ruhát talált neki, a több rétegű sifon és selyem olyan hatást keltett, mintha madártollak lennének. Az arca felső részén a ruhához passzoló álarc rejtette el, a hajába elefántcsontszínű tollakat és gyöngyöket fűztek.

Szerencsére álarcosbál volt, és nem egy szokásos parti, mert még így is több arcot felismert a tömegben, főként kurtizánokat, akiket még korábbról ismert, valamint Madame Clarisse-t.

Idefelé kocsikázva Archer biztosította arról, hogy sem Arobynn Harnel, sem Lysandra nem lesznek jelen. Lysandra egy olyan kurtizán volt, akihez Celaenát egy hosszú, feszültséggel teli történet fűzött, és a lány biztos volt benne, hogy a torkának ugrana, ha viszontlátnák egymást.

Már annak a látványa is, ahogy Madame Clarisse a tömegben táncolgatott, és összehozta a kurtizánokat és a vendégeket, elég volt ahhoz, hogy Celaenának az idegeire menjen. Míg ő ma hattyú volt, Archer farkasnak öltözött, ólomszürke tunikát, feszes, galambszürke nadrágot és csillogó fekete csizmát viselt.

Farkas álarca érzéki ajkát kivéve az egész arcát eltakarta. Abban a pillanatban, amikor a belé karoló lány kezét megszorította, egy ragadozóra emlékeztető mosoly jelent meg az arcán.

— Nem ez a legnagyszerűbb parti, amin valaha is voltunk — mondta —, de Davisnek van a legjobb cukrásza egész Résvárban.

A teremben valóban minden asztalon valóságos hegyekben álltak a legszebb, legkiadósabb édességek, amiket a lány valaha látott, tejszínnel töltött sütemények, porcukorral beszórt kekszek és csokoládé, mindenütt csábító csokoládé. Majd egyet-kettőt talán el is csen belőlük, mielőtt hazaindulnak.

Nehezére esett újra Archerre nézni.

— Davis mióta az ügyfeled?

Archer ragadozó mosolya lehervadt.

— Már jó pár éve. Ezért tűnt fel, hogy megváltozott a viselkedése. — Odahajolt hozzá, a beszéde suttogásba ment át, szavai a fülét csiklandozták. — Gyakran úgy érzi, hogy üldözik, rossz az étvágya, és állandóan visszavonul a dolgozószobájába.

A kupolaterem túloldalán lévő hatalmas ablakok egy teraszra néztek, ahonnan az Avery folyó csillogó vizére nyílt kilátás. Nyáron az ajtókat biztosan tágra nyitják, és álomszép lehet, amikor a csillagok, valamint a város fényében, a folyóparton táncolhat az ember.

— Öt percem van körülbelül, utána le kell járnom a kötelező köreimet — szólt Archer, aki a teremben járőröző Madame Clarisse-t figyelte. — Egy ilyen este mindenkinek fel kell kínálkoznom. A lánynak felfordult a gyomra, és azon kapta magát, hogy Archer keze után nyúlt. De a férfi csak szórakozottan mosolygott rá.

— Már csak néhány hét az egész, nem? — A férfi hangjában még mindig annyi keserűség érződött, hogy Celaena bátorítólag megszorította az ujjait.

— Igen — erősítette meg.

Archer egy középkorú, köpcös férfi felé biccentett, aki egy elegánsan öltözött csoportocskának udvarolt.

— Ő Davis — mondta Archer halkan. — A látogatásaim során nem sok mindent láttam, de neki vezető szerepe lehet ebben a mozgalomban.

— Honnan gondolod? Láttál valamilyen iratokat a házban?

Archer zsebre dugta a kezét.

— Olyan két hónappal ezelőtt jártam itt utoljára. Három barátja jött el hozzá éjszaka, ők is a kuncsaftjaim. Azt mondták, hogy sürgős, és amikor Davis a hálószobájából előbújt...

Celaena sandán rámosolygott.

— ...véletlenül mindent hallottál?

Archer viszonozta a mosolyát, amely eltűnt az arcáról, amikor újra Davisre nézett. A férfi éppen bort töltött a köré gyűlt vendégeknek, akik között néhány nagyon fiatalnak tűnő lány is volt, egyértelműen nem töltötték még be a tizenhatot.

Celaena mosolya is lehervadt az arcáról. Résvárnak ez egy olyan oldala volt, amit a legkevésbé sem hiányolt.

— Több időt töltöttek azzal, hogy csak összevissza fecsegjenek a király terveiről, mint azzal, hogy ők maguk is terveket szőjenek. Függetlenül attól, hogy mire törekednek, nem hiszem, hogy nekik Aelin Galathynius tényleg fontos lenne. Az az érzésem, hogy egyszerűen csak egy olyan uralkodót akarnak, aki a lehető legjobban szolgálja az ő érdekeiket. Talán csak azért akarják, hogy Aelin hadsereget toborozzon, hogy a háborúból majd üzletileg profitáljanak. Ha segítenek neki, ha ellátják a szükséges felszereléssel...

— ...akkor az adósuk lesz. Egy bábut akarnak királynőnek, nem egy valódi uralkodót. — Hát persze, persze hogy ilyet akarnak. — Ők terraseniek egyáltalán?

— Nem. Davis családja eredetileg odavalósi, de ő maga egész életében Résvárban élt. Az csak féligazság, amikor lojalitást követel Terrasen iránt.

Celaena a fogát csikorgatta.

— Önző szemetek.

Archer vállat vont.

— Lehet. De állítólag egy csomó embert megmentettek a király akasztófája elől. Davis barátai akkor éjjel azért törtek rá olyan váratlanul, mert sikerült nekik egy informátort megóvniuk a kastélybeli kihallgatástól. Még azon az éjjelen kicsempészték az illetőt Résvárból.

Chaol vajon tudott erről? Annak alapján, ahogy reagált, miután Káint megölte, nem hinné, hogy a kínzás és az akasztás a kötelességei közé tartozna, vagy hogy egyáltalán tájékoztatták.

Doriant sem.

De ha nem a kapitány felelt a potenciális árulók kihallgatásáért, akkor mégis kicsoda? És ez a személy volt az a forrás, aki a királynak az árulók listáját adta? Jaj, annyi mindent át kellett gondolni, annyi volt a titok és az ármánykodás.

— Gondolod, hogy most rögtön be tudnál juttatni Davis dolgozószobájába? Szívesen körülnéznék — vetette fel.

Archer vigyorgott.

— Drágám, mégis mit gondolsz, miért hoztalak el ide? –

Gyengéden egy közeli oldalajtó felé terelte, amely a szolgáknak volt fenntartva. Senki sem vette észre, ahogy kiosontak, de ha mégis, akkor az illető láthatta, hogy Archer keze a derekán, a karján, a vállán és a nyakán vándorolt, és azt gondolhatta, hogy azért távoznak, hogy egy ideig kettesben maradjanak.

Archer csábos mosollyal terelte a keskeny folyosón, majd fel a lépcsőn, miközben a lehetséges szemtanúk miatt folyamatosan járatta a testén a kezét. De a szolgálók el voltak foglalva, és az emeleti hallban, ahol a falak fával voltak burkolva és a vörös szőnyeg makulátlanul tiszta volt, csend és üresség honolt. Az itt kiállított festmények, melyek közül néhánynak Celaena is ismerte az alkotóját, egy kisebb vagyont is megértek.

Archer szinte lopakodott, ami biztosan arra volt visszavezethető, hogy már évek óta hálószobákba surrant be és ki. Egy bezárt szárnyas ajtóhoz vezette a lányt.

De még mielőtt Celaena kivette volna a hajából Philippa egyik hajtűjét, Archer kezében már ott volt egy álkulcs. Az összeesküvők vigyorával nézett a lányra, és egy pillanat múlva feltárult a könyvespolcokkal szegélyezett dolgozószoba ajtaja, közepén egy nagy íróasztallal, előtte pedig két karosszékkel. A padlót mintás kék szőnyeg borította, és az egész helyiségben cserepekben páfrányok álltak mindenütt. A sötét kandalló előtt egy heverő terpeszkedett. Celaena egyelőre még a folyosón állt, és kitapintotta a szorosan fűzött, derekánál elrejtett vékony tőrt.

A lábát is összedörzsölte, hogy megbizonyosodjon arról, hogy megvannak a combjára erősített tőrök is.

— Le kell mennem — mondta Archer hátrapillantva. A bálteremből keringő hangjai szűrődtek felfelé. — Próbálj meg igyekezni!

Celaena felvonta a szemöldökét, bár a maszk alatt rejtve maradt az arca.

— Most azt akarod elmagyarázni nekem, hogyan végezzem a munkámat?

Archer előrehajolva gyengéden megcsókolta a nyakát.

— Álmomban sem jutna ilyesmi az eszembe — susogta a bőrére, majd megfordult és eltűnt.

Celaena villámgyorsan becsukta maga mögött az ajtót, odament a szoba túloldalán lévő ablakokhoz, és behúzta a függönyt. Az ajtón keresztül beáramló fény elég volt a tájékozódáshoz. Odalépett a masszív íróasztalhoz, és gyertyát gyújtott. Esti hírlapok, egy halom visszajelzés a mai álarcosbál vendégeitől, üzleti kimutatások...

Semmi különös. Átkutatta az íróasztal többi részét, a fiókokat, mindent megkopogtatott, hátha titkos fiókra bukkan.

De mivel nem járt eredménnyel, a polcokhoz ment, és ugyanezt tette a könyvekkel, lyukasat keresett. Már éppen el akart fordulni, amikor valami szemet szúrt neki.

Egy könyv, aminek a gerincére vérvörös tintával egy rémjel volt festve. Kihúzta, az íróasztalhoz sietett, letette a gyertyát, és kinyitotta a könyvet.

Minden egyes oldal tele volt rémjelekkel. A szöveget számára ismeretlen nyelven írták. Nehemia szerint a rémjelek titkos tudást közvetítenek, és olyan régiek, hogy már évszázadokkal ezelőtt feledésbe merültek. Az ilyen könyveket a többi mágiáról szóló művel együtt elégették. Egyet talált a kastély könyvtárában, Az eleven halottak címmel, de az is véletlen volt. A rémjelek használatának művészete elveszett, csak Nehemia családja tudta, hogy az erejüket hogyan lehet helyesen alkalmazni. De itt, az ő kezében... Lapozgatott a könyvben.

Valaki a könyv borítójának belsejére írt valamit. Celaena közelebb hozta a gyertyát, hogy kibetűzze az írást.

Jól csak a szemmel lát az ember.

Mi az ördögöt jelenthet ez? És mit akar éppen Davis, egy félig korrupt üzletember egy rémjelekről szóló könyvvel? Ha a király terveit próbálta meghiúsítani... A lány Erilea érdekében azért imádkozott, hogy a király soha ne halljon a rémjelekről.

Megjegyezte a mondatot. Ha visszamegy a kastélyba, akkor felírja, talán Nehemiát is megkérdezi, hátha tudja, mit jelent, vagy hogy hallott-e Davisről. Archer lehet, hogy fontos információkhoz juttatta, de nyilvánvalóan ő sem tudott mindent.

A mágia eltűnésével egész sorsok törtek ketté, olyan emberek, akik a mágiával keresték a kenyerüket, hirtelen jövedelem nélkül maradtak. Kézenfekvő volt, hogy egy másik erőforrást keresnek, még akkor is, ha a király tiltotta. De mi...

Hirtelen léptek zaja hallatszódott a folyosóról. Celaena villámgyorsan visszatette a könyvet a polcra, és kinézett az ablakon. A ruhája túl terebélyes volt, az ablak pedig túl keskeny és magas ahhoz, hogy könnyen kimászhasson. Más kijárat pedig nem volt...

A zár kattant.

Az íróasztalnak dőlt, előrántotta a zsebkendőjét, és összegörnyedve keservesen szipogni, sírni kezdett, amikor Davis belépett a dolgozószobába.

Celaena láttán az alacsony, köpcös férfi megállt. Mosolya egyből lehervadt az arcáról. Szerencsére egyedül volt. A lány felegyenesedett, és mindent megtett, hogy úgy tűnjön, zavarban van.

— Ó! — sóhajtotta, és a zsebkendőjével az álarc résein keresztül próbálta a szemét törölgetni. — Jaj, annyira sajnálom, de... de szükségem volt egy helyre, ahol egy pillanatra egyedül lehetek, és azt mondták, hogy ide bejöhetek.

Davis szeme elkeskenyedett, aztán a zárban lévő kulcsra nézett.

— Hogy jött be? — Puha, angolna simaságú hang, tele számítással és árnyalatnyi félelemmel.

— A házvezetőnő — felelte szipogva Celaena. Remélhetőleg nem nyúzzák meg elevenen szegény nőt emiatt. Akadozva, hadarva beszélt. — A vőlegényem, a vőlegényem elhagyott... — hebegte.

Néha komolyan feltette magának a kérdést, hogy talán valami nincs teljesen rendben vele, mert szinte gombnyomásra tudott sírni.

Davis újra ránézett, az ajkát lefelé biggyesztve, nem együttérzésből, Celaena ezt látta rajta, hanem viszolygásból, viszolygott ettől az ostoba, szipogó nőtől, aki a vőlegénye után bőgött. Mintha a drága idejét szörnyen elpocsékolná azzal, ha valakit megvigasztalna, aki kétségbe van esve.

A gondolat, hogy Archernek ilyen embereknek kell a szolgálatait nyújtania, akik őt játékszernek tekintik, amíg tönkre nem megy... Celaena a légzésére koncentrált. Muszáj valahogy kijutnia innen, anélkül hogy felkeltené Davis gyanúját.

Csak egy szavába kerül, hogy idehívja a folyosó végén álló őrt, és akkor tényleg bajba kerül, ráadásul az is lehet, hogy Archert is bajba sodorja.

Újra felzokogott.

— Az első emeleten van egy női toalett — mondta Davis feléje lépve egyet, hogy kikísérje. Tökéletes.

Ahogy közeledett, lehúzta a madárálarcát. Fiatal korában jóképű lehetett, azonban az idő és a sok alkohol petyhüdt arcot, gyérülő szalmaszőke hajat és élettelen arcszínt eredményezett.

Az orra hegyén kipattogzottak az erek, amelyek lilásvörös színe éles ellentétben állt vizenyős, szürke szemével.

Már olyan közel volt, hogy meg tudta volna érinteni, és a kezét nyújtotta. Celaena újra megtörölgette a szemét, majd eltette a zsebkendőjét.

— Köszönöm — suttogta szemlesütve, és megfogta a kezét. –

Sajnálom... sajnálom, hogy zavartam.

A férfi hirtelen hangosan nagy levegőt vett, majd fémes fény villant fel.

A következő pillanatban Celaena a földre terítette és harcképtelenné tette, de nem volt elég gyors ahhoz, hogy megakadályozza, hogy Davis kése fájdalmasan az alkarjába vágjon. Terebélyes ruhája akadályozta, amikor a férfit a szőnyegre szorította. A vér kis patakban meztelen karján lefelé csordogált.

— Senkinek sincs kulcsa ehhez a helyiséghez — sziszegte Davis hason fekve. Bátor volt vagy buta? — Még a házvezetőnőnek sincs.

Celaena megmozdította a kezét, azt a helyet kereste a férfi nyakán, ahol megütve elveszíti az eszméletét. Ha el tudná rejteni az alkarját, akkor észrevétlenül ki tudna surranni.

— Mit keresett itt? — kérdezte Davis. Megpróbált kibújni a szorításából, eközben borgőzős lehelete a lány felé szállt. Nem méltatta válaszra, és mivel továbbra is védekezett, és le akarta rázni magáról, ezért az egész súlyával ráguggolt, majd ütésre emelte a kezét.

A férfi halkan nevetett.

— Nem is akarja tudni, hogy mi volt a pengén?

Selyempuha mosolyáért legszívesebben belekarmolt volna az arcába. Hajlékony, gyors mozdulattal elkapta a férfi kését, és megszagolta.

Soha nem fogja elfelejteni azt a pézsmaszagot, még ezer év múlva sem: gloriella, olyan gyengébb méreg, ami órákig tartó bénulást okoz. Azon az éjjelen is ezt használták, amikor elfogták, hogy kiüssék és harcképtelenné tegyék, majd átadták a király verőlegényeinek, és a tömlöcbe vetették. Davis most már diadalittasan mosolygott.

— Csak olyan mennyiségben, ami megbénítja addig, míg az őreim ideérnek, és önt egy félreeső helyre viszik.

Ahol megkínozzák, de ezt már nem kellett hozzátennie.

Rohadék.

Mennyi juthatott a szervezetébe? A vágás felületi volt és rövid. De tudta, hogy a gloriella már az ereiben száguld, pontosan, mint azokban a napokban, miután Sam összetört teteme mellett fekve még megérezte rajta a pézsmaszagot. Ki kell jutnia innen, de azonnal.

Megmozdította a szabadon maradt kezét, hogy kiüsse a férfit, de az ujjait törékenynek érezte, mintha önálló életet éltek volna. Davis nem volt túl magas, de erős volt. Biztos, hogy volt edzője, mert egyetlen hihetetlenül gyors mozdulattal elkapta a csuklóját, és a földre teperte. Olyan erővel csapódott a szőnyegre, hogy a tüdejéből kiment az összes levegő, szédült, és kiejtette kezéből a tőrt. A gloriella gyorsan hatott, túlontúl gyorsan. Ki kell jutnia innen.

Pánik áradt szét benne, tiszta, tömény pánik. Bár összekuszálódott ruhája útban volt, arra koncentrált, hogy utolsó erejével akkorát rúgjon Davisbe, hogy az elengedje.

— Te kis ribanc! — A férfi újra rá akarta vetni magát, de már Celaenánál volt a mérgező tőr. A következő pillanatban Davis a saját torkához kapott, a vére a lányra, a ruhájára, a kezére spriccelt.

A férfi oldalra dőlt, kezével a torkát markolta, mintha így egyben tarthatná, mintha meg tudná akadályozni, hogy elvérezzen. Ismerős, gurgulázó hangot adott ki magából, de ő nem volt olyan kegyes, hogy megkímélje a szenvedéstől, hanem feltápászkodott. Nem, még egy búcsúpillantást sem vetett rá, miközben a késsel térdig levágta ruhája szoknyarészét. A következő pillanatban már az ablaknál volt, az őröket kémlelte, és a lent parkoló hintókat. A gondolatai egyre jobban szétestek, de kimászott az ablakpárkányra.

Nem tudta volna megmondani, hogy hogyan, vagy mennyi ideig tartott, de egyszer csak a földön landolt, és a kapu felé rohant.

Az őrök — vagy szolgálók — riadót fújtak. Rohant, rohant, amilyen gyorsan csak tudott, minden szívveréssel gloriellát pumpált a szíve, és egyre jobban kicsúszott a kezéből a teste feletti kontroll.

A város elit negyedében voltak, a királyi színház közelében, és a horizonton az üvegkastélyt kereste. Ott van! Soha nem voltak a világítótornyok ennél szebbek és hívogatóbbak. Oda kell visszamennie.

A tekintete elhomályosult, de összeszorított foggal rohant tovább.

Volt annyi lélekjelenléte, hogy egy sarkon szundikáló részeg emberről le tudta rángatni a köpenyét, és letörölte a vért az arcáról. A kezét viszont alig bírta tartani futás közben. A köpeny elfedte tönkretett ruháját, és a kastély területén a főbejárat felé vette az irányt, ott, ahol az őrök még a derengő fényben is felismerték. A seb kicsi volt és felületi, sikerülni fog. Csak be kell jutnia, biztonságba kell kerülnie...

Nagyon megszenvedett a kastélyhoz vezető kacskaringós úton, és még mielőtt elérte volna az épületet, a futásból támolygás lett. Nem mehetett a főbejáraton keresztül, mert akkor egyből kitudódik minden, és mindenki tudni fogja, hogy ki a felelős Davis haláláért.

Minden lépésnél megingott, és egy oldalbejárat felé ment. A laktanyaszárnynál a szegecsekkel díszített vasajtók egy részét még éjszakára is nyitva hagyták. Nem a legjobb hely, hogy a kastélyba jusson, de megteszi. Talán az őrök diszkrétek lesznek.

Jobb láb, bal láb, mindig egy kicsivel tovább.

Később már nem emlékezett, hogyan jutott a kaszárnya bejáratához, csak a vasszögek szúrásából érezte, hogy kinyitotta az ajtót. A folyosó fénye égette a szemét, de legalább bent volt.

Az ebédlő ajtaját nyitva találta. Nevetés és összekoccanó söröskorsók zaja jutott el hozzá. A hidegtől kába, vagy ez már a gloriella hatása?

Szólnia kell valakinek, hogy milyen ellenmérget kell bevennie... valakinek...

Egyik kezével a falnak támaszkodott, a másikkal szorosan összefogta a köpenyét, és elosont az ebédlő mellett. Minden lélegzetvételt egy örökkévalóságnak érzett. Senki nem tartóztatta fel, még feléje sem néztek.

A folyosó végén volt egy ajtó, amit el kell érnie, abban a szobában már biztonságban lesz. A kőfalnak támaszkodott, számolta az ajtókat, amelyek mellett elhaladt. Mindjárt ott volt.

A köpenye beakadt egy kilincsbe, és elszakadt.

De sikerült eljutnia az ajtóig, a szobáig, ahol biztonságban lesz. Alig érezte az ujjai alatt a fát, ahogy az ajtót megnyomta és bebotorkált.

Világos fény, homályos foltok, fa, kő, papír... és a fátyolon keresztül egy ismerős arc, aki az íróasztalnál ülve nézett fel rá.

A torkából feltört egy elfojtott hang, és tudta, hogy fehér ruhája, karja, keze csupa vér. A vérében Davist látta, és a tátongó vágást a torkán.

— Chaol — nyögött fel, kereste az ismerős arcot.

De ő már rohant feléje, miközben mindent levert. Celaena térde elgyengült, és elesett. A férfi a nevét kiáltotta. Csak aranybarna szemét látta, és csak annyit bírt elrebegni, hogy gloriella, majd minden forogni kezdett és elsötétedett.

13. FEJEZET

EZ VOLT AZ EGYIK LEGHOSSZABB éjszaka Chaol életében.

Minden másodperc ijesztő tisztasággal telt, minden egyes kínzó másodperc, amikor Celaena a dolgozószobája padlóján feküdt, annyi vérrel borítva, Hogy nem tudott rájönni, hol vérzik. A sérüléseit eltakarta ruhája ezer fodra és berakása.

Magánkívül volt ő is, teljesen magánkívül. A fejében nem volt semmi más, csak páni félelem, bezárta az ajtót, fogta a vadászkését, és a ruháját ott helyben felhasította.

De nem voltak sebei, csak egy karcolás az alkarján, majd egy kisebb tőr koppant a tokjával együtt a földre. A ruhától megszabadítva szinte nem is látott vért sehol. Ebben a pillanatban annyira lecsillapodott benne a pánik, hogy eszébe jutott, mit rebegett a lány: gloriella.

Ezt a mérget akkor használják, ha az áldozatot átmenetileg meg akarják bénítani. Innentől az intézkedések logikus sorrendbe rendeződtek: csendben ide kell hívni Resst, az ügyes, fiatal gárdistát, meg kell neki mondani, hogy tartsa a száját, és kerítse elő a legközelebbi javasasszonyt. Celaenát be kell bugyolálni a köpenyébe, hogy senki ne lássa rajta a vért. Fel kell emelni, és a lakosztályába vinni. A javasasszonyoknak utasításokat adni, végül pedig ágyban tartani, míg az ellenmérget lenyomják a torkán. Ezután következtek a végtelenül hosszú órák, amiket azzal töltött, hogy megtartsa, és összefogja a haját, amikor hányt, és mindenkire ráförmedjen, aki a szobába lépett.

Amikor végre mélyen aludt, akkor is mellette ült és őrizte.

Resst és legmegbízhatóbb embereit a városba küldte azzal az utasítással, hogy ne jöjjenek vissza válasz nélkül. Amikor visszajöttek, egy olyan üzletemberről számoltak be, akit minden valószínűség szerint a saját mérgező tőrével öltek meg. A kapitány annyira össze tudta magában rakni a történetet, hogy egy dologban biztos legyen: örült, hogy Davis meghalt. Ha túlélte volna, akkor elment volna hozzá, hogy saját kezűleg segítse át a túlvilágra.

Celaena felébredt.

A szája csontszáraz volt, a feje lüktetett a fájdalomtól, de tudott mozogni. Kéz- és lábujjait meg tudta mozdítani, és felismerte a lepedő szagát, tudta, hogy a saját ágyában, a hálószobájában fekszik, és biztonságban van.

Szemhéja nehéz volt, amikor kinyitotta a szemét. Még mindig olyan elmosódott volt minden, de próbált pislogni. Fájt a gyomra, de a gloriella hatása már gyengült. A fejét balra fordította, mintha még álmában is tudta volna, hogy hol van Chaol.

A karosszékben szunyókált, kinyújtott karral és lábbal, a fejét hátrahajtva, így tunikájának kigombolt gallérja alatt láthatóvá vált az ádámcsutkája. A ferdén beeső napfény alapján kora reggel lehetett.

— Chaol — krákogott.

Azonnal felébredt, mint aki riadókészültségben van, odahajolt hozzá, mintha ő is automatikusan tudta volna, hogy hol van. Ahogy meglátta, leengedte a kezét, amellyel az előbb a kardját szorongatta.

— Felébredtél — szólt, a hangja olyan volt, mint egy sötét morajlás árnyalatnyi ingerültséggel. — Hogy vagy?

Végignézett magán, valaki lemosta róla a vért, és hálóinget adott rá. Csak akkor szédült, ha mozgatta a fejét.

— Siralmasan — vallotta be.

Chaol visszaült, előrehajolt és a térdére könyökölt.

— Mindenekelőtt tudni szeretném, hogy azért ölted meg Davist, mert a dolgozószobájába lopóztál, ő rajtakapott és egy mérgezett pengével megsebesített? — Megvillantak a fogai, és harag lobbant fel aranybarna szemében.

Az emlékre összeszorult a gyomra, de bólintott.

— Jól van — szögezte le, majd felállt.

— Elmondod a királynak?

A férfi karba tett kézzel odalépett az ágya széléhez, és lenézett rá.

— Nem. — Megint ez az ingerültség a szemében. — Azért, mert semmi kedvem arról vitatkozni, hogy képes vagy-e úgy kémkedni, hogy ne érjenek tetten. Az embereim is tartani fogják a szájukat. De ha még egyszer ilyesmit csinálsz, akkor tömlöcbe vettetlek.

— Mert megöltem?

— Mert halálra rémisztettél! — Chaol a hajába túrt, fel-alá járkált, aztán megpördülve rámutatott. — Tudod, hogy néztél ki, amikor megjelentél?

— Megpróbálom kitalálni... Rosszul?

Tompa tekintet.

— Kár, hogy elégettem a ruhádat, mert most a legszívesebben megmutatnám.

— Elégetted a ruhámat?

A férfi kitárta a karját.

— Azt akarod, hogy bizonyítékok legyenek arról, hogy mit tettél?

— Bajba kerülhetsz, ha engem fedezel.

— Ez az én gondom, majd megoldom.

— Ó, majd megoldod?

A férfi az ágy fölé hajolt, és a matracra támaszkodva, odavágta neki:

— Pontosan. Én majd megoldom.

A lány nyelt egyet, de a szája olyan száraz volt, hogy fájt. A férfi haragja mellett oly sok félelem tükröződött a tekintetében, hogy összerezzent.

— Olyan szörnyen néztem ki?

A kapitány leereszkedett az ágy szélére.

— Teljesen kész voltál, mint aki a végét járja. Nem tudtuk, hogy mennyi gloriellát kaptál, ezért a javasasszonyok biztosra akartak menni, és az ellenméregből olyan erős dózist adtak, hogy órákat töltöttél egy vödör fölé hajolva.

— Semmire nem emlékszem. Azt se tudom nagyon, miként jutottam vissza a kastélyba.

Chaol a fejét csóválta és a falra bámult. A szeme alatti sötét karikák, borostás álla, minden porcikája teljes kimerültségről árulkodott. Valószínűleg röviddel ezelőtt aludhatott el.

A gloriellával a vérében alig tudta, hová megy, csak azt, hogy biztos helyre kell jutnia.

És csodával határos módon pontosan ott kötött ki, ahol a legjobb kezekben volt.

14. FEJEZET

CELAENA UTÁLTA MAGÁT AZÉRT, amiért most érezhetően minden bátorságát össze kellett szednie ahhoz, hogy újra belépjen a királyi könyvtárba, miután néhány nappal ezelőtt találkozott ott azzal a... lénnyel. Még elviselhetetlenebb volt, hogy a kastélybeli kedvenc helye ezáltal olyannyira ismeretlenné, de az is lehet, hogy életveszélyessé vált.

Amikor a könyvtár masszív tölgyfa ajtaját benyomta, egy kissé ostobának tűnt önmaga előtt is amiatt, hogy szinte állig fel volt fegyverkezve, bár a legtöbb fegyverét rejtve viselte. Csak nehogy valaki megkérdezze, hogy miért megy a király bajnoka úgy a könyvtárba, mintha csatamezőre lépne.

Tegnap este óta egy csepp kedvet sem érzett ahhoz, hogy bemenjen a városba, ezért elhatározta, hogy a napot a kastélyban tölti. Meg akarta emészteni, amit Davis dolgozószobájában talált. Utána akart nézni, hogy milyen kapcsolat lehet a rémjelekről szóló könyv és a király tervei között. És mivel a könyvtár előtti jelenség volt az egyedüli utalás arra, hogy a kastélyban valami nem stimmel, ezért összeszedte minden bátorságát, és ki akarta deríteni, hogy mit keresett ez a dolog a könyvtárban. Vagy van-e valamilyen nyom arra vonatkozólag, hogy hová tűnt el.

A könyvtár most is úgy nézett ki, ahogy mindig: félhomályos, egy kicsit barlangszerű és őrülten szép, ódon kőfalai, valamint a végtelenbe sorakozó könyvespolcok miatt.

Egy pisszenést sem lehetett hallani.

Tudta, hogy üldögél valahol néhány tudós és könyvtáros, de ők az idejük többségét privát dolgozószobájukban töltötték. A könyvtár elképesztően nagy volt, kastély a kastélyban.

Mit akart itt ez a lény?

A fejét hátrahajtotta, hogy egy pillantást vessen a felette lévő két szintre. Mindkettőt díszes mellvédek szegélyezték. A fő olvasóteremben, ahol állt, vascsillárok árasztottak fényt.

Nagyon szerette ezt a termet, mindenütt súlyos asztalok és vörös bársonyszékek álltak elszórva, a hatalmas kandallók előtt kopott kanapék terpeszkedtek.

Celaena odament ahhoz az asztalhoz, amelyet mindig a rémjelek tanulmányozásához használt. Itt töltött hosszú órákat Chaollal.

Három szintet lehetett látni. Mindegyiken végtelen számú olyan hellyel, ahol el lehet bújni, szobák, fülkék, omladozó lépcsők.

De mi van ezalatt a szint alatt? A lakosztálya valószínűleg túl messzire van ahhoz, hogy összeköttetés legyen a könyvtár és a titkos járatok között, de a kastély alatt még több feledésbe merült hely is lehet. A polírozott márványpadló csillogott a lába alatt.

Valamikor Chaol egyszer említést tett egy második könyvtárról, amely a legenda szerint ez alatt, katakombákban és alagutakban helyezkedett el. Ha valami olyat tenne, amiről azt szeretné, hogy ne tudjon senki, ha egy undorító teremtmény lenne, akinek el kell bújnia...

Talán ostobaság a részéről, hogy egyáltalán erre fecsérli az idejét, de muszáj kiderítenie... Talán ez a lény nyomra vezeti őt azzal kapcsolatban, hogy mi történik a kastélyban.

Elhatározta, hogy alaposabban szemügyre veszi a könyvtárat. A polcok közötti félhomály gyorsan elnyelte az alakját. Percekig sétált, míg elért egy oldalfalat, amely mentén könyvespolcok és megrongált írópultok sorakoztak. Előhúzott egy darab krétát a zsebéből, és egy X-et írt az egyik pultra. Egy idő múlva a könyvtár mindenhol teljesen egyformának tűnik majd, és akkor sokat segít, ha tudja, hogy hol volt a kiindulópont. Még akkor is, ha órákat fog itt tölteni.

Polcról polcra haladt. Némelyik nagyon egyszerű volt, másokat faragások díszítették. Csak kevés falon volt fáklya—, illetve gyertyatartó, és a távolságok köztük is akkorák voltak, hogy gyakran több lépést is szinte teljes sötétségben tett meg. A padlón a csillogó márványt régi, szürke kockakő váltotta fel, és az egyedüli zörej lépteinek zaja volt a kövön. Úgy tűnt neki, mintha évezredek óta ez lett volna az egyetlen hang.

De valaki biztosan járt erre, hogy a fali fáklyatartókat meggyújtsa. Ha tehát eltévedne, akkor biztosan rátalálnának.

Nem mintha bármi esélye lett volna annak, hogy eltéved, nyugtatgatta magát, amikor a könyvtár csendje önálló életet kezdett élni. Korábban tanult arról, hogyan kell utakat, kijáratokat és elágazásokat megjelölni és megjegyezni. Minden rendben lesz.

Valószínűleg olyan mélyre kell hatolnia a könyvtárban, amennyire csak lehetséges, egészen addig, ameddig már a tudósok sem merészkednek.

Ekkor eszébe jutott, hogy egyszer, Az eleven halottak című mű elmélyült tanulmányozása közben hirtelen érzett valami furcsát a lába alatt. Chaol később elárulta neki, hogy a tőrét húzta végig a padlón, hogy megijessze, de az eredeti vibrálás más volt.

Mint egy kőbe karmoló karom.

Hagyd abba, mondta magában. Azonnal hagyd abba! A képzeleted teljesen elszabadult. Csak Chaol ugratott a múltkor is.

Úgy érezte, mintha már egy örökkévalóság óta gyalogolna, amikor végre elért egy sarokra. Itt a régi fapolcokat faragott őrszemek díszítették, amelyek a köztük elhelyezett könyveket az idők kezdete óta őrizték. Innentől nem volt több fali fáklyatartó, és ha az ember végignézett a könyvtár hátsó falán, akkor az teljes sötétségbe veszett.

Szerencsére egy tudós hagyott egy fáklyát az utolsó fáklyatartó mellett. Elég kicsi volt ahhoz, hogy ne gyújtsa fel vele az egész átkozott könyvtárat, ahhoz viszont már túl kicsi, hogy sokáig tartson.

Itt be is fejezhetné a sétát és hazatérhetne a lakosztályába, hogy végiggondolja, hogyan tudná Archer kuncsaftjaiból kiszedni az információkat. Egy falat felderített, azon nem volt semmi feltűnő. A hátsó falat majd holnap végignézi.

De ha már idáig eljutott...

Magasba emelte a fáklyát.

Dorian óraütések zajára riadt, és megállapította, hogy a toronyszobájában uralkodó elviselhetetlen hideg ellenére verejtékben úszik.

Már önmagában elég különös volt, hogy egyáltalán elaludt, de amit végképp nem tudott megmagyarázni magának, az a fagyos hideg volt. Az ablakok és ajtók mind zárva voltak.

És a leheletéből mégis kis felhők formálódtak.

Felült. Fájt a feje.

Rémálom, metszőfogakkal, árnyékokkal és villogó tőrökkel.

Csak egy rémálom.

A fejét ingatta. A helyiségben a hőmérséklet újra megemelkedett. Talán csak egy eltévedt huzat volt. Talán csak elszunyókált, mert előző éjjel túl sokáig volt fent. A rémálmot valószínűleg az váltotta ki, amit Chaoltól hallott Celaenáról.

Összeszorította a fogát. A lány munkája nem volt kockázatmentes, és Dorian, bár felizgatta magát az eset miatt, úgy érezte, hogy ha emiatt jelenetet rendez, akkor Celaena csak még inkább eltávolodik tőle.

Megpróbálta lerázni magáról a maradék hideget is, átment az öltözőjébe, hogy az összegyűrődött tunikáját átvegye. Amikor visszanézett, megesküdött volna, hogy azon a helyen, ahol a kanapéján feküdt, egy halvány zúzmaragyűrűt látott.

De amikor jobban szemügyre akarta venni, már nyoma sem volt.

Celaena hallotta, hogy valahol a távolban ütött egy óra, és alig hitt a fülének. Már három órát töltött itt. Három órát. A hátsó fal nem olyan volt, mint az oldalfal, hol kiöblösödött, hol bemélyedt, voltak beépített szekrények, falmélyedések, kis kutatószobák tele egerekkel és porral. Amikor egy X-et akart a falra rajzolni, és ezzel befejezni a mai kutatást, észrevett egy faliszőnyeget.

Csak azért tűnt fel neki, mert ez volt az egyetlen dísz az egész falon. Az utóbbi hat hónap tapasztalatai alapján egyszerűen tudta, hogy ennek van jelentése.

A faliszőnyeg nem Elenát ábrázolta, nem volt rajta szarvas sem, sem bármi más szép vagy zöld dolog.

Nem, ez a faliszőnyeg, amit olyan sötétvörös fonálból fontak, hogy majdnem feketének tűnt, nem ábrázolt semmit.

Megérintette a régi fonalakat, csodálkozott a sötét árnyalaton. Úgy tűnt, hogy ez a mély, sötét szín szinte magába szívja az ujjait. Libabőrös lett, a tőrét az egyik kezében tartva a másikkal elhúzta a faliszőnyeget. Káromkodott. És még egyet káromkodott.

Újabb titkos ajtó.

Visszanézett a polcok között, hallgatózott, hogy hall-e lépéseket vagy ruhák suhogását, majd benyomta az ajtót.

Egy csigalépcső tárult fel, a mélyéről pedig dohos, állott levegő szaga csapta meg. A fáklyával valamennyire be tudott világítani, és a márványfalakon egy díszesen megmunkált csatajelenetet pillantott meg.

Az egyik oldalon szemmagasságban egy keskeny, jó öt centiméter mély vájat volt látható, amely a csigalépcsővel együtt spirál alakban a mélybe csavarodott. Ujjával megtapintotta a vájat belsejét. Olyan sima volt, mint az üveg, és valami alig látható ragacsos réteg vonta be. Mellette egy kis ezüstkanna lógott.

Celaena leemelte a folyadékkal töltött kannát.

— Ravasz — dünnyögte.

Magában mosolyogva a kanna hegyes csőrét a vájat fölé helyezve megdöntötte a kannát, és olaj folyt ki belőle a vájatba.

Aztán óvatosan a falhoz érintette a fáklyát. Egy pillanat alatt tűz gyúlt a vájatban, és egy keskeny fénycsík vezetett végig a sötét, pókhálókkal beszőtt csigalépcső aljáig. A lány csípőre tett kézzel a mélybe kémlelt, és megcsodálta a falba vésett ábrázolásokat.

Bár nagyon kételkedett abban, hogy valaki itt keresné őt, eredeti állapotába igazította a falikárpitot, és előhúzta egyik hosszú tőrét. Ahogy lefelé haladt, a csata képei mozogtak, táncoltak a tűz fényében, és esküdni mert volna, hogy a kőarcok megfordultak, hogy lássák őt. Egy idő után direkt nem nézett a falra.

Hideg levegő csapta meg az arcát, majd végre-valahára megpillantotta a lépcső alját. A lépcső egy sötét, dohos, rothadás szagú folyosóba torkollott. Az utolsó lépcsőfok mellett hanyagul eldobott fáklya hevert, amelyet teljesen beborított a pókháló. Itt lent láthatólag már az örökkévalóság óta nem járt senki.

Kivéve, ha ez a lény lát a sötétben.

Elhessegette ezt a gondolatát is, felkapta a fáklyát, és az égő falmélyedésnél meggyújtotta.

A boltívekről olyan pókhálók lógtak, amelyek a padló macskaköveit súrolták. Az egyik falat roskadozó könyvespolcok szegélyezték, de a könyvek olyan kopottak voltak, hogy Celaena nem tudta elolvasni a címeket. Minden sarokba és falmélyedésbe pergamentekercseket és egyéb iratokat dugtak. Iratok kibontva is hevertek a meggörbült polcokon, mintha éppen valaki olvasta volna őket, aztán továbbállt volna. Bizonyos értelemben ez itt jobban emlékeztetett egy kriptára, mint Elena végső nyughelye.

Végigment a folyosón, időnként megállva, hogy megvizsgálja a tekercseket. Térképek voltak és olyan királyok számlái, akiknek a csontjai már rég elporladtak.

A kastély számlabizonylatai. Kilométereket gyalogoltál izgatottan, és mindezt azért, hogy haszontalan költségelszámolásokat találj. Valószínűleg pontosan ezt keresheti ez a teremtmény, egy hajdanvolt király élelmiszerszámláját.

Mint egy kocsis, úgy káromkodott, ahogy maga előtt hadonászott a fáklyával, de ment tovább, egészen addig, míg balra egy elágazásba botlott, újabb csigalépcsővel.

Ez Elena kriptájánál is mélyebbre kell hogy vezessen, de mennyire mélyre? Itt is volt egy ezüstkanna és egy vájat a falban, így meg tudta világítani a csigalépcsőt. Itt a szürke kőfalak egy erdőt ábrázoltak. Egy erdőt és...

Tündéreket.

A kissé hegyes füleket és a hosszúkás szemfogakat nem lehetett nem észrevenni. A tündérek ünnepeltek, táncoltak és zenéltek, elégedettségüket lelték abban, hogy sütkérezzenek halhatatlanságukban és természetfeletti szépségükben.

Nem, erről a helyről a király és cimborái nem tudhatnak, különben már régen elpusztították volna ezeket az ábrázolásokat. Nem volt szüksége történész segítségére ahhoz, hogy tudja, hogy ez a lépcső régi volt, sokkal régebbi, mint az első, még az is lehet, hogy régebbi, mint maga a kastély.

Vajon Gavin miért választotta éppen ezt a helyet, hogy kastélyt építsen? Korábban itt valami más állt?

Vagy van valami alatta, amit el akart rejteni, ezért épített rá?

Hideg verejtékcsepp csordogált lefelé a hátán, ahogy a lépcsőaknát fürkészte. Minden ésszerűség ellenére itt is levegő áramlott felfelé. Vas. Vasszag volt.

A falon lévő képek villództak, ahogy ment lefelé a csigalépcsőn. Amikor végre leért, vett egy nagy levegőt, levett egy fáklyát a tartójáról, és meggyújtotta. Egy hosszú, szürke kövekkel kikövezett folyosón állt. Csak egy ajtó volt a bal oldali fal közepén balra, mögötte a lépcsőn kívül nem volt több kijárat.

Átkutatta a folyosót. Semmi. Még egy egér sem. Még egyszer körülnézett, majd végigment rajta, és közben meggyújtotta a falon lévő fáklyákat.

A vasajtó nem volt feltűnő, de kétségtelenül áthatolhatatlan volt. Horpadt felülete olyan hatást keltett, mint egy darabnyi csillagok nélküli égbolt.

Celaena kinyújtotta a kezét, de megtorpant, amikor az ujja hozzáért a fémhez.

Miért van csak és kizárólag vasból?

Emlékei szerint a vas az egyetlen elem, amely immúnis a mágiával szemben. Tíz évvel ezelőtt a mágiát még annyiféle módon űzték, olyan emberek, akiknek a képességei maguktól az istenektől származtak, annak ellenére, hogy Adarlan királya azt állította, hogy a mágia az istenek megsértése. Akárhonnan származott is a mágia, számtalan variációja létezett: gyógyítási képesség, alakváltás, tűz, víz vagy viharok keltése, növények vagy gyümölcsök növekedésének meggyorsítása, jövőbelátás és még sok minden más. Eme adományok többsége az évezredek során felhígult, de egyes, erős, jellegzetes esetekben, ha a hatalmat, illetve erőt túl sokáig gyakorolták, akkor az illetők vérében lévő vas ájulásos rohamokhoz vezetett. Vagy még rosszabbhoz.

Celaena a kastélyban százával látott ajtókat, fából, bronzból, üvegből, de még egyet sem masszív vasból.

Ez itt nagyon régi volt, olyan időből származott, amikor egy vasajtónak még különleges jelentősége volt. Ezzel vajon ki- vagy be akartak zárni valakit?

A lány megérintette az amulettjét, Elena szemét, és még egyszer átnézte az ajtót. Nem jutott válaszhoz arra vonatkozóan, hogy mi lehet mögötte, ezért a kezét a kilincsre tette és lenyomta.

Zárva volt. Nem volt kulcslyuk rajta. A kezével végigtapogatta az ajtórést. Talán be volt rozsdásodva?

A homlokát ráncolta. Rozsdának nyoma sem volt.

Hátrébb lépett egy lépést, de továbbra is az ajtót nézte.

Minek van kilincs, ha nem lehet az ajtót kinyitni? Miért van zárva, hacsak nem azért, mert valami értékes dolgot akartak elrejteni?

Elfordult, de az amulettje elkezdte melegíteni a bőrét, és a tunikáján keresztül fény villant fel. Megállt.

A fény a fáklyából is jöhetett, de... Az ajtó és a keret közötti kis rést kémlelte. Egy árnyék, sötétebb, mint a Celaena mögötti, gubbasztott a másik oldalon.

Lassan, miközben a szabad kezével előhúzta a legkeskenyebb és leglaposabb tőrét, letette a fáklyát a földre, és olyan közel kúszott, amennyire csak mert. Csak árnyékok, árnyékok. Vagy patkányok?

Így vagy úgy, muszáj tisztáznia.

A csillogó tőrt teljesen hangtalanul becsúsztatta az ajtó alá.

A pengén semmi más nem tükröződött, csak sötétség, sötétség és a fáklya fénye.

Jobbra és balra és még egy picivel beljebb tolta a tőrt.

Hirtelen két szikrázó, zöldesarany szemgolyó villant fel a pengén. Hátraugrott, anélkül, hogy a kést elengedte volna, az ajkába harapott, hogy ne káromkodjon hangosan. Szemek. A sötétben fénylő szempár, mint egy... egy...

Vett egy mély levegőt, és egy kicsit megpróbált megnyugodni. A szempár mintha egy állat szeme lett volna. Egy patkányé. Vagy egy egéré. Vagy egy vadmacskáé.

Mégis még egyszer az ajtóhoz kúszott, benn tartotta a levegőt, miközben oldalra döntött késével a sötétséget vizsgálta.

Semmi, abszolút semmi.

Egy teljes percig a pengét bámulta, arra várva, hogy a szempár még egyszer megjelenjen.

De akármi volt is az előbb, visszahúzódott.

Egy patkány. Valószínűleg egy patkány volt.

De a hidegrázás, ami elfogta, nem akart elmúlni, és az amulett továbbra is meleget sugárzott. Még akkor is, ha az ajtó mögött nem volt semmilyen élőlény, muszáj ott válaszoknak lenniük. És meg is fogja őket találni, csak nem ma. Hanem valamikor máskor, ha fel lesz rá készülve.

Talán mégis ki lehet nyitni valahogy az ajtót. A megérzése azt súgta, hogy annak az erőnek, amely egy ilyen régi ajtót zárva tart, valami köze lehet a rémjelekhez.

Ha azonban tényleg van valami az ajtó mögött... Ahogy a fáklyát felemelte, a jobb kezén látta a sarló formájú heget, a ridderak harapásának a nyomát.

Csak egy patkány volt. És abszolút semmi érdeke nem fűződött ahhoz, hogy ezt most megcáfolja.

15. FEJEZET

EZEN AZ ESTÉN a palota nagycsarnoka dugig volt. Bár Celaena rendszerint szívesebben étkezett a lakosztályában, de amikor hallotta, hogy a Hollin herceg hazatérésére rendezett díszvacsorán Rena Goldsmith fog fellépni, odapréselődött a terem hátsó részében álló egyik hosszú asztalhoz. Ez volt az egyetlen hely, ahová a köznemesek, Chaol néhány nemesi származású testőre, illetve olyanok ülhettek, akik nem féltek az udvar viperafészkétől.

A királyi család legelöl, egy emelvényen álló asztalnál vacsorázott, Perringtonnal, Rolanddal és egy nővel, aki a külseje alapján Roland anyja lehetett. Celaena a helyéről nem látta jól a hollófekete, göndör hajjal megáldott kis Hollin herceget, aki messziről sápadtnak és jól tápláltnak látszott. Az, hogy Dorian mellé ültették, eléggé igazságtalannak tűnt, mert így kitették őket az összehasonlításoknak, és minden Hollinnal kapcsolatos rosszindulatú pletyka ellenére akaratlanul is kissé együtt érzett a fiúval.

Meglepetésére Chaol ült mellé. Az emberei közül még foglaltak helyet az asztaluknál. Bár a teremben számos testőr teljesített szolgálatot, Celaena nem kételkedett abban, hogy az ő asztalánál ülők éppen annyira éberek, mint az ajtóknál vagy a királyi család asztalánál állók. Az asztalnál lévők mindannyian barátságosak voltak vele, visszafogottak, de barátságosak. Senki nem említette az előző estét, de halkan érdeklődtek a hogyléte felől. Úgy tűnt, hogy Ress, aki egyébként a bajnoki viadal alatt őt felügyelte, őszintén megkönnyebbült, hogy jobban van. Ő volt a legközlékenyebb, és úgy traccsolt, mint egy öreg udvaronc.

— És akkor — mesélte Ress éppen, akinek kisfiús arcán ördögi élvezet tükröződött —, éppen akkor, amikor a lány anyaszült meztelenül az ágyában volt, berontott a lány apja — a testőrök, köztük Chaol is röhögött —, aztán a férfit a lábánál fogva kirángatta az ágyból, és lelökte a folyosó lépcsőjén. Úgy visított, akár egy malac.

A kapitány hátradőlt a székében, és karba tette a kezét.

— Te is visítanál, ha meztelenül a jéghideg padlón vonszolnának.

Amikor Ress ezt vitatni szerette volna, csak vigyorgott.

Emberei körében Chaol olyan közvetlennek, lazának tűnt, a szeme is csillogott. Tisztelték, keresték a beleegyezését, megerősítését, támogatását. Celaena vihogása is halkult, erre a férfi felvont szemöldökkel ránézett.

— Éppen te nevetsz? Senkit nem ismerek rajtad kívül, aki olyan keserűen panaszkodna a hideg folyosók miatt, mint te.

Celaena kihúzta magát, a testőrök lopva vigyorogtak.

— Ha jól emlékszem, te is éppúgy panaszkodsz akkor, amikor edzésen veled törlőm fel a padlót.

— Ohó! — kiáltott fel Ress, mire Chaol még inkább felvonta a szemöldökét. Celaena rávigyorgott.

— Kissé felvágták a nyelved — szólt a kapitány. — Lemenjünk a tornacsarnokba, hogy megvizsgáljuk szavaid igazságtartalmát?

— Örömmel, ha az embereidnek nincs ellenére, hogy végignézzék, ahogy egy rúgást kapsz a hátsódba!

— Ez ellen biztosan nincs kifogásunk — kurjongatott Ress.

Chaol ránézett, inkább vidáman, mint figyelmeztetően. Ress gyorsan hozzáfűzte. — Kapitány.

Chaol válaszolni akart, de ebben a pillanatban egy magas, vékony nő lépett a terem egyik oldalán felállított kis színpadra.

Celaena a nyakát nyújtogatta, mivel Rena Goldsmith a fából ácsolt színpadon oda libbent, ahol egy hatalmas, zöldesarany színű hárfa és egy hegedűs várt rá. Legelőször évekkel ezelőtt hallotta Renát a királyi színházban énekelni, egy olyan hideg téli estén, mint a mai. Két órán keresztül olyan csönd volt a színházban, mintha a nézők levegőt sem vettek volna közben. A lány még napokig nem tudta kiverni az énekesnő hangját a fejéből.

Az asztalától alig látta az öreg hölgyet, csak annyit látott, hogy hosszú, zöld ruhában van (nem viselt alsószoknyákat, fűzőt és semmilyen felesleges díszt, kivéve a fonott bőrövet karcsú derekán), és vörösesarany haját kibontva viselte. A teremben mindenki elhallgatott, és Rena az emelvényen lévő asztal felé pukedlizett. Ahogy helyet foglalt a hárfa mellett, a nézők már feszülten várakoztak. De mennyi ideig fog az udvar figyelme tartani?

A művésznő a vézna hegedűs felé biccentett, majd hosszú, fehér ujjaival egy dallamot kezdett a hárfából előcsalogatni. Az első hangok után felépült a ritmus, és a hegedű egy lassú, szomorú dallammal kapcsolódott be. A hangok egybefonódtak, egyesültek, egyre magasabbra és magasabbra szálltak, majd Rena énekelni kezdett.

Az első hangoktól kezdve megszűnt a világ.

A hangja lágy volt, természetfeletti, úgy szólt, mint egy félig elfeledett bölcsődal. Az egymást követő dalok megbabonázták Celaenát. Dalok távoli országokról, elfeledett legendákról, szerelmesekről, akik egy örökkévalóságon keresztül vártak arra, hogy újra egyesüljenek.

A teremben senki sem mozdult. Még a szolgák is mozdulatlanul álltak a falaknál, az ajtók mellett és a falmélyedésekben. Az egyes darabok között Rena csak rövid tapsszüneteket iktatott be, aztán a hárfa és a hegedű újra rákezdett, és mindenki hipnotizálva hallgatta.

Aztán az énekesnő újra az emelvényen ülőkhöz fordult.

— A következő dalt — szólt lágyan — a nagyra becsült királyi család tiszteletére éneklem, akiknek a meghívására ma este eljöttem.

Egy régi legenda vagy inkább ballada volt, amelyet Celaena gyerekkora óta nem hallott, és még soha nem hallotta megzenésítve.

Most úgy fülelt, mintha először hallaná: egy tündérasszony története volt, aki olyan szörnyű hatalommal, tehetséggel volt megáldva, hogy az összes királyságból királyok és lordok vették igénybe tudását. Segítségével háborúkat nyertek és országokat foglaltak el, de mindenki félt és távolságot tartott tőle.

Merész húzás volt ezt a dalt választani, és még merészebb a királyi családnak szentelni. De nem hördültek fel. Még a király is kifejezéstelen arccal hallgatta, mintha nem pontosan arról a hatalomról énekelne, amelyet ő tíz évvel ezelőtt betiltott. Ez a hang talán még egy kényúr szívét is meg tudja lágyítani. Talán a zenében és a művészetben olyan mágia van, amit nem lehet feltartóztatni.

Rena folytatta dalát, elmesélte a tündérasszony történetét, aki oly sok évig szolgálta ezeket a királyokat és lordokat, énekelt a magányról, amely egyre inkább felemésztette. Egy napon jött egy lovag és a király megbízásából segítséget kért. Úton az udvar felé a lovag félelme szerelemmé alakult át, és már nem szörnyű tehetségét látta benne, hanem a nőt. Királyok és uralkodók versengtek érte, és elképzelhetetlen gazdagságot ígértek neki, de mégis ez a lovag volt az, aki a szívét meghódította, mert azzal ajándékozta meg, hogy annak látta őt, aki valójában volt, és nem annak, amivé vált.

Celaena nem is vette észre, hogy könnyek folynak az arcán.

Lélegzete kiesett a ritmusából, ajka remegett. Nem szabadott sírnia, itt, ennyi ember előtt. De aztán egy meleg, kérges kéz az övé után nyúlt az asztal alatt, és amikor odafordult, látta, hogy Chaol nézi. A férfi halványan mosolygott, és a lány tudta, hogy megérti.

Celaena ránézett a testőrkapitányára, és visszamosolygott.

Hollin már nagyon fészkelődön, akadékoskodott és nyafogott mellette, hogy mennyire unatkozik, és mekkora butaság ez az előadás, de Dorian figyelme a terem másik végében álló hosszú asztalra irányult.

Rena Goldsmith természetfeletti éneke ringott a hatalmas teremben, és mindenkit megbabonázott, és ezt a dalt ő, jobb kifejezést nem lelve, mágikusnak mondta volna.

Celaena és Chaol csak ült, egymást nézve. Azonban máshogy, mint egyébként szokták. Dorian már nem is hallotta a zenét.

Rá soha nem nézett így a lány. Egyetlenegyszer sem.

Egyetlen másodpercig sem.

Amikor Rena befejezte a dalt, Dorian levette a kettősről a pillantását. Nem hitte, hogy volt köztük valami, még nem. Chaol olyan makacs és olyan lojális volt hozzá, hogy soha nem környékezné meg Celaenát, sőt még azt se venné észre, hogy úgy néz a lányra, ahogy a lány rá.

Hollin nyafogása egyre hangosabb lett. Dorian mély levegőt vett.

Le fogja zárni ezt a fejezetet. Őt nem fogják dalba foglalni, mint a régi királyokat, és lemond a lányról. Celaena egy hűséges, bátor lovagot érdemel, aki úgy néz rá, amilyen valójában, és nem fél tőle. És ő is érdemel valakit, aki éppúgy néz rá, még akkor is, ha maga a szerelem nem ugyanaz lenne, még akkor is, ha a lány nem ő lenne.

Dorian behunyta a szemét, és vett még egy mély levegőt.

Amikor újra kinyitotta, akkor hagyta a lányt elmenni.

Órákkal később Adarlan királya a kínzókamra hátsó részében állt, amikor titkos őrei Rena Goldsmitht bevonszolták. A kivégzőhelyet a helyiség közepén már vér borította. Közvetlenül mellette hevert Rena kísérőjének lefejezett teteme, akinek a vére a lefolyóba csordogált.

Perrington és Roland némán állt a király mellett, néztek és vártak.

Az őrök az énekesnőt a kivégzőhely előtt térdre lökték.

Egyikük a vörösesarany hajánál fogva felrántotta a fejét, hogy kénytelen legyen a királyra nézni, amikor az előrelépett.

— Halálbüntetés vár arra, aki a mágiáról beszél, vagy azt támogatja. Az, hogy az én házamban egy ilyen dalt énekelt, az istenek és személyem megsértése.

Rena Goldsmith csak nézett rá, a szeme világított. Nem védekezett, amikor a király emberei a fellépése után megragadták, és még csak nem is kiáltott, amikor a társát lefejezték. Mintha tudta-várta volna, hogy ez fog történni.

— Kíván mondani valamit az utolsó szó jogán?

A nő ráncos arcán egy furcsán letisztult düh jelent meg, és kissé megemelte az állát.

— Az elmúlt tíz évben csak azért dolgoztam, hogy elég híres legyek ahhoz, hogy meghívást kapjak ebbe az udvarba. Tíz év, hogy el tudjam énekelni itt a dalokat a mágiáról, amelyet ön megpróbált felszámolni. Azért, hogy ön hallja ezeket a dalokat, és tudja, hogy még mindig itt vagyunk, hogy ön betilthatja a mágiát, és ezreket lemészárolhat, de mi, akik a régi szokásokat őrizzük, mi még mindig emlékezünk.

A király mögött Roland felhorkant.

— Elég — szólt a király, és az ujjával csettintett egyet.

Az őrök meglökték a nőt, hogy a feje a tönkre került.

— A lányom tizenhat éves volt — folytatta a nő. Könnyek folytak az arcán, de a hangja határozott és hangos maradt. –

Tizenhat, amikor ön megégette őt. Kaleennek hívták, a szeme olyan volt, mint a viharfelhők. Álmomban még ma is hallom a hangját.

A király intett a hóhérnak, hogy lépjen elő.

— A húgom harminchat éves volt. Liessának hívták, két fia volt, bennük lelte minden örömét.

A hóhér felemelte a fejszéjét.

— A szomszédom és a felesége hetvenévesek voltak. Jon és Estrel volt a nevük. Azért kellett meghalniuk, mert védelmezni merték a lányomat, amikor az ön emberei elhurcolták.

Rena Goldsmith még folytatta volna halottai felsorolását, amikor a fejsze lesújtott.

16. FEJEZET

CELAENA BELETÚRT A KANALÁVAL a zabkásájába, megízlelte, majd egy csomó cukrot döntött bele.

— Sokkal szívesebben reggelizek veled, mintsem hogy kimenjek a jeges hidegbe. — Fürge hangosan szuszogott, a feje a lány ölében nyugodott. — Azt hiszem, hogy ő is így lehet vele — fűzte hozzá vigyorogva.

Nehemia halkan nevetett, majd beleharapott a pirítósába.

— Úgy tűnik, hogy ez az egyetlen napszak, amikor mind a ketten láthatunk téged — mondta eyllwe nyelven.

— El voltam foglalva.

— Azzal, hogy a király listáján lévő összeesküvőket levadászd?

Sokatmondó pillantás felé, majd újabb harapás a pirítósába.

— Mire vagy kíváncsi?

Celaena arra koncentrált, hogy belekeverje a cukrot a zabkásába, ahelyett hogy a barátnőjére nézett volna.

— Te komolyan azt gondolod, hogy a szabadságod megéri ezt az árat? Akkor nézz a szemembe, és úgy mondd!

— Emiatt vagy az utóbbi időben olyan ingerült?

Nehemia letette a pirítósát.

— Hogy meséljek rólad a szüleimnek? Hogyan győzzem meg őket, hogy a barátságom a király bajnokával — ezt a két szót adarlani nyelven mondta, úgy köpte ki, mint a mérget — bizonyos értelemben tiszteletre méltó dolog? Hogy tudom őket meggyőzni arról, hogy a lelked nem romlott?

— Eddig nem volt a számomra világos, hogy szükségem van a szüleid beleegyezésére.

— Fontos, hatalommal járó pozícióban vagy, és sokat tudsz, mégis csak másoknak engedelmeskedsz. Engedelmeskedsz, és semmit nem kérdőjelezel meg, csak egy cél lebeg a szemed előtt: a saját szabadságod.

Celaena a fejét rázva félrenézett.

— Azért nem nézel rám, mert tudod, hogy ez az igazság.

— És miért baj az, hogy a szabadságomat akarom? Nem szenvedtem eleget, hogy megérdemeljem? Mi van akkor, ha az odavezető módszerek nem a legkellemesebbek?

— Nem vitatom, hogy szenvedtél, Elentiya, de ezrek vannak, akik szintén szenvedtek, még többet is, mint te. És nem adják el magukat a királynak, hogy megkapják, amit ők is megérdemelnének. Minden egyes gyilkosságoddal egyre kevesebb mentséget találok arra, hogy a barátnőd maradjak.

Celaena levágta az asztalra a kanalát, és a kandallóhoz ment.

A legszívesebben letépkedte volna a faliszőnyegeket és festményeket a falról, amelyeket azért vásárolt, hogy a szobáját szebbé tegye. Legfőképpen azt akarta, hogy Nehemia ne nézzen rá így többet, mintha ő is olyan gonosz lenne, mint az üvegtrónon ülő szörnyeteg. Tudatosan vett egy nagy levegőt, aztán még egyet, hallgatózott, hogy van-e még valaki a lakosztályában, majd megfordult.

— Senkit sem öltem meg — mondta halkan.

Nehemia alig bírt megmukkanni.

— Tessék?

— Senkit sem öltem meg. — Celaena nem mozdult, nem jött közelebb, mert szüksége volt a kettejük közti távolságra, hogy megtalálja a megfelelő szavakat. — A halált mindegyiküknél csak megrendeztem, és segítettem őket a menekülésben is.

Nehemia végigsimított az arcán, ezzel elkente a szemhéjára festett aranyport. Amikor leengedte a kezét, sötét, szép szemét tágra nyitva kérdezte:

— Egyetlen embert sem öltél meg, ahogy a király parancsolta?

— Egyetlenegyet sem.

— És mi van Archer Finn-nel?

— Archernek ajánlatot tettem: időt kap a hónap végéig, hogy elrendezze az ügyeit, mielőtt megrendezzük a halálát, és elmenekül, cserébe pedig információkat szolgáltat a király aktuális ellenségeiről.

A többi részletről majd később mesél Nehemiának, a király terveiről, a könyvtár alatti katakombákról, ezek egyelőre túl sok kérdést vetnének fel.

Nehemia ivott egy korty teát, de a keze annyira remegett, hogy a folyadék majdnem kiömlött a csészéből.

— Ha ezt megtudja, akkor kivégeztet.

Celaena az erkélyajtón keresztül arra a világra nézett, amely tele volt lehetőségekkel, és ahol egy csodaszép nap volt készülőben.

— Tudom.

— És mit akarsz csinálni Archer információival? Milyen információk ezek pontosan?

A lány röviden beszámolt azokról az emberekről, akik Terrasen elveszett trónörökösét újra a trónra akarják ültetni, és még azt is elmesélte, hogy mi történt Davisszel. Nehemia elsápadt. Ahogy befejezte a mondókáját, a hercegnő reszkető kézzel nyúlt újra a teáscsészéje után.

— Megbízol Archerben?

— Azt hiszem, hogy számára az élete a legértékesebb.

— Ő egy kurtizán, hogy lehetsz biztos abban, hogy megbízhatsz benne?

Celaena visszaült a székre, Fürge összegömbölyödött a lábánál.

— Nos, te is bízol bennem, pedig egy orgyilkos vagyok.

— Ez nem ugyanaz.

A lány a falon tőle balra lévő falikárpitra nézett, és az előtte lévő komódra.

— Fia már itt tartunk, hogy mindezt elmeséltem neked, amiért simán kivégezhetnének, akkor még lenne valami.

Nehemia is ránézett a faliszőnyegre, majd hirtelen elállt a lélegzete.

— Ez... Ez Elena a faliszőnyegen, ugye?

Celaena sandán rámosolygott, és karba tette a kezét.

— Ez még messze nem a legrosszabb.

Úton lefelé a sírkamrába Celaena mindent elmesélt Nehemiának, ami Samhain ünnepe óta közte és Elena között történt, és minden kalandot, ami azóta megesett vele. Megmutatta neki a helyiséget, ahol Káin a ridderakot megidézte. A kripta előtt a lány kissé összerezzent, mert egy kellemetlen apróság jutott az eszébe.

— Magaddal hoztad egy barátnődet?

Nehemia felsikoltott. Celaena köszöntötte a bronz ajtókopogtatót.

— Szervusz, Mort!

Nehemia hunyorogva nézte a kis koponyát.

— Ez meg hogy? — Oldalról Celaenára nézett. — Ez hogy lehet?

— Ősi mágia és kapitális baromság ötvözete — válaszolta a lány, Mortot pedig gyorsan leállította, amikor az belefogott a történetébe, hogy Brannon király teremtette őt. — Valaki rémjelekkel varázsolt.

— Valaki! — háborodott fel Mort. — Ez a valaki...

— Fogd be a szád! — förmedt rá Celaena, kinyitotta a kripta ajtaját, és betessékelte a hercegnőt. — Azoknak tartogasd, akiket érdekel.

Mort motyogott valamit, ami szaftos káromkodások sorozatának hallatszott. Nehemia hunyorgott, amikor a kriptába léptek.

— Ez hihetetlen — suttogta a hercegnő a rémjelekkel borított falakat szemlélve.

— Mit írnak?

— Halál, örökkévalóság, uralkodók — olvasta fel Nehemia. –

Amit síremlékekre szokás írni.

Továbbment a helyiségben. Celaena leült a földre, hátát egy falnak támasztotta, és az egyik sarkával a földből kiemelkedő egyik csillagot dörzsölte. Töprengve nézte a csillagok által képzett ívelt vonalat.

Talán egy csillagképet alkotnak?

Felállt, és az egészet fentről nézte. Kilenc csillag egy ismerős alakzatot adott ki, a szitakötőt. Felvonta a szemöldökét. Ez soha nem tűnt fel neki korábban.

Gavin szarkofágjának fejrészénél egy további csillagképet lehetett felismerni, a wyvernt.

Az Adarlan-ház szimbóluma, és a második csillagkép az égen.

Celaena követte a csillagok által képzett alakzatokat a földön, végig az egész sírkamrában. A lába alatt ott volt az éjjeli égbolt, és amikor az utolsó csillagképhez ért, a falnak ment volna, ha Nehemia nem fogja meg a karját.

— Mi ez?

A lány az utolsó csillagképre, a szarvasra meredt. A szarvast az észak urának tartották, ő volt Terrasen, Elena hazájának a szimbóluma. A csillagkép a fal felé nézett, és a szarvas úgy emelte fel a fejét, mintha valamit nézne...

Celaena követte a tekintetét a falat borító rémjelek tucatjain keresztül, míg...

— Te jóságos Rém! Ezt nézd! — mondta, és felmutatott.

Egy szem volt, amely nem volt nagyobb a tenyerénél. A szivárványhártyájánál ki volt lyukasztva, de ezt a lyukat tökéletesen kidolgozták és gondosan elrejtették. A rémjel maga egy arcot ábrázolt. A másik szem ki volt töltve, és sima volt.

Jól csak a szemmel lát az ember. Kizárt, hogy ekkora szerencséje van... biztosan csak véletlen. Celaena megpróbált növekvő idegességén úrrá lenni, és lábujjhegyre állt, hogy jobban megnézze a szemet.

Hogyhogy ez nem tűnt fel neki már réges-rég? Hátrébb lépett egyet, mire a rémjel arc elhalványult. Ha közelebb lépett a csillagképhez, újra megjelent.

— Az arcot csak akkor lehet látni, ha a szarvason állsz — suttogta Nehemia.

Celaena végighúzta kezét az arcon, repedéseket és olyan légmozgást keresett, amely egy további helyiségbe vezető ajtóra utalna. Semmi. Vett egy mély levegőt, és lábujjhegyen a szem elé állt, a tőrt készenlétben tartva arra az esetre, ha valami kiugorna belőle. Barátnője halkan vihogott. A lány is elvigyorodott, amikor odahajolt, és a lyukon bekémlelt a sötétbe.

Nem volt ott semmi. Csupán egy távoli fal, amelyet csak a pislákoló fény világított meg.

— Ez... ez csak egy csupasz fal. Van ennek valami értelme?

Elhamarkodottan vont le következtetéseket — látott dolgokat, és úgy hozta őket összefüggésbe, hogy azok nem is léteztek. Arrébb lépett, hogy Nehemia is bekukucskálhasson.

— Mort! — kiabált kifelé, miközben a hercegnő a szembe nézett. — Mi az ördög ez a fal? Van ennek szerinted valami értelme, hogy itt van?

— Nincs — felelte Mort tompán.

— Ne hazudj!

— Hazudni? Neked? Jaj, neked nem tudnék hazudni! Azt kérdezted, hogy van-e értelme, én pedig azt feleltem, hogy nincs.

Meg kell tanulnod a helyes kérdéseket feltenni, hogy megkapd a helyes válaszokat.

— Mit kérdezzek akkor, hogy megkapjam a helyes választ? — mordult fel Celaena.

Mort csettintett a nyelvével.

— Ilyen kérdésre nem válaszolok. Akkor gyere vissza, ha valódi kérdéseid lesznek.

— Megígéred, hogy válaszolni fogsz?

— Ajtókopogtató vagyok, nem tartozik a természetemhez, hogy ígéreteket tegyek.

Nehemia ellépett a faltól, és a szemét forgatta.

— Ne hallgass rá, csak kötekedik! Én sem látok semmit. Talán csak tréfa az egész. A régi kastélyok tele vannak ilyen badarságokkal, hogy a későbbi generációkat összezavarják és bosszantsák. De, de ezek a rémjelek itt...

Celaena alig mert levegőt venni, aztán feltette azt a kérdést, amely már jó ideje foglalkoztatta.

— Meg tudnád nekem tanítani, hogy kell ezeket olvasni?

— Hohó! — kotkodácsolta Mort a folyosón. — Biztos vagy benne, hogy nem vagy túl korlátolt ahhoz, hogy ezeket felfogd?

A lány figyelmen kívül hagyta a megjegyzést. A barátnőjének nem árulta el, hogy Elena a múltkor azt kérte tőle, hogy derítse ki a király hatalmának eredetét. Tudta, hogy mi lenne Nehemia válasza: hallgass a halott királynőre. De valahogy úgy tűnt, hogy a rémjelek mindennel összefüggnek, még a szemmel is és ezzel az ostoba második fallal is. Ha megtanulná a használatukat, akkor talán ki tudná nyitni a könyvtár alatti vasajtót, és találna mögötte néhány választ.

— Talán... talán csak az alapokat?

Nehemia mosolygott.

— Az alapok a legnehezebbek.

Azon kívül, hogy hasznosak voltak, a rémjelek egy titkos, elfeledett nyelvet alkottak, és kulcsot jelentettek egy különös hatalomhoz. Ki ne akarna egy ilyet megtanulni?

— Akkor reggelente séta helyett tanulás?

— Persze, nagyon szívesen — felelte sugárzó mosollyal a hercegnő, Celaenának pedig lelkiismeret-furdalása támadt, mert nem beszélt neki a katakombákról.

A sírkamrából kilépve, Nehemia néhány percet Mort tanulmányozásával töltött, főleg arról a varázslatról kérdezte, amellyel teremtették. Először Mort azt állította, hogy elfelejtette, aztán, hogy ez túlontúl személyes kérdés, aztán pedig azt, hogy semmi köze hozzá.

Egyszer csak elfogyott a hercegnő szinte határtalan türelme.

A két lány kórusban káromkodott egyet Mort miatt, majd felviharzottak. Fürge már nyugtalanul várt rájuk a hálószobában. A kutyus nem akarta betenni a lábát a titkos folyosóba, valószínűleg a büdös miatt, amely még Káintól és a teremtményétől maradt hátra. Még Nehemiának sem sikerült rávennie arra, hogy velük tartson.

A titkos ajtót bezárták, és a faliszőnyeggel elrejtették.

Celaena az íróasztalára támaszkodott. A kriptában lévő szem nem a rejtély megoldása. Talán Nehemiának jobb a szimata, hogy mire vonatkozhat?

— Davis dolgozószobájában találtam egy könyvet a rémjelekről — mesélte. — Valaki írt valamit a borító hátsó belső oldalára, mégpedig azt, hog y jól csak a szemmel lát az ember. Azt szeretném tudni, hogy mi ez: találós kérdés vagy valamilyen mondás?

Nehemia a homlokát ráncolta.

— Nekem úgy hangzik, mintha egy dologtalan lord üres bölcselkedése lenne.

— Gondolod, hogy csupán véletlen, hogy Davis tagja volt ennek a királyellenes mozgalomnak, és volt egy könyve a rémjelekről? Mi van akkor, ha ennek a rejtélynek köze van a mozgalomhoz?

Nehemia felhördült.

— Mi van akkor, ha Davis nem is tartozott ehhez a csoporthoz? Talán Archernek tévesek voltak az információi.

Fogadok, hogy a könyv már egy örökkévalóság óta ott állt, és hogy Davis nem is tudott róla. Talán egy könyvesboltban fedezte fel, és megvette, hogy megmutassa, milyen vakmerő.

De az is lehet, hogy nem így van, talán Archer forró nyomra bukkant. Meg fogja kérdezni, ha legközelebb találkoznak.

Celaena az amulettje láncával babrált, majd próbált egyenesen rákérdezni a dolgokra, vagyis a szemre.

— Nem gondolod, hogy erre a szemre gondoltak?

— Nem — szögezte le Nehemia. — Az túl egyszerű lenne.

— De — a lány felegyenesedett az íróasztaltól.

— Higgy nekem! — győzködte Nehemia. — Véletlen, akár a falon lévő szem. A szem bármire vonatkozhat, tényleg bármire.

A régi időkben kedvelt szokás volt, hogy a gonosz elleni védelem céljából mindenre szemeket ragasztottak. Csak becsavarodsz, Elentiya. Utána tudok járni, de egy ideig el fog tartani, míg rájövök valamire.

Celaena arca felforrósodott. Az is lehet, hogy tévedett.

Nehezére esett, hogy higgyen Nehemiának. Nem akarta elhinni, hogy a rejtélyt ennyire lehetetlen megoldani, de... a hercegnő sokkal jobban kiismerte magát a régi hagyományokban, mint ő.

A lány újra a reggelizőasztalhoz ült. A zabkásája már kihűlt, de azért megette.

— Köszönöm — mondta két falat között, amikor Nehemia is leült. — Hogy nem szedtél le a tíz körmömről azok miatt, amiket elmeséltem.

A hercegnő nevetett.

— Elentiya, én őszintén meg vagyok lepve, hogy te ezt elmesélted.

Kinyílt egy ajtó, becsukódott, majd lépések és kopogás hallatszott. Philippa sietett egy levéllel Celaenához.

— Jó reggelt, szép hölgyek! — fuvolázta. Nehemia mosolygott.

— Levél mélyen tisztelt bajnokunknak.

A lány sugárzó mosollyal nézett Philippára, amikor átvette a levelet, és a mosolya csak szélesebb lett, amikor elolvasta, miután Philippa kiment.

— Archertől jött — mondta. — Megnevez néhány embert, akiknek közük lehet a mozgalomhoz. Olyan személyek, akik kapcsolatban álltak Davisszel.

Nagyon megdöbbent, hogy Archer megkockáztatta, hogy mindezt egy egyszerű levélben közölje. Talán az üzenetek titkosításáról érdemes lenne egy-két dolgot megtanítania neki.

De Nehemia arcáról is lehervadt a mosoly.

— Ki ad így ki információkat? Úgy tesz, mintha ez valami hétköznapi pletyka lenne?

— Olyan valaki, akinek elege lett abból, hogy a disznókat szolgálja, és most szabad akar lenni.

Celaena összehajtogatta a levelet, és felállt. Ha a listán szereplő férfiak olyanok, mint Davis, akkor a végén talán nem is lenne olyan szörnyű kiadni őket a királynak, és eszközként használni fel őket.

— Át kell öltöznöm, be kell mennem a városba. — Már félig a gardróbban volt, amikor megfordult. — Tartsuk az első óránkat holnap reggelizés közben?

Nehemia bólintott, és folytatta az evést.

Celaenának egy teljes napra volt szüksége ahhoz, hogy felkutassa a listán szereplő férfiakat, kiderítse, hol laknak, kikkel találkoznak és mennyire őrzik őket. Semmi használhatót nem sikerült megtudnia.

Amikor naplementekor visszabaktatott a kastélyba, fáradt, rosszkedvű és éhes volt. A hangulata még inkább a béka feneke alá került, amikor a lakosztályában üzenetet talált Chaoltól. A király parancsára ma este a királyi bálon újra őrszolgálatot kell ellátnia.

17. FEJEZET

A KAPITÁNYNAK nem kellett egy szót sem váltania Celaenával, hogy lássa rajta, milyen rosszkedvű. A bál előtt sem mert hozzá szólni, csak megmutatta neki az őrhelyét, kint a teraszon egy oszlop árnyékában. Néhány óra a hideg téli éjszakában csodát tehet.

Chaol őrhelye a szolgálati bejárat mellett egy falmélyedésben volt, ahonnan nemcsak a pompás bált, de az orgyilkost is szemmel tudta tartani, aki közvetlenül a hatalmas teraszajtónál állt őrt. Nem mintha nem bízott volna meg benne, de amikor a lánynak ilyen kedve volt, attól ő is ideges lett.

Celaena éppen karba tett kézzel az oszlopnak támaszkodott, és nem rejtőzött el az árnyékban, ahogy pedig utasította. Ő is látta a lány leheletét az éjszakai levegőben. A holdvilág megcsillant az oldalán viselt tőrének markolatán.

A báltermet fehér és gleccserkék árnyalatokban díszítették fel, a mennyezetről selyemcsíkok és díszes üveggolyók lógtak. Az egész olyan volt, akár egy téli álom, amelyet hangsúlyozottan Hollin tiszteletére rendeztek. Néhány órányi szórakozásért egy kisebb vagyont költöttek. A fiú éppen a kis üvegtrónján duzzogott, és édességet tömött magába. Anyukája mosolyogva nézte.

Soha nem mondaná meg Doriannek, de rettegett attól a naptól, amikor Hollin felnő. Egy elkényeztetett gyerekkel még viszonylag könnyen lehet bánni, de egy elkényeztetett kényúr már teljesen más tészta. Remélte, hogy azt a romlottságot, ami Hollin szívébe már befészkelte magát, a bátyjával együtt még kordában tudják tartani, ha majd Dorian foglalja el a trónt.

A koronaherceg a tánctéren teljesítette kötelességeit az udvarral és a koronával szemben, és minden udvarhölggyel táncolt, aki az ő figyelmére pályázott. Ami nem meglepő módon szinte mindenkire igaz volt. Dorian jól játszotta a szerepét, mosolyogva keringőzött. Elegáns, jó táncos volt, aki soha nem panaszkodott vagy utasított el hölgyet. Éppen véget ért a tánc, Dorian meghajolt a partnere előtt, de épp csak egy lépést tudott tenni, amikor már a következő udvarhölgy pukedlizett előtte.

Ha ő lett volna a helyében, akkor kelletlenül sóhajtott volna, de a herceg csak mosolygott, fogta a hölgy kezét, és vele is lejtett egyet a parketten.

Chaol újra kinézett, és megdöbbenve látta, hogy Celaena már nem áll az oszlopnál.

Visszafogta magát, és nem hördült fel. Holnap azonban kedves, de hosszú beszélgetést fog folytatni az őrszolgálat szabályairól, és annak következményeiről, ha valaki engedély nélkül elhagyja az őrhelyét.

Közben rájött, hogy éppen ő is szabályt szegett azzal, hogy kilépett a falmélyedésből, és kiosont a teraszajtón, amely résnyire nyitva volt, hogy friss levegő jöjjön a meleg bálterembe.

De mégis hova az ördögbe ment? Talán valami gyanúsat vett észre. Bár még soha nem követtek el merényletet a kastélyban, és senki nem lehet olyan ostoba, hogy ezt éppen egy királyi bálban kísérelje meg.

Chaol mégis megfogta a kardja markolatát, miközben a zúzmarás parkba vezető lépcsősor tetején álló oszlopok felé közeledett. Pontosan itt állt Celaena és...

Megvan, ott van.

Valóban elhagyta az őrhelyét. De nem azért, hogy valamilyen veszélyt elhárítson.

Chaol karba tette a kezét. A lány azért hagyta el az őrhelyét, hogy táncoljon.

A zene olyan hangos volt, hogy még itt kint is hallani lehetett, és Celaena a lépcső alján egyedül keringőzött. Egyik kezével sötét köpenyének a szegélyét tartotta, mintha báli ruhájának a szoknyája lett volna, a másik kezét képzeletbeli táncpartnerének karjára tette. Chaol nem tudta, hogy nevessen, kiabáljon, vagy egyszerűen sietősen távozzon, és úgy tegyen, mintha nem látott volna semmit.

Celaena elegánsan sikló mozdulattal megfordult, és megállt.

Az utolsó lehetőség ezzel kilőve. Marad a nevetés vagy a kiabálás. De most már úgy érezte, hogy egyik sem lenne megfelelő.

Még a derengő holdfényben is látta, hogy a lány elkomorult.

— Halálosan unatkoztam, és majd’ megfagytam — mondta, leengedve a köpenyét.

Chaol fent maradt a lépcsőn, és némán meredt rá.

— A te hibád — folytatta a lány zsebre tett kézzel. — Te jelölted ki nekem ezt a kinti őrhelyet, valaki nyitva hagyta a teraszajtót, és így hallottam ezt a szép zenét. — Még mindig betöltötték a keringő hangjai körülöttük a jéghideg levegőt. –

Tényleg még egyszer végig kellene gondolnod, hogy ki a felelős a kialakult helyzetért. Olyan volt, mintha egy kiéhezett embert elvinnénk egy lakomára, és azt mondanánk neki, hogy nem ehet semmit. Valójában te is ezt tetted azáltal, hogy erre az állami fogadásra vezényeltél engem.

Megpróbálta kimagyarázni magát. Arca vörös volt, láthatólag borzasztó kínos volt neki, hogy Chaol rajtakapta. A férfi az ajkába harapott, hogy ne vigyorogjon, és lement négy lépcsőfokot a kerti kavicsos útra.

— Te vagy a legfélelmetesebb orgyilkos Erileában, és képtelen vagy kibírni néhány óra őrszolgálatot?

— De mégis mit kell itt őrizni? — duzzogott Celaena. –

Párocskákat, akik kiosonnak, hogy a sövények között kényeztessék egymást? Vagy őkirályi fenségét, aki minden házasságra vágyó szűzzel táncol?

— Féltékeny vagy?

Hangosan felnevetett.

— Nem, te jóságos istenek, dehogyis! De azt sem állíthatom, hogy különösebben örömet okoz, hogy látom. Vagy másokat, ahogy szórakoznak. Azt hiszem, hogy inkább a gigantikus büfé miatt vagyok irigy, amihez még hozzá sem ért senki.

Chaol is nevetett, és felnézett a teraszra meg a bálterembe vezető ajtóra. Tulajdonképpen már régen bent kellett volna lennie. Ehelyett itt áll, és azt a határt feszegeti, amit képtelen volt átlépni.

Legalább tegnap este sikerült a józanság oldalán maradni, bár a lelke mélyéig felkavarta, amikor sírni látta Celaenát Rena Goldsmith dalán. Olyan volt, mintha valami olyasmire bukkant volna önmagában, amiről nem is tudta, hogy hiányzik neki. A ma reggeli futásukat egy kilométerrel meghosszabbította, nem azért, hogy megbüntesse, hanem mert nem tudta kiverni a fejéből a lány tekintetét.

Celaena nagyot sóhajtott, és felnézett a holdra, amely olyan fényes volt, hogy még a csillagokat is elhomályosította.

— Hallottam a zenét, és csak egypár percet szerettem volna táncolni. Csak hogy... egy keringő erejéig elfeledkezzem mindenről, és azt képzeljem, hogy olyan vagyok, mint bárki más.

De rendben — most ránézett —, ha akarod, jöhet a fejmosás.

Milyen büntetést kapok? Holnap öt kilométerrel több? Egy óra gyakorlatozás? Netalántán kínpad?

A szavaiban olyan vigasztalhatatlan keserűség volt, ami Chaolnak egyáltalán nem tetszett. Szeretett volna vele néhány komoly szót váltani az őrhely elhagyásáról, de most, most...

Átlépte a határt.

— Táncolj velem! — mondta, és a kezét nyújtotta.

Celaena Chaol kezére bámult.

— Tessék?

A holdfényben a férfi aranyló szeme szinte sugárzott.

— Mit nem értettél?

Semmit. Mindent. Mert nem úgy mondta, ahogy annak idején Dorian a bálban. A herceg egyszerűen felkérte táncolni. De most... Chaol még mindig a kezét nyújtotta.

— Amennyire emlékszem — mondta Celaena kissé felemelt állal — a Yule bálon én kértelek, hogy táncolj velem, és te szigorúan visszautasítottad. Azt mondtad, hogy túl veszélyes, ha együtt látnak bennünket táncolni.

— Ezúttal más a helyzet. — Megint egy többértelmű kijelentés, amit a lány hirtelen nem tudott hová tenni.

Dobogó szívvel nézte a férfi kinyújtott, kérges és hegekkel borított kezét.

— Táncolj velem, Celaena! — mondta Chaol még egyszer nyersen. A lány a szemébe nézve megfeledkezett a hidegről, a holdról és a föléjük tornyosuló üvegpalotáról. A katakombák, a király tervei, Mort és Elena hirtelen megszűnt létezni. Amikor megfogta a kezét, már csak a zene és ő léteztek a számára.

Még a kesztyűn keresztül is érezte a férfi ujjainak melegét.

Chaol a másik kezével a csípőjét érintette meg, ő pedig karját a férfiéra tette. Az ifjú mozogni kezdett, Celaena felnézett rá, egy lassú lépés, majd még egy, még egy, teljes nyugalommal araszoltak a keringő állandó ritmusára.

A kapitány is a szemébe nézett, ő sem mosolygott, a mosolygás valahogy nem illett a helyzethez. A keringő egyre terebélyesedett, hangosabb lett, gyorsabb. Chaol magabiztosan vezette.

Celaena szaporán vette a levegőt, tekintetét nem tudta levenni a férfiról, nem tudta abbahagyni a táncot. A holdfény, a kert és a bálteremből áradó aranyló fények összemosódtak, és mérföldnyi távolságra kerültek.

— Soha nem leszünk olyanok, mint a többi férfi vagy nő, nem? — Ennyit tudott csak kinyögni.

— Nem — suttogta Chaol csillogó szemmel. — Nem leszünk olyanok.

Aztán a zene szinte felrobbant körülöttük, Chaol magával sodorta, forgatta, úgy, hogy a köpenye a levegőbe emelkedett.

Minden lépés tökéletes volt, nyaktörő, olyan, mint akkor, amikor hónapokkal ezelőtt az első alkalommal vívtak egymás ellen.

Ismerte minden mozdulatát, és Chaol is az övét, mintha ezt a keringőt egész életükben együtt táncolták volna. Egyre gyorsabban, anélkül, hogy kiesnének a ritmusból, anélkül, hogy levennék a tekintetüket egymásról.

A külvilág teljesen megszűnt körülöttük. Ebben a pillanatban Celaena csak a férfit látta, és tudta, hogy tíz hosszú év után végre hazaért.

Dorian Havilliard a bálterem ablakában állt, és nézte, ahogy Celaena és Chaol a kertben táncol, hogy sötét köpenyük úgy lebegett körülöttük, mintha a szélben örvénylő szellemek lettek volna. Neki csak órákig tartó táncolás után sikerült a figyelméért esedező hölgyektől megszabadulnia. Ekkor lépett az ablakhoz, hogy gyorsan egy kis friss levegőt szívjon.

Tulajdonképpen ki akart menni, de meglátta kettejüket. Ez elég volt ahhoz, hogy lefékezzen, de ahhoz nem, hogy elmenjen.

Tudta, hogy tulajdonképpen ezt kellene tennie, elmenni, és úgy tenni, mintha nem látta volna őket, mert akkor is, ha csak egy táncról van szó...

Valaki melléje lépett, és még éppen látta, ahogy Nehemia megáll az ablaknál. Miután a hercegnő az eyllwe-i lázadók elleni mészárlás miatt hónapokig alig mutatkozott az udvarban, ma este megjelent. Lenyűgözően nézett ki kobaltkék, aranyszálakkal átszőtt ruhájában, a haja be volt fonva és egy diadémmal feltűzve. Finom arany fülbevalói csillogtak a csillárok fényében, és a férfi pillantását elegáns nyakára irányították. Nem túlzás, hogy Nehemia volt a leglélegzetelállítóbb nő a bálteremben, és Dorian is észrevette, milyen sok férfi és nő figyelte őt egész este.

— Ne nehezítse meg a dolgukat! — mondta a hercegnő halkan, még mindig erős akcentussal, ami Résvárba érkezése óta azért sokat javult. Dorian felvonta a szemöldökét. Nehemia az ujjával az üveglapra rajzolt.

— Ön és én mindig kívülállók maradunk. Mindig kötelességeink lesznek. Mi mindig — kereste a megfelelő szavakat — terheket fogunk viselni, amit más nem tud igazán megérteni.

A fejével Chaol és Celaena felé biccentett.

— Ők sem fogják soha megérteni. És még ha meg is értik, akkor sem akarják majd azokat hordozni.

Úgy érti, hogy nem akarnak majd bennünket.

Chaol megpörgette Celaenát. A lány finoman pörgött a tengelye körül, majd újra a férfi karjaiban kötött ki.

— Én már elhatároztam, hogy lezárom ezt a fejezetet — jelentette ki Dorian éppolyan halkan. Ez volt az igazság. Ma reggel, amikor felébredt, könnyebbnek érezte magát, mint hetek óta bármikor.

Nehemia bólintott, arany és drágakövek csillogtak a hajában.

— Köszönöm. — Újra egy szimbólumot rajzolt az üvegre. –

Unokatestvére, Roland mesélte nekem, hogy édesapja Calacullát illetően jóváhagyta Mullison tanácsos terveit, vagyis, hogy kibővítsék a munkatábort, hogy még több... még több embert el tudjanak ott helyezni.

Dorian továbbra is kifejezéstelen arccal nézett. Túl sok pillantás kereszttüzében állt.

— Ezt mondta Roland önnek?

Nehemia levette a kezét az üvegről.

— Azt követeli, hogy mondjam meg az apámnak, hogy támogatom a terveit — hogy az apámat rávegyem, hogy amennyire csak lehetséges megkönnyítse a bővítést. Ezt elutasítottam. Roland azt mondta nekem, hogy holnap tanácsülés lesz, és szavazni fognak Mullison terveiről. És én nem vehetek részt rajta.

Dorian a lélegzésére koncentrált.

— Ehhez nincs joga. A legcsekélyebb mértékben sem.

— Akkor ön meg fogja akadályozni a tervet? — Nehemia szinte belefúrta a tekintetét az övébe. — Beszéljen a tanácsülésen az apjával, győzze meg a többieket, hogy ellene szavazzanak!

Celaenán kívül senki nem mert így beszélni vele. De nem Nehemia direktsége volt az oka annak, hogy így válaszolt:

— Ezt nem tehetem.

Az arca égett, amikor ezeket a szavakat kimondta, de ez volt az igazság. Nem léphetett fel Calaculla ellen, anélkül, hogy bajba keverje magát és Nehemiát. Már meggyőzte az apját arról, hogy hagyja békén a hercegnőt. Ha még azt is megkérné tőle, hogy mondjon le a bővítésről, azzal túlfeszítené a húrt, és olyan döntésre kényszerítené, ami mindent tönkretenne, amit eddig elért.

— Nem tud, vagy nem akar? — Dorian mély levegőt vett, de Nehemia nem hagyta szóhoz jutni. — Ha Celaenát Calacullába vinnék, akkor kiszabadítaná őt? Akkor véget vetne ennek a tábornak? Amikor kihozta őt Távolvégből, akkor gondolt azokra az ezrekre, akiket ott hagyott?

Igen, gondolt, de nem annyit, mint amennyit kellett volna.

— Calacullában és Távolvégben ártatlanok gürcölnek és halnak meg ezerszámra. Kérdezze meg, herceg, Celaenát azokról a tömegsírokról, amelyeket ott tárnak fel. Nézze meg a hegeket a hátán, és értse meg, hogy az, amin ő keresztülment, áldás volt ahhoz képest, amin a többség keresztülmegy.

Talán hozzászokott az akcentusához, de esküdni mert volna rá, hogy most érthetőbben beszélt. Nehemia a kertre mutatott, Celaenára és Chaolra, akik már nem táncoltak, csak beszélgettek.

— Kiszabadítaná őt, ha visszaküldenék?

— Természetesen — felelt óvatosan. — De ez egy nagyon összetett kérdés.

— Nincs itt semmi bonyolultság. Csak különbséget kell tenni helyes és helytelen között. Ezekben a táborokban minden rabszolgának vannak olyan szerettei, akik éppen annyira szeretik őt, mint ahogy ön szerette a barátnőmet.

Dorian körülnézett. Az udvarhölgyek már kíváncsian nézegették a legyezőik mögül, és még az anyjának is feltűnt elhúzódó társalgása. Kint Celaena már elfoglalta posztját az oszlopnál. Chaol most surrant vissza a teraszajtón, és elfoglalta a helyét a falmélyedésben, tárgyilagos arccal, mintha soha nem is táncolt volna.

— Ez nem megfelelő hely erre a beszélgetésre.

Nehemia merőn nézte, majd bólintott.

— Önnek hatalma van, Dorian herceg. Nagyobb hatalma, mint gondolná. — Megérintette a mellkasán, oda is rajzolt egy szimbólumot, ettől néhány udvarhölgy csak a levegőt kapkodta.

De Nehemia határozottan nézett rá. — Alszik — suttogta, miközben a szívét kopogtatta. — Ott bent. Ne féljen, ha eljön az idő, felébred. — Szomorú mosollyal húzta el a kezét. — Ha eljön az idő, segítek önnek.

Ezekkel a szavakkal távozott. A társaság utat engedett neki, majd mögötte újra összezárt. Dorian a hercegnő után bámult, és kíváncsi volt, vajon mire célzott utolsó szavaival.

És miért nyitotta fel a szemét valamilyen benne szunnyadó ősi dologra.

18. FEJEZET

CELAENA ARCHER VILLÁJÁNAK SZALONJÁBAN ÜLT, és kedvetlenül bámult a kandalló pattogó tüzébe. Archerre várt. A teához, amelyet a komornyik az alacsony márványasztalon szolgált fel, nem nyúlt, de két képviselőfánkot és egy szelet csokoládétortát azért engedélyezett magának. Természetesen visszajöhetett volna később is, de kint farkasordító hideg volt, és a tegnap esti őrszolgálat után ki volt merülve. Valahogy muszáj volt kikapcsolódnia, hogy ne állandóan arra a táncra gondoljon Chaollal.

A keringő után a kapitány csak annyit mondott neki, hogy ha még egyszer elhagyja az őrhelyét, akkor lyukat fúr a pisztrángos tó jegébe, és bedobja őt oda. Aztán bement, őt pedig kint hagyta a hidegben, mintha nem úgy táncolt volna vele előtte, hogy még most is heves szívdobogást kapott tőle. Ma reggel a futóedzésen nem is említette a táncot. Talán csak beképzelte magának az egészet, és az éjszakai hidegben az agya is befagyott.

A ma reggeli első rémjelórán eléggé szétszórt volt, amiért a barátnője többször is leszidta. Szétszórtságát a nyelv rendkívüli bonyolultságára fogta. Sok más nyelvet tanult korábban, és elég jó szintre eljutott ahhoz, hogy elboldoguljon olyan helyeken is, ahol az adarlani nyelv nem volt elég, de a rémjelek teljesen másnak bizonyultak. Lehetetlen volt egyszerre ezeket is tanulni, és a Chaol Westfall nevű rejtélyt is megfejteni.

Celaena hallotta, ahogy a ház ajtaja kinyílt. Halk szóváltás, sietős léptek, aztán megjelent Archer szép arca az ajtóban.

— Csak öt percet kérek, hogy kissé felfrissüljek.

A lány felállt.

— Nem kell, nem fog sokáig tartani.

Archer kétkedve nézett rá, de belépett a szalonba, és behúzta maga mögött a mahagóniajtót.

— Ülj le! — kérte Celaena, bár a férfi volt tulajdonképpen a házigazda. Archer így is tett, és vele szemben leült egy karosszékbe. Arca kipirult a hidegtől, így szép zöld szeme még jobban érvényesült.

Celaena keresztbe tette a lábát.

— Ha a komornyikod nem hagyja abba a hallgatózást a kulcslyukon át, akkor levágom a fülét, és azzal tömöm be a száját.

Tompa köhécselés, majd távolodó léptek zaja hallatszott.

Celaena, mihelyt megbizonyosodott arról, hogy senki nem hallgatózik, hátradőlt a párnákra.

— Többre van szükségem egy névsornál. Tudnom kell, hogy pontosan mit terveznek, és mit tudnak a királyról.

Archer elsápadt.

— Több időre van szükségem, Celaena.

— Még van három heted.

— Adj ötöt!

— Egy hónapot kaptam, hogy megöljelek. Már ez is elég nehezen ment, hogy a királlyal elhitessem, hogy te milyen kemény dió vagy. Nem tudok több időt adni.

— Pedig szükségem van rá, hogy az ügyeimet itt Résvárban elrendezzem, és újabb információkat szerezzek neked. Davis halála óta még elővigyázatosabbak az emberek. Senki sem mond semmit. Még sugdolózni se mernek.

— Tudják, hogy Davis halála véletlen volt?

— Túl gyakran történik ilyesmi Résvárban ahhoz, hogy bárki csak véletlennek gondolja. — A hajába túrt. — Kérlek, csak néhány napot adj még!

— Nem én írom a játékszabályokat. Neveknél többre van szükségem.

— Mi van a koronaherceggel? És a testőrkapitánnyal? Talán rendelkeznek azokkal az információkkal, amelyekre szükséged van. Szoros kapcsolatban vagy velük, nem?

Hidegen nézett rá.

— Mit tudsz róluk?

Archer állta a tekintetét, és kissé fölényeskedőn felelte:

— Azt gondoltad, hogy nem ismertem fel a testőrkapitányt, amikor véletlenül találkoztunk a Willows előtt? — Egy pillanatra Celaena oldalára nézett, a lány ugyanis a tőrét fogta. — Meséltél neki a tervedről, hogy engem életben hagysz?

— Nem — felelte, és már nem fogta a tőrét olyan szorosan. –

Nem. Nem akarom belekeverni.

— Talán nem bízol bennük?

Celaena felpattant.

— Nehogy már azt képzeld, Archer, hogy bármi fogalmad is van rólam!

Az ajtóhoz ment, és egy hirtelen mozdulattal kinyitotta. A komornyik nem volt sehol. Visszanézett a férfira, aki nagy szemekkel bámult rá.

— A hét végéig van időd, hat nap, hogy több információt szerezz. Ha semmit nem tudsz felmutatni, akkor a következő látogatásom messze nem lesz ilyen kellemes.

Anélkül, hogy időt hagyott volna neki a válaszra, kiviharzott a helyiségből, felkapta a gardróbból a köpenyét, és kilépett a jeges utcára.

A Dorian előtt heverő tervek és számok biztos, hogy nem stimmeltek. Valaki csak tréfálhatott, mert az lehetetlen, hogy Calacullában ennyi rabszolga dolgozna. A körülötte lévő férfiak arcát fürkészte a királyi tanácsterem hosszú asztalánál. Senki sem tűnt meglepettnek vagy felháborodottnak. Mullison tanácsnok, aki különösen érdeklődött Calaculla iránt, szinte sugárzott.

Küzdenie kellett volna azért, hogy engedélyezzék Nehemia részvételét ezen a tanácsülésen. Ugyanakkor az is valószínű, hogy a lány egyetlen érve sem hatott volna arra a döntésre, amelyet láthatólag már régen meghoztak.

Apja a könyökére támaszkodva halványan Rolandra mosolygott. Az ujján lévő fekete gyűrű csillogott a kandallóban égő tűz gyenge fényében. A kandalló olyan formájú volt, mint egy bőgő pofa, és úgy nézett ki, mintha az egész termet el akarná nyelni.

Roland Perrington mellett ült, és a térképre mutatott.

Roland ujján is csillogott egy fekete gyűrű, amely ugyanolyan volt, mint Perringtoné.

— Önök is láthatják, hogy Calaculla képtelen a rabszolgák jelenlegi számának befogadására. Annyian vannak, hogy még a bányákban sem férnek el, és bár zajlik új lelőhelyek feltárása, a munka stagnál. — Roland mosolygott. — De egy kissé észak felé, közvetlenül a Tölgyváld-erdő déli csücskében, az embereink egy jelentősnek tűnő vasérclelőhelyet fedeztek fel. Olyan közel van Calacullához, hogy egészen gyorsan nekikezdhetnénk a kitermelésnek. Csak néhány új épületet kellene felhúzni, hogy újabb őröket és felügyelőket tudjunk elszállásolni, és ha akarunk, még több rabszolgát vihetnénk oda.

Elismerő morajlás hangzott fel, a király is bólintott. Dorian összeszorított foggal nézte. Három egyforma gyűrű, három fekete gyűrű, biztosan jelentenek valamit, de mit? Azt, hogy ők hárman valamilyen módon szövetséget kötöttek? Hogyan lett Roland ilyen gyorsan apja és Perrington bizalmasa? Azzal, hogy kiállt Calaculla mellett?

Nehemia előző esti szavai még a fülében csengtek. Közelről látta a hegeket Celaena hátán, olyan brutális forradásai voltak, amelyeknek a látványa elviselhetetlen dühöt ébresztett benne.

Vajon hányan mentek tönkre nyomorultul ezekben a munkatáborokban?

— És hol szállásoljuk el a rabszolgákat? — tette fel váratlanul a kérdést. — Nekik is építünk szállást?

Minden tekintet rá irányult, még az apjáé is. De Roland csak vállat vont.

— Ők csak rabszolgák. Minek nekik szállás, ha a bányában is aludhatnak? Akkor nem pocsékoljuk azzal az időt, hogy mindennap ki-be tereljük őket.

Újabb morajlás és bólogatások. Dorian Rolandra bámult.

— Ha úgyis feleslegünk van rabszolgákból, akkor miért nem engedjük egy részüket szabadon? Biztos, hogy nem mindannyian felkelők és bűnözők.

Bosszús tiltakozás az asztal másik vége felől. Az apja.

— Vigyázz a nyelvedre, herceg!

Ezt nem az apa mondta a fiának, hanem a király a trónörökösnek. Dorianban azonban csak nőtt a felháborodás.

Továbbra is csak Celaena forradásaira tudott gondolni, lesoványodott testére, keskeny arcára, a szemében tükröződő reményre és kétségbeesésre, amikor kihozták a távolvégi bányából, Nehemia szavai csengtek a fülében: amin ő keresztülment, áldás voltakhoz képest, amin a többség keresztülmegy.

Dorian az asztal felső végére nézett, az apjára, akinek az arckifejezése elkomorult.

— Ez a terv? Most, amikor már elfoglaltuk az egész földrészt, mindenkit Calacullába vagy Távolvégbe akarsz küldeni, hogy a királyságokban már ne maradjon senki más, csak adarlaniak?

Hallgatás.

A benne tomboló harag magával ragadta, ahhoz az ősi hatalomhoz, amelynek az előérzetét Nehemia ébresztette fel benne.

— Addig húzod a gyeplőt, míg egyszer elszakad — folytatta, majd Rolandra és Mullisonra nézett. — Azt javaslom, hogy a két úriember is töltsön el egy-egy évet Calacullában, és akkor majd folytatjuk a bővítésről folyó társalgást.

Apja két kézzel rácsapott az asztalra, a poharak és kancsók csörömpöltek.

— Most már fogd be a szádat, Dorian herceg, különben még a szavazás előtt kidoblak!

Dorian felemelkedett a székéből. Nehemiának igaza volt.

Valóban nem törődött a többi Távolvégben senyvedő rabszolgával.

— Eleget hallgattam! — jelentette ki dühösen az apjának, Rolandnak, Mullisonnak, Perringtonnak és a teremben tartózkodó többi tanácsnoknak. — Kérik a szavazatomat?

Tessék: nem. Nem, nem és nem.

Apja nem rejtette véka alá bosszúságát, de Dorian már kifelé indult a vörös márványpadlón, ki innen, el a borzalmas kandalló mellett, ki az ajtón, az üvegkastély világos folyosójára.

Nem tudta, hogy hová megy, csak azt, hogy majdnem megfagy, és hogy ez a hideg a benne fortyogó haragot csak tovább szította. Lépcsőről lépcsőre rohant a kastély kőből épült részébe, majd hosszú folyosókon és keskeny lépcsőkön tovább, míg egy félreeső folyosón végre nem volt senki, és az öklét a falba verte.

A kő szilánkokra tört a keze alatt.

Nem egyetlen finom repedés keletkezett, hanem repedések egész pókhálószerű hálózata, amely csak egyre terjedt, elérte a tőle jobbra lévő ablakot, és aztán...

Az ablak is szinte szétrobbant, az üvegszilánkok esőcseppként hullottak szét. Dorian behúzta a nyakát, és karját védelmezően a feje fölé tartotta. Hideg levegő fújt be, olyan hideg, hogy könnyezni kezdett. Egyszerűen lekuporodott a fal mellé, a kezével védve a fejét, és csak lélegzett, lélegzett, lélegzett, míg a harag csillapodott benne.

Ez nem lehet. Talán csak rossz helyen találta el ezt az átkozott falat, amely olyan régi volt, hogy csak arra várt, hogy végre szétporladjon. Még soha nem hallott olyasmiről, hogy egy kő így tört volna szilánkokra, minden irányba, mintha élne, és aztán az ablak...

Hevesen dobogó szívvel leengedte a kezét, és megnézte: nem dagadt meg, egy karcolás sem volt rajta, és nem is fájt egyáltalán. Pedig dühében tiszta erőből a falba öklözött. El is törhette volna a kezét, vagyis inkább el kellett volna hogy törje.

Az ujjpercei még csak nem is horzsolódtak meg, mindössze fehérek voltak, mert ökölbe szorította őket.

Rogyadozó lábakkal felállt, és szemügyre vette a kárt.

A falon voltak repedések, de még állt. A régi ablak viszont teljesen kitört. Ott pedig, ahol lekuporodott...

Egy tökéletes, tiszta kör képződött a törmelékekből, mintha az üvegszilánk- és faforgácseső egy ívet képezve elkerülte volna őt.

Ez lehetetlen. Mert a mágia...

A mágia...

Dorian térdre rogyott. Borzasztóan rosszul lett.

Celaena a kanapén kucorgott Chaol mellett, egy kortyot ivott a teájából, majd a homlokát ráncolva kérdezte:

— Nem tudnál felvenni egy cselédet, olyat, mint Philippa, aki hozhatna nekünk valami nassolnivalót?

A férfi felvonta a szemöldökét.

— Újabban már nem is szoktál otthon lenni?

Nem. Csak ha feltétlenül muszáj volt, mert a lakosztályát Elenától, Morttól és az egész agyrémtől csak egyetlen titkos ajtó választotta el. Rendszerint a könyvtárban lelt menedéket, de most már ez a lehetőség is megszűnt: a könyvtár annyi titkot rejtett, hogy szinte beleszédült már akkor is, ha csak rágondolt.

Vajon Nehemia kiderített valamit a Davis könyvében lévő rejtély kapcsán? Elhatározta, hogy másnap rákérdez.

Zokniba bújt lábával finoman bordán rúgta Chaolt.

— Csupán annyit akarok mondani, hogy néhanapján szívesen megennék egy csokitortát.

A kapitány behunyta a szemét.

— És egy almás sütit, egy vekni kenyeret, egy jó adag marhasültet, egy halom kekszet és egy...

Celaena ekkor finoman fejen rúgta, de Chaol nevetve elkapta a lábát, és nem engedte el, hiába próbálta kiszabadítani.

— Nem túloztam, és ezt te is nagyon jól tudod, Laena.

— És ez miért baj? Nem érdemeltem ki azt a jogot, hogy annyit egyek, amennyit és amikor akarok? — A lány kihúzta a lábát a szorításból. Chaol mosolya lehervadt az arcáról.

— De — felelte olyan halkan, hogy még a tűz is hangosabban ropogott. — Van jogod hozzá.

Rövid hallgatás után felállt, és az ajtóhoz ment.

A lány a könyökére támaszkodott.

— Hová mész?

Chaol kinyitotta az ajtót.

— Hozok neked csokitortát.

Amikor visszajött, és együtt elpusztították a konyhásoktól csórt sütemény felét, Celaena újra leheveredett a kanapéra, és az egyik kezét tele hasára tette. Chaol már kinyújtózott és mélyen aludt. Fárasztó volt a bál miatt fél éjszaka fennmaradni, és ma is hajnalban kelni, hogy futni menjenek. Miért nem hagyta ki egyszerűen a futást?

— Tudod, a királyi udvarok nem voltak mindig ilyenek — mondta Nehemia. — Korábban sokat adtak a tiszteletre és a hűségre, az uralkodót nem kényszerből vagy félelemből szolgálták... Gondolod, hogy más udvarok is újra felemelkedhetnek, nemcsak Terrasen?

Nem válaszolt Nehemiának, mert nem akart a témáról beszélni. De ahogy most Chaolra nézett, a férfira, aki volt, és aki még válik belőle...

Igen, gondolta. Igen, Nehemia. Terrasen megtudna újra erősödni, ha még több olyan férfi lenne, mint ő.

De azt is érteni vélte, hogy ez nem megy egy olyan világban, ahol a mostani király az uralkodó. A király megsemmisítene egy ilyen udvart, még azelőtt, hogy Nehemia maga köré gyűjtené az embereket. Ha eltűnne ez a mostani király, akkor az az udvar, amelyről a barátnője álmodott, meg tudná változtatni a világot.

Ez az udvar jóvá tudná tenni az egy évtizedes brutalitás és terror okozta károkat, a meghódított és tönkretett területeket újra felvirágoztatná, és begyógyítaná a királyságok sebeit, amelyeket Adarlan bevonulása ejtett.

És ebben a világban... Celaena nagyot nyelt. Ő és Chaol már soha nem lesznek olyanok, mint a többi férfi és nő, de egy ilyen világban talán élhetnék a saját életüket. Akart egy ilyen életet.

Mert még akkor is, ha Chaol úgy tett, mintha a tegnap esti tánc után nem történt volna semmi, nagyon is történt valami. Talán egyszerűen neki is időre volt szüksége mostanáig, hogy rádöbbenjen, de ő az a férfi, akivel ezt az életet akarja.

A világ, amelyről Nehemia álmodott, és a világ, amelyről ő maga is gondolkodni mert, nem volt több, mint tétova remény, emlékezés arra, hogy milyenek voltak a királyságok korábban.

De talán a lázadók tényleg tudtak a király terveiről, és arról is, hogyan lehetne azokat meghiúsítani, hogyan lehetne őt megsemmisíteni, Aelin Galathyniusszal együtt vagy nélküle, a hadseregével vagy nélküle, amelyet állítólag toborzott.

Sóhajtva Chaol lábát egy picit, gyengéden félretolta, hogy ne ébressze fel, majd óvatosan lecsússzam a kanapéról. Föléje hajolt, rövid haját elsimította az arcán, majd halkan kisurrant a szobából. A csokis sütemény maradékát magával vitte.

Amikor befordult a lakosztálya előtti folyosóra, azon tűnődött, vajon el fogja-e rontani a gyomrát, ha elpusztítja az összes süteményt. Ekkor látta meg Doriant, aki az ajtaja előtt ült a földön. A férfi tekintete egyből a süteményre tévedt. Celaena elpirult, és kissé felszegte a fejét. Nem beszéltek azóta, hogy Roland miatt összevesztek. Talán azért jött, hogy bocsánatot kérjen. Van rá oka.

De amikor közelebb ment, és Dorian felállt, elég volt belenéznie zafírkék szemébe ahhoz, hogy lássa, nem bocsánatot jött kérni.

— Egy kicsit késő van a vendégeskedéshez — mondta üdvözlésképpen.

Dorian zsebre tette a kezét, és a falnak támaszkodott. Sápadt volt, a tekintete űzött, de mosolyogni próbált.

— Sütizéshez is késő van egy cseppet. Megrohamozta a konyhát?

Nem lépett be a lakosztályába, hanem a folyosón állva mustrálta a herceget. Jól volt, nem voltak zúzódásai, látható sérülései, de valami nem stimmelt.

— Mit csinál itt?

A férfi kerülte a tekintetét.

— Nehemiát kerestem, de a cselédei azt mondták, hogy úton van valahol. Azt gondoltam, hogy hátha itt van, aztán arra jutottam, hogy talán együtt bóklásznak valamerre.

— Ma reggel óta nem láttam. Van valami, amit szeretne tőle?

Dorian valahogy zihálva vette a levegőt. Celaenában pedig egyszer csak tudatosult, mennyire hideg van a folyosón. Mennyi ideig ülhetett itt kint a padlón?

— Nincsen. — Dorian a fejét rázta, mintha valami máson járna az esze. — Nincs semmi.

Lassan távolodott.

— Dorian, mi történt? — Szavai mintegy maguktól törtek elő belőle. A férfi megfordult. Egy másodpercig volt valami a szemében, ami Celaenát egy régen tönkretett világra emlékeztette, olyan színek és erők sejtelmei tűntek fel a szemében, amelyek a rémálmaiban még mindig kísértették őt. De a férfi pislogott egyet, és minden eltűnt.

— Semmi, egyáltalán nem történt semmi. — Elindult, zsebre tett kézzel. — Jó étvágyat a süteményhez! — szólt visszanézve, aztán elment.

19. FEJEZET

CHAOL A KIRÁLY TRÓNJA ELŐTT ÁLLT, és még őt magát is rendkívüli mértékben untatta az elmúlt napról szóló jelentése.

Próbált nem gondolni a tegnap estére, ahogy Celaena megérintette a haját, az arcát, és ez benne olyan vágyat ébresztett, hogy a legszívesebben fogta és a kanapéra döntötte volna. Minden önuralmát össze kellett szednie, hogy egyenletesen tovább lélegezzen, és úgy tegyen, mint aki alszik.

Utána olyan hevesen vert a szíve, hogy csak egy teljes óra elteltével tudott elaludni.

Ahogy most a királyra nézett, örült, hogy összeszedte magát.

Oka volt annak, hogy távolságot tartott kettejük között. Ha átlépi ezt a határvonalat, az azt jelenti, hogy megkérdőjelezi hűségét a királyhoz, nem beszélve arról, hogyan hatna ez a barátságára Doriannel. A herceg a múlt héten alig mutatkozott nyilvánosan, ezért ma meg is akarta őt látogatni.

Hűsége Doriané és a királyé volt. Enélkül a lojalitás nélkül ő nem volt senki. A lojalitása nélkül hiába adta fel a családját és a rangját.

Amikor a mai napon érkező cirkusz miatti biztonsági előírásokat taglalta, a király bólintott.

— Jól van, kapitány. Gondoskodjon arról, hogy az emberei a kastély területét is őrizzék. Tudom, hogy milyen csőcselékkel jár együtt egy ilyen cirkusz, és nem akarom, hogy ezek az emberek itt összevissza lézengjenek.

Chaol bólintott.

— Értettem.

Rendszerint a király ilyenkor egy mordulás és egy türelmetlen kézmozdulat kíséretében elküldte volna, de ezúttal töprengve nézte. A könyökére támaszkodva ült az üvegtrónon.

Rövid hallgatást követően, miközben a kapitány azon tűnődött, hogy egy spicli esetleg a kulcslyukon át megleshette, amint Celaena őt megsimogatta, a király folytatta:

— Nehemia hercegnőt fokozottabb megfigyelés alá kell helyezni.

Az összes lehetséges téma közül erre számított Chaol a legkevésbé. De egy arcizma sem rezdült, és nem kommentálta a sokat sejtető szavakat.

— A... befolyása a kastélyban egyre jobban érzékelhető. Azon gondolkodom, hogy talán eljött az ideje visszaküldeni őt Eyllwe-be. Tudom, hogy már őrzik őt, de most egy névtelen halálos fenyegetésről kaptam hírt.

Chaol megijedt, és rögtön ezer kérdés száguldott a fejében. Ki fenyegethette meg halálosan Nehemiát? Mit mondott vagy tett, amivel egy halálos fenyegetést váltott ki?

— Erről semmit sem hallottam — felelte kissé mereven.

A király mosolygott.

— Senki sem hallott róla. Még a hercegnő maga sem.

Nyilvánvalóan a kastélyon kívül szerzett magának ellenségeket.

— Újabb testőröket vezénylek a lakosztálya elé és járőröket abba a szárnyba. Azonnal figyelmeztetem is őt.

— Nem szükséges figyelmeztetni őt. Sem őt, sem bárki mást.

— A király átható tekintettel nézett rá. — Zsarolásra, nyomásgyakorlásra használhatja fel, hogy mártírnak állítsa be magát. Mondja meg tehát az embereinek, hogy hallgassanak az ügyről.

Chaol nem hitte volna, hogy Nehemia ilyesmit tenne, de ezt a gondolatát megtartotta magának. Utasítani fogja az embereit a teljes diszkrécióra.

Nem fogja a hercegnőt sem beavatni, de Celaenát sem. Nem változtat semmit a dolgon, hogy baráti viszonyban van Nehemiával, a hercegnő pedig a lánnyal. Celaena biztosan nagyon dühös lenne, ha kiderülne, hogy nem szólt neki, de végül is ő a testőrkapitány. Ahhoz, hogy elérje ezt a pozíciót, szinte ugyanannyit küzdött és áldozott fel, mint ő. Azzal, hogy felkérte táncolni, túl közel engedte magához, más szóval túl messzire ment.

— Kapitány?

Chaol visszatért a jelenbe, és mélyen meghajolt.

— Szavamat adom önnek, felség.

Dorian zihálva suhogtatta meg a levegőben a kardját, és úgy hárított, hogy ellenfele szorult helyzetbe került. Ma már ez volt a harmadik csatája és a harmadik gárdista, akit perceken belül legyőz. Éjjel le sem hunyta a szemét, de még délelőtt sem bírt volna nyugodtan egy helyben ülni. Abban a reményben jött a kaszárnyába, hogy valaki úgy meggyötri, hogy végre kimerül.

Hárította a gárdista támadását, és ellentámadásba lendült.

Az egész tévedés kell hogy legyen. Talán csak beképzelte magának az egészet. Talán csak véletlen egybeesésről van szó. A mágia eltűnt, és egyáltalán semmi oka nem volt annak, hogy ilyen képességei legyenek, hiszen még az apja sem rendelkezett ilyesmivel. A Havilliard-ágon a mágia már generációk óta szunnyadóban volt.

Egy egyszerű manőverrel áttörte a gárdista védelmét, de amikor a vereség elismeréséül felemelte a kezét, átfutott rajta, hogy talán csak hagyta magát. Berzenkedett a gondolattól.

Éppen egy újabb ellenfelet akart kérni magának, de jött valaki.

— Csatlakozhatok?

Roland állt előtte, akinek a párbajtőre úgy nézett ki, mint amit még alig használtak. A gárdista ránézett Dorianre, majd meghajolva távozott. A herceg pillantása az unokatestvére ujján lévő fekete gyűrűre esett.

— Nem hiszem, hogy ma könnyű ellenfél lennék neked, Roland.

— Á — dünnyögte az unokatestvére a homlokát ráncolva. –

Sajnálom a tegnapot. Ha tudtam volna, hogy a munkatábor ilyen érzékenyen érint, akkor soha nem hozom fel a témát, és nem is dolgoztam volna együtt Mullison tanácsnokkal. Amíg távol voltál, lefújtam a szavazást. Mullison tombolt.

Dorian felvonta a szemöldökét.

— Valóban?

Roland vállat vont.

— Igazad volt. Fogalmam sincs, hogy mi zajlik ezekben a táborokban. Csak azért kezdtem foglalkozni az üggyel, mert Perrington azt javasolta, hogy működjek együtt Mullisonnal. Jó kapcsolatai vannak a vasiparban, és azt ígérte, hogy a bővítésből sokat profitálhatunk.

— Most azt várod, hogy higgyek neked?

Roland megnyerő mosollyal nézett rá.

— Végeredményben egy családhoz tartozunk.

Család. Doriannek soha nem volt az az érzése, hogy valóban egy családhoz tartoznának. Most pedig végképp nem. Ha valaki rájönne, mi történt tegnap ezen a folyosón, hogy az is lehet, hogy mágikus képességei vannak, akkor az apja megölné. Végül is van még egy fia. Egy családban azért nem igazán szokás így gondolkodni.

Tegnap este a merő kétségbeesés vezérelte, amikor Nehemiát kereste, de ma reggel már örült, hogy nem találta meg őt. Ha a hercegnő valami ilyesmit tudna róla, akkor ki is használhatná, zsarolhatná is vele.

És Roland... Dorian a kijárat felé indult.

— Miért nem egy olyan valakivel taktikázol, aki miatt megérné fáradozni?

Roland odalépett mellé.

— Jaj, ki lenne fontosabb, mint a saját unokatestvérem?

Milyen nagyobb kihívás létezik annál, hogy téged nyerjelek meg a terveimnek? — Dorian figyelmeztető pillantást vetett rá, de észrevette, hogy Roland vigyorog.

— Látnod kellett volna a káoszt, ami a távozásod után tört ki — folytatta. — Amíg csak élek, nem felejtem el, hogy milyen arcot vágott az apád, amikor mindannyiunkra ráripakodtál! — Roland nevetett, és Dorian is akaratlanul elvigyorodott. — Azt hittem, hogy a vén hülye mindjárt felrobban.

A herceg a fejét csóválta.

— Tisztában vagy vele, hogy ilyen jelzőkért már embereket akasztatott fel?

— Igen, de ha valaki olyan jóképű, mint én, drága unokafivérem, kissé többet is megengedhet magának.

Csodálkoznál, hogy mennyi mindent.

Dorian a szemét forgatta, de aztán töprengve nézett az unokatestvérére. Roland láthatólag jól kijött Perringtonnal és az apjával, de... talán csak belerángatták Perrington terveibe, és szüksége volt valakire, aki eligazítja. És ha az apja és más tanácsnokok azt gondolták, hogy felhasználhatják őt arra, hogy támogassa sötét mesterkedéseiket, akkor eljött az idő, hogy ő maga is belekeveredjen ezekbe a játékokba, és felnyissa a szemét apja marionettbábujának. Ha ők ketten összefognának, akkor biztosan elegendő befolyásuk lenne a tanácsban ahhoz, hogy további kétséges terveket hiúsítsanak meg.

— Te tényleg lefújtad a szavazást?

Roland legyintett.

— Azt hiszem, hogy igazad van, hogy más királyságokban bizony túlfeszítjük a húrt. Ha a helyzetet az ellenőrzésünk alatt akarjuk tartani, akkor meg kell találnunk a helyes mértéket. A rabszolgaság nem gyógyír mindenre, sőt, még több embert kergethet lázadásba.

Dorian lassan bólintott, és megállt.

— Találkozóm van — hazudott, és a hüvelyébe dugta a kardját —, de talán találkozunk majd a vacsoránál a nagycsarnokban.

Roland lazán mosolygott.

— Akkor megpróbálok néhány szép hölgyet rábeszélni arra, hogy csatlakozzanak hozzánk.

Dorian várt, míg Roland befordult a sarkon, majd kiment az udvarra, ahol zajos összevisszaság fogadta. Végre megérkezett a vándorcirkusz, akiket az anyja Hollinnak rendelt ajándékba, eredetileg még Yule ünnepére.

A cirkusz nem volt nagy, az udvaron csak néhány fekete sátor, egy tucatnyi ketreces kocsi és öt lakókocsi állt. Az egész meglehetősen sivárnak tűnt, a hangszerén fűrészelő hegedűs és a munkások vidám kiáltásai ellenére, akik sietősen építették a sátrakat, hogy Hollinnak estére készen álljon a meglepetés.

A céltalanul őgyelgő Doriant alig vette észre valaki, mivel izzadt, elnyűtt ruhát viselt és a köpenyébe burkolózott. Csak a jól képzett gárdisták figyelmét nem kerülte el soha semmi, ők észrevették őt, de szavak nélkül is megértették, hogy most el akar vegyülni.

Az egyik sátorból egy lélegzetelállítóan szép, magas, karcsú, szőke nő jött ki, elegáns lovaglóruhában. Mögötte egy hatalmas termetű férfi bukkant fel egy olyan hosszú vasrúddal, amelyet a férfiak többsége még felemelni sem tudott volna.

Egy nagy lakókocsi előtt Dorian megállt, hogy elolvassa, mi van fehér festékkel az oldalára írva.

NAGY TÜKÖRLABIRINTUS

MI A VALÓSÁG? MI AZ ILLÚZIÓ?

A homlokát ráncolta. Az anyja vajon egy pillanatig is elgondolkodott-e ezen az ajándékon, hogy milyen hatása lehet, és milyen üzenetet közvetíthet? A cirkuszok a trükkjeikkel és a becsapásaikkal mindig az egyszerű csalás határát súrolták.

Dorian bosszúsan felhorkant. Talán őt kellene becsukni az egyik ketrecbe.

Hirtelen egy kéz került a vállára. Megfordult, és Chaol állt előtte mosolyogva.

— Gondoltam, hogy itt talállak. — Dorian egy cseppet sem volt meglepődve, hogy a kapitány felismerte.

Éppen viszonozni akarta a mosolyát, amikor észrevette, hogy nincs egyedül. Celaena állt az egyik ketreces kocsi mellett, és a sötét bársonyfüggöny mögé próbált bekukucskálni.

— Mit csináltok itt ilyen korán? A megnyitó csak sötétedéskor lesz. — Nem messze tőlük az „óriás” elkezdett könyöknyi méretű szögeket verni a fagyott talajba.

— Celaena sétálni szeretett volna egyet, és... — Chaol hirtelen nagyot káromkodott, a lányhoz rohant, és elrántotta a karját a fekete függöny elől. Dorian is utánament, bár nem különösebben akarózott neki.

— Ez könnyen a kezedbe is kerülhetett volna! — figyelmeztette a kapitány Celaenát, amikor az dühösen ránézett.

Aztán a lány kissé erőltetetten Dorianre mosolygott. Az, hogy tegnap este Nehemiát kereste, nem volt hazugság. De azon kapta magát, hogy szívesen találkozott volna vele is, egészen addig, amíg azzal a nevetséges fél süteménnyel felbukkant, amit egyértelműen egyedül szándékozott felfalni.

Még elképzelni is szörnyű, miként nézne rá, ha megtudná, hogy az is lehet, csak lehet — hangoztatta magában mindig —, hogy mágikus képességekkel rendelkezik.

Közvetlen közelükben a szép szőke nő, egy kis székre ülve, elkezdte pengetni a lantját. Érthető módon nemcsak a szép zene csábította a köré gyűlő hallgatóságot, férfiakat és gárdistákat.

Chaol egyik lábáról a másikra állva toporgott, Dorian pedig rájött, hogy teljesen némán állnak, anélkül, hogy egy szót szóltak volna egymáshoz. Celaena karba tette a kezét.

— Megtalálta tegnap este Nehemiát?

Bár az volt az érzése, hogy a lány tudja a választ, mégis felelt.

— Nem. Miután önnel találkoztam, visszatértem a lakosztályomba.

Chaol kérdőn nézett rá, de a lány csak vállat vont. Vajon miről beszélnek?

— Nos — szólalt meg Celaena, miközben a cirkuszt nézte —, tényleg meg kell várnunk a fivérét, mielőtt megnézhetjük, hogy mi minden van a ketrecekben? Úgy tűnik, mintha már most kezdődne valamilyen előadás.

Ez így is volt. Mindenütt hemzsegtek a zsonglőrök, kardnyelők és tűzokádók. Az akrobaták a legvalószínűtlenebb dolgokon egyensúlyoztak, széktámlán, rudakon, sőt szöges ágyon is.

— Azt hiszem, csak gyakorolnak — vélekedett Dorian.

Remélhetőleg igaza volt, mert ha Hollin fülébe jutna, hogy valaki az ő jóváhagyása nélkül kezdte meg az előadást... Dorian elhatározta, hogy ezt a dührohamot elkerülendő igyekszik majd minél nagyobb ívben elkerülni a kastélyt.

— Hm — mormogta Celaena, és még mélyebbre hatolt a nyüzsgő forgatagban.

A herceg érezte, hogy Chaol kérdőn néz rá, de olyan kérdések tükröződtek a szemében, amelyeket nem kívánt megválaszolni, ezért a lány után ment. Ha elhagyná a cirkusz területét, azt túlzott távolságtartásként lehetne felfogni a részéről.

Végigjárták a félkörben elhelyezett sátrakat, ketreceket, és eljutottak az utolsó és egyben legnagyobb kocsiig, amelynek a feliratát Dorian korábban elolvasta.

— Isten hozta önöket! Isten hozta! — kiabált egy ráncos öregasszony, aki egy kis emelvényen a lépcső aljánál ült.

Ezüstszürke hajában csillagokkal díszített koronát viselt, és bár cserzett arca ráncos volt, tele időskori foltokkal, barna szeméből sugárzott az energia.

— Nézzenek a tükreimbe, és lássák meg a jövőt! Mutassák a tenyerüket, és abból is olvasok maguknak! — Az öregasszony egy göcsörtös bottal Celaenára mutatott. — Megjövendöljem önnek a jövőt, fiatalasszony? — Dorian nem hitt a szemének, különösen akkor nem, amikor meglátta a nő fogait. Olyan hegyesek voltak, mint a borotva pengéje, mint a halfogak, de fémből voltak.

Pontosabban vasból. A körmök is az ujján. Celaena összefogta magán a köpenyét, de továbbra is a banyát bámulta.

Dorian hallott történeteket az elpusztított Boszorkánykirályságról, ahol vérszomjas boszorkányok letaszították trónjukról a békés Crochan-dinasztitát, majd a királyságot a föld felszínével tették egyenlővé. Ötszáz évvel később még mindig énekeltek dalokat a keserves háborúkról, amelyek végén a csatamezőn csak a Vasfogú-klánok maradtak talpon, körbevéve a halott Crochan királynőkkel. De az utolsó Crochan királynő egy varázslattal gondoskodott arról, hogy egy falatnyi föld se legyen termékeny, míg a Vasfogúak zászlói lebegnek.

— Jöjjön csak, jöjjön, szivecském, a kocsimba! — hívogatta a vénasszony Celaenát —, hogy az öreg Sárgalábú Bába egy pillantást tudjon vetni a jövőjére. — Barna szoknyája alól valóban sáfránysárga boka tünedezett elő.

A lány arca elfehéredett, mint a kréta, ezért Chaol melléje lépett, és megragadta a könyökét. Bár a védelmező mozdulat fájt Doriannek, de egyúttal örült is a kapitány gesztusának.

Miközben az egész csak szélhámosság lehetett, a vasfogaktól kezdve a sárga lábig (az öregasszony minden bizonnyal sárga harisnyát viselt), és csak Sárgalábú Bábának hívatta magát, hogy a cirkusz vendégeinek a zsebéből kiszedje a pénzt.

— Te boszorkány vagy — mondta Celaena fojtott hangon.

Láthatólag nem hitt a szélhámosságban. Nem, még mindig halálsápadt volt. Te jóságos istenek, tényleg félt!

Sárgalábú Bába vijjogva felnevetett, mint egy varjú, és meghajolt.

— Az utolsó Boszorkánykirályságban. — Dorian döbbenetére a lány egy lépést hátrált, közelebb lépett Chaolhoz, és megfogta azt a nyakláncot, amit mindig hordott. — Most akkor megjövendöljem önnek a jövőt?

— Nem — felelte Celaena, szinte nekipréselődve Chaolnak.

— Akkor kotródjanak tovább, hogy tudjam végezni a munkámat. Ilyen zsugori népséget még nem láttam! — szitkozódott Sárgalábú Bába. A fejük felett a távolba nézett, majd elkiáltotta magát.

— Egy pillantás a jövőbe! Egy pillantás a jövőbe!

Chaol egy lépést tett felé, kezét a kardján tartva.

— Ne bánjon ilyen durván a vendégeivel!

Az öregasszony mosolya láttatni engedte a délutáni napfényben megcsillanó fogait, majd Chaol felé szimatolt.

— Miért, mit tenne egy Ezüst-tó szagú férfi egy olyan ártalmatlan öreg boszorkánnyal, mint én?

Dorian hátán végigfutott a hideg, és most a lányon volt a sor, hogy a kapitányt karon ragadja, és elvonszolja a helyszínről.

De Chaol nem mozdult.

— Nem tudom, hogy mi a trükköd, te banya, de vigyáznod kellene a nyelvedre, még mielőtt elveszted valahol.

Sárgalábú Bába megnyalta borotvaéles fogait.

— Gyere, vidd csak el! — mondta mézédesen.

Chaol szemében felcsillant a harci kedv, de Celaena még mindig olyan sápadt volt, hogy Dorian megfogta a könyökét, hogy elvezesse a helyszínről.

— Menjünk! — javasolta, és ezzel az öregasszony tekintetét magára vonta. Ha a nő tényleg jós, akkor ez a világon az utolsó hely, ahol most lenni akart. — Chaol, hagyd, menjünk!

A boszorkány rávigyorgott, miközben egy hosszú szöggel a fogai közt turkált.

— Nyugodtan fussanak a sorsuk elől! — mondta, amikor hátat fordítottak neki. — Hamarosan úgyis utoléri magukat.

— Hiszen te reszketsz.

— Nem, nem is — sziszegte türelmetlenül Celaena, és eltolta Chaol kezét a karjáról. Elég baj volt, hogy Dorian is velük volt, de még nagyobb, hogy a kapitány szemtanúja volt, amint találkozott Sárgalábú Bábával.

Ismerte a boszorkányokkal kapcsolatos történeteket, meséket, amelyektől gyerekként kegyetlen rémálmai voltak, és egy korábbi barátnőjétől is hallott ilyeneket, aki a saját élményeiről számolt be neki. Miután ez a barátnő csúnyán elárulta és majdnem megölte, Celaena remélte, hogy a Vasfogú boszorkányokról szóló borzalmas történetei szintén hazugságok voltak. De ahogy most meglátta ezt az öregasszonyt...

Gombócot érzett a torkában. Ahogy ezt a banyát meglátta, érezte a belőle sugárzó másféleséget, és nagyon is el tudta képzelni, hogy ezek a boszorkányok képesek voltak arra, hogy gyerekeket egyenek, és az utolsó falatig lerágják a csontjaikat.

Teljesen átfagyva követte a cirkuszt elhagyni készülő Doriant.

Az öregasszony kocsija előtt állva, megmagyarázhatatlan okból, semmit nem kívánt jobban, mint hogy bemenjen. Mintha valami várná őt ott bent. És az a csillagkorona, amit a boszorkány viselt... Ezenkívül az amulettjét nehéznek és melegnek érezte, pontosan úgy, mint azon az éjszakán, amikor látta azt a lényt a könyvtár előtt.

Ha még egyszer elmenne a cirkuszba, akkor magával vinné Nehemiát, csak hogy lássa, hogy Sárgalábú valódi-e, ahogy állította. Az nem érdekelte, mi van a ketrecekben, már nem, miután a banya magára vonta a figyelmét. Anélkül követte Doriant és Chaolt, hogy egy szót hallott volna a beszélgetésükből, míg egyszer csak elérték a királyi istállót, ahová Dorian bekísérte őket.

— Tulajdonképpen a születésnapodra szántam-mondta Chaolnak —, de miért várjunk vele még két napot?

A férfi megállt egy boksz előtt.

— Te megőrültél? — kiáltott fel a kapitány.

Dorian úgy vigyorgott, ahogy Celaena már rég nem látta, és hirtelen megint a korábbi időkre kellett gondolnia, meleg leheletére a bőrén, amikor éjszakákon át fennmaradtak. — Miért?

Tényleg megérdemled őt. — A bokszban egy éjfekete aszterioncsődör állt, amely a látogatóira ősöreg, sötét szemekkel nézett.

Chaol felemelt kézzel tiltakozott.

— Ez egy hercegnek való ajándék, nem...

Dorian csettintett a nyelvével.

— Butaság! Mélyen megsértesz, ha nem fogadod el.

— Nem tehetem. — Könyörgőn nézett Celaenára, de a lány vállat vont.

— Nekem is volt egyszer egy aszterionkancám — vallotta be, ámulatba ejtve kísérőit. Celaena odalépett a bokszhoz, és kinyújtotta a kezét, hogy a ló meg tudja szagolgatni.

— Kaszidának hívták. — Az emléket felidézve mosolygott, és megsimogatta az állat bársonyosan puha orrát. — Vörös-sivatagi dialektusban ez annyit jelent, hogy szélivó. Úgy nézett ki, mint a vihartól felkorbácsolt tenger.

— De hogy jutottál hozzá egy aszterionkancához? A kancák még értékesebbek, mint a csődörök! — mondta Dorian. Hetek óta ez volt az első normális kérdés, amit hozzá intézett. A lány vagányan visszanézett a két férfira, és élvezettel vigyorgott.

— Xandria lordjától loptam — Chaol nagy szemeket meresztett, Dorian ferdén tartotta a fejét, ami olyan furcsa volt, hogy nevetnie kellett. — A Rémre esküszöm, hogy ez az igazság!

Majd egyszer elmesélem nektek.

Oldalra lépett, és a bokszhoz vonszolta Chaolt. A ló megszagolgatta az ujjait, majd a férfi és az állat farkasszemet nézett egymással.

Dorian még mindig felvont szemöldökkel nézett Celaenára, de amikor a lány elkapta a pillantását, Chaolhoz fordult.

— Túl korai a kérdés, hogy mit csinálsz a születésnapodon?

Celaena karba tette a kezét.

— Már kitaláltuk — jelentette ki, mielőtt Chaol ki tudta volna nyitni a száját. Nem kellett volna, hogy ilyen élesen hangozzék, de ezt az estét már hetek óta tervezte.

Chaol ránézett.

— Tényleg?

Celaena gonoszkodó-édes mosolyt vetett rá.

— Ó igen! Talán nem egy aszterioncsődör, de...

Dorian szeme villámokat szórt.

— Na jó, akkor jó szórakozást — vetette oda.

Chaol gyorsan megint a lóhoz fordult, amikor Celaena és Dorian egymás szemébe nézett. A lányt a férfi arckifejezéséből semmi nem emlékeztette már arra az emberre, akivel egyszer olyan bizalmas viszonyban állt. Lénye egy része, az a része, amelyik oly sok estén át epekedve várta, hogy lássa ezt a szép arcot, valósággal gyászolta. Nehéz lett ránéznie.

Gratulált Chaolnak az új lovához, és elbúcsúzott a férfiaktól.

Nem mert még egyszer a cirkuszhoz menni, ahol a hangzavar alapján arra lehetett következtetni, hogy Hollin időközben megérkezett, és felhúzta a ketrecek előtt lógó függönyt. Ehelyett felszaladt a lépcsőn a meleg lakosztályába, és megpróbálta elfelejteni a boszorkány vasfogait, és azt, amit az a sorsról még utána kiáltott, és ami annyira hasonlított ahhoz, amit a holdfogyatkozás éjszakáján Mort mondott.

Talán megérzés volt, talán csak egy kellemetlen jellemvonás, hogy még a barátnője tanácsában sem bízott, de mindenesetre még egyszer el akart menni a kriptába, méghozzá egyedül.

Nehemia is tévedhet abban, hogy az amulettnek nincs jelentősége. És már elege volt abból, hogy arra várjon, míg a barátnőjének végre lesz ideje, hogy a szemrejtélynek utánajárjon...

Ma éjjel még utoljára lemegy a sírkamrába, és Nehemiának nem fog szólni róla. Mert a falban lévő lyuk szem formájú volt, és ebbe a lyukba a nyakán viselt amulett pontosan beleillene.

20. FEJEZET

— MORT — SZÓLALT MEG CELAENA.

A koponya kinyitotta az egyik szemét.

— Borzasztóan udvariatlan dolog valakit felébreszteni — dünnyögte álmosan.

— Jobban tetszett volna, ha az arcodba kopogok? — Mort szeme villámokat szórt. — Valamit meg kell tudnom. — Celaena odatartotta eléje a nyakláncát. — Ennek az amulettnek tényleg mágikus ereje van?

— Természetesen.

— De több ezer éves!

— És? — ásítozott a koponya. — A mágikus tárgyak többnyire nem úgy öregednek, mint a normális dolgok.

— És hogyan hat?

— Megvéd, ahogy Elena is mondta. Elhárítja a bajokat, még akkor is, ha nyilvánvalóan mindent megteszel azért, hogy bajba keveredj.

Celaena kinyitotta a kripta ajtaját.

— Azt hiszem, tudom, hogyan hat.

Az is lehet, hogy pusztán véletlen volt, de a rejtély megfogalmazása nagyon különösnek tűnt. Talán Davis is az után nyomozott, amivel Elena őt megbízta: a király hatalmának a forrását kereste. Most tehet egy lépést abba az irányba, hogy ezt felderítse.

— Csak figyelmeztetlek — mondta Mort, amikor elment mellette —, hogy valószínűleg tévedsz.

Nem hallgatott rá, egyenesen a lyukas szemhez ment, és lábujjhegyre állt, hogy benézzen. A mögötte lévő fal még mindig üres volt. Ekkor levette a nyakláncát, az amulettet óvatosan a szem elé helyezte, és...

Beleillett. Többé-kevésbé. A lélegzetét visszafojtva szinte nekipréselődött a falnak, és most az apró amuletten keresztül próbált átnézni.

Nem talált. A második falon, de a szemhez tartozó hatalmas rémjelen sem észlelt semmilyen változást. Celaena megfordította az amulettet, de az eredmény ugyanaz volt. Minden lehetőséget végigpróbált, minden irányban elforgatta, de mindig ugyanazt az üres kőfalat látta, amelyet a holdfény egy nyíláson keresztül megvilágított. Igyekezett kitapogatni a falat, egy ajtót vagy egy mozgatható lemezt keresve.

— De ez itt Elena szeme! Jól csak a szemmel lát az ember.

Milyen más szem van itt?

— Kitépheted a sajátodat, és nézd meg, hogy beleillik-e — susogta Mort az ajtó felől.

— De miért nem működik? Valami varázsigét kellene elrebegnem? — Celaena a királynő szarkofágjára pillantott. Talán a varázslatot ősrégi szavak keltik életre — olyan szavak, amelyek éppen az orra előtt „hevernek”. Az ilyen dolgoknál ez így szokott lenni. Még egyszer a nyílásra helyezte az amulettet.

— Az idő rése! — kiáltotta az éjszakába az Elena lábához vésett szavakat.

Nem történt semmi. Mort vihogott. Celaena elvette a falról az amulettet.

— Gyűlölöm az egészet! Gyűlölöm ezt az ostoba kriptát, ezeket az ostoba rejtélyeket és titkokat! — Jól van, Nehemiának igaza volt, az amulett zsákutcának bizonyult, ő pedig a bizalmatlankodásával és türelmetlenségével siralmas egy barátnő.

— Nem megmondtam neked rögtön, hogy ez így nem működik?

— De akkor hogyan? A rejtélynek muszáj hogy köze legyen ehhez a kriptához, a második falhoz, vagy tévedek?

— Nem, nem tévedsz. Csakhogy még mindig nem tetted fel a helyes kérdést.

— Már több tucat kérdést feltettem neked! De egyszerűen nem válaszolsz.

— Gyere el máskor, és... — kezdte Mort, de Celaena már szaladt fel a lépcsőn.

Egy szakadék kopár szélén állt, és a jeges, északi szél a haját borzolta. Már többször volt ilyen álma, mindig az év ugyanazon napján, és a helyszín sem változott soha.

Egy sziklás sivatag terült el mögötte, előtte pedig egy szoros tátongott, ami olyan széles volt, hogy összeolvadt a csillagfényes horizonttal. A szemben lévő oldalon egy sűrű, sötét erdőt látott, amely duzzadt az élettől. Az erdő előtti mezőn, a szakadék másik oldalán egy fehér szarvas állt, és ősöreg szemével őt nézte.

Hatalmas agancsa világított a holdfényben, mintha egy elefántcsontból készült koronát viselt volna, pontosan úgy, ahogy Celaena emlékeiben élt. Egy olyan jeges éjszakán látta először, mint ez, a Távolvég felé vezető úton, a rabszállító kocsi rácsain keresztül pillantotta meg. Egy olyan világ maradványa volt, amely már porrá és hamuvá lett.

Némán nézték egymást.

Celaena még egy fél lépéssel közelebb lépett a peremhez, de megállt, mert a lába alatt a kövek lemorzsolódtak és a mélybe gurultak. A szakadék sötétje végtelen volt. Nem volt vége, sem kezdete. Úgy tűnt, mintha lélegezne, úgy tűnt, hogy tele van elveszett emlékekkel, elveszett arcok suttogásával. Néha olyan érzése volt, mintha a sötétség is visszanézne rá, és a sötétség arca az ő saját arca lenne.

Esküdni mert volna rá, hogy a sötétben ki tudta venni egy jeges folyó robaját, amelyet az Agancs-hegységből az elolvadt hó duzzasztott fel. Aztán valami fehér villant fel, és paták dobogását hallotta a puha talajon. Celaena felnézett. A szarvas közelebb jött, és ferdén tartotta a fejét, mintha hívogatná, hogy menjen oda hozzá.

A szakadék azonban egyre szélesebbnek tűnt, mint egy hatalmas vadállat szája, amely egyre tágabbra nyílik, hogy elnyelje az egész világot.

A lány nem mozdult. A szarvas elfordult, és hangtalanul eltűnt az ősöreg erdő fái között.

Celaena még sötétben ébredt. A tűzből már csak parázs maradt, és a hold is lement.

A mennyezetre nézett, a halvány árnyékokat bámulta, amelyeket a város távoli fényei vetettek. Mindig, minden évben, ugyanezen a napon, ezen az éjszakán ezt álmodta.

Mintha elfeledhetné a napot, amikor mindent, amit szeretett, elveszített, és amikor felébredt, valaki másnak a vére borította.

Kiszállt az ágyból. Fürge odaugrott hozzá. Tett néhány lépést, de aztán csak állt a szoba közepén, a sötétségbe bámulva, a feneketlen sötétségbe, amely még mindig csábította. Fürge a csupasz lábát szagolgatta, és Celaena lehajolt, hogy megsimogassa a fejét.

Egy pillanatra így maradtak, az áthatolhatatlan sötétséget nézve.

A lány még jóval napfelkelte előtt elhagyta a kastélyt.

Amikor napkeltekor nem állt a kaszárnya ajtaja előtt, Chaol még tíz percet adott neki, mielőtt elindult a lakosztálya felé. Az, hogy nem volt kedve kimenni a hidegbe, még messze nem szolgáltatott okot arra, hogy kibújjon az edzés alól. Nem beszélve arról, hogy feltétlenül akarta hallani a történetet, hogy hogyan lopott el Xandria lordjától egy aszterionkancát. Mosolygott és a fejét csóválta. Csak és kizárólag Celaena képes ilyesmire.

Mosolya lehervadt, amikor, a lány lakosztályához érve a hallban Nehemiát találta, aki egy kis asztalnál ült egy csésze gőzölgő tea és egy halom könyv társaságában. A nő éppen az egyiket tanulmányozta elmélyülten, de felnézett, amikor belépett. Chaol meghajolt. A hercegnő csak ennyit mondott:

— Nincs itt.

Celaena hálószobájának ajtaja szélesre volt tárva. Az ágya üres volt, és már be volt vetve.

— Hol van?

Nehemia tekintete ellágyult, és a könyvek között egy papírdarab után nyúlt.

— A mai napra szabadságot vett ki — válaszolta a fecnire nézve, amit vissza is tett. — Erős a gyanúm, hogy olyan távol van a várostól, ahová csak egy félnapi lovaglással lehet eljutni.

— Miért?

Nehemia szomorúan mosolygott.

— Mert ma van pontosan tíz éve, hogy a szülei meghaltak.

21. FEJEZET

CHAOLNAK A LÉLEGZETE IS ELÁLLT. Eszébe jutott, hogyan ordított Celaena a Káinnal vívott párbaj alatt, amikor az a szülei brutális gyilkosságán gúnyolódott, amikor a lány arra ébredt, hogy a saját szülei vére borítja. A lány nem mesélt neki többet, ő pedig nem merte faggatni. Tudta, hogy még fiatal volt akkor, de azt nem, hogy csak nyolcéves volt. Nyolc!

Tíz évvel ezelőtt egész Terrasen forrongott, és mindenkit lemészároltak, aki szembeszállt Adarlan király bevonuló hadseregével. Egész családokat ráncigáltak ki az otthonaikból és gyilkoltak meg. Chaol gyomra görcsbe rándult. Milyen borzalmas dolgokat élhetett át Celaena ezen a napon?

Kezével végigsimította az arcát.

— Irt valamit önnek ezen a papíron a szüleiről?

Talán csak egy kis utalást, valamit, hogy jobban megértse azt a nőt, aki visszajön, és tudja, hogy milyen emlékekre kell felkészülnie.

— Nem — felelte Nehemia. — Nem ír semmit róluk. De én tudok róla. — A lány hideg távolságtartással nézett rá, védekezően. A férfi már ismerte ezt a tekintetet. Micsoda titkokat őrzött a barátnőjéről? És vajon magáról is? Milyen titkokat, amelyek miatt a király figyelteti? Végtelenül dühítette, hogy nem tudott erről semmit, és még azt sem kapiskálja, hogy mit tud a király. És volt még egy másik kérdés is: Ki fenyegette meg a hercegnőt gyilkossággal? Az őrzésére további gárdistákat rendelt, de mind ez idáig nem volt jele annak, hogy bárki ártani akarna neki.

— Hogy lehet, hogy ön tud Celaena szüleiről?

— Egyes dolgokat a fülével, másokat a szívével hall az ember.

Chaol nem tudta kiállni átható tekintetét.

— Mikor jön vissza?

Nehemia ismét a könyve felé fordult. Úgy tűnt, mintha az csupa különös szimbólumot tartalmazna, jeleket, amelyek valahol nagyon mélyen neki is ismerősnek tűntek.

— Azt írja, hogy sötétedés előtt nem ér haza. feltételezem, hogy nappal nem akar egyetlen másodpercet sem ebben a városban tölteni, főleg nem ebben a kastélyban.

Annak a férfinak a házában, akinek a katonái valószínűleg lemészárolták a családját.

Chaol egyedül futott reggel. Addig rohant a ködös vadasparkban, míg teljesen ki nem merült.

A Résvár feletti ködlepte dombokon Celaena egy kis erdőben barangolt. Alakja alig tűnt többnek, mint egy fák között kígyózó sötét árny. Napkelte óta sétált, fürge szabadon rohangált. Ma még az erdőben is csend honolt.

Jól van. A mai napon ne dübörögjenek az élet hangjai. A mai napon recsegnek a szélben az ágak, csak egy jéghideg folyó vize csobog, és a hó csikorog a lába alatt.

Pontosan ma egy évvel ezelőtt jött rá arra, hogy mi a dolga.

Minden egyes lépést olyan kegyetlen világossággal látott maga előtt, hogy a döntő pillanatban minden egyszerűnek tűnt.

Egyszer azt mesélte Doriannek és Chaolnak, hogy ezen a napon tört ki a távolvégi sóbányából, de ez hazugság volt. A kitörés szó nem tükrözi azt a hideg, reménytelen dühöt, amely elfogta, és minden mást elnyomott benne, amikor a szarvasról és a szakadékról szóló álmából felébredt.

A göröngyös talajon egy nagy, sima kőre bukkant. Leült a jéghideg kőre, és Fürge is hamarosan mellé társult. Magához ölelte a kutyust, és ahogy a csendes erdőt szemlélte, visszaemlékezett arra a napra, amikor Távolvégben és benne elszabadult a pokol.

Vicsorogva zihált, amikor a felügyelő hasából kirántotta a csákányát. A férfi kezét a vérző sebre tapasztotta, miközben segítséget keresve a többi rabszolga felé nézett. De Celaena egyetlen pillantása, szemének egyetlen villanása jelezte, hogy átlépett egy határt, és ez távol tartotta a rabszolgákat.

Csak mosolygott a felügyelőre, amikor az arcába vágta a csákányát. Vére a lábára spriccelt.

A rabszolgák távol maradtak akkor is, amikor a csákánnyal a bokáján lévő vasat célozta meg, amely a többiekhez láncolta. Celaena nem ajánlotta fel nekik, hogy kiszabadítja őket, és ők sem kérték rá, mert tudták, hogy teljesen értelmetlen lenne.

A rabszolgalánc végén lévő nő öntudatlan állapotban volt. A hátát vér borította, a halott felügyelő vaskorbácsa okozta a sebeit. Ha nem látják el, akkor holnapra meghal. De még ha el is látják, valószínűleg akkor is belehal a fertőzésbe. Távolvégben így teltek az ember napjai.

Celaena elfordult a nőtől. Még voltak feladatai, négy felügyelő még adós volt neki, és csak azután lesz készen.

Csákánnyal a kezében elhagyta az aknát. A tárna végén posztoló két őr még azelőtt meghalt, hogy egyáltalán felfogta volna, mi történik. A lány ruhája és meztelen karja vérben úszott. Letörölte arcáról a vért, amikor leviharzott abba a tárnába, ahol a négy felügyelő dolgozott.

Megjegyezte az arcukat azon a napon, amikor a fiatal, eylhve-i nőt az épület mögé vonszolták, minden egyes részletet megjegyzett, amikor a nőt meggyötörték, és a torkát felmetszették.

Celaena elvehette volna a halott őrök kardját, de ez a négy férfi csákányt érdemelt. A saját bőrükön kellett, hogy megtapasztalják, milyen érzés Távolvég.

Elérte a bányarészük bejáratát. Az első két felügyelő úgy halt meg, hogy a torkukba vágta a csákányt. A rabszolgák kiabálva lapultak a falhoz, miközben ő tombolt.

A másik két felügyelőhöz érve tudatosan várt, hogy észrevegyék, és megpróbálják kihúzni a kardjukat. Pontosan tudta, hogy nem a kezében lévő fegyver miatt estek pánikba, hanem a szeme miatt, a szeme miatt, amelyben láthatták, hogy a lány az elmúlt hónapokban becsapta őket. Nem volt elég, hogy levágják a haját és megkorbácsolják, közben annyira elvesztették az éberségüket, hogy elfelejtették, Adarlan orgyilkosa van közöttük.

De ő egyetlen másodpercre sem felejtette el a kínt, sem a sajátját, sem másokét, az eyllwe-i nőét például, aki az istenekhez fohászkodott, de azok nem mentették meg őt.

Az őrök túl gyorsan haltak meg, de Celaenának még volt elintéznivalója, mielőtt véget vet a saját életének is. A bányából kivezető fő tárnán keresztül újra felfelé osont. Az oldaljáratokból őrök siettek feléje, hogy feltartóztassák.

A csákányt lóbálva küzdötte magát felfelé. További két őr terült el a földön, a kardjukat elvette, a csákányt otthagyta. A rabszolgák nem ujjongtak, amikor kínzóikat legyőzték, csak csendben, megértően nézték, mert tudták, hogy ez itt nem egy menekülési kísérlet.

A földfelszínről áradó világosság elvakította, de fel volt készülve erre. A legnagyobb nehézség az lesz, hogy a szemének hozzá kell szoknia a naphoz. Ezért várt délutánig, amikor a fények kissé lágyabbak. Még jobb lett volna a szürkület, de akkor nyüzsögtek az őrök, és túl sok olyan rabszolga volt, aki két tűz közé kerülhetett volna.

Az őrzés a nappali fénynek eme utolsó órájában volt a leggyengébb, még az esti ellenőrzés előtt, ilyenkor a meleg sokakat elálmosított.

A bánya bejáratánál álló három őr nem tudta, hogy lent mi történt. Egyébként is állandóan kiabáltak Távolvégben.

Mindenkinek egyforma volt a hangja, amikor meghalt. És a három őr is pontosan úgy kiáltott, ahogy a többiek.

Aztán a saját halála felé rohant, amely csábította, a terület másik végében álló hatalmas kőfal felé.

Nyilak suhogtak el mellette, erre cikcakkban futott. A király parancsa szerint nem volt szabad őt megölni. Talán egy nyilat eresztenek a vállába vagy a lábába. De a vérfürdő miatt lehet, hogy megszegik a parancsot.

Minden irányból őrök futottak felé, és amint Celaena utat tört magának, a dühe dalra fakasztotta az acélpengéket. Egyébként csend szállt le Távolvégre.

Az egyik őrá lábába vágott, mélyen, de nem annyira mélyen, hogy az inat elvágja. Azt akarják, hogy dolgozzon tovább. De nem fog tovább gürcölni, nekik nem, soha többet. Ha az áldozatok száma elég magas, akkor nem marad más hátra, mint hogy egy nyilat eresszenek a nyakába.

De aztán ahogy a kapuhoz közeledett, a nyilak egyre inkább elmaradoztak.

Amikor körülnézett, és negyven őr vette körül, nevetni kezdett, és csak még hangosabban nevetett, amikor valaki lábbilincsért kiáltott.

Nevetett, amikor még egyszer feltámadt, egy utolsó kísérletet tett, hogy a falhoz jusson. Négyen estek mögötte a földre.

Még akkor is nevetett, amikor körülötte minden elsötétült, és csak néhány centiméterre a faltól az ujjával a köves földet tapintotta.

Chaol felállt a hallban álló asztal mellől, amikor az ajtó halkan kinyílt. Kint a folyosón sötét volt, a fáklyák leégtek. A kastélyban szinte mindenki az ágyában feküdt és aludt. Már egy ideje az éjfélt is elütötte az óra, de tudta, hogy a hazatérő Celaena válla nem a kimerültség miatt görnyedt. Szeme véraláfutásos volt, arca sápadt, ajka színtelen.

Fürge a farkát csóválva szaladt oda Chaolhoz, és néhányszor megnyalta a kezét.

Amikor Celaena ránézett, türkizkék-aranyszínű szeme tompa volt és megkínzott, majd a köpenyét levéve a hálószobába ment.

A férfi szótlanul követte, már csak azért is, mert a lány arckifejezésében nyoma sem volt a nemtetszésnek vagy tiltakozásnak, hanem inkább közömbösséget tükrözött, mintha még az sem érdekelné, ha Adarlan királyát találná a lakosztályában.

Celaena levette a kabátját, a csizmáját, és mindent a földön hagyott. A férfi félrenézett, amikor a tunikáját kigombolva a gardróbba ment. Röviddel később hálóingben jött ki, amely sokkal egyszerűbb volt, mint az a csipkés, amit rendszerint hordott. Fürge már az ágyba ugrott, és a párnák között kényelmesen elhelyezkedett.

Chaolnak gombóc volt a torkában. Nyugton kellene hagynia, ahelyett, hogy itt vár rá. Ha akarta volna, hogy itt legyen, akkor üzenetet küldött volna neki.

Celaena a szinte már teljesen kialudt kandalló előtt állt, és megfogta a piszkavasat, hogy felszítsa a parazsat, majd két fahasábot tett fel. A lángokba bámult. Még mindig háttal a férfinak így szólt.

— Ha azon gondolkodsz, hogy mit mondj, akkor ne fáradj.

Nem kell semmit se mondanod vagy tenned.

— Akkor engedd meg, hogy itt maradjak veled, hogy ne legyél egyedül! — Már ha egyáltalán rájött, hogy tud valamit, azt nem kérdezte, honnan tudja.

— Nincs szükségem társaságra.

— Két különböző dolog, amikor az ember akar valamit, és amikor szüksége van valamire. — A legjobb valószínűleg az lenne, ha Nehemia lenne itt, aki szintén egy meghódított királyság gyermeke volt. De nem akarta, hogy a lány hozzá menjen. A király iránti hűsége ellenére sem tudta most magára hagyni, most nem.

— Akkor egyszerűen itt akarsz maradni egész éjjel? — A lány pillantása a köztük lévő kanapéra esett.

— Már rosszabb helyeken is aludtam.

— Azt hiszem, hogy a rosszabb helyekkel kapcsolatos tapasztalataim messze borzasztóbbak, mint a tieid.

Megint ez a szorító érzés gyomortájékon. De aztán a lány a nyitott hálószobaajtón keresztül a hallban álló asztalra nézett, és felvonta a szemöldökét.

— Az ott egy csokitorta?

— Szükséged van rá, vagy akarod?

Úgy mosolygott, mint egy szellem, de a férfinak mázsányi súly esett le a szívéről.

— Azt mondanám, hogy ebben az esetben ez a csokitorta meglehetősen egyértelműen a „valakinek szüksége van valamire” kategóriába esik.

A kandallótól odament hozzá, néhány centire megállt tőle, és felnézett rá. Az arcába visszatért valamennyi szín.

Hátrébb kellene lépnie egy lépést, növelni kellene a kettejük közti távolságot. De ehelyett közelebb lépett hozzá, kezét a derekára tette, a másikkal pedig a haját cirógatta. Szorosan magához szorította. Szíve olyan hevesen dobogott, hogy ezt a lány is biztosan érezte. Egy másodperc múlva ő is átölelte a férfit, ujjai a hátába mélyedtek, ettől valahogy még jobban rádöbbent, milyen közel állnak egymáshoz.

Elhessegette ezt az érzést, még akkor is, amikor selyempuha hajának érintése azt a vágyat ébresztette benne, hogy belebújjon az arcával, és illata, a köd és az éjszaka illata arra késztette, hogy orrával a nyakát cirógassa. Nemcsak szavakkal tudná vigasztalni, a vigasznak volt egy másik fajtája is, amit adni tudott neki, és ha a kikapcsolódásnak erre a fajtájára van szüksége... Ezt a gondolatot is elhessegette, lenyelte, majd’ megfulladt bele.

A lány ujjai a hátán lefelé vándoroltak, vad megszállottsággal az izmaiba mélyedtek. Ha még sokáig így érinti, akkor hamarosan teljesen elveszíti a kontrollt.

Aztán Celaena kissé hátrébb húzódott, de csak annyira, hogy újra rá tudjon nézni. Még mindig olyan közel álltak egymáshoz, hogy érezték egymást leheletét. A férfi azon kapta magát, hogy az ajkuk közti távolságot méregeti, hogy a pillantása a szája és a szeme között ide-oda cikázik, és hogy a kéz, amely a hajába fonódott, megnyugodott.

A vágy elárasztotta, minden védőfalat romba döntött, amit magában felépített, minden távolságot eltörölt, amiről pedig azt hitte, hogy meg kell őriznie.

Aztán a lány halkan, alig hangosabban, mint valami morajlás, így szólt.

— Azon tűnődöm, hogy vajon szégyellnem kell-e magamat azért, hogy éppen ma szeretnélek átölelni, vagy pedig hálásnak kellene lennem azért, hogy az események valahogy mégis hozzád vezettek.

A férfi annyira megijedt ezektől a szavaktól, hogy hirtelen elszakadt tőle, és hátrébb lépett. Nemcsak neki kellett akadályokat áthidalnia, a lánynak éppúgy, és talán még nagyobb akadályokat, mint ahogy azt ő egyáltalán gondolta.

Nem tudta, mit kellene felelnie, de még mielőtt megtalálta volna a megfelelő szavakat, a lány már a hallban lévő asztalhoz ment, leült a székre, és nekiállt a csokitortának.

22. FEJEZET

DORIAN A CSALÁDJA TÖRTÉNETÉT KUTATTA, a kiterjedt családfát, a krónikákat és történeteket tanulmányozta, és eközben a könyvtár csendje, amit csak lapozgatásának zaja tört meg, súlyos takaróként borult rá. Nem lehet ő az egyedüli, akinek mágikus képességei vannak, már ha vannak egyáltalán.

De mi van akkor Hollinnal? Az ő képességei csak most manifesztálódtak, ezért lehet, hogy az öccsénél is még kilenc évet kell várni arra, hogy kialakuljanak. Addig remélhetőleg kitalálja, hogyan kell őket elfojtani, és Hollint is meg tudja rá tanítani. Soha nem kedvelte őt túlságosan, de a halálát nem kívánta, különösen nem egy olyan halált, amit az apja szánna neki, ha tudomást szerezne a képességeiről: lefejezés, csonkítás, azután máglya. Teljes megsemmisítés.

Nem csoda, hogy a tündérek elmenekültek a kontinensről.

Ők erősek és bölcsek voltak, de Adarlanban az erős hadsereg mellett a kétségbeesett lakosságnak bármi megfelelt, ami kiutat mutatott a királyságot már évek óta sújtó éhínségből és szegénységből. Nemcsak a hadsereg kényszerítette a tündéreket menekülésre, de a nép is, amely bizonytalan fegyverszünetben élt velük és azokkal az emberekkel, akiknek a családja már generációk óta rendelkezett a mágia adományával. Hogyan reagálnának ezek az emberek, ha megtudnák, hogy a trónörökös is ilyen hajlamban szenved?

Dorian az ujjával végigkövette az anyja családfáját. A

Havilliardok mindenhol felbukkantak, és a két család összefonódásából az elmúlt évszázadokban számos király született.

Bár már három órája töprengett a korhadó, öreg kéziratok felett, sehol sem bukkant olyan illetőre, aki a mágiát gyakorolta volna. Sőt, ellenkezőleg, a családba újra és újra ezzel a tehetséggel megáldott emberek házasodtak be úgy, hogy a gyerekeik nem örökölték a hajlamot, függetlenül attól, hogy a szüleik mágikus képességei milyen jellegűek voltak. Ez véletlen lehetett, vagy az isteni előrelátásnak volt köszönhető?

Dorian becsukta a könyvet, és visszament a polcok közé.

Amikor a hátsó fal mentén elérte azt a részleget, ahol a genealógiai feljegyzéseket tárolták, kihúzta a legrégebbi könyvet, amit csak talált, egy krónikát, amely Adarlan alapításáig nyúlt vissza.

A családfa csúcsán Gavin Havilliard, a halandó herceg állt, aki a harcosait a Ruhnn-hegység mélyére vezette a sötét Lord Erawan ellen. A háború hosszú és kegyetlen volt, a végén a Gavinnal együtt felkerekedő férfiaknak csak harmada tért haza a hegyekből. De Gavin ebből a háborúból hozta a menyasszonyát is, Elena hercegnőt, Terrasen első királyának, Brannonnek félig tündér lányát. Brannon menyegzői ajándékként személyesen engedte át Gavinnak Adarlan területét, köszönetképpen az áldozatokért, amelyeket a herceg és a hercegnő a háború alatt hozott. A családba azóta nem került be tündérvér. Dorian egyre mélyebbre követte a vonalat lefelé. Csupa rég elfeledett család, akiknek az országai ma más neveket viselnek.

Dorian sóhajtva tette vissza a könyvet, és a polcot böngészte. Ha Elena valóban gazdagította különleges képességeivel a Havilliardvonalat, akkor a válaszokat talán máshol lehet megtalálni...

Meglepődött, hogy a könyv még mindig megvolt, miután az apja ezt a nemesi házat tíz évvel ezelőtt megsemmisítette. De itt volt, a Galathynius-vonal története, kezdve magával Brannon tündérkirállyal. Dorian a homlokát ráncolva lapozgatta. Azt tudta, hogy az egész vonal mágikus képességekkel volt megáldva, de ez itt...

Ez itt egy hatalmi központ volt, egy olyan erős nemzetség, hogy más királyságok rettegtek a naptól, amikor Terrasen urai eljönnek, és igényt formálnak az ő országukra.

De ez soha nem történt meg.

Mágikus tehetségük ellenére a területüket egyetlen alkalommal sem bővítették, még akkor sem, amikor a háborúk már a kapuik előtt zajlottak. Ha idegen királyok fenyegették meg őket, akkor a megtorlás gyors volt és kegyetlen. De a határaikhoz tartották magukat, függetlenül attól, mi történt.

Őrizték a békét.

Ezt kellett volna apámnak is tennie.

De a Galathynius-család minden adottsága és ereje ellenére szép csendben elbukott. Senki sem vette a fáradságot, hogy az apja által kiirtott nemesi házakat vagy a száműzetésbe küldött túlélőket ebben a krónikában megörökítse. Dorian sem érezte magában a bátorságot vagy a tudást, hogy ezt megtegye.

Becsukta a könyvet, és a homlokát ráncolta a lelki szemei előtt táncoló rengeteg név miatt. Milyen trónt fog egy napon örökölni?

Ha Terrasen trónörököse, Aelin Galathynius túlélte volna a borzalmakat, akkor a barátnője, a szövetségese lett volna? Talán a menyasszonya? Egyszer találkozott vele, röviddel azelőtt, hogy a királysága halottasházzá változott volna. Csak homályosan emlékezett, de egy koravén, vad lány volt, és mert Dorian véletlenül ráöntötte a teát a ruhájára, közönséges és kegyetlen unokabátyjukat ellene hergelte. A herceg megdörzsölte a tarkóját. A sors úgy akarta, hogy az apja ezt az unokafivérüket, Aedion Ashryvert természetesen előléptette, így észak legkeményebb harcosává vált. A fennhéjázó, fiatal tábornokkal az évek során többször találkozott, és minden alkalommal az volt az egyértelmű benyomása, hogy Aedion meg akarja őt ölni.

Jó oka volt rá.

Borzongva tette vissza a krónikát a helyére, és a polcot nézte, mintha az valamiféle választ tartogatna neki. De már tudta, hogy itt nincs semmi, ami előrevihetné.

Ha eljön az idő, segítek önnek.

Tudta Nehemia, hogy mi szunnyad benne? Már Celaena és Káin párbajakor is olyan furcsán viselkedett, szimbólumokat rajzolt a levegőbe, és egyszer el is ájult. Aztán a Celaena homlokán izzó kék jel…

Egy óra ütött valahol a könyvtárban. Dorian átnézett a polcokon. Mennie kellene. Ma van Chaol születésnapja, és a barátjának legalább gratulálnia kellene, mielőtt a lány lefoglalja őt magának. Természetesen őt nem hívták meg. Chaol sem célzott semmi olyasmire, hogy a barátja szívesen látott vendég lenne. Mit találhatott ki pontosan Celaena?

A könyvtárban a hőmérséklet észrevehetően csökkent, és jéghideg huzat fújt be egy távoli folyosóról.

Nem mintha törődött volna vele. Komolyan gondolta, amikor biztosította Nehemiát arról, hogy a Celaena témát már lezárta. Talán meg kellett volna mondania Chaolnak, hogy az övé lehet. Nem mintha a lány valaha is hozzá tartozott volna, vagy akár csak felvetette volna, hogy tartozzanak össze.

Elengedhetné. Elengedte. Elengedné. El...

Hirtelen könyvek hullottak, szálltak szerteszét a polcokról, könyvek tucatjai emelkedtek a levegőbe és estek rá. Kezével védte az arcát, és visszabotorkált a folyosó végére. Amikor helyreállt a nyugalom, egyik kezével a mögötte lévő kőfalnak támaszkodott, majd döbbenten meredt a folyosóra.

A könyvek felét mintha egy láthatatlan erő lerángatta volna a polcokról, összevissza hevertek a földön.

Dorian rettegve, hogy az egyik hóbortos királyi könyvtáros a zaj miatt idesántikál, lázasan elkezdte a könyveket a polcokra pakolni, anélkül, hogy a sorrenddel törődött volna. Néhány perc alatt mindegyiknek talált helyet. A szíve olyan hangosan kalapált, hogy azt hitte, újabb rohamot kap.

A keze remegett, és nemcsak a félelemtől. Nem, ez az ismeretlen hatalom még mindig ott volt benne, és könyörgött, hogy engedjen újra szabad utat neki, nyissa meg magát neki...

Miután az utolsó könyvet is visszatömködte a polcra, szinte futólépésben távozott.

Senkinek sem mondhatja el. Senkiben sem bízhat.

A nagy olvasóterembe érve lelassított, úgy tett, mint aki céltalanul őgyeleg. Még a ráncos, öreg könyvtárosra is rá tudott mosolyogni, aki a láttára meghajolt. Dorian barátságosan intett neki, majd távozott a hatalmas tölgyfa ajtón.

Senkiben sem bízhat.

A cirkuszban a boszorkány nem jött rá, hogy ő herceg. De biztosan rendelkezik természetfeletti hatalommal, legalábbis mondott Chaolnak valamit, amiről nem tudhatott. Kockázatos lesz, de talán Sárgalábú Bába meg tudja adni neki azokat a válaszokat, amelyekre szüksége volt.

Celaena nem volt ideges. Nem volt semmi, tényleg semmi, ami miatt aggódnia kellett volna. Csak egy vacsoráról van szó. Egy vacsoráról, amit már hetek óta tervezgetett, amikor Résvárban a lázadók megfigyelésén kívül maradt egy szabad perce. Egy vacsora kettesben. Chaollal. Tegnap este óta...

Mély levegőt vett, még egyszer ellenőrizte magát a tükörben.

A ruhája halványkék, szinte fehér volt, és a rajta lévő kristálygyöngyök miatt az anyag úgy ragyogott, akár a tenger.

Talán egy kissé túlzó is volt, de arra kérte a férfit, hogy ő is legyen elegáns, hogy ne érezze magát feszélyezve.

Celaena sóhajtott. Te jóságos istenek, tényleg elfogódott volt! Ez már valóban nevetséges. Csak egy vacsora az egész.

Fürge a mai estét Nehemiánál tölti... és ha most nem indul el, akkor elkésik.

Elhatározta, hogy nem idegesíti magát tovább egy másodperccel sem. Az öltözőszoba közepén álló kanapéról felkapta hermelinpalástját, ahol Philippa hagyta neki.

A kastély halljához vezető lépcsőhöz érve látta, hogy Chaol már vár rá. A hall hatalmas méretei ellenére érezte, hogy a férfi nem veszi le a szemét róla, miközben jön le a lépcsőn. Nem volt meglepetés a számára, hogy a testőrkapitány feketében van, de legalább nem az egyenruhájában. Nem, a tunikája és a nadrágja finom szabású volt, és úgy tűnt, mintha még egy fésű is érte volna rövid haját.

Azt is rezzenéstelen arckifejezéssel követte, ahogy a hallon végigment. Amikor végül megállt előtte, megcsapta az arcát a nyitott ajtón beáramló hideg levegő. Ezen a reggelen nem jelent meg futni, és Chaol sem jött a lakosztályához, hogy kirángassa onnan.

— Boldog születésnapot! — mondta, mielőtt a férfi valami kifogásolnivalót találna a ruháján.

A szemébe nézett, és amikor Chaol kissé elmosolyodott, rezzenéstelen, zárkózott arckifejezése is enyhült.

— Tudnom kellene, hogy hová viszel?

A lány rávigyorgott, és mintha az idegességét elfújták volna.

— Egy olyan helyre, ahol egyáltalán nem tanácsos egy testőrkapitánynak mutatkoznia. — A kint váró hintó felé biccentett. Jól van. A kocsist és a kísérő inast késés esetén korbácsolással fenyegette meg. — Indulunk?

Keresztülhajtottak a városon. Egymással szemben ültek, és a tegnap estét kivéve mindenféléről beszélgettek: a cirkuszról, Fürgéről, Hollin mindennapos dühkitöréseiről. Még arról is társalogtak, hogy végre eljön-e már a tavasz. Amikor a kocsi egy régi gyógyszertár előtt megállt, Chaol felvonta a szemöldökét.

— Várd csak ki a végét! — szólt Celaena, majd a barátságosan megvilágított eladótérbe vezette.

A tulajdonos rájuk mosolygott, és egy keskeny kőlépcső felé intett. A férfi nem szólt egy szót sem, ahogy elhaladtak az első, majd a második emelet mellett. Az utolsó lépcsőfordulón megálltak egy ajtó előtt. A forduló olyan kicsi volt, hogy Celaena ruhájának szegélye súrolta, és amikor feléje fordult, miközben a kezét már a kilincsen tartotta, szégyenlősen rámosolygott.

— Talán nem egy aszterioncsődör, de...

Kinyitotta az ajtót, és oldalra lépett, hogy előreengedje.

Szótlanul lépett be.

Celaena órákat töltött azzal, hogy mindent elrendezzen, és nappali fényben csodásán nézett ki, de éjszaka... Pontosan olyan volt, ahogy elképzelte.

A régi gyógyszertár tetején egy üvegház volt tele virágokkal, cserepes növényekkel és gyümölcsfákkal, amelyeken most apró fények csillogtak. Az egész hely úgy nézett ki, mint egy édenkert.

A levegő meleg volt és édes, az ablak mellett pedig, amely tágas panorámát nyújtott az Avery folyóra, egy asztal állt két személyre megterítve.

Chaol még egyszer körbenézett, hogy mindent szemügyre vegyen.

— Ez a tündérasszony kertje Rena Goldsmith dalából — mondta halkan. Aranyszínű szeme csillogott.

Celaena úgy érezte, hogy gombóc van a torkában.

— Tudom, hogy nem túl...

— Még soha senki nem lepett meg ilyesmivel. — Chaol teljesen döbbenten csóválta a fejét, és újra végignézett az üvegházon. –

Még soha.

— Csak egy vacsora — mondta a lány, és tarkóját dörzsölve az asztal felé ment, mert oly erősen vágyott a közelségére, hogy szükség volt egy asztalra, ami közéjük állt.

A férfi követte, majd egy pillanat múlva két szolgáló bukkant fel, akik hátrahúzták a széküket. Celaena kissé elmosolyodott, amikor Chaol a kardjához nyúlt, de amikor látta, hogy nem támadják meg őket, egy szégyenlős pillantást vetve rá, leült.

A szolgálók pezsgőt töltöttek nekik, majd elsiettek, hogy hozzák az ételeket, amelyeket a gyógyszertár konyháján egész nap készítettek. A lánynak sikerült erre az estére a Willows szakácsnőjét szerződtetni, egy olyan összegért, amelyért a legszívesebben torkon ragadta volna a nőt. De megérte. Celaena megemelte a pezsgőspoharát.

— Boldog születésnapot! — mondta. Készült ugyan egy kisebb beszéddel, de most, hogy itt voltak, és Chaol szeme úgy csillogott, ráadásul úgy nézett rá, ahogy tegnap este, hirtelen üresnek érezte a fejét.

Az ünnepelt is megemelte a poharát, és ivott.

— Mielőtt még elfelejteném... köszönöm, ez tényleg... — Még egyszer körülpillantott a csillogó üvegházon, aztán lenézett az ablak alatt áramló folyóra. — Ez...

Újra a fejét csóválva letette a poharát. Celaena ekkor olyan ezüstös csillogást vett észre a szemében, amitől a szíve nagyot dobbant. A férfi pislogott, és tekintetét egy kis mosoly kíséretében újra ráirányította.

— Amióta felnőttem, még soha senki nem rendezett születésnapi ünnepséget a tiszteletemre.

Bár erre majdnem elállt Celaena lélegzete, így hárított.

— Azért ezt nem nevezném partinak!

— Ne bagatellizáld! Ez a legnagyszerűbb ajándék, amit hosszú ideje kaptam.

— Doriantől egy aszterioncsődört kaptál ajándékba.

A lány karba tett kézzel hátradőlt a székében, mert jöttek az inasok, és hozták az első fogást: vaddisznóragut.

Chaol felvont szemöldökkel nézte a tálat.

— De Dorian nem tudja, hogy mi a kedvenc ételem, vagy igen? — Amikor a lányra nézett, az az ajkába harapott. — Mióta készültél?

Celaena hirtelen különös érdeklődést kezdett tanúsítani a ragu iránt.

— Nem kell semmit beleképzelned. Egyszerűen a kastély főszakácsát addig nyúztam, míg megmondta, mi a kedvenc ételed.

Chaol rögtön átlátta a hazugságot.

— Lehet, hogy te vagy Adarlan orgyilkosa, de még te sem tudod Meghrát ilyesmivel nyúzni. Már az első próbálkozás után valószínűleg véraláfutásos szemmel és törött orral ülnél itt.

Celaena mosolyogva vett egy falat ragut.

— Ja, talán azt hiszed, hogy te titokzatos, tépelődő és óvatos ember vagy, kapitány, de mihelyt az ember tudja, hogy mire figyeljen, olyan leszel, mint egy nyitott könyv. Bármikor, ha vaddisznóragu van, nekem alig jut belőle, mert olyan gyorsan felfalod az egész tálat.

Chaol hátrahajtotta a fejét, és olyan nevetésben tört ki, amire Celaenát elöntötte a forróság.

— És én még azt hittem, hogy tökéletesen tudom leplezni a gyengéimet!

Sejtelmesen rávigyorgott.

— Várd csak ki a többi fogást!

Miután a csokis-mogyorós süteményt az utolsó morzsáig elpusztították, a pezsgőt az utolsó cseppig kiitták, az inasok mindent eltakarítottak és elbúcsúztak tőlük, Celaena a tetőszint másik végében található kis erkélyen találta magát, ahol a nyári növényeket hótakaró borította. Jól beburkolózott a palástjába, és a távolba nézett, ahol az Avery folyó a tengerbe ömlött. Chaol mellette állt, a fém mellvédre támaszkodva.

— Már érezni a tavaszt a levegőben — mondta, amikor egy enyhe szellő meglebbent.

— Hála az isteneknek! Ha még egyszer esni fog a hó, én megőrülök.

Az üvegház fényében ki tudta venni a férfi arcának körvonalait. A vacsorát egyszerűen egy kedves meglepetésnek szánta, hogy megmutassa, mennyire fontos neki, de a reakciója...

Mikor lehetett utoljára az az érzése, hogy valaki szereti őt?

Eltekintve attól a lánytól, aki olyan csúnyán elbánt vele, ott volt még a családja is, akik elfordultak tőle, csak azért, mert gárdista akart lenni, és büszkeségükben sértve érezték magukat egy olyan fiú miatt, aki így szolgálta a koronát.

Vajon a szüleinek volt fogalmuk arról, hogy az egész kastélyban, az egész királyságban nincs nemesebb, lojálisabb ember nála? Hogy abból a fiúból, akitől elfordultak, olyan férfi lett, akiről minden király és királynő csak álmodni mer? Az a típusú férfi, akiről nem hitte volna, hogy egyáltalán még létezik, Sam után és azok után, ami történt.

A király azzal fenyegette meg, hogy megöli Chaolt, ha nem engedelmeskedik a parancsainak. És amikor arra gondolt, milyen nagy veszélybe keverte, és hogy még mi mindent akart elérni, és nemcsak önmagának...

— Mondanom kell neked valamit — jelentette ki halkan. A vér a fülében zúgott, főleg akkor, amikor Chaol mosolyogva feléje fordult. — De előtte ígérd meg, hogy nem kezdesz el tombolni!

A férfi arcáról lehervadt a mosoly.

— Miért lett hirtelen ilyen rossz érzésem?

— Ígérd meg, kérlek!

Megfogta a korlátot, a hideg fém szinte beleharapott a kezébe.

Chaol átható tekintettel nézett rá, mielőtt válaszolt volna.

— Megpróbálom.

Elfordult, mint egy átkozott gyáva, és helyette a távoli óceánt bámulva folytatta:

— Egyetlen személyt sem öltem meg azok közül, akiknek a meggyilkolásával a király megbízott.

Hallgatás. Nem mert ránézni.

— Megrendeztem a halálukat, és kimenekítettem őket az otthonukból. Személyes tárgyaikat megkapom, miután elfogadják az ajánlatomat, a hulladarabok pedig kórházakból származnak. Az egyetlen ember, akit eddig valóban megöltem, Davis volt, őt azonban hivatalos megbízás nélkül gyilkoltam meg, véletlenül. Archer a hó végéig elrendezi az ügyeit Résvárban, és ezután az ő halálát is meg fogom rendezni, majd a várost a következő hajón elhagyja.

A mellén annyira szorította a köpenyt, hogy már fájt.

Óvatosan nézett a szeme sarkából Chaolra.

A férfi halálsápadt volt, és a fejét csóválva egyet hátralépett.

— Te megőrültél!

23. FEJEZET

BIZTOSAN ROSSZUL HALLOTT VALAMIT. AZ lehetetlen, hogy ennyire vakmerő, ennyire ostoba, őrült, idealista és bátor legyen!

— Te teljesen megőrültél? — Szinte kiabált, a düh és a félelem olyan gyorsan magával ragadta, hogy alig volt képes gondolkodni. — Meg fog ölni! Megöl, ha ezt megtudja!

Celaena közelebb lépett hozzá egy lépéssel. Lélegzetelállító ruhája úgy csillogott, akár ezer csillag.

— Nem fogja megtudni.

— Ez csak idő kérdése — tajtékzott a férfi. — Mindenhol vannak kémei.

— És jobban tetszene neked, ha ártatlan embereket ölnék?

— Ezek az emberek hazaárulók!

— Árulók! — Gúnyosan nevetett. — Azért, mert nem akarnak egy hódító előtt térden csúszni? Mert menedéket nyújtanak az elmenekült rabszolgáknak, akik megpróbálnak hazavergődni?

Mert hisznek egy olyan világban, ami jobb, mint ez az istenektől is elhagyatott birodalom? — Miközben a fejét ingatta, kibomlott egy tincs a frizurájából. — Nem leszek a mészárosa.

Ezt Chaol sem akarta. Amióta Celaenát bajnokká nevezték ki, egészen megbetegítette a gondolat, hogy milyen parancsokat kell végrehajtania. De ez itt most...

— Te esküt tettél!

— És ő? Ő hányszor tett esküt idegen uralkodóknak, mielőtt a hadseregével bevonult és mindent lerombolt? Hány ígéretet tett, amikor a trónra lépett, csak hogy aztán lábbal tiporja azokat?

— Meg fog ölni, Celaena! — Chaol vállon ragadta, és megrázta.

— Parancsot fog adni a kivégzésedre, amit nekem kell majd büntetésből végrehajtanom, mert a barátod vagyok. — Ez volt az a rémálom, amely gyötörte, a félelem, amely kínozta, ez volt az oka annak, hogy olyan sokáig nem lépte át azt a bizonyos határt.

— Archer fontos információkkal látott el...

— Fütyülök rá! Azt akarod mondani, hogy rá vagy utalva erre a felfuvalkodott hólyagra?

— Tényleg létezik Terrasenben ez a lázadó mozgalom — magyarázta elviselhetetlen nyugalommal. — Arra használhatnám fel az információkat, hogy tárgyaljak a királlyal, hogy hagyjon elmenni, vagy legalábbis korábban felbontsuk a szerződésemet.

Annyival korábban, hogy mire esetleg bármire is rájönne, én már régen hetedhét határon túl leszek.

Chaol sóhajtott.

— Már ennyi arcátlanságért is megkorbácsoltathatna. — Csak ebben a pillanatban jutott el a tudatáig a lány utolsó mondata, ami arculcsapásként érte. Már régen hetedhét határon túl leszek.

— Mégis hová akarsz menni?

— Valahová — felelte. — Olyan messzire, amennyire csak lehet.

— És mit akarsz ott csinálni? — Alig kapott levegőt, de azért ennyit még meg bírt kérdezni.

Csak amikor Celaena vállat vont, vették észre, hogy még mindig a vállát fogja. Elengedte, még akkor is, ha az ujjai szinte fájtak, mintha vissza akarnák tartani, hogy ne menjen.

— Csak élni az életemet, semmi mást. Végre úgy élni, ahogy akarok. Megtanulni, hogyan kell normálisnak lenni.

— És milyen messzire mész?

A lány kékesarany színű szeme szikrázott.

— Addig utazom majd, amíg találok egy olyan helyet, ahol még soha nem hallottak Adarlanról. Már ha egyáltalán létezik ilyen.

És soha nem jön majd vissza. És mivel olyan fiatal, olyan átkozottul okos, vicces és csodálatos, bárhol megtelepszik, lesz majd egy férfi, aki beleszeret, feleségül veszi, és ez volt a legszörnyűbb az egészben. A fájdalom, a félelem és a harag valahogy hátulról lopakodott a szívébe, arra a gondolatra, hogy valaki másé lesz. Minden pillantása, minden szava... Nem is tudta, mikor kezdődött.

— Akkor majd együtt megkeressük ezt a helyet — mondta halkan.

— Tessék? — Celaena hitetlenkedve vonta fel a szemöldökét.

— Veled megyek.

Bár nem volt kérdés, de mindketten tudták, hogy ezekben a szavakban egy kérdés megbújik. Megpróbált nem gondolni arra, amiről a lány tegnap este beszélt; a szégyenről, amikor a férfit öleli, arról, hogy Chaol Adarlanból, ő pedig Terrasenből származik.

— És mi lesz a beosztásoddal, hiszen testőrkapitány vagy?

— Talán más kötelességeim vannak, mint hittem.

A király eltitkolt előle dolgokat. Annyi átláthatatlan dolog, titok volt, és talán alapvetően ő is csak egy marionettbábu, egy olyan látszatvilág része, amelyet kezdett fokozatosan átlátni...

— Te szereted az országodat — vetette ellen a lány. — Nem hagyhatom, hogy mindezt feladd. Chaol látta a fájdalom és reménykedés árnyalatait a szemében, de még mielőtt tudatosult volna benne, hogy mit tesz, egyik kezét a derekára, másikat a vállára tette.

— Én lennék a legnagyobb bolond a világon, ha hagynám, hogy egyedül elmenj.

A lánynak erre könnyek folytak végig az arcán, és remegni kezdett a szája.

A kapitány picit hátrébb lépett, de nem engedte el.

— Miért sírsz?

— Mert — suttogta remegő hangon —, mert arra emlékeztetsz, hogy a világnak milyennek kellene lennie, hogy milyen lehetne.

Soha nem volt határ kettejük között, csak az ő buta félelme, buta büszkesége állt kettejük között. Amikor Celaenát kihozta a távolvégi sóbányából, és a lány először ránézett, a tekintete még egy pokolban töltött év után is eleven és vad volt. Már akkor feléje, hozzá indult.

Letörölte a könnyeit, felemelte az állát, és megcsókolta.

A csók a lelke mélyéig felkavarta a lányt.

Olyan volt, mint hazaérkezni, megszületni vagy hirtelen megtalálni lényének elveszített felét.

Chaol ajka meleg, puha és ugyanakkor óvatosan tapogatózó volt. Egy picit még hátrébb is húzódott, hogy a lány szemébe tudjon nézni. Celaena reszketett a vágytól, hogy mindenhol egyformán érintse és érezze, ahogy a férfi őt is mindenhol megérinti. Mindent fel fog adni, hogy vele menjen.

A lány Chaol nyaka köré fonta a karját. Egy második csókban szája összeforrt az övével, és megszűnt körülöttük a világ.

Celaena nem tudta volna megmondani, hogy mennyi ideig álltak a tetőn összefonódva, és fedezték fel egymást szájukkal és kezükkel. Egy idő múlva felsóhajtott, és Chaolt az üvegházon át, majd a lépcsőn lefelé a kint várakozó hintóhoz vezette. És aztán még ott volt az út a kastélyba, amikor Chaol olyan dolgokat tett vele, a nyakával, a fülével, amitől még a tulajdon nevét is elfelejtette. A kastély kapujához érve sikerült összeszedniük magukat, és a Celaena lakosztálya felé vezető úton tisztes távolságot tartottak. A lány ugyanakkor egész testét, testének minden négyzetcentiméterét olyan elevennek és vágytól égőnek érezte, hogy csak a csodával határos módon tudott eljutni az ajtóig, anélkül, hogy előtte ne rángatta volna be Chaolt egy akármilyen útba eső kamrába.

De egyszer csak a lakosztályában voltak, a hálószobaajtó küszöbe előtt, és amikor Chaol megállt, a lány megfogta a kezét, hogy bevezesse.

— Biztos vagy benne?

Kezét a férfi arcához emelte, felfedezte minden görbületét és szeplőjét, amelyek olyan hihetetlenül drágák lettek a számára.

Egyszer már várt, Sammel, és aztán túl késő lett. De most nem volt benne semmi kétség, egy parányi félelem vagy bizonytalanság sem, mintha minden pillanat közte és Chaol között egy lépés lett volna egy táncban, amely ehhez a küszöbhöz vezetett.

— Soha életemben nem voltam még semmiben sem ilyen biztos — felelte. Chaol szemében olyan éhség lobogott, amely illett az övéhez. Újra megcsókolta, és behúzta a hálószobájába. A férfi hagyta, hogy magával vonja, és anélkül, hogy abbahagyták volna a csókolózást, lábbal berúgta maguk után az ajtót.

Aztán már csak ők voltak ketten, a férfi bőre az övén, és amikor már egyáltalán semmi nem választotta el őket, akkor a lány forrón megcsókolta Chaolt, és mindent odaadott neki, amije csak volt.

Celaena felébredt, ahogy a hálószobája ablakán világosság áradt be. Chaol még mindig a karjában tartotta, úgy, ahogyan egész éjjel tette, mintha alvás közben kicsusszanhatna a keze közül.

Akaratlanul is elmosolyodott, orrát a nyakához nyomva beszívta az illatát. Amikor egy picit megmozdult, tudta, hogy felébredt.

Elsőként a keze mozdult meg, és a hajába fonódott.

— Tíz lóval sem lehetne most kivontatni az ágyból, hogy futni menjünk — dünnyögte. A lány halkan kuncogott. A testőrkapitány keze tovább vándorolt lefelé, a hátán, anélkül hogy elidőzött volna a hegein. Tegnap este minden egyes heget megcsókolt a hátán és az egész testén. A lány mosolyogva megcsókolta a nyakát.

— Hogy érzed magad?

Mintha mindenhol és sehol sem lenne egyszerre. Mintha egész életében félvak lett volna, és most látna csak tisztán. Mintha örökre ebben az ágyban maradhatna, és ezzel is teljesen elégedett lenne.

— Fáradt vagyok — vallotta be. Chaol kicsit megfeszült. — De boldog.

Majdnem felnyüszített, amikor a férfi elengedte, hogy a könyökére támaszkodjon és a szemébe nézzen.

— Remélem, azért minden rendben, ugye?

Celaena a szemét forgatta.

— Biztos vagyok abban, hogy a fáradt, de boldog az első alkalom után egy teljesen normális reakció.

Abban is biztos volt, hogy beszélnie kell Philippával valamilyen fogamzásgátló szerről, rögtön, miután valamikor kikel ebből az ágyból. Te jóságos istenek, ha terhes lenne...

Sóhajtott.

— Mi a baj?

Mosolyogva rázta a fejét.

— Semmi. — Ujjaival beletúrt a férfi hajába. Erre eszébe jutott valami, és a mosoly lehervadt az arcáról. — Mennyi gondod lesz emiatt?

Nézte, ahogy Chaol izmos mellkasa kitágult, amikor mély levegőt vett, mielőtt a homlokát a vállába ágyazta.

— Fogalmam sincs. Talán nem is érdekli a királyt. Talán elbocsát. De az is lehet, hogy még ennél is rosszabb. Nehéz megmondani, az ilyesmikben kiszámíthatatlan.

A lány az ajkát harapdálta, miközben Chaol erős hátát simogatta. Már olyan régen vágyott arra, hogy megérintse, régebb óta, mint hogy tudatában lett volna.

— Akkor titokban tartjuk. Annyi időt töltünk majd együtt, hogy senki ne vegye észre a változást.

A testőrkapitány újra feltámaszkodott, és a szemébe nézett.

— Egyetértek. De ne gondold azt, hogy én bármi miatt is szégyenkeznék.

— Ki beszélt itt szégyenről? — Celaena a takaró alatt meztelen testére mutatott. — Őszintén szólva, meg vagyok lepve, hogy nem hordod fenn az orrod, és nem vágsz fel mindenütt velem! Én biztos, hogy ezt tenném, ha magamat lefektetném.

— Az önimádatod tulajdonképpen nem ismer határt?

— Egyáltalán nem. — Amikor a férfi lehajolt, hogy a fülébe harapjon, a lány behajlította a lábujjait.

— Ne szóljunk Doriannek! — fűzte hozzá halkan. — Fogadok, hogy észreveszi, de... Szerintem ne mondjuk meg neki rögtön.

Chaol abbahagyta a harapdálását.

— Tudom, hogy miért mondod. — Aztán egy picit hátrébb húzódott, és a lány a lelke mélyén összerezzent, amikor a férfi újra ránézett. — Még mindig...

— Nem, már régen nem. — A férfi szemében tükröződő megkönnyebbülés láttán muszáj volt megcsókolnia. — De csak bonyolultabbá tenné a dolgot, ha tudna róla.

És a kettejük közti feszültségek után nem lehet tudni, hogyan reagálna. Dorian olyan fontos volt Chaol életében, hogy a lány nem akarta a kapcsolatukat tönkretenni.

— És — szólalt meg Chaol, Celaena orrára bökve —, te már mióta kívánod, hogy...

— Nem is tudom, hogy ez miért tartozna rád, Westfall kapitány. Csak akkor árulom el neked, ha te válaszolsz rá először.

Amikor újra az orrára bökött, a lány kivédte az ujját. A férfi elkapta, és feltartotta a kezét, így látta az ametiszt gyűrűjét, a gyűrűt, amit soha nem vett le, még fürdésnél sem.

— A Yule bál óta. Talán már korábban is. Talán már Samhain óta, amikor hoztam neked ezt a gyűrűt. De igazából a téli napforduló ünnepén vettem észre először, hogy nem szeretném, ha... ha valaki mással lennél együtt. — Megcsókolta az ujja hegyét. — Te jössz.

— Nem tudom megmondani — vallotta be. Tényleg nem tudta, és még mindig gondolkodott, hogy mikor történt.

Valahogy olyan érzése volt, mintha Chaol mindig is lett volna, már a legeslegelső pillanattól, még azelőtt, hogy egyáltalán megismerkedtek volna. A férfi tiltakozni akart, de a lány újra lehúzta, szorosan magához. — És most már elég a beszélgetésből.

Bár fáradt vagyok, de a reggeli futás nélkül is csomó dolgom van.

Chaol vigyora olyan mohó és illetlen volt, hogy felsikoltott, amikor a fiú a takaró alatt magához szorította.

24. FEJEZET

DORIAN, A FEKETE CIRKUSZI SÁTRAK mellett elhaladva, századszor is feltette magának a kérdést, vajon valóban el akarja-e követni élete legnagyobb baklövését. Tegnap még nem sikerült összegyűjtenie a kellő bátorságot ahhoz, hogy eljöjjön, de egy újabb álmatlan éjszakát követően rászánta magát, hogy, számolva a következményekkel, felkeresi a vén boszorkányt. Ha ezért a kínpadon végzi, akkor biztosan meg fogja bánni könnyelműségét, de már minden más lehetőséget kimerített annak kiderítésére, hogy miért vannak mágikus rohamai. Ez volt az utolsó esélye.

Sárgalábú Bába hatalmas lakókocsijának hátsó lépcsőin ült, a térdén egy régi, ócska tányéron sült csirke volt, a földön pedig egy kupac csupaszra rágott csont.

Sárga szemével felnézett rá. Vasfogai megvillantak a déli napban, amikor beleharapott egy csirkecombba.

— Ebédidő. A cirkusz zárva van.

Dorian lenyelte ingerültségét. Két dologtól függött, hogy kap-e válaszokat a kérdésére: egyrészt, hogy jó benyomást tegyen rá, másrészt, hogy ne tudja meg, hogy ki ő.

— Reménykedtem, hogy van pár perced arra, hogy választ adj néhány kérdésemre.

A banya kettétörte a csirkecombot. Dorian megpróbált rezzenéstelen arccal nézni akkor is, amikor a velőt kiszívta, és közben hangosan szürcsölt.

— Az ebédszünetben dupla tarifával dolgozom.

Dorian a zsebébe nyúlt, és kihalászta a négy aranyat, amit hozott.

— Ennyi remélhetőleg elég lesz minden kérdésemre és a diszkréciódra is.

A banya a lerágott felsőcombot maga alá, a kupacba hajította, majd elkezdte az alsócombot rágni és szívni.

— Fogadni mernék, hogy a hátsóját is arannyal törli ki.

— Nem hinném, hogy az túl kényelmes lenne.

Sárgalábú Bába felnevetett.

— Jól van, lordocskám, hadd halljam a kérdéseit!

Dorian közelebb hajolt hozzá, hogy az aranyakat le tudja rakni mellé a legfelső lépcsőfokra, de figyelt arra, hogy ne érjen fonnyadt bőréhez. Förtelmes, dohos szagot árasztott, amely keveredett a rothadó vér bűzével. Dorian felegyenesedve újra az áthatolhatatlan, unott arckifejezését vette fel. Az arany eltűnt a boszorkány formátlan, göcsörtös kezében.

A herceg körülnézett. A cirkusz egész területén szétszórva dolgozó munkások most az ebédhez keresgéltek helyet, majd leültek enni. Észrevette, hogy senki nem ült a feketére festett lakókocsi közelébe. Nem is néztek ebbe az irányba.

— Valóban boszorkány vagy?

A banya az újabb csirkecombért nyúlt. Törés, ropogtatás.

— A Boszorkánykirályság utolsó boszorkánya.

— Akkor több mint ötszáz éves kell hogy legyél.

A boszorkány mosolygott.

— Csoda, hogy milyen fiatalos maradtam, nem?

— Tehát igaz, hogy ti, boszorkányok is a tündérek magas életkorával vagytok megáldva.

Újabb csontot dobott a falépcső alá.

— A tündérekével vagy a valgokéval. Soha nem derítettük ki, hogy melyikükével.

Valg. Ezt a szót hallotta már egyszer.

— A valgok olyan démonok, akik tündéreket raboltak el, hogy őket megtermékenyítve boszorkányokat nemzzenek, ugye?

Ha az emlékezete nem csal, akkor a szép Crochan boszorkányok tündérelődjeire hasonlítottak, míg a Vasfogú boszorkányok három klánjában több volt a démoni. Ők voltak azok, akik még az idők kezdete előtt megszállták Erileát.

— Miért foglalkozik egy ilyen csinos lordocska, mint ön, ilyen csúnya történetekkel? Következő fogásként leszedte a csirkemellről a bőrt, bekapta, és fonnyadt szájával hangosan elcsámcsogott rajta.

— Amikor éppen nem arannyal törölgetjük a hátsónkat, akkor muszáj találnunk valami más szórakozást. Miért ne foglalkoznánk egy kicsit a történelemmel?

— Hogyne — felelte a boszorkány. — Akkor most egész nap a forró kása körül fog sündörögni, vagy felteszi végre azokat a kérdéseket, amiért valójában jött?

— Valóban eltűnt a mágia?

Nem is nézett fel a tányérjáról.

— Az önök fajtája igen. De vannak más, feledésbe merült erők, amelyek még működnek.

— Milyen erők?

— Olyanok, amelyekhez az ilyen lordocskáknak semmi közük. Halljam a következő kérdést!

Dorian tréfából sértődött arcot vágott, amit az öregasszony szemforgatással honorált. Legszívesebben gyorsan odébbállt volna, de muszáj végigcsinálnia ezt a színjátékot.

— Az lehet, hogy egyetlen személynek mágikus képességei vannak?

— Kedves fiatalember, én ezt a földrészt keresztül-kasul beutaztam, az összes hegyen átkeltem, voltam minden olyan rettenetes, sötét helyen, ahová az emberek félelemből még mindig nem járnak. Nincs már mágia, még a túlélő tündérek sem férnek hozzá a tudásukhoz. Néhányan közülük állat alakba szorultak. Szerencsétlen nyomorultak, olyan ízük is van, mint az állatoknak. — Úgy nevetett, ahogy egy varjú károg. Doriannek lúdbőrözött a háta. — Azaz nem, egyetlen ember semmi esetre sem lehet kivétel a szabály alól.

A herceg továbbra is figyelt arra, hogy folyamatosan unatkozó képet vágjon.

— És ha valaki felfedezné, hogy hirtelen mágikus képességei lettek?

— Akkor az egy átkozott idióta lenne, aki az akasztófára vágyik.

Ezt ő is tudta, és nem is erről akarta kérdezni.

— De ha tisztán elméletileg mégis így lenne, akkor ez egyáltalán miként lenne lehetséges?

A boszorkány félbehagyta az ebédjét, és kissé oldalra billentette a fejét. Ezüstösen őszes haja úgy csillogott, akár a friss hó, és kontrasztot képezett napcserzette arcával.

— Nem tudjuk, hogy hogyan, vagy miért tűnt el a mágia.

Egyre hallok olyan híreszteléseket, hogy más földrészeken még létezik, csak itt nem. A tulajdonképpeni kérdés tehát az, hogy miért csak itt tűnt el a mágia, és miért nem egész Erileában?

Milyen bűnöket követtünk mi el, hogy az istenek ilyen átokkal sújtottak bennünket, és elvettek tőlünk valamit, amit ők maguk adtak nekünk? — Ledobta a lerágott bordákat a földre. — Tisztán elméletileg, ha valakinek mágikus képességei lennének, és erre magyarázatot akarnék találni, akkor először annak a kérdésnek járnék utána, hogy miért tűnt el a mágia. Ez talán megmagyarázná azt, hogy hogyan lehet kivétel a szabály alól. –

Lenyalta a zsírt a halálos vaskörmű ujjairól. — Különös kérdések egy üvegkastélyban élő lordocskától. Felettébb különösek.

Dorian sandán rámosolygott.

— Az még furcsább, hogy a Boszorkánykirályság utolsó boszorkánya odáig süllyed, hogy az életét cirkuszi trükkökre fecsérli.

— Azok az istenek, akik ezt az országot tíz éve elátkozták, minket, boszorkányokat már évszázadokkal ezelőtt eltaszítottak maguktól.

Lehet, hogy a felhők takarták el kissé a napot, de Dorian esküdni mert volna rá, hogy valami sötétet látott csillogni az öregasszony szemében, valami olyan sötétséget, hogy eltűnődött, talán még idősebb is annál, mint ahogy állítja. Talán hazugság volt, hogy ő lenne az utolsó boszorkány, és ezzel a titulussal csak valami kegyetlen történetet akart leplezni, olyan felfoghatatlan borzalmakat, amelyeket a régmúltban zajló boszorkányháborúkban követett el.

Dorian észrevette, hogy akaratlanul is keresi a benne szunnyadó ősi hatalmat, és feltette magának a kérdést, hogy ez a hatalom meg tudná-e védeni őt Sárgalábútól, úgy, ahogy a szilánkokra törő ablaktól. Erre a gondolatra egészen rosszul lett.

— Egyéb kérdések? — tudakolta a banya, közben továbbra is a vaskörmeit nyalogatta.

— Nincsenek, köszönöm, hogy időt szakítottál rám.

— Ugyan! — legyintett, és egy kézmozdulattal elhessegette.

A herceg távozott, de csak a következő sátorig jutott, ahol egy szőke üstök csillant meg a nap fényében. Roland jött oda hozzá, egy asztaltól állt fel, ahol a lélegzetelállítóan szép szőke nővel csevegett, aki nemrég délután a lantján játszott. Idáig követte volna? Dorian a homlokát ráncolta, de azért barátságos biccentéssel üdvözölte az unokatestvérét, aki melléje sodródva igyekezett lépést tartani vele.

— Megjósoltattad a jövőd?

Dorian vállat vont.

— Unatkoztam.

Roland Sárgalábú lakókocsijára pillantott.

— Az öregasszony látványára megfagy a vér az ereimben.

Dorian fújtatott egyet.

— Van hozzá tehetsége.

Roland oldalról ránézett.

— Mesélt valami érdekeset?

— Csak a szokásos badarságokat: hogy hamarosan rám talál az igaz szerelem, hogy dicső sors vár rám, és hogy hihetetlenül gazdag leszek. Valószínűleg nem tudta, kivel áll szemben. –

Figyelmesen méregette Meah lordját. — És te mi járatban vagy itt?

— Láttalak, hogy kimész, és gondoltam, hogy talán örülnél a társaságnak. De aztán észrevettem, hogy hová mész, és nem akartam zavarni.

Dorian nem tudta eldönteni, hogy kémkedik utána, vagy az igazat mondja. Az elmúlt napokban nagyon odafigyelt arra, hogy barátságos legyen az unokatestvérével, és Roland minden tanácsülésen vonakodás nélkül az ő döntéseit támogatta. A

Perrington és apja arcán tükröződő bosszúság szintén váratlan élvezet volt a számára.

Ezért nem kérdezett rá, hogy miért követte, de amikor visszanézett Sárgalábúra, megesküdött volna rá, hogy az öregasszony vigyorgott.

Már jó néhány nap eltelt azóta, hogy Celaena utoljára követte a listáján szereplő személyeket. Ezúttal sötét ruhában állt a kikötő épületének árnyékában, és nem hitt a szemének. Minden állítólagos lázadó, akiket megfigyelt, és akik talán tudták, hogy mi a király terve, mind arra készült, hogy elhagyja a várost.

Egyet látott gyorsan besurranni egy teljesen hétköznapi hintóba, és egészen idáig követte. Az illető egy olyan hajó fedélzetére lépett, amely a tervek szerint éjféltájban hagyja majd el a kikötőt. Nem sokkal ezután teljes megdöbbenésére a másik három is felbukkant, a családjuk kíséretében, akiket szintén gyorsan az alsó fedélzetre tessékeltek.

Ezek az emberek, minden információ, amit összegyűjtött, most minden...

— Sajnálom — szólalt meg egy ismerős hang a háta mögött, és amikor megfordult, Archer állt előtte. Hogyhogy ilyen csendben oda tudott lopakodni hozzá? Egyáltalán nem hallotta, hogy közeledne.

— Muszáj volt figyelmeztetnem őket — folytatta a férfi, miközben a hajót nézte, amelyet láthatólag már az indulásra készítettek elő. — Nem tudtam volna úgy tovább élni, hogy a vérük a kezemhez tapad. Gyerekeik vannak, mi lenne velük, ha a szüleiket kiszolgáltatnád a királynak?

— Te szervezted ezt az egészet? — sziszegte Celaena.

— Nem, a szervezet egyik tagja volt — felelte Archer olyan halkan, hogy a szavait épphogy csak hallani lehetett a tengerészek kiabálásai közepette, akik eloldották a köteleket és az evezőket igazgatták. — Megemlítettem neki, hogy az életük veszélyben foroghat, és erre megparancsolta nekik, hogy a következő hajóval hagyják el Résvárt.

Celaena tőrére tette a kezét.

— A megállapodásunkhoz az is hozzátartozik, hogy hasznos információkkal látsz el engem.

— Tudom. Sajnálom.

— Jobban szeretnéd, ha most rögtön megrendezném a halálodat, és téged is feltennélek arra a hajóra? — Talán talál más megoldást arra, hogy meggyőzze a királyt, hogy korábban felbontsa vele a szerződését.

— Nem. Soha többet nem fog előfordulni.

Bár ebben erősen kételkedett, szótlanul, karba tett kézzel az épület falának dőlt, és figyelte Archert, aki a hajót nézte. Egy kicsivel később a férfi feléje fordult.

— Mondj valamit!

— Nincs mondanivalóm. Azon töprengek, lehet, hogy egyszerűen csak meg kellene ölnöm téged, és a tetemedet a király elé vonszolnom.

Nem blöffölt. A Chaollal töltött elmúlt éjszaka óta többször eszébe jutott, hogy nem jó túlbonyolítani a dolgokat. Az a lényeg, hogy Chaol ne kerüljön bajba.

— Sajnálom — ismételgette Archer, de a lány legyintett, és az indulási előkészületeket nézte a hajón.

Nagy benyomást tett rá, hogy a menekülést ilyen gyorsan megszervezték. Talán nem voltak mindannyian olyan ostobák, mint Davis.

— Az a személy, akinek ezt megemlítetted — kérdezte egy idő múlva —, a csoport vezetője?

— Azt hiszem — felelte Archer halkan. — Vagy legalábbis elég magas pozíciót tölt be ahhoz, hogy az utalgatásaim alapján azonnal meg tudta szervezni a menekülésüket.

Celaena a száját harapdálta. Talán Davisszel mégis mázlija volt. Az is meglehet, igaza van Archernek. Talán ezek az emberek egyszerűen egy olyan uralkodót akarnak, aki jobban megfelel az elképzeléseiknek. Ám akármilyen pénzügyi és politikai célok mozgatták őket, mihelyt ártatlanok kerültek veszélybe, mobilizálták erőiket, és mindenkit biztonságba helyeztek. Ezt csak kevés ember merte megtenni a birodalomban, és még kevesebben úszták meg büntetés nélkül.

— Holnap estig újabb neveket és további információkat akarok — közölte Archerrel, mielőtt hátat fordított a dokkoknak, és indulni készült a kastélyba. — Különben a király elé gurítom a fejedet, és csak arra fogok várni, hogy megmondja, hogy a lefolyóba dobjam, vagy a főkapura nyársaljam fel.

Nem várta meg Archer válaszát, hanem eltűnt a sötét ködben.

Komótosan tette meg a kastélyba vezető utat, és átgondolta a történteket. Senki sem volt csak jó vagy rossz (ez alól csak a király képezett egyértelmű kivételt). Még akkor is, ha ezek az emberek ilyen vagy olyan módon korruptak voltak, életeket is mentettek.

Bár abszurdnak tűnt az állításuk, hogy kapcsolatban állnának Aelin Galathyniusszal, de tényleg kíváncsi lett volna, hogy a trónörökös nevében vajon toboroztak-e hadsereget? Az erős terraseni királyi udvar tagjai vajon el tudtak-e rejtőzni az elmúlt tíz évben? Elfoglalása óta Terrasen nem rendelkezett állandó hadsereggel, katonáik csak elszórva táboroztak az egész királyság területén. De ezeknek a lázadóknak kétségkívül voltak lehetőségeik. És Nehemia szerint, hogyha Terrasen egyszer újra talpra áll, akkor valódi fenyegetést jelenthet Adarlannak.

Talán nem is kell semmit tennie. Talán nem is kell a saját vagy Chaol életét kockára tennie. Talán, de tényleg csak talán, ezek az emberek, akármi is a motivációjuk, igenis tudnának módot találni arra, hogy megállítsák a királyt, és egyben felszabadítsák egész Erileát.

Erre kissé felderült az arca, de igazi örömöt akkor érzett, amikor már a fényesen megvilágított üvegkastély, és egyben az őt váró testőrkapitány felé haladt.

Chaol születésnapja óta négy nap telt el, és azóta minden éjszakát Celaenával töltött. A délelőttöket és a délutánokat is.

Minden másodpercet, amit csak szabaddá tudtak tenni a kötelességeik mellett. Sajnos a férfi arról a találkozóról nem tudott távol maradni, amelyet a vezető gárdistáival tartott, de az emberei beszámolóit hallgatva gondolatai állandóan visszatértek a lányhoz.

A legelső alkalommal alig mert levegőt venni, és nagyon igyekezett, hogy gyengéd legyen, és minél kevesebb fájdalmat okozzon neki. Celaena mégis összerándult, a szemében könnyek csillogtak, de amikor megkérdezte, hogy abbahagyja-e, a lány csak megcsókolta. Újra meg újra. Az első éjszakán végig a karjaiban tartotta, és megengedte magának, hogy arról fantáziáljon, hogy ezentúl minden éjjel így lesz, egészen élete végéig.

És azóta éjről éjre, újra meg újra végigsimogatta a hátán a hegeket, és titokban számtalanszor megesküdött, hogy egyszer visszatér Távolvégbe, és ott kő kövön nem marad.

— Kapitány?

Chaol csak pislogott, amikor rájött, hogy kérdeztek tőle valamit, és fészkelődni kezdett a székében.

— Ismételd meg a kérdést! — parancsolta, és próbált nem elvörösödni.

— Kellenek még őrök a cirkuszhoz?

Az ördögbe, még azt sem tudta volna megmondani, hogy miért vették a kérdést fontolóra. Történt valamilyen incidens?

Ha megkérdezi, egyértelműen kiderül, hogy nem figyelt oda.

Megúszta a lebőgést, mert ebben a pillanatban valaki kopogott a kaszárnya gyűléstermének ajtaján, és egy szőke fej kukucskált be az ajtón.

Celaena látványa elég volt ahhoz, hogy megfeledkezzen a körülötte lévő világról. Az egész csapat az ajtó felé fordult. A lány mosolygott, és Chaolt hirtelen elfogta a vágy, hogy azoknak, akik ilyen elismerően néztek a lányra, beverje a pofáját. Állj, ezek itt az ő emberei, csitította magát. És Celaena csodaszép volt, de meglehetősen féltek is tőle. Normális volt, hogy így néznek rá, ilyen elismerően.

— Kapitány — szólalt meg a lány, és megállt az ajtóban. Az arca piros volt, ami kiemelte szikrázó szemét. Chaolnak eszébe jutott, milyen volt, amikor összebújtak. A lány a folyosó felé biccentett.

— A király hívat.

Ha nem vette volna észre a huncut csillogást a szemében, akkor erre idegességében a legrosszabbra gondolt volna.

Felállt a székéből, és az emberei felé biccentett.

— A cirkusz kérdésében egyezzetek meg, utána pedig jelentést kérek — mondta, majd gyorsan elhagyta a termet.

Addig tisztes távolságot tartottak, míg a sarkon befordultak egy üres folyosóra, és csak utána lépett közelebb, hogy megérintse.

— Philippa és a többi cseléd vacsoráig nincs otthon — szólalt meg Celaena rekedtes hangon.

Chaolnak minden önuralmára szüksége volt, mert már a hangja úgy hatott rá, mintha az ujjával végigsimította volna a gerincét.

— Ma egész nap megbeszéléseim vannak — nyögte ki, és ez igaz is volt. — A következő húsz perc múlva lesz.

Arról biztosan késni fog, ha Celaenát egészen a lakosztályáig kíséri.

A lány csak ránézett grimaszolva. Chaol pillantása ekkor a mellettük lévő kis faajtóra siklott. Egy seprűkamra. A lány is odanézett, és lassan elmosolyodott. Már indult volna arrafelé, de Chaol megfogta a kezét, és a fülébe suttogta.

— Tudod, hogy akkor nem szabad hangoskodnod.

A lány kinyitotta az ajtót, és behúzta Chaolt.

— Érzésem szerint pontosan ezt mondhatnám én is neked pár pillanat múlva — susogta kihívóan csillogó szemmel.

Chaol fülében lüktetett a vér. Követte a lányt a kamrába, és egy seprűvel keresztezte belül az ajtót.

— Egy seprűkamrában? — kérdezte Nehemia széles vigyorral az arcán.

— Tényleg?

Celaena Nehemia ágyán feküdt kiterülve, és egy csokoládéval bevont mazsolát vett a szájába.

— Esküszöm az életemre!

Nehemia a matracra ugrott. Fürge mellé pattant, és gyakorlatilag a gazdája arcára ült, miközben farkát csóválva a hercegnőre nézett.

A lány félretolta a kutyust, és annyit mosolygott, hogy már fájt az arca.

— Ki gondolta volna, hogy az életben eddig mennyi jóból maradtam ki?

És te jóságos istenek, Chaol... Paprikavörös lett, amikor csak felidézte, mennyire élvezte az egészet, miután a teste megszokta az új helyzetet. Már az is előhozta belőle a vadállatot, ha a férfi az ujjával megérintette a bőrét.

— Én nem vagyok úgy meglepve — szólt Nehemia, és Celaena fölé hajolt, hogy egy darab csokoládét halásszon az éjjeliszekrényen lévő tányérról. — Számomra inkább azért érdekes, mert sosem hittem volna, hogy a komolykodó testőrkapitány ilyen szenvedélyes szerető! — Mosolyogva ő is Celaena mellé feküdt. — Nagyon örülök, drága barátnőm.

A lány sugárzó mosollyal nézett rá.

— Azt hiszem... azt hiszem, hogy én is örülök neki.

Ez igaz volt. Hosszú évek óta most először volt valóban boldog. Az érzés átjárta minden gondolatát, olyan volt, mint egy reménysugár, amely minden lélegzetvétellel egy kicsit nagyobb lett. Celaena azonban túl sokat gondolt erre, és félt, hogy ettől gyorsan el is illanhat. Talán a világ soha nem lesz tökéletes, talán bizonyos dolgok soha nem lesznek rendben, de ez itt esély lehet arra, hogy megtalálja a maga békéjét és szabadságát.

Mielőtt a hercegnő egy szót szólt volna, megérezte, hogy valami megváltozott benne, olyasmi volt, mint egy hideg fuvallat. Amikor ránézett, Nehemia a mennyezetet bámulta.

— Mi a baj?

A hercegnő végigsimított az arcán, és mélyet sóhajtott.

— A király arra kért, hogy beszéljek a lázadókkal. Beszéljem rá őket a visszavonulásra. Különben mindnyájukat lemészárolja.

— Ezzel fenyegetett?

— Nem nyíltan, de közvetetten igen. Az a terve, hogy Perringtont a hó végén a morathi birtokára küldi. Egy percig sem kétlem, hogy Perringtont Adarlan déli határánál akarja látni, hogy a herceg képet tudjon alkotni a helyzetről. Ő a jobbkeze. Ha a herceg tehát úgy határoz, hogy fel kell lépni a lázadók ellen, akkor engedélye is van arra, hogy fegyveres erővel verje le őket.

Celaena felült a sarkára.

— Akkor visszamész Eyllwe-be?

Nehemia a fejét rázta.

— Nem tudom. Itt kell lennem. Itt... itt fontos tennivalóim vannak. Ebben a kastélyban és ebben a városban. De nem szabad a népemet egy újabb mészárlás veszélyének kitennem.

— A szüleid vagy a fivéreid nem tudnak a lázadókkal tárgyalni?

— A fivéreim túl fiatalok és tapasztalatlanok, a szüleimnek pedig Bandzsáliban van elég gondja bőven.

A hercegnő felült, Fürge pedig — aki kettejük között terült el — a fejét Nehemia ölébe tette, és közben a hátsó lábaival néhányszor belerúgott Celaenába.

— Én úgy nőttem fel, hogy a korona súlya mindig rám nehezedett. Amikor a király megszállta Eyllwe-t, tudtam, hogy valamikor majd olyan döntéseket kell hoznom, amelyek nagyon-nagyon nehezemre fognak esni. — Tenyerét a homlokára tette. — Nem gondoltam, hogy ez ennyire nehéz lesz. Nem tudok egyszerre két helyen lenni.

Celaena szíve összeszorult, és átkarolta a barátnőjét. Nem csoda, hogy a hercegnő eddig nem sokat foglalkozott a szemmel kapcsolatos rejtéllyel. Elvörösödött szégyenében.

— Mit tegyek, Elentiya, ha megint megölet ötszáz embert?

Mit tegyek, ha elhatározza, hogy példát statuál, és mindenkit lemészároltat Calacullában? Hogyan fordíthatnék hátat nekik?

Erre nem tudott válaszolni. Egész héten csak Chaol járt a fejében. Nehemia ezzel szemben a hetét azzal töltötte, hogy valahogy megoldja a királyságának a sorsát. Már ő maga is lépten-nyomon bukkant olyan jelekre, amelyek Nehemiát a király elleni ügyében segíthetnék, és Elena is parancsolt neki valamit, amit gyakorlatilag figyelmen kívül hagyott.

Nehemia megfogta a kezét.

— Meg kell ígérned nekem valamit — szólt csillogó szemmel. –

Ígérd meg, hogy segíteni fogsz Eyllwe felszabadításában!

Celaena ereiben megfagyott a vér.

— Eyllwe felszabadításában ?

— Ígérd meg nekem, hogy az apám visszakapja a koronáját, és hogy a honfitársaim kiszabadulnak Távolvégből és Calacullából.

— Én csak egy orgyilkos vagyok. — Celaena elvette a kezét. –

Te pedig olyan dolgokról beszélsz, Nehemia...

Felállt az ágyról, és megpróbálta lecsillapítani a szívdobogását.

— Ez őrültség!

— Nincs más megoldás. Eyllwe-t fel kell szabadítani. És ha te segítesz nekem, akkor együtt toboroznánk egy sereget, hogy...

— Nem. — A hercegnő meglepetten nézett rá, amikor a fejét rázta. — Nem — erősítette meg. — A világon semmi pénzért nem segítenék neked abban, hogy hadsereget toborozz ellene.

Eyllwe-re súlyos csapásokat mért a király, de aligha van fogalmad arról, hogy máshol milyen kegyetlenségeket követett fel. Ha hadsereget toborzol ellene, akkor lemészárol. Ebben én nem veszek részt.

— És miben veszel részt, Celaena? — Nehemia eltolta Fürgét az öléből, és felállt. — Miért állsz ki? Vagy csak saját magadért tudsz kiállni?

A lány torka összeszorult, de erőt véve magán így felelt:

— Neked fogalmad sincs arról, hogy mit tehet veled, Nehemia, veled és a népeddel.

— Ötszáz lázadót mészárolt le, a családjukkal együtt!

— És az én teljes királyságomat romba döntötte! A terraseni királyi udvar erejéről és méltóságáról ábrándozol, de közben nem veszed észre, mit is jelent, hogy a király tönkre tudta tenni őket.

Terrasen a földrész leghatalmasabb, legerősebb udvara volt, sőt valamennyi földrész legerősebbike, és mégis mindannyiukat megölte.

— Mert nem számítottak rá, hogy lerohanja őket — kontrázott a hercegnő.

— Most pedig milliós hadserege van. Nincs mit tenni ellene.

— Mikor mondod ki már végre azt, hogy elég volt, Celaena?

Mi kell ahhoz, hogy ne menekülj, hogy szembenézz a tényekkel?

Ha Távolvég és a népem szorult helyzete sem tud rábírni, akkor mi?

— Én csak egyetlen ember vagyok.

— Olyan ember, akit Elena királynő kiválasztott, olyan ember, akinek a párbaj napján egy szent jel égett a homlokán.

Olyan ember, aki minden nehézség ellenére még mindig életben van. Az útjaink valamiért összetalálkoztak. Ha nem téged áldottak meg az istenek, akkor kit?

— Ez nevetséges, az egész teljesen hiábavaló.

— Hiábavaló? Hiábavaló az igazságért harcolni, emberekért, akik nem tudnak kiállni önmagukért? Azt hiszed, hogy az a legrosszabb, hogy katonákat tud küldeni? — Nehemia hangja lágyabb lett. — Sokkal sötétebb dolgok kavarognak a horizonton.

Az álmaim tele vannak árnyakkal és hegyszorosok között csapkodó, magasba emelkedő szárnyakkal. És még egy sem jött vissza azon felderítőink és kémeink közül, akiket a Fehéragyar-hegységbe és a Ferian-szorosba küldtünk. Tudod, hogy mit mondanak ott, a völgyekben az emberek? Azt, hogy ők is hallják a szárnycsattogást, amit a szél a szoroson keresztül szállít.

— Egy szót sem értek abból, amiről beszélsz! — Pedig ő maga is találkozott egy különös lénnyel a könyvtár előtt.

Nehemia odalépett hozzá, és megfogta a csuklóját.

— Tudom, hogy értesz. Ha ránézel, érzed, hogy egy nagyobb, félelmetes erő veszi őt körül. Hogy tudta ez az ember ilyen rövid idő alatt majdnem az egész földrészt meghódítani? Pusztán katonai erővel? Hogy lehet, hogy Terrasen udvara oly gyorsan összeomlott, ahol pedig az ifjakból generációk óta harcosokat nevelnek? Hogyan lehetett a világ legerősebb udvarát néhány nap leforgása alatt megsemmisíteni?

— Fáradt vagy és feldúlt — szólt Celaena olyan nyugodtan, amennyire csak tudott, és megpróbált nem gondolni arra, milyen hasonlóak voltak Nehemia és Elena szavai. Lerázta magáról a hercegnő kezét.

— Talán később térjünk vissza rá...

— Később sem akarok beszélni erről!

Fürge kettejük közé ékelődve nyüszített.

— Ha most nem cselekszünk — folytatta Nehemia akármit forral is, csak még erősebb lesz. És akkor tényleg nem lesz többé remény.

— Remény? — kérdezett vissza a lány. — Nincs arra remény, hogy szembeszálljunk vele. Sem most, sem a jövőben. — Ez egy olyan felismerés volt, amelyre az elmúlt időben tett szert. Ha Nehemiának és Elenának igaza volt ezzel a titokzatos erőforrással kapcsolatban, akkor hogyan tudnák bármikor is megdönteni a király hatalmát? — Én nem veszek részt benne, akármit tervezel is. Nem fogok segíteni neked egy olyan dologban, amely nemcsak téged, de sok más ártatlan embert is a halálba ránt.

— Nem segítesz nekem, mert csak magadra gondolsz.

— És mi van akkor, ha így van? — Celaena széttárta a karját.

— Mi van abban kivetnivaló, ha az életem hátralévő részét békében akarom tölteni?

— Soha nem lesz béke, amíg ő uralkodik. Amikor elmondtad, hogy nem ölöd meg a listáján szereplő személyeket, azt hittem, hogy végre tettél egy lépést előre, és ellen fogsz állni. Azt hittem, hogy ha idáig eljutottál, akkor számíthatok a segítségedre. Nem gondoltam arra, hogy csak azért teszed, hogy megőrizd a tiszta lelkiismereted.

Celaena az ajtó felé viharzott.

Nehemia csettintett.

— Nem tudtam, hogy gyáva vagy.

A lány visszanézett.

— Mondd még egyszer!

A hercegnő nem visszakozott.

— Gyáva vagy. Egyszerűen gyáva vagy.

Celaena keze ökölbe szorult.

— Ha a honfitársaid majd holtan fekszenek körülötted — sziszegte —, akkor ne gyere hozzám, hogy a vállamon jól kibőgd magad.

Nem adott lehetőséget a hercegnőnek arra, hogy válaszoljon, mert nyomában Fürgével kirontott a szobából.

25. FEJEZET

— EGYIKÜKNEK ÁT KELL LÉPNIE AZT A BIZONYOS HATÁRT — mondta a királynő a hercegnőnek. — Csak akkor fognak mozgásba lendülni a dolgok.

— Tudom — felelte halkan a hercegnő. — De a herceg még nem áll készen. Celaenának kell vállalnia.

— Érted akkor, hogy mire kérlek?

A hercegnő felnézett a kriptába eső holdsugárra. Csillogó szemmel nézett vissza a királynőre.

— Igen.

— Akkor tedd azt, amit meg kell tenni.

A hercegnő bólintott, és távozni készült. A kinti sötétség csábította, de a küszöbön megállva visszanézett.

— Nem fogja megérteni. És ha átlépi a határt, akkor már nem lesz semmi, ami vissza tudja őt tartani.

— Meg fogja találni a visszavezető utat. Mindig megtalálja.

A hercegnő pislogott, hogy ne sírja el magát.

— Mindannyiunk érdekében remélem, hogy igaza van.

26. FEJEZET

CHAOL UTÁLTA A VADÁSZATOKAT. Sok lord alig tudott bánni az íjjal és a nyíllal, nem beszélve a vad becserkészéséről. Kín volt látni őket és a szegény vadászkutyákat, ahogy rohantak a bozótban, és megpróbálták felzavarni a vadat, amit a lordok egyébként képtelenek voltak eltalálni. Hogy mielőbb túlessen az egészen, rendszerint diszkréten megölt pár állatot, és úgy tett, mintha XY lord lett volna a tettes. De ma a király, Perrington, Roland és Dorian is eljött a vadasparkba, ami azt jelentette, hogy a közelükben kellett tartózkodnia.

A lordok közelében lovagolva hallotta nevetésüket, ezt-azt elcsípett fecsegésükből és ártalmatlan intrikáikból. Ilyenkor feltette néha magának a kérdést, vajon ő is így viselkedne-e, ha nem lépett volna be a királyi testőrségbe. Öccsét már évek óta nem látta, vajon az apja hagyta, hogy Terrinből is ilyen idióta váljon? Vagy harcost nevelt a fiából, ahogy Anielle-ben minden lord, amióta a Fehéragyar-hegységből érkező vademberek az Ezüst-tó partján fekvő várost először kifosztották?

Ahogy a királyt követte, új aszterioncsődöre számos elismerő és irigy pillantást kapott a vadásztársaság körében. Közben, csak egy futó pillanat erejéig eltűnődött azon, vajon az apja mit szólna Celaenához. Édesanyja gyengéd, csendes asszony volt, akinek az arca az utolsó találkozásuk óta eltelt évek alatt egyre elmosódottabb emlékké vált. Még élénken élt az emlékezetében kissé éneklő hanghordozása és halk nevetése, amikor énekelve álomba ringatta, ha beteg volt. A szülei házasságát előre elrendezték, de az apja pontosan olyan nőt akart, mint amilyen az anyja volt, olyat, aki alárendeli magát neki. Ami azt jelentette, hogy egy olyan nő, mint Celaena... Már a gondolatra is összerezzent, amikor elképzelte, hogy az apja és kedvese egy légtérben vannak. De a következő pillanatban már vigyorgott, mert két ilyen temperamentumos személyiség összecsapása akár legendás is lehetne.

— Szétszórt ma, kapitány — mondta a fák közül előbukkanó király. Olyan testesnek tűnt, Chaol valamilyen okból mindig újra és újra meglepődött a király termetén.

A királyt biztonsági okokból Chaol két gárdistája kísérte.

Egyikük Ress volt, aki inkább idegesnek, mintsem diadalittasnak tűnt, amikor ráesett a választás, mégis megtett mindent, hogy ez ne látszódjék rajta. Ezért Chaol Dannant jelölte ki mellé, egy idősebb, nagyon tapasztalt gárdistát, akinek a türelme szinte legendás volt. A kapitány meghajolt uralkodója előtt, és bátorítóan biccentett Ress felé. A fiatal gárdista kihúzta magát a nyeregben, és továbbra is éberen figyelte a környezetet, a közelben lovagló lordokat, a kutyák és nyilak zaját.

A király fekete lován Chaol mellé zárkózott, és együtt ügettek a fák között kanyarogva. Ress és Dannan egy kicsit lemaradva, de még mindig kellően közel lovagoltak ahhoz, hogy veszély esetén azonnal közbeavatkozzanak.

— Mit csinálnak majd a lordjaim, ha nem ejti el nekik a zsákmányt?

Chaol próbált nem mosolyogni. Talán mégsem volt olyan diszkrét, mint hitte.

— Bocsásson meg, fenség.

Harci ménjén a király pontosan megfelelt a hódítóról alkotott képnek. Volt valami a szemében, aminek a láttán a kapitány hátán végigfutott a hideg, és arra gondolt, ez lehetett az oka annak, hogy Erilea több királya önszántából adta át neki a koronáját, ahelyett, hogy csatában küzdöttek volna meg.

— Holnap este ki fogom hallgatni Eyllwe hercegnőjét a tanácstermemben — mondta a király olyan halkan, hogy csak Chaol hallhatta, és paripáját a sáros havon rohanó kutyafalka mögé terelte. — Hat őrt akarok az ajtó elé. Biztosítsa, hogy ne legyen semmilyen bonyodalom, és semmi ne szakítsa meg a beszélgetésünket.

Pillantásával pontosan kifejezte, milyen típusú bonyodalomra gondolt: Celaenára.

Bár Chaol tudta, hogy kockázatos, mégis megkérdezte:

— Van valami speciális dolog, amire az embereimet fel kellene készítenem?

— Nincsen — felelte a király. Egy nyílvesszőt helyezett az íjába, és a bozótból felemelkedő fácánra célzott. Hajszálpontos lövés, közvetlenül a szemébe. — Ez minden.

A király füttyentett a kutyáinak, és odaügetett az elejtett állathoz. Ress és Dannan szorosan mögötte.

Chaol visszafogta a csődörét, és nézte, ahogy a kolosszus távolodik a cserjék között.

— Mit akart? — kérdezte a hirtelen melléje ügető Dorian.

A kapitány a fejét rázta.

— Semmit.

Dorian kihúzott egy nyílvesszőt a tegezéből, amit a hátára erősítve viselt.

— Az utóbbi napokban egyáltalán nem láttalak.

— El voltam foglalva. — A kötelességeivel és Celaenával. — Én sem láttalak téged. — Erőt kellett vennie magán, hogy a herceg szemébe tudjon nézni.

Dorian arca olyan volt, mintha megkövült volna, amikor halkan így szólt.

— Én is el voltam foglalva. — Aztán a koronaherceg a lovát más irányba fordította, de egy pillanatra mégis megállt.

— Chaol — mondta, és oldalról ránézett. A szeme mintha befagyott volna, fogait összeszorította. — Legyél jó hozzá!

— Dorian — kezdte Chaol, de a herceg már ellovagolt, hogy Rolandhoz csatlakozzon. A kapitány a nyüzsgő sokaság ellenére hirtelen egyedül maradt az erdőben, és nézte, ahogy a barátja fokozatosan eltűnik.

Chaol nem árulta el Celaenának, hogy mit mondott a király, bár a hallgatás iszonyú nehezére esett. A király nem fog ártani Nehemiának, hiszen egy népszerű, kedvelt személyiségről volt szó, és végül is ő maga tájékoztatta Chaolt a névtelen, halálos fenyegetésről. Mégis az volt az érzése, hogy nem lesz kellemes a tanácsteremben zajló beszélgetés.

Amikor a lány mellé bújva befeküdt az ágyba, azt hajtogatta magában, mindegy, hogy Celaena tud-e a dologról, vagy sem.

Még ha tudna is róla, és Nehemiát is beavatná, akkor sem tudná megakadályozni a tanácstermi kihallgatást, és a halálos fenyegetést sem tudná meg nem történtté tenni. Nem, csak minden még rosszabb lenne, ha ők ketten tudnának a dologról, és nemcsak kettejük, de mindannyiuk számára.

Sóhajtva húzta el a lábát Celaenáétól, felült, és a földön heverő nadrágja után nyúlt. A lány megmozdult, de nem ébredt fel. Ez már önmagában véve csoda volt, gondolta Chaol, hogy a lány mellette elég biztonságban érezte magát ahhoz, hogy mélyen aludjon.

Gyengéden megcsókolta a fejét, és összeszedte a szobában szétszórt többi ruháját, bár az óra még csak nemrég ütött hármat.

Talán próba az egész, gondolta a lakosztályából kisurranva.

Talán a király próbára tette, hogy lássa, kihez lojális, és bízhat-e még benne. Mert ha Celaena és Nehemia tudnának a holnapi kihallgatásról, akkor azt csak egyetlen személytől tudhatták meg...

Egy kis friss levegőt akart szívni, érezni akarta az Avery sós fuvallatát az arcán. Amikor Celaenának azt mondta, hogy elmegy vele Résvárból, akkor azt úgy is gondolta. És a titkát azon személyekről, akiket nem ölt meg, az utolsó leheletéig őrizni fogja.

A sötét, csendes parkba lépve a sövények között kanyargott.

Bárkit megölne, aki ártana Celaenának, és ha a király bármikor olyan parancsot adna neki, hogy ölje meg a lányt, akkor inkább a kardjába dőlne, mintsem hogy engedelmeskedjen. A lelkét egy eltéphetetlen kötelék kötötte össze vele. Vajon mit gondolna az apja, ha megtudná, hogy a fia Adarlan orgyilkosát veszi feleségül?

Erre a gondolatra hirtelen megtorpant. Celaena csak tizennyolc éves volt. Ezt néha elfelejtette, azt is, hogy ő idősebb nála. És ha már most megkérné a kezét...

— Te jóságos istenek! — dünnyögte a fejét rázva. Ezzel azért még ráérnek.

Arra már nem volt lehetősége, hogy mindezt elképzelje: a jövőt, amely előttük áll, és azt, hogy milyen lenne egy közös életet felépíteni, a lányt a feleségének hívni, hallani, hogy ő a férjének szólítja, egy rakás gyereket felnevelni, akik valószínűleg túl okosak és tehetségesek lennének ahhoz, hogy az még jó legyen nekik (és Chaol idegrendszerének).

Éppen csak hozzákezdett, hogy ezt a felfoghatatlanul szép jövőt elképzelje, amikor valaki megragadta hátulról, valami hideget, büdöset nyomott a szájára meg az orrára, mire a világ elsötétült előtte.

27. FEJEZET

AMIKOR CELAENA FELÉBREDT, és Chaol nem feküdt mellette, akkor először hálát adott az isteneknek, hogy megkönyörültek rajta, mert ma tényleg nagyon kimerült lett volna egy reggeli futáshoz. Kedvese fekhelye már kihűlt, ami azt jelentette, hogy már órákkal korábban elment, valószínűleg, hogy testőrkapitányi kötelességeit ellássa.

Még egy ideg az ágyban maradt, és élvezettel álmodozott: elképzelte, hogy egyszer eljön az idő, amikor teljes napokat töltenek majd együtt megszakítás nélkül. Amikor korogni kezdett a gyomra, rájött, hogy végre ideje lenne felkelni.

Eredetileg azért ment át Chaolhoz, hogy néhány ruháját nála tárolja, ezért fürdés után fel is tudott öltözni, mielőtt visszatért volna a saját lakosztályába.

Reggeli közben egy neveket tartalmazó lista jött Archertől, titkosírással írva, ahogy kérte. Újabb személyek, akik után kémkednie kell. Csak remélni tudta, hogy Archer nem fogja megint átverni. Nehemia nem jött a szokásos napi rémjelórára, de ez tulajdonképpen nem lepte meg.

Neki sem volt különösebb kedve ahhoz, hogy találkozzanak, és ha a hercegnő elég ostoba ahhoz, hogy felkelést akarjon szervezni, akkor szépen távol fogja tartani magát tőle, míg megjön az esze. Ezzel viszont az a reménye is szertefoszlott, hogy a rémjelek segítségével bejusson a könyvtár alatti titkos ajtón, de azzal még várhat, legalább addig, míg kicsit mindketten lecsillapodnak.

A napot Résvárban az Archer listáján szereplő férfiak megfigyelésével töltötte, majd visszatért a kastélyba, és már nagyon várta, hogy elmesélje Chaolnak, hogy mi mindent tudott meg. De a férfi nem jelent meg vacsoraidőben. Nemegyszer előfordult eddig is, hogy túl elfoglalt volt, így egyedül vacsorázott, és aztán kényelmesen elhelyezkedett a hálószobájában a kanapén egy könyvvel a kezében.

Egy kis pihenés biztosan jót tenne neki, mert te jó szagú istenek, ezen a héten gyakorlatilag egyáltalán nem aludt. Amit persze egyáltalán nem bánt.

Amikor az óra tízet ütött, és Chaol még mindig nem került elő, kénytelen volt elindulni hozzá. Az is lehet, hogy rá vár.

Talán csak véletlenül elaludt.

A folyosókon és a lépcsőkön már sietve ment, és a tenyere minden lépéssel nedvesebb lett. Chaol volt a testőrkapitány, mindennap helytállt vele szemben, és első küzdelmükön le is győzte őt. Sam is sok szempontból fel tudta venni vele a versenyt, de Rourke Farran mégis elfogta, megkínozta, és a fiú a legkegyetlenebb halált halta, amivel valaha találkozott. És ha Chaol...

Már rohant.

A kapitányt Samhez hasonlóan szinte mindenki kedvelte. És amikor elvették tőle Samet, az nem amiatt volt, mert a fiú tett volna valamit.

Nem, azért tették, hogy ezáltal eljussanak Celaena Sardothienhez.

Chaol lakosztályába lépve őszintén remélte, hogy csak üldözési mániája van, hogy a férfi az ágyában fekszik és alszik, hogy mellé bújhat, szeretheti, és egész éjszaka ölelheti.

De aztán kinyitotta a szobája ajtaját, és az ajtó melletti asztalon Chaol kardjára tűzve egy neki címzett, lepecsételt üzenetet fedezett fel, amely reggel még nem ott volt. Valaki olyan feltűnés nélkül helyezte el az üzenetet, hogy a szolgálók azt feltételezhették, hogy Chaol írta, és minden rendben van.

Celaena feltörte a vörös pecsétet, és széthajtogatta a papírt.

Egy raktár címe következett, a város szegénynegyedében.

A levélre meredt.

Minden önuralma, amit távolvégi ámokfutása után összeszedett, szappanbuborékként pattant el.

Jeges, határtalan düh támadt benne, és mindent elsöpört, kivéve a tervét, amit kegyetlen világossággal látott maga előtt.

Arobynn Hamel egyszer úgy nevezte ezt az állapotot, hogy gyilkos nyugalom. Még ő sem tudta azt, milyen nyugodt tudott lenni a lány, ha egy bizonyos határt átlépett.

Ha Adarlan orgyilkosa kell nekik, akkor elmegy hozzájuk.

De a Rém könyörüljön rajtuk, ha már odaért!

Chaol nem tudta, hogy miért láncolták meg, csak azt, hogy szomjas, majd szétreped a feje, és hogy a vas, amivel a falnak láncolták, nem fog elszakadni. Veréssel fenyegették, ha megpróbálná elszakítani. Újabb veréssel. Ezek szerint komolyan gondolták.

Még azt sem tudta, hogy kicsodák. Mindannyian hosszú palástot és álarcot viseltek, arcukat csuklyával takarták.

Egyesek állig fel voltak fegyverkezve. Fojtott hangon beszélgettek, és óráról órára egyre ingerültebbek lettek.

Ahogy meg tudta állapítani, felszakadt a szája, és biztosan volt néhány zúzódás az arcán és a bordáin. Két férfi szó nélkül nekiesett, mindenesetre ő sem volt túl együttműködő, miután felébredt, és látta, hogy hol van. Celaena biztos meglepetten hallotta volna, milyen kreatívan káromkodott az első adag verés előtt, közben és után.

Az elmúlt órákban egyszer felkelt, hogy a sarokban könnyítsen magán, mert amikor mosdó után érdeklődött, csak értetlenül bámultak rá. Folyamatosan figyelték, kezüket a kardjukon tartva. Tudatosan törekedett rá, hogy elrejtse az ingerültségét.

Hirtelen rádöbbent, hogy egyértelműen várnak valamire.

Ekkor már esteledett. A tény, hogy még nem ölték meg, arra engedett következtetni, hogy váltságdíjban reménykednek.

Talán egy lázadó csoport volt, akik a királyt akarják zsarolni. Hallott olyan nemesekről, akiket e célból tartottak fogva. Azt is a saját fülével hallotta, hogy a király a lázadóknak azt parancsolta, hogy a jelentéktelen lordot vagy ladyt öljék meg, mert nem fog engedni mindenféle áruló söpredéknek. Chaol megtiltotta magának, hogy erre gondoljon, és próbált erőt gyűjteni, hogy valamilyen ellenállást tanúsítson, mielőtt végeznek vele.

Elrablói közül néhányan suttogva vitatkoztak, de a többiek rendszerint hamar elhallgattatták őket azzal, hogy várjanak, legyenek türelemmel. Amikor alvást színlelt, újra fellángolt a vita, ketten huzakodtak, hogy szabadon kellene őt engedni, amikor...

— Napkeltéig adtunk neki időt. Jönni fog.

Erre kis híján megállt a szíve.

Mert csak egyvalaki volt, aki felkerekedne érte. Egyvalaki, akit miatta nyomás alá lehet helyezni.

— Ha bármi baja esik — mondta a kiszáradás miatt rekedt hangon, hiszen egész nap nem ivott egy kortyot sem —, puszta kézzel téplek szét benneteket.

Körülbelül harmincan lehettek, a fele állig felfegyverkezve, és mindannyian feléje fordultak.

Chaol, bár fájt az arca, a fogát csikorgatta.

— Ha csak hozzáértek, kitépem a beleteket.

Egyikük, egy magas férfi, a hátán keresztbe tett kardokkal, közelebb jött. Bár nem lehetett látni az arcát, a fegyverei alapján Chaol felismerte, hogy ő volt az egyik férfi, aki korábban megverte. Pontosan ott állt meg, ahol a kapitány már nem rúghatott bele.

— Sok szerencsét hozzá — mondta. A hangja alapján éppúgy lehetett húszéves, mint negyven. — Jobban kéne a kedvenc isteneidhez imádkoznod, hogy a kis orgyilkosod együttműködő legyen.

Chaol morogva ráncigálta a láncait.

— Mit akartok tőle?

A harcos, mert Chaol a mozgásán látta, hogy harcos volt, kissé oldalra billentette a fejét.

— Ez nem tartozik rád, kapitány. És fogd be a szád, ha megjön, különben levágom a mocskos királyi nyelved.

Újabb támpont. A férfi gyűlölte a királyi házhoz tartozókat.

Ami azt jelentette, hogy ezek az emberek...

Tudta Archer, hogy milyen veszélyes ez a csoport? Mihelyt kiszabadul, meg fogja ölni azért, mert a karjaikba lökte Celaenát.

És aztán gondoskodni fog arról, hogy ezek a mocskos fickók a király és titkos őrsége keze közé kerüljenek.

A láncokat cibálta, de a férfi csak a fejét csóválta.

— Ha így folytatod, megint eszméletlenre verlek. Ahhoz képest, hogy te vagy a királyi testőrség kapitánya, nagyon könnyen foglyul tudtunk ejteni.

Chaol szeme villámlott.

— Csak a gyávák ejtenek úgy foglyul egy férfit, ahogy ti!

— Gyávaság? Vagy inkább pragmatizmus?

Tehát nem egy tanulatlan harcos, hanem iskolázott ember, ha ilyen szavakat használ.

— Nem inkább átkozott idiotizmus? — kérdezte Chaol. — Nem hiszem, hogy tudjátok, kivel van dolgotok.

— Ha tényleg ilyen jó lennél — vágott vissza a férfi gúnyosan —, akkor már nem egy testőrkapitány lennél.

Chaol halkan, köhécselve felnevetett.

— Nem magamról beszéltem.

— Ő csak egy lány.

Bár megfájdult a gyomra arra a gondolatra, hogy a lány idejön ezekhez az emberekhez, bár folyamatosan azon járt az agya, miként juthat ki innen ő és Celaena élve, vigyorogva válaszolt.

— Akkor készüljetek, mert tényleg meglepetés vár rátok.

28. FEJEZET

A HARAG MIATT OLYAN ÁLLAPOTBA KERÜLT, hogy csak három dolgot tudott: hogy valaki elvette tőle Chaolt, hogy ő egy fegyver, amelyet arra kovácsoltak, hogy életeket oltson ki, és hogy ha a kedvesének baja esett, akkor senki sem fogja élve elhagyni a raktárépületet.

Sötét köpenybe és csuklyába burkolózva gyorsan és célirányosan haladt a városon keresztül, léptei a macskaköves utcákon olyannak hallatszottak, mint amikor egy lopakodó ragadozó jár a mancsain.

Azt írták, hogy jöjjön egyedül, és ehhez is tartotta magát.

De semmit nem mondtak arról, hogy fegyvertelennek kell-e lennie.

Tehát minden olyan fegyver nála volt, amit a testén tudott viselni, beleértve Chaol kardját is, amit a saját kardjával együtt a hátára csatolt, hogy a válla felett átnyúlva könnyen el tudja érni mind a kettőt. Válltól lefelé egy élő fegyverarzenál volt.

A szegénynegyedbe érve felmászott egy düledező épület tetejére.

Arról sem írtak semmit, hogy a raktár bejáratát kellene használnia.

A tetőkön szaladt tovább, ruganyos csizmáiban könnyedén támaszt talált a málló smaragdzöld zsindelyeken, hallotta, látta, érezte az őt körülvevő éjszakát. A hatalmas, többszintes raktárépület felé közeledve, a szegénynegyed szokásos zajkulisszája üdvözölte: félvad árvagyerekek rikoltozása, a házfalak mellett ittas emberek vizelésének csorgása, a kuncsaftoknak kiabáló prostituáltak...

De a raktár körül csend honolt, ami azt jelezte, hogy az épület előtt olyan sok fegyveres ember áll, hogy a szegénynegyed szokásos lakói távol tartják magukat.

A szomszédos tetők laposak voltak és néptelenek, az épületek közötti hézagok pedig olyan keskenyek, hogy könnyedén át lehetett ugrani egyikről a másikra.

Nem érdekelte, mit akarnak tőle ezek az emberek. Nem érdekelte, milyen információkat remélnek kipréselni belőle.

Chaol elrablásával életük legnagyobb hibáját követték el. És az utolsót is egyben.

A szomszédos épület tetején négykézláb kúszott egészen a tető széléig, ahonnan át tudott kémlelni a raktárra.

A közvetlenül alatta lévő keskeny utcában három köpenyes férfi járőrözött. Az utca másik oldalán volt a raktár főbejárata, és a résekből kiáramló fényben kint legalább négy férfialakot tudott kivenni. Senki sem nézett fel a tetőre. Idióták.

A háromemeletes faépület egyetlen hatalmas légtér volt, és az első emeleti nyitott ablakon keresztül lelátott a földszintig.

Szinte az egész első emelet körül valamiféle galéria futott körbe, amelyről lépcsők vezettek a második emeletre, és tovább a tetőre. Lehetséges menekülési útvonal, ha a bejárat nem jöhet szóba. Ott tíz férfi alaposan fel volt fegyverkezve, hozzájött még hat íjász a fagalérián, akik a nyilaikat a földszint felé irányították.

Ott ült Chaol az egyik fafalhoz láncolva.

Vérző arcán zúzódásokkal, ruhája elszakítva, koszosan, fejét lógatva.

A tomboló jeges harag a hasából átterjedt az ereibe.

Felmászhatna a tetőre, és aztán a másodikról futna lefelé. De ez időbe telne. És senki nem figyelt az előtte lévő nyitott ablakra.

Fejét a nyakába húzva gonosz mosolyt küldött a hold felé.

Nemhiába nevezték ki Adarlan orgyilkosának. A drámai fellépés úgyszólván a márkajele volt.

A tető széléről visszafordulva tett egypár lépést az ellenkező irányba, számolgatott, hogy milyen messzire és milyen gyorsan kell majd rohannia. A nyitott ablak olyan széles volt, hogy nem kellett azon aggódnia, hogy az üveg eltörik-e vagy a kardjai beakadnak-e a keretbe. Ráadásul a galériának volt korlátja, ami megállítaná, ha a landoláskor elragadná a lendület.

Már tett egy ilyen ugrást az éjszakában, amikor az akkori világát romokba döntötték. De azon az éjszakán Sam már napok óta halott volt, és színtiszta bosszúvágy vezérelte, amikor Rourke Farran házának ablakán beugrott.

Ezúttal nem fog kudarcot vallani.

Még akkor sem néztek fel, amikor már átlódult az ablakon.

Amikor pedig a galérián landolt és gurult, már két tőre szállt a levegőben.

Chaol a másodperc töredéke alatt észrevette a holdfény visszaverődését az acélon, még mielőtt Celaena az első emeleti ablakon keresztül beugrott, és a galérián landolt, két tőrét a közelben álló íjászokra dobva. Azok összeestek, de a lány már a következő tőrt hajította két másik íjászra. Chaol nem tudta, hogy hová kapkodja a fejét: az összeeső íjászokra vagy Celaenára, aki, a galéria korlátján átvetve magát, a földszintre érkezett, akkor, amikor több nyíl is arra a helyre csapódott be, ahol a keze még az imént a korláthoz ért.

A teremben lévők kiabáltak, egyesek az oszlopok mögé bújtak fedezékbe, vagy a kijárat felé futottak, mások felemelt fegyverrel Celaena felé rohantak. Chaol csak teljes döbbenettel és csodálattal tudta nézni, ahogy a lány a két kardot előrántotta — az egyik az övé volt majd nekik rontott.

Nem volt esélyük.

A tülekedésben a két megmaradt íjász nem tudott egy nyilat sem kilőni, hogy ne a saját emberüket találják el, és Chaol rájött, hogy a lány ezt szándékosan így akarta. A kapitány addig ráncigálta a láncait, míg a csuklója is belefájdult. Ha valahogy odajutna hozzá, akkor ketten...

A lány acélból és vérből álló örvénnyé vált. Nézte, ahogy a férfiakat úgy kaszabolja le, mintha búzaszálak lennének a mezőn, és már értette, hogy a lány Távolvégben miként juthatott el majdnem a falig.

És végre, hónapok után, most látta azt a gyilkos ragadozót, akiről azt hitte, hogy a bányában fogja megtalálni. A szemében nem volt semmi emberi, még távolról sem semmi könyörület. A vér megfagyott Chaol ereiben.

Az őr, aki egész nap kötekedett vele, két kivont karddal a közelében maradt, és a lányra várt.

Az egyik fegyvertelen csuklyás férfi a lánytól kissé távolabb kiabálni kezdett:

— Abbahagyni! Azonnal abbahagyni!

De Celaena nem figyelt rá, és amikor Chaol megint előrelendült, hogy letépje magáról a láncokat, a lány ösvényt vágott a férfiak között, és nyekkenő testek maradtak a nyomában. Chaol kínzója még mindig olyan bátor volt, hogy nem mozdult a helyéről, amikor a lány közelített.

— Ne lőjenek! — parancsolta a csuklyás férfi az íjászoknak. A hangja alapján idősebb lehetett. — Ne lőjenek!

Celaena, véres kardját felemelve, megállt az őr előtt.

— El az utamból, különben fasírtot csinálok belőled!

Az őr, ez az ostoba felhorkant, és kissé magasabbra emelte a kardjait.

— Gyere, és szerezd meg magadnak!

Az orgyilkos mosolygott. De aztán az öreg hangú csuklyás férfi felemelt karral feléjük rohant, annak jeléül, hogy fegyvertelen.

— Abbahagyni! Tegyétek le a fegyvert! — utasította az őrt. Az vonakodott, de a lány nem tette le a fegyvert. Az öregember lépett egyet Celaena felé.

— Abbahagyni! Már így is elég ellenségünk van! Odakint még rosszabb dolgok vannak, amelyekkel meg kell birkóznunk!

Celaena lassan feléje fordult. Arca össze volt kenve vérrel, szemében lángok lobogtak.

— Nem, nincsenek — mondta. — Mert most itt vagyok.

Idegen vér borította a ruháját, a kezét, a nyakát, de csak a két íjászt látta a galérián maga felett, és az őrt, aki még közte és Chaol között állt. Az ő Chaolja között.

— Kérem — mondta a csuklyás férfi. Amikor levette a csuklyát és az álarcot, az öreg hanghoz illő arc került elő: rövid haj, nevetőráncok a szája körül és könyörgően tágra nyitott, kristálytiszta, szürke szempár. — Talán helytelenek voltak a módszereink, de...

Amikor Celaena az egyik kardot ráirányította, az álarcos őr közte és Chaol között újra harckészültségbe állt.

— Nekem mindegy, ki vagy és mit akarsz. Őt elviszem.

— Hallgass meg, kérlek! — kérte az öreg férfi halkan.

A lány érezte az őr dühét és agresszióját, látta, milyen erősen és elszántan fogja két kardjának a markolatát. Ő sem volt még kész arra, hogy a vérontást befejezze. Egyáltalán nem volt kész arra, hogy megenyhüljön.

Tehát pontosan tudta, mi fog történni, amikor a csuklyás őrhöz fordulva rávigyorgott.

Az támadott. Amikor a kardcsapásait a lány kivédte, kintről férfiak rontottak be villámló pengékkel. És akkor csak a fém csörömpölése és a földre eső sérültek kiabálása hallatszott, szinte végigszántotta magát közöttük, és olyan vad mámorba került, amelynek tetőtől talpig átadta magát.

De aztán valaki a nevét kiáltotta, egy ismerős hang, de nem Chaol. Amikor megfordult, egy nyilat látott, amelynek szikrázó acélhegye rá irányult, majd fénylő aranybarna hajat, aztán...

Archer a földre esett, a lánynak szánt nyíl az ő vállába fúródott. Celaenának két mozdulatába került, hogy az egyik kardot leejtse, a kést kihúzza a csizmájából, és az őrre hajítsa, aki lőtt. Amikor újra Archerre nézett, az már közé és a férfiakból álló sor közé állt, egyik karját feléje nyújtva szembefordult vele. A férfiakat védve.

— Ez egy félreértés — mondta neki köhécselve. A vállában lévő sebből vér szivárgott fekete palástjára. Palástot viselt.

Ugyanolyan palástot, mint a többiek.

Archer ehhez a csoporthoz tartozott. Csapdába csalta őt.

Aztán megint feltámadt benne a harag, amely összemosta az elfogása éjjelének eseményeit a mai eseményekkel, valamint Chaol és Sam arcát. A harag olyan erővel ragadta magával, hogy az övében lévő késért nyúlt.

— Kérlek — szólt Archer, egy lépést téve feléje, és felnyögött, amikor a nyíl a mozgás miatt megmozdult. — Hagyd, hogy megmagyarázzam!

Amikor a lány látta, ahogy a vér a palástján csordogál, ahogy látta a kínt, a félelmet és a kétségbeesést a szemében, haragja csillapodott.

— Engedd el! — parancsolta, halálos nyugalommal a hangjában. — Azonnal!

Archer könyörögve nézett rá.

— Először hallgass meg!

— Azonnal engedd el!

Archer jelt adott annak az őrnek, amelyik ostoba módon utoljára rátámadt. Az őr sántikálva, de meglepő módon sérülés nélkül, és még mindig mind a két kardjának a birtokában lassan megszabadította a testőrkapitányt a láncaitól.

A következő másodpercben Chaol lábra állt, de Celaena észrevette, hogy kissé dülöngél és összeszorítja a fogát. Azért az előtte álló csuklyás őrre nézve szeme csak úgy szikrázott a dühtől. Az őr egy lépést hátrált, és újra a kardjai után nyúlt.

— Egy mondatot mondhatsz, hogy meggyőzz arról, miért ne öljelek meg mindannyiótokat — sziszegte Celaena Archernek, amikor Chaol melléje állt. — Egyetlen mondatot.

Archer a fejét rázta, ide-oda nézett, hol rá, hol Chaolra. A szemében most nem félelem vagy harag tükröződött, hanem aggodalom.

— Az elmúlt hat hónapban Nehemiával együtt építettem fel itt ezt a csoportot.

Chaol teljesen lemerevedett, Celaena is csak pislogott. Ennyi elég volt Archernek ahhoz, hogy tudja, kiállta a próbát. Jelt adott a körülötte álló férfiaknak.

— Hagyjatok magunkra! — parancsolta olyan tekintéllyel a hangjában, amelyet Celaena még soha nem tapasztalt nála. A férfiak így is tettek, akik talpon maradtak, elvezették sérült társaikat. A lány megtiltotta magának, hogy a halottak számát megbecsülje.

Az öreg férfi, aki a csuklyáját lehúzva felfedte az arcát, tisztelettel, egyben hitetlenkedve nézett rá, biztos, hogy ebben a pillanatban úgy festett, mint egy szörnyeteg. De amikor az öreg észrevette, hogy nézi, feléje biccentett, majd elment a többiekkel, és a meggondolatlan, ostoba őrt is magával vitte.

Egyedül maradtak. Celaena kardját újra Archer ellen fordította, és egy lépést tett felé. Chaol azonnal ismét mellé lépett.

— Nehemia és én — szólalt meg Archer — együtt vezetjük ezt a mozgalmat. A hercegnő azért jött Résvárba, hogy megszervezzen bennünket, olyan csapatot állítson össze, amely Terrasenbe toboroz hadsereget a király ellen. És felderíti, hogy mit akar a király valójában Erileával.

Chaol feszült lett, Celaena leplezte meglepetését.

— Ez nem lehet igaz.

Archer felhorkant.

— Nem? Akkor miért olyan elfoglalt állandóan a hercegnő?

Te tudod, hová megy esténként?

Celaena jeges haragja újra fellobbant; a világ egyre lassabban, lassabban és lassabban forgott.

És ekkor valahogy minden összeállt: hogy Nehemia miként beszélte le arról, hogy utánajárjon a szem rejtélyének, amire Davis irodájában bukkant, hogy milyen lassú és feledékeny volt az ígéretével kapcsolatban, hogy ő maga is utánanéz. Eszébe jutott, amikor Dorian egyik éjjel Nehemia lakosztálya előtt gubbasztott, mert Nehemia távol volt, és az egész kastélyban nem találta, és az is, hogy a hercegnő a vitájuk előtt azt mondta, hogy Résvárban olyan ügyeket kell intéznie, amelyek éppolyan fontosak, mint Eyllwe...

— Hozzánk jár — folytatta Archer. — Idejár hozzánk, és ellát bennünket minden olyan információval, amit rábízol.

— Ha a csoportotokhoz tartozik — bökte ki Celaena —, akkor hol van most?

Archer kivonta a kardját, és Chaolra mutatott.

— Kérdezd meg őt!

A lányt erős fájdalom járta át.

— Miről beszél? — kérdezte a férfit.

De a kapitány pillantását Archerre szegezte.

— Nem tudom.

— Te hazug senkiházi! — Archer olyan vadsággal csikorgatta a fogait, amely kivételesen egyáltalán nem tűnt vonzónak. –

Biztos forrásból tudom, hogy a király több mint egy hete tájékoztatott téged a Nehemia elleni halálos fenyegetésről. Mégis mikor akartál erről szólni másoknak? — Celaena felé fordult. –

Azért hoztuk őt ide, mert parancsa volt arra, hogy kérdezze ki Nehemiát a viselkedéséről. Tudni akartuk, hogy milyen kérdéseket kell neki feltennie. És mert azt akartuk, hogy te is lásd, milyen ember is ő valójában.

— Ez nem igaz! — tiltakozott Chaol. — Ez szemenszedett hazugság! Egyetlen kérdést sem tettél fel nekem, te mocskos patkány! — Könyörgőn nézett Celaenára. A szavak csak lassan jutottak el hozzá, mindegyik még szörnyűbb volt, mint az előző.

— Tudtam a névtelen fenyegetésről Nehemia ellen, igen. De nekem azt mondták, hogy a király fogja kihallgatni, nem én.

— Mi is tudomást szereztünk erről — erősítette meg Archer. –

Nem sokkal a felbukkanásod előtt tudtuk meg, Celaena, hogy nem a kapitány fogja kihallgatni őt. De ma este nem kérdések lesznek soron, igazam van, kapitány?

Chaol nem felelt semmit, és a lánynak mindegy volt, miért.

Visszavonult a testéből. Apránként. Mint a tenger, amely apálykor visszahúzódik a parttól.

— Éppen most küldtem néhány embert a kastélyba — folytatta Archer. — Talán meg tudják akadályozni.

— Hol van Nehemia? — hallotta magát Celaena, még a száját is távolinak érezte, miközben feltette a kérdést.

— Pontosan ezt derítette ki ma este a kémem. A hercegnő feltétlenül a kastélyban akart maradni, hogy lássa, milyen kérdéseket akarnak feltenni, mit gyanítanak, és mit tudnak...

— Hol van Nehemia?

De Archer csak a fejét rázta, szemében könnyek csillogtak.

— Nem fogják kikérdezni őt, Celaena. Mire az embereim odaérnek, gyaníthatóan túl késő lesz.

Túl késő.

A lány Chaol felé fordult. A férfi arca ijedtnek és sápadtnak tűnt.

Archer újra a fejét ingatta.

— Sajnálom.

29. FEJEZET

CELAENA A VÁROS UTCÁIN SZÁGULDOTT. Útközben eldobta a köpenyét és a nehezebb fegyvereket, hogy gyorsabban tudjon futni, hogy újra a kastélyban legyen, mielőtt Nehemiát... mielőtt Nehemiát...

Valahol kongott egy óra. A kongások között egy örökkévalóság telt el.

Olyan késő volt, hogy az utcák többnyire elhagyatottak voltak. Akárki látta is, kitért előle, amikor szinte szétszakadó tüdővel elsprintelt mellettük. Nem törődött a fájdalommal, a lábára koncentrált, azokhoz az istenekhez könyörgött, akik még törődtek az emberekkel, hogy adjanak neki erőt és gyorsaságot.

Kit fog a király bevetni? Ha nem Chaolt, akkor kicsodát?

Ha ő maga személyesen hallgatja ki Nehemiát, akkor őt is meg fogja semmisíteni. És a hercegnő elleni névtelen halálos fenyegetést is meg fogja oldani.

Az üvegkastély egyre közeledett, kristálytornyain fakó, zöldes fény csillogott.

Csak még egyszer ne! Még egyszer ne — hajtogatta minden egyes lépéssel, minden szívverésével. Könyörgöm!

Nem mehetett be a főkapun, az őrök ott biztos feltartóztatnák, vagy felhajtást csinálnának, ami az ismeretlen gyilkost is csak kapkodásra késztetné. Az egyik kertet magas kőfal vette körül, közelebb is volt, és sokkal kevesebben is őrizték.

Esküdni mert volna, hogy patkók dobogását hallotta a háta mögött, de a világ most csak két dologból állt a számára: volt ő, és volt a távolság, amely Nehemiától elválasztotta. Elérte a kőfalat, zúgott a fülében a vér, amikor nekifutott, hogy felugorjon rá.

A becsapódás zaját tompította, amennyire csak lehetett.

Sikerült kézzel-lábbal megkapaszkodnia, olyan erősen, hogy letörtek a körmei. Mielőtt az őrök egyáltalán feléje néztek volna, már felmászott, és a másik oldalon volt.

A kert kavicsos ösvényén landolt, és a kezére esett. Valahol a tudata mélyén érezte a tenyerén a fájdalmat, de már rohant is tovább, a kastély üvegajtajáig. A hófoltok kéken világítottak a holdfényben. Elsőként Nehemia lakosztályához fog rohanni, hogy a hercegnőt a saját biztonsága érdekében bezárja. Ezután pedig kinyírja azt a rohadékot, aki a barátnőjét kinézte magának.

Archer emberei kicsit sem érdekelték. Azokat másodpercek alatt letudta. Akárki szállt is rá Nehemiára, a fickó az övé volt.

Darabonként fogja szétszedni, míg meg nem hal. A maradványait pedig a király lába elé fogja hajítani.

Feltépte az üvegajtó egyik szárnyát. Álldogáltak itt őrök, de azért választotta ezt a bejáratot, mert itt ismerték. Azt azonban nem várta, hogy Doriant látja majd velük csevegni. A férfi szeme csak egy zafírkék folt volt, amikor elsprintelt mellette.

Kiáltásokat hallott a háta mögül, de nem fog megállni, nem állhat meg. Csak még egyszer ne! Ne! Amikor elérte a lépcsőt, remegő lábbal két-három fokot is lépett egyszerre. Nem járt már messze, Nehemia lakosztálya csak egy szinttel volt feljebb és két folyosóval hátrébb. Adarlan orgyilkosa volt, ő volt Celaena Sardothien. Nem fog kudarcot vallani. Ennyivel tartoztak neki az istenek. Nem hagyja cserben Nehemiát. Ha már annyi szörnyű szó elhangzott kettejük között.

Elérte a lépcső tetejét. A kiabálás mögötte hangosabb lett, többen a nevét kiáltották. De most senki sem tartóztathatja fel.

Amikor befordult az ismert folyosón, a faajtó látványára a megkönnyebbüléstől majdnem elsírta magát. Zárva volt, és nem volt jele erőszakos behatolásnak.

Előhúzta két kését, és villámgyorsan átgondolta, miként fogja Nehemiának sietve elmagyarázni, hogy hogyan és hol kellene gyorsan elrejtőznie. Ha a támadója megérkezik, akkor Nehemia egyetlen feladata az lesz, hogy nyugodtan várjon a rejtekhelyén. A többit majd ő elintézi. És pokoli örömét fogja lelni benne.

Elérte az ajtót, nekidőlt, a zárak eltörtek.

A világ egyetlen ősi, szakadatlan dobogássá zsugorodott.

Celaena megpillantotta a helyiséget.

Tiszta vér volt minden.

Az ágy előtt Nehemia testőrei feküdtek átmetszett torokkal, belső szerveik a földön folytak.

És az ágyon...

Az ágyon...

Celaena hallotta, ahogy a kiáltások közelednek, elérik a szobát, de valahogy tompák voltak, mintha víz alatt lenne, és a zajok a felszínt fodroznák.

A jéghideg hálószoba közepén állva az ágyra meredt, a hercegnő meggyötört testére.

Nehemia halott volt.

II. RÉSZ — A KIRÁLYNŐ NYILA

30. FEJEZET

CELAENA A TESTRE MEREDT.

Élettelen, szisztematikusan megcsonkított test volt, annyira szét volt darabolva, hogy az ágy szinte feketéllett a vértől.

Mögötte emberek nyomultak a szobába, homályosan észlelte, ahogy valaki elhányta magát mellette.

Egyszerűen ott maradt, ahol volt, míg a többiek gyorsan körbejárták, hogy a három kihűlő tetemet megnézzék. Ez a szüntelen, egyforma dobogás a fülében, a szívverése minden más zajt elnyomott.

Nehemia már nem volt ott. Ez az élettel teli, szenvedélyes, szerető lélek, a hercegnő, akit Eyllwe fényének hívtak, a nő, aki a remény esszenciája volt, egyszerűen kihunyt, akár egy gyertyaláng.

Ő pedig nem volt ott akkor, amikor a legfontosabb lett volna.

Nehemia meghalt.

Valaki a nevét mondta, de nem ért hozzá.

Az előtte szikrázó zafírkék szempár fénye miatt hirtelen nem látta már az ágyat, és az azon szétdarabolt tetemet. Dorian.

Dorian herceg. A herceg arcán könnyek folytak. A lány kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a könnyeket. Furcsán melegek voltak az ő jéghideg, távoli ujjainak. A körmei piszkosak voltak, véresek, letörtek — hátborzongató volt a kontraszt a herceg puha, fehér arcához képest.

És aztán ez a valaki a háta mögött újra a nevét mondta.

— Celaena!

Ők voltak. Ők tették.

Véres ujjai lecsúsztak Dorian arcáról a nyakára. Dorian csak nézte, hirtelen megnémult.

— Celaena — megint ez az ismerős hang. Figyelmeztető hang.

Ők voltak. Elárulták őt. Elárulták Nehemiát. Ők csalták el innen. A körme Dorian védtelen nyakát karcolta.

— Celaena — ismételte meg a hang.

Lassan megfordult.

Chaol állt ott, keze a kardján, ugyanazon a kardon, amelyet a lány elvitt a raktárba, és otthagyott. Archer megmondta neki:

Chaol tudta, hogy ez fog történni.

Tudta.

Valami ezer darabra tört benne, és ütnie kellett.

Chaol éppen hogy el tudta engednie a kardját, amikor a lány keze meglendült, és megütötte az arcát.

A falnak csapódott, és a négy karmolásból, amelyet a körmével az arcába vésett, égő fájdalom áradt szét.

Celaena az övében lévő tőr után akart nyúlni, de Chaol megfogta a csuklóját. Arcáról a nyakára folyt a vér.

Gárdistái kiabáltak és közelebb jöttek, de ő az egyik lábát megvetette Celaena lába mögött, megperdítette és a földhöz vágta.

— Vissza! – parancsolta katonáinak, pedig nem volt könnyű helyzetben. Bár a földhöz szorítva tartotta, a lány egy akkora horogütést vitt be neki, hogy majdnem kiestek a fogai.

Aztán úgy fújtatott, mint egy vadállat, és a torka után nyúlt. A férfi kitért, és újra a márványpadlóra szorította.

— Hagyd abba!

De az a Celaena, akit ismert, már nem volt jelen. A lány, akit feleségül akart venni, a lány, akivel a múlt héten az ágyát megosztotta, nyomtalanul eltűnt. Ruhájára és kezére vastag rétegben rászáradt a raktárban megölt emberek vére.

A lány felhúzta az egyik térdét, és olyan nagyot rúgott a lába közé, hogy menten elengedte. Celaena ráülve tőrét a mellkasának szegezte...

Megint megragadta a csuklóját, és minden erejét megfeszítve eltartotta, mire a penge a szíve felett megállt. A lány egész testében remegett az erőfeszítéstől, hogy néhány centiméterrel lejjebb nyomja a kést. A másik tőre után nyúlt, de a férfi azt a csuklóját is megfogta.

— Hagyd abba! – Chaol zihált, a rúgástól még alig kapott levegőt, amit a lány a térdével mért rá, és próbált nem gondolni az őrült fájdalomra. — Celaena, hagyd abba!

— Kapitány! — szólalt meg az egyik embere óvatosan.

— Vissza! — mordult fel újra.

A lány azzal, hogy a teljes súlyával a tőrre nehezedett, nyert egy centimétert. A férfi karja remegni kezdett. Meg fogja ölni.

Tényleg meg fogja ölni.

Kényszerítette magát, hogy a szemébe nézzen, hogy lássa az arcát, amelyet a felismerhetetlenségig eltorzított a düh.

— Celaena — szólt, és tiszta erőből szorította a csuklóját, abban a reményben, hogy a fájdalom eléri és észhez téríti. De az továbbra sem engedte el a tőrt.

— Celaena, én a barátod vagyok.

A lány rámeredt, összeszorított fogain keresztül köhintett egyet. Egyre szaporábban vette a levegőt, mielőtt olyan hangosan felordított volna, hogy az egész szobában, a férfi egész testében, egész világában dübörgött a hangja.

— Soha nem leszel a barátom! Örökre az ellenségem leszel.

Az utolsó előtti szót olyan mély gyűlölettel ordította, hogy úgy érezte, mintha gyomorszájon vágta volna. Amikor újra felágaskodott, a férfi kezéből kicsúszott a csuklója, amelyben a tőrt fogta. A penge zúgva megindult lefelé.

És megállt. Hirtelen jéghideg lett a szobában, és Celaena keze egyszerűen megállt, mintha megfagyott volna a mozdulat közepén. Pillantása levált a férfi arcáról, de az nem látta, hogy kire fújtat olyan vadul. Egy másodpercig olyan volt, mintha egy láthatatlan erő ellen ágálna. Ekkor Ress mögéje került. A lány túlzottan el volt foglalva azzal, hogy lerázza magáról ezt a hatalmat, így nem vette észre, hogy a gárdista kardja gombjával a fejére vág.

Amikor Celaena összecsuklott rajta, vele együtt Chaol lényének egy része is összeomlott.

31. FEJEZET

DORIAN TUDTA, hogy Chaolnak ebben a helyzetben nem volt más választása, mint hogy Celaenát a véres szobából a hátsó lépcsőházon át a lehető legmélyebbre, a kastély tömlöcébe vigye.

A herceg megpróbált nem nézni Kaltain kíváncsi, félőrült arcára, amikor a barátja Celaenát a szomszédos cellába fektette, és a cellaajtót bezárta.

— Szeretném odaadni neki a köpenyemet — mondta Dorian, és már készült is levenni.

— Ne tedd! — felelte Chaol halkan. Az arca még mindig vérzett. A lány a körmével négy mély karmolást ejtett az arcán.

A körmével. Te jóságos istenek!

— Szalmán kívül nem merek rábízni semmit.

Chaol már levette róla maradék fegyvereit, beleértve a négy veszélyesnek tűnő hajtűjét is, és eldugott fegyverek után kutatva átnézte a csizmáját és tunikáját is.

Kaltain halványan a lányra mosolygott.

— Ne érj hozzá, ne beszélgess vele és ne nézz rá! — parancsolta neki Chaol, mintha nem lett volna ott egy rács, amely a két nőt egymástól elválasztotta. Kaltain csak fújtatott egyet, és összegömbölyödött a saját oldalán. Chaol kurtán parancsokat osztogatott az őreinek az étel- és vízadagokról, illetve az őrségváltásról, majd sarkon fordult.

Dorian némán követte. Nem tudta, hol kezdje. A gyász hullámokban temette maga alá, amikor újra és újra eszébe jutott, hogy Nehemia meghalt. Ott volt benne még az émelygés és undor a hálószobában látottak miatt, de a döbbenet és megkönnyebbülés is, hogy mágiájával valahogy megállította Celaena kezét, mielőtt leszúrta volna Chaolt, és hogy ezt a lányon kívül senki nem vette észre.

Amikor a lány Chaolra fújtatott, a szemében valami olyan vadság tükröződött, hogy a hideg borzongás futott végig a hátán.

A kő csigalépcső felénél a kapitány váratlanul lerogyott egy lépcsőfokra, és fejét a kezébe temette.

— Te jó ég, mit tettem? — suttogta.

Bár olyan sok minden megváltozott kettejük között, nem hagyhatta ott Chaolt. Most nem. Végül is neki is szüksége volt valakire, aki mellé leülhet.

— Mondd el, mi történt! — kérte Dorian halkan, leült mellé, és a lépcsőház sötétjébe bámult.

Chaol beszélni kezdett.

Dorian meghallgatta a történetet, hogy a barátját miként rabolta el egy lázadó csoport. Hogyan hatolt be Celaena a raktárépületbe, és kaszabolta le az embereket, akár a fűszálakat.

Hogy a király egy héttel ezelőtt egy névtelen halálos fenyegetésről beszélt neki, Nehemiával kapcsolatban, és megparancsolta, hogy erősítse meg az őrzését. Hogy a király aztán elrendelte a hercegnő kihallgatását, és arra utasította, hogy ma este tartsa távol Celaenát. Hogy Archer, az a férfi, akinek a meggyilkolására Celaena hetekkel ezelőtt megbízást kapott, elmagyarázta, hogy Nehemia kihallgatásával valójában a meggyilkolására gondoltak. És hogy a lány ezután a szegénynegyedből az egész utat idáig rohanva tette meg, de így is elkésett azzal, hogy a barátnőjét megmentse.

Voltak dolgok, amelyekről Chaol továbbra sem beszélt, de Dorian így is megértette.

A barátja remegett, ami már önmagában véve is ijesztő volt, hiszen már ezzel is megrendítette a biztonságérzetüket.

— Még soha senkit nem láttam, aki úgy mozogna, mint ő — suttogta a kapitány. — Még soha nem láttam senkit, aki olyan gyorsan futna, mint ő. Dorian, olyan volt, mintha... — Chaol a fejét ingatta. — Másodpercekkel azután, hogy elindult, találtam egy lovat, de ő gyorsabb volt. Ez hogy lehet?

Dorian korábban mindezt egyszerűen annak tudta volna be, hogy a barátjának a félelemtől és a fájdalomtól eltorzult az időérzéke, de néhány pillanattal korábban az ő erein keresztül is átáramlott a mágia.

— Nem gondoltam, hogy ez fog történni — kesergett Chaol összeroskadva, homlokát a térdére hajtva. — Ha az apád...

— Nem az apám volt — tiltakozott Dorian. — Ma este a szüleimmel vacsoráztam. — Éppen erről a vacsoráról jött, amikor Celaena égő tekintettel elrohant mellette. Ez a tekintet elég volt ahhoz, hogy utánarohanjon, testőrei kíséretében, majd a folyosón majdnem összeütköztek Chaollal. — Az apám azt mondta, hogy később, vacsora után beszél Nehemiával. Ha jól látom a dolgokat, akkor ez órákkal korábban történt.

— De ha az apád nem akarta megölni, akkor mégis ki lehetett? A halálos fenyegetés miatt több járőrt helyeztem riadókészültségbe, és ezeket az embereket én választottam ki személyesen. Akárki tette is, gond nélkül ment el mellettük.

Akárki tette is...

Dorian megpróbált nem gondolni a helyszínre. Chaol egyik gárdistája a három halott látványára a szoba közepén elhányta magát. És Celaena úgy állt ott, akár egy üres porhüvely, úgy meredt Nehemiára.

— Akárki tette is, beteges élvezetet lelhetett benne — fejezte be Chaol a mondatot.

Dorian lelki szemei előtt újra felvillantak a gondosan, szinte szakszerűen feldarabolt hullák.

— De ez mit jelent?

Könnyebb volt tovább beszélgetni, mint arról gondolkodni, hogy pontosan mi történt. Ahogy Celaena ránézett, anélkül hogy valóban látná, ahogy a könnyeit letörölte, és aztán a letört körmeit végighúzta a torkán, mintha érezné az alatta lüktető vért. És ahogy aztán Chaolra támadt...

— Mennyi ideig fogod itt tartani? — kérdezte Dorian, lefelé nézve a lépcsőkön.

A lány a testőrkapitányt az emberei előtt támadta meg. Sőt, a támadásnál is rosszabb, ami történt.

— Annyi ideig, ameddig szüksége van rá — felelte Chaol halkan.

— Miért?

— Azért, hogy már ne akarjon mindannyiunkat megölni.

Celaena már azelőtt tudta, hogy hol van, hogy felébredt volna, de egyáltalán nem érdekelte. Ugyanazt élte át újra és újra.

Azon az éjszakán, amikor elfogták, éppígy elvesztette a fejét, és csak egy hajszál választotta el attól, hogy megölje azt a személyt, akit a legjobban gyűlölt, de akkor valaki kiütötte, és egy bűzös tömlöcben ébredt. Amikor kinyitotta a szemét, keserűen mosolygott. Mindig ugyanazok a történetek, ugyanaz a veszteség.

A cella másik végében a földön egy tányér állt, kenyérrel, sajttal, valamint egy bádogbögre vízzel. Celaena felült.

Hasogatott a feje. Megtapintotta a fején lévő dudort.

— Mindig is tudtam, hogy te is itt fogsz kikötni — szólt Kaltain a szomszédos cellában. — A királyi fenségeknek belőled is elegük lett?

A lány közelebb húzta a tálcát, és a szalmapriccs mögötti kőfalnak dőlt.

— Nekem van belőlük elegem — felelte.

— Valakit megöltél, aki különösen rászolgált?

Celaena a hasogató fejfájása miatt lehunyta a szemét.

— Majdnem.

Érezte a ragacsos vért a kezén és a körme alatt. Chaol vérét.

Remélhetőleg maradnak hegek a négy karmolás után az arcán.

Remélhetőleg soha többé nem látja, különben megöli. Chaol tudta, hogy a király ki fogja hallgatni Nehemiát. Tudta, hogy a király, a legkegyetlenebb, legvérszomjasabb szörnyeteg az egész világon, a barátnőjét ki akarja hallgatni. És nem szólt neki. Nem figyelmeztette őt.

De nem a király volt. Nem, azalatt a néhány perc alatt, amit a hálószobában töltött, világossá vált a számára, hogy ez nem az ő kézjegyét viseli. Ennek ellenére Chaolt tájékoztatták a névtelen fenyegetésről, tudta, hogy valaki ártani akar Nehemiának. És nem szólt neki.

Teljesen idióta tisztességből és a király iráni lojalitásból még csak eszébe sem jutott, hogy Celaena tehetne valamit a gyilkosság megakadályozása érdekében.

Most mindennek vége. Miután elveszítette Samet, és Távolvégbe küldték, teljesen szétesett, de a bánya vigasztalanságában összeszedte magát. És amikor idejött, olyan buta volt, hitt abban, hogy Chaollal a kirakós utolsó darabkája is a helyére került. Olyan buta volt, hogy egy rövidke pillanatig azt hitte, boldog lehet.

De a halál volt az ő átka és az adománya. A halál ezekben a hosszú, hosszú években jó barátja lett.

— Meggyilkolták Nehemiát — suttogta a sötétben, mert muszáj volt valakinek elmondania, hogy kioltották ezt az egykor oly fénylő lelket. Hogy Nehemia itt, ezen a világon élt, és milyen jó, bátor, valamint csodálatos ember volt.

Kaltain először néma maradt. Egy idő múlva halkan megszólalt, úgy, mintha az egyik csapást a másikra lehetne cserélni.

— Öt nap múlva Perrington herceg Morathba utazik, és én vele tartok. A király azt mondta, hogy vagy hozzámegyek feleségül, vagy itt lent fogok rohadni életem végéig.

Celaena feléje fordulva kinyitotta a szemét. Kaltain a falnál ült, karjával átkulcsolta a térdét. Még koszosabb és nyúzottabb volt, mint utolsó látogatásakor. Még mindig Celaena köpenyébe burkolózott.

— Te elárultad a herceget — felelte a lány. — Miért akarna feleségül venni?

A nő halkan nevetgélt.

— Ki tudja, hogy ezek az emberek milyen játékokat játszanak, és milyen céljaik vannak? — Koszos kezével megdörzsölte az arcát. — Egyre jobban fáj a fejem — mormogta. –

És a szárnycsapások, azok sem maradnak soha abba.

Az álmaim tele vannak árnyakkal és verdeső szárnycsapásokkal — mesélte Nehemia, és Kaltain is említette már egyszer a szárnyakat.

— Mi köze van az egyiknek a másikhoz? — kérdezte Celaena. A szavai egyszerre visszhangoztak élesen és tompán.

Kaltain meglepve vonta fel a szemöldökét, mintha fogalma sem lenne arról, hogy mit mondott.

— Mennyi ideig fognak itt tartani? — kérdezte.

Azért, mert megpróbálta megölni a testőrkapitányt? Talán örökre. De fütyül rá. Azt sem bánja, ha kivégzik.

Öljék meg, ha akarják.

Nehemia nem egy, hanem sok királyság reménye volt. Soha nem jön létre a királyi udvar, amelyről álmodott. Eyllwe soha nem lesz szabad. És neki sem lesz soha többé alkalma arra, hogy bocsánatot kérjen tőle azért, amit a vita hevében a fejéhez vágott. Az utolsó szavak, amelyeket Nehemia hozzá intézett, már örökre úgy maradnak. Ez marad az utolsó, amit a barátnője róla gondolt.

Egyszerűen gyáva vagy.

— Ha kiengednek — mondta Kaltain, miközben mindketten a cellájuk sötétjébe bámultak —, gondoskodj arról, hogy megkapják a büntetésüket. Mindenki.

Celaena a saját lélegzetvételét figyelte, érezte Chaol vérét a körme alatt, és azoknak az embereknek a vérét, akiket lekaszabolt, érezte a jeges hideget Nehemia hálószobájában, ahol az ágya vérben ázott.

— Meg fogják kapni — esküdött meg Celaena a sötétségnek.

Ezenkívül már mindennek vége volt.

Jobb lett volna, ha Távolvégben marad. Ott halt volna meg.

Úgy érezte, mintha nem a sajátja lenne a teste, amikor a tálcát az étellel közelebb húzta magához, és a fém megzörrent az öreg, nedves köveken. Nem is volt éhes.

— Nyugtatót kevernek a vízbe — szólt Kaltain, amikor Celaena a bádogbögre után nyúlt. — Velem is ezt csinálják.

— Az jó — felelte a lány, és egy húzásra kiitta a bögre tartalmát.

Három nap telt el. Minden étkezéskor kevertek nyugtatót az italába.

Álmában és ébren is abba a szakadékba meredt, amely az álmait uralta. Az erdő a szemközti oldalon eltűnt, a szarvas sem volt már ott, mindenhol csak a sziklás, kopár vidék és a gonosz szél, amely újra meg újra ezt susogta:

Egyszerűen gyáva vagy.

Celaena tehát minden alkalommal kiitta a gyógyszerezett vizet, és hagyta, hogy az elkábítsa.

— Körülbelül egy órával ezelőtt itta meg a vizet — szólt a negyedik nap reggelén Ress Chaolhoz.

A férfi bólintott. Celaena beesett arccal, öntudatlanul feküdt a földön.

— Evett?

— Egy harapást vagy kettőt. Nem próbált megszökni. Egy szót sem szólt hozzánk.

Ress és a többi testőr nyugtalanul nézte, ahogy Chaol kinyitotta a cellaajtót.

Nem bírta már egyetlen másodpercig sem tovább, hogy ne lássa őt. Kaltain a szomszédos szobában aludt, és nem mozdult, amikor bement Celaena cellájába.

Melléje térdelt. Alvadt vér szaga volt, és a ruhája a rászáradt vértől teljesen megmerevedett. A férfi torka összeszorult.

A kastélyban az elmúlt napokban elszabadult a pokol.

Nehemia gyilkosai után kutatva Chaol parancsára átfésülték nemcsak a kastélyt, de az egész várost is. Többször járt a királynál is, hogy elmondja neki, mi történt: hogy őt is elrabolták, és valaki a külön odavezényelt őrök ellenére bejutott Nehemiához. Meg volt lepve, hogy a király nem bocsátotta el, vagy nem történt valami még rosszabb.

A legszörnyűbb az volt, hogy a király még elégedettnek is tűnt. Megszabadult egy problémától, anélkül, hogy bepiszkította volna vele a kezét. Fő gondja az a felbolydulás volt, amelyet a hír Eyllweben elkerülhetetlenül ki fog váltani. Egy másodpercig sem gyászolta Nehemiát, és a lelkiismeret-furdalás leghalványabb jelét sem mutatta. Chaol maga is meglepődött, hogy mekkora önuralomra volt szüksége ahhoz, hogy ne fojtsa meg a saját uralkodóját.

De nemcsak a saját sorsa függött engedelmességétől és jó viselkedésétől. Amikor a királynak Celaena állapotát taglalta, az nem mutatkozott különösebben meglepettnek. Csak annyit mondott, hogy a lányt újra egyenesbe kell hozni, és ezzel a dolog el van intézve.

Egyenesbe hozni.

Chaol gyengéden felemelte a lányt, és kivitte a cellából. Soha nem bocsátja meg magának, hogy ebbe a büdös tömlöcbe vetette, még ha nem is volt más választása. Ezekben a napokban a saját ágyában sem tudott aludni, mert még érezte benne kedvese illatát. Amikor az első éjszaka lefeküdt, eszébe jutott, hogy a lány éppen hol fekszik, és akkor átköltözött a kanapéra. A legkevesebb, amit érte tehetett, az volt, hogy visszaviszi a saját lakosztályába.

De azt nem tudta, miként hozhatná egyenesbe. Nem tudta, hogy javítson meg valamit, ami tönkrement. Benne és köztük.

Az emberei vele voltak, miközben felvitte a lányt a lakosztályába.

Nehemia halála megviselte, lépten-nyomon üldözte. Már napok óta nem mert a tükörbe nézni. Még ha nem is a király ölette meg a hercegnőt, ha figyelmeztette volna Celaenát a fenyegető veszélyről, akkor legalább résen lett volna. Ha Nehemiát beavatta volna, akkor a testőrei is óvatosabbak lettek volna. Döntésének következményei időnként olyan durván érintették, hogy nem kapott levegőt.

És akkor még itt volt ez a következmény is, akit a karjában tartott, amikor Ress kinyitotta lakosztálya ajtaját. Philippa már várta őket, és a fürdőszoba felé intett. Erre egyáltalán nem gondolt, hogy Celaenát le kell mosdatni, mielőtt ágyba kerül.

A fürdőszoba felé menet képtelen volt a cseléd szemébe nézni, mert tudta, milyen igazságot olvasna ki belőle.

Ezt már abban a pillanatban felfogta, amikor a lány Nehemia hálószobájában feléje fordult.

Elvesztette őt.

És soha, soha többé nem fogja közel engedni őt magához.

32. FEJEZET

CELAENA A SAJÁT ÁGYÁBAN ÉBREDT, és tudta, hogy a vizében már nem lesz több nyugtató.

Nem lesz több reggeli beszélgetés Nehemiával, és nem lesz több rémjelóra. Soha többé nem lesz még egy olyan barátnője, mint ő.

Anélkül, hogy odanézett volna, tudta, hogy valaki tisztára sikálta. A sötét tömlöcben töltött napok után a napfényes hálószobában rögtön elkezdett hasogatni a feje. Pislogva felfedezte, hogy Fürge hozzábújva aludt. A kutyus felemelte a fejét, hogy néhányszor megnyalja a karját, aztán aludt tovább.

Orrocskájával a lány könyöke és felsőteste közé furakodott.

Vajon Fürge érezte a veszteséget? Gyakran eszébe jutott, hogy a kutyája a hercegnőt talán még nála is jobban szerette.

Egyszerűen gyáva vagy.

Fürgének emiatt nem tehet szemrehányást. Ezen a romlott, álszent udvaron és királyságon kívül az egész világ szerette Nehemiát. Nehéz lett volna nem szeretni őt. Celaena is az első pillanattól fogva a szívébe zárta, mintha ikerlelkek lettek volna, akik végre egymásra találtak. Lelki barátnője volt. És most meghalt.

A lány a mellkasára tette a kezét. Mennyire abszurd, mennyire tökéletesen abszurd és értelmetlen, hogy a szíve még mindig vert, Nehemia szíve pedig már nem lüktetett tovább.

Az Elenától kapott amulett meleg volt, mintha egy kicsit vigasztalni akarta volna. Hagyta, hogy keze a matracra csússzon.

Ezen a napon eddig még meg sem próbálta elhagyni az ágyat. Philippa erőszakoskodott vele, hogy egyen valamit, és mellékesen megjegyezte, hogy elmulasztotta Nehemia temetését.

Túlzottan el volt foglalva azzal, hogy nyugtatókat döntsön magába, és gyásza elől a tömlöcbe bújjon el, ahelyett, hogy ott lett volna, amikor a barátnőjét a napsütötte Eyllwe-től oly távol átadják a hideg földnek.

Egyszerűen gyáva vagy.

Ezen a napon Celaena tehát nem hagyta el az ágyát. És másnap sem.

Meg harmadnap sem.

33. FEJEZET

CALACULLA BÁNYÁIBAN nyomasztó hőség honolt, és a rabszolgalány élénken el tudta képzelni, hogy mennyivel rosszabbul lenne, ha a nyári nap a fejére tűzne.

Hat hónapja volt a bányában. Azt mondták neki, hogy ennyi ideig még senki nem bírta ki. Anyja, nagyanyja és öccse még egy hónapot sem élt túl. Az apja még a bányáig sem jutott el, mert Adarlan mészárosai őt a többi lázadóval együtt a faluban kivégezték. A többieket összetoborozták és ideküldték.

Öt és fél hónapja volt már egyedül, ezrek vették körül, de mégis egyedül volt. Már nem emlékezett arra, hogy mikor látta utoljára az eget vagy Eyllwe hideg szellőben ringatózó mezőit.

De mindkettőt látni fogja újra, az eget és a füves pusztákat is. Tudta, mert éjjelenként otthon, amikor aludnia kellett volna, titkon fennmaradt, és a padlódeszka résein keresztül hallgatózott, hogy miről beszél az apja más lázadókkal: a lehetőségekről Adarlan megdöntésére, és Nehemia hercegnőről, aki átmenetileg a fővárosban tartózkodik, és a szabadságukért küzd.

Ha kitart, ha csak egyszerűen tovább lélegzik, akkor kibírja addig, míg Nehemia eléri a célját. Igen, sikerülni fog neki, és akkor eltemeti a halottait, még akkor is, ha a gyász hónapjai már leteltek. Csatlakozni fog a legközelebbi lázadó csoporthoz.

Minden adarlani megölésekor a halottai nevét fogja kiáltani, hogy a másvilágon hallják, és tudják, hogy nincsenek elfeledve.

Amikor a csákányával a kérlelhetetlenül kemény sziklafalba vert, a levegő szinte felsebezte kiszáradt torkát. A közeli falnak támaszkodó őr a kulacsában lötyögtette a vizet, arra várva, hogy egyikük összeessen, és a korbácsát megsuhinthassa.

Lehajtott fejjel dolgozott és lélegzett tovább.

Sikerülni fog.

Nem tudta, hogy mennyi idő telt el, csak azt érezte, hogy egy hullám halad át a bányán, mintha a föld rengene. A csend hulláma, amit jajveszékelés követ.

Érezte, hogy jön, egyre csak dagad, közelebb és közelebb minden fejfordítással, minden elmormogott szóval.

És aztán hallotta, meghallotta azokat a szavakat, amelyek mindent megváltoztattak.

Nehemia hercegnő halott. Adarlan megölette.

A szavak elmentek mellette, még mielőtt fel tudta volna fogni őket.

Bőr csapódott a sziklának. A felügyelő csak néhány másodpercig fogja tűrni a szünetet, aztán már rá fog ütni a korbácsával.

Nehemia meghalt.

A kezében lévő csákányra meredt.

Lassan megfordult, és a felügyelő arcába nézett, Adarlan arcába. A férfi megmozdította a csuklóját, a vasszögekkel kivert korbácsot a kezében.

A lány érezte, hogy folynak a könnyei, lefelé, a hat hónapja nem mosott arcán.

Elég volt. A szavak úgy sikoltottak benne, hogy reszketni kezdett.

Hangtalanul elkezdte sorolni a halottait. És amikor a felügyelő felemelte a korbácsát, a felsorolás végén hozzátette a saját nevét is, majd a csákányt a férfi hasába vágta.

34. FEJEZET

— VAN A VISELKEDÉSÉBEN VALAMILYEN VÁLTOZÁS?

— Kikelt az ágyából.

— És?

Az üvegkastély egyik felső szintjén álltak egy napfényes folyosón, és a rendszerint derűs Ress szokatlanul komor képet vágott.

— Most egy fotelban ül a cserépkályha előtt. Ugyanazt csinálja, mint tegnap, akkor is felkelt, egész nap a fotelban ült, és napnyugtakor visszafeküdt az ágyába.

— Továbbra sem szól egy szót sem?

Ress a fejét rázta, és lehalkította a hangját, amikor egy udvaronc ment el mellettük.

— Philippa azt mondta, hogy csak ül ott a tüzet bámulva.

Anélkül, hogy egy szót szólna. Az ételéhez továbbra is alig nyúl hozzá.

Ress figyelmesen megnézte a Chaol arcán gyógyuló karmolásokat. Kettő már behegedt és el fog tűnni, de volt még egy hosszú, meglepően mély seb, amely még nyílt volt. Chaol sem tudta, hogy marad-e heg utána. Megérdemelné.

— Valószínűleg semmi közöm hozzá, de...

— Akkor ne is mondd! — förmedt rá Chaol. Pontosan tudta, hogy mit akar Ress mondani, ugyanazt, mint Philippa és mindenki más, aki az útjába akadt, és ezzel az együtt érző pillantással nézett rá. Meg kellene próbálnod, beszélned kellene vele.

Bizonyára futótűzként terjedt a hír, hogy majdnem megölte, mindenesetre úgy tűnt, hogy mindenki tudja, milyen mély a szakadás kettejük között. Azt gondolta, hogy mindketten diszkrétek, és Philippáról is tudta, hogy nem egy pletykafészek.

De talán már messziről lehetett látni rajta, mit érez iránta. És hogy Celaena most mit érzett iránta... Ellenállt a késztetésnek, hogy az arcán lévő karmolásokat megérintse.

— Mégis akarok őröket az ajtaja és ablaka elé — parancsolta Ressnek. Úton volt a következő gyűlésre, ahol újabb hangos vitára számított arról, miként kellene kezelniük Eyllwe-ben a hercegnő halála miatti reakciókat.

— Ha bárhová el akar menni, akkor ne álljátok útját, de próbáljátok egy kicsit feltartóztatni.

Csak addig, amíg értesíteni tudják őt, hogy végre elhagyta a lakosztályát. Ha bárki megállíthatja, az csak ő lehet, és csak ő beszélhet majd vele arról, ami Nehemiával történt. Addig annyi teret fog adni neki, amennyire szüksége van, még akkor is, ha majdnem belehal, hogy nem beszélhet vele. Az élete részévé vált, kezdve a reggeli futásokkal, a közös ebédekig, a lopott csókokig, amikor senki nem nézett oda, és most nélküle üresnek érezte magát. És még mindig nem tudta, hogy valaha a szemébe tud-e majd nézni.

Örökre az ellenségem leszel.

Ezt így is gondolta.

Ress bólintott.

— Intézkedni fogok.

A fiatal gárdista szalutált, Chaol pedig indult a tanácsterem felé. Ma több gyűlést is tartanak, rengeteg megbeszélést, mert még mindig keserű viták folytak arról, miként kellene Adarlannak Nehemia halálára reagálnia. És bár egyáltalán nem szívesen vallotta be, de más gondjai is voltak, mint Celaena vég nélküli gyásza.

A király lordjait és vazallusait a birodalom déli részéből Résvárba hívta.

Köztük Chaol apját is.

Doriannek rendszerint nem volt semmi baja Chaol embereivel.

De az nagyon nem tetszett neki, hogy éjjel-nappal gárdisták követték, akik mindenhol veszélyt szimatoltak. Nehemia halála bebizonyította, hogy a kastély nem biztonságos. Anyját és Hollint a lakosztályukban elszeparálva tartották, sok nemes pedig vagy elhagyta a várost, vagy ők is rejtőzködtek.

Csak Roland nem. Bár az anyja a hercegnő meggyilkolását követő reggelen visszamenekült Meahba, Roland itt maradt azzal az indokkal, hogy Doriannek most minden eddiginél nagyobb szüksége van a támogatására. És igaza volt. A tanácsgyűléseken, amelyek egyre nagyobb létszámúak lettek, mert egyre több lord érkezett délről, Roland minden hozzászólásában és ellenvetésében Dorian mellé állt. Együtt érveltek az ellen, hogy felkelés esetén további csapatokat küldjenek Eyllwe-be, és Roland támogatta a herceg azon javaslatát is, hogy nyilvánosan kérjenek bocsánatot Nehemia szüleitől a hercegnő haláláért.

Amikor Dorian ezt megpendítette, az apja majd felrobbant a dühtől, de ő mégis írt Nehemia szüleinek, és a legmélyebb részvétét fejezte ki. Az apja tőle mehetett a pokolba.

Amikor a toronyszobájában ülve a másnapi gyűlésre készült a déli lordokkal, és a szükséges dokumentumokat olvasgatta, pontosan erre jött rá, hogy ez kezdett problémává válni. Sokáig gondosan ügyelt arra, hogy ne szálljon szembe az apjával, de milyen férfi az, aki vakon engedelmeskedik?

Okos férfi, suttogta egy hang belülről. Itt volt megint ez a hideg, ősi hatalom.

Legalább négy gárdista állt a lakosztálya előtt.

Magántornya olyan magas volt, hogy senki sem tudott volna az erkélyre felkapaszkodni, és a szobájába is csak egy lépcső vezetett. A tornyot könnyen meg lehetett védeni, de könnyűszerrel válhatott kelepcévé is.

Dorian az asztalán lévő üvegtollakra bámult. Nehemia halálának éjszakáján nem akarta Celaena csuklóját a levegőben megállítani. Csak azt tudta, hogy a nő, akit egykor szeretett, arra készül, hogy a legjobb barátját egy félreértés miatt megölje. Túl messze állt ahhoz, hogy megfogja, amikor a pengét lefelé nyomta, de akkor... Olyan volt, mintha egy fantomkar lőtt ki volna belőle, és megfogta volna a lány csuklóját. Érezte az alvadt vért a bőrén, mintha megérintette volna.

De nem tudta, mit tesz. Szinte öntudatlanul cselekedett, a kétségbeesés és a szükség vezérelte.

Meg kell tanulnia, miként tudja szabályozni, uralni ezt a különös erőt. Ha tudná kezelni, akkor meg tudná akadályozni, hogy alkalmatlan időben jelentkezzen. Például, ha ezen az átkozott tanácsülésen ülve dührohamot kapna.

Mély levegőt vett, az üvegtollakra koncentrált, és tekintetével megpróbálta megmozdítani őket. Ha Celaenát késsel a kezében megállította, és egy egész polcnyi könyvet képes volt a levegőbe röpíteni, akkor egy tollat is meg tud mozdítani.

De a toll nem mozdult.

Miután annyi ideig bámulta, hogy majdnem belebandzsult, sóhajtva hátradőlt a székében, és kezével betakarta a szemét.

Lehet, hogy megőrült. Talán az egészet csak beképzelte magának.

Nehemia egyszer megígérte neki, hogy ott lesz mellette, ha segítségre van szüksége, ha az, ami benne szunnyad, felébred.

Tudott róla tehát.

Vajon a gyilkos a hercegnő megölésével az ő reményét is kioltotta, hogy valamikor válaszokat kapjon a kérdéseire?

Celaena csak azért ült át a fotelba, mert Philippa előző nap bejött, és panaszkodott a piszkos ágynemű miatt. Elküldhette volna az ördögbe, de aztán elgondolkodott azon, hogy kivel osztotta meg utoljára az ágyát, és hirtelen megörült annak, hogy friss ágyneműt kap. Minden utána maradt nyomot el kell tüntetni.

Naplemente után a tűz mellett üldögélt, és az izzó parazsat bámulta, amely egyre világosabban égett, minél sötétebb lett kint.

Az idő teljesen kiszámíthatatlanná vált. Egyes napok olyan gyorsan teltek, mint egy óra, mások élethosszúságúnak tűntek.

Egyszer sokáig fürdött, hajat is mosott, és Philippa végig nézte őt, hogy megbizonyosodjon róla, hogy nem fullad meg a vízben.

Celaena hüvelykujjával végigsimította karosszéke karfáját.

Nem állt szándékában megválni az életétől. Azelőtt, míg nem tette meg, amit meg kell tennie.

A szobában az árnyékok hosszabbak lettek, és úgy tűnt, mintha a parázs lélegezne. Miközben nézte, úgy látszott, mintha vele együtt lélegezne, és minden szívdobbanásával együtt verne.

Ezeken a napokon, amikor csak aludt és hallgatott, egy dologra rájött. A gyilkos kívülről jött a kastélyba.

Talán az bízta meg, aki már régebb óta gyilkossággal fenyegette Nehemiát, de az is lehet, hogy nem. Mindenesetre nem álltak kapcsolatban a királlyal.

Celaena megfogta a karfát, körmét belevájta a polírozott fába. Arobynn orgyilkosai közül sem lehetett senki. Ismerte a stílusát, nem volt ennyire gonosz. Még egyszer végigvette Nehemia hálószobájának a részleteit, amelyek beleégtek az emlékezetébe.

Egy bérgyilkost ismert, aki ilyen szörnyeteg volt.

Grave.

Amikor a király bajnoka címért folyó versenyben találkozott vele, megpróbált mindent megtudni róla, amit csak lehetett.

Hallotta, hogyan bánt áldozatai testével.

Undorodva elhúzta a száját.

Grave ismerte a kastélyt, hozzá hasonlóan ő is itt részesült kiképzésben. És tudta, hogy kit gyilkol meg, darabol fel, és hogy mit tesz ezzel vele.

Ismerős, fekete tűz lobogott fel a bensőjében, szétterjedt egész testében, és egy feneketlenül mély szakadékba rántotta.

Celaena Sardothien felállt a székéből.

35. FEJEZET

EZEN AZ ÉJFÉLI KÜLDETÉSÉN nem lesznek fáklyák, nem lesznek elefántcsont kürtök, amelyek hírül adják a vadászat kezdetét. A legsötétebb tunikáját vette lel és egy puha, fekete álarcot tett a köpenye zsebébe. Minden fegyverét, még a hajtűit is eltávolították a lakosztályából. Anélkül, hogy utánanézett volna, tudta, hogy figyelik az ajtókat és az ablakokat. Legyen.

Ez nem olyan vadászat volt, amely a bejárati ajtónál fog kezdődni.

Bezárta a hálószobáját, és a szeme sarkából látta, hogy Fürge bebújik az ágya alá, amikor kinyitotta a titkos ajtót. A kutya halkan nyüszített is, ahogy kilépett a folyosóra. Nem volt szüksége fényre, hogy letaláljon a kriptába, mert már kívülről tudta az utat, minden lépést, minden fordulót. A köpenye suhogott a lépcsőkön, ahogy egyre lejjebb haladt.

Ebben a harcban mindenkivel szembeszáll. Ők idézték elő, ezért reszkessenek is a félelemtől.

Holdfény áradt a lépcső aljára, megvilágította a kripta nyitott ajtaját és Mort kis bronzarcát.

— Sajnálom, ami a barátnőddel történt — mondta meglepően szomorúan, ahogy feléje közeledett.

Nem válaszolt. Mindegy is volt neki, hogy honnan tudja.

Csak ment tovább, be az ajtón, el a szarkofágok között a kincsekből álló hatalmas kupachoz, amely a kripta másik végében felhalmozva állt.

Tőröket, vadászkéseket, mindent eltett, amit csak az övébe illetve a csizmájába tudott dugni. Egy marék aranyat és ékszert is zsebre rakott.

— Mit csinálsz ott? — kérdezte Mort a folyosóról.

Celaena a Damarishoz, Gavin, Adarlan első királyának kardjához lépett. A lyukas aranymarkolat csillogott a holdfényben, amikor a hüvelyét levette a tartójáról, és keresztben a hátára csatolta.

— Az egy szent kard — sziszegte Mort, mintha belátna a sírkamrába.

A lány kísérteties mosollyal ment vissza az ajtóhoz, és a csuklyát a fejére húzta.

— Akárhová mész is — folytatta Mort —, akármit akarsz is tenni, ha kiviszed innen a kardot, akkor megszentségteleníted.

Nem félsz, hogy magadra haragítod az isteneket?

Celaena csak halkan nevetett, majd felment a lépcsőn, és minden lépést, minden mozdulatot kiélvezett, amely közelebb vitte zsákmányához.

Élvezte az égő érzést a karjában, miközben a lefolyócsatorna felett az öreg kereket tekerte, amely felemelte a vasrácsot.

Amikor legfelül volt, csurgott róla a mocsok és a szennyvíz, ami a kastélyból akadálytalanul folyt ki egy keskeny folyóba. Egy követ dobott a boltív mögé a vízbe, hogy letesztelje, vannak-e őrök.

Semmi zaj, semmi fegyvercsörömpölés vagy izgatott suttogás.

Nehemiát egy olyan személy ölte meg, akinek hajlama volt a groteszkre, és feltétlenül fel akart tűnni. Csak néhány kérdést kell majd feltennie ahhoz, hogy megtalálja Grave-et.

A lánccal biztosította a kereket, megvizsgálta, hogy tartja-e, és megbizonyosodott arról, hogy a Damarist jól felcsatolta-e a hátára. Aztán a boltívbe kapaszkodva a túloldalra lendült.

Anélkül, hogy felpillantott volna a kastélyra, átugrott a csatorna felett, és kint, a fagyott talajon landolt. A következő pillanatban eltűnt az éjszakában.

Koromfekete ruhájában haladt előre Résvár utcáin, hangtalanul mozgott az alvó sikátorokban.

Csak egy helyen kaphatja meg a szükséges válaszokat.

A szegénynegyed tele volt szeméttel és vizelettócsákkal, a macskaköves utcák a fogcsikorgató telek után megrepedeztek és eldeformálódtak. Az épületek düledeztek, néhány annyira rozoga volt, hogy még a legszegényebb lakók is kiköltöztek onnan. A kocsmák szinte minden utcában dugig voltak részegekkel, prostituáltakkal és olyan emberekkel, akik nyomorúságos életükből egy kis kikapcsolódást kerestek.

Nem érdekelte, hogy hányan látják. Ma éjszaka senki nem fogja megállítani.

A köpenyét meglebegtette a szél, de az arca kifejezéstelen maradt obszidiánfekete maszkja alatt. Már csak néhány kereszteződés választotta el a Vaultstól.

Kesztyűs keze ökölbe szorult. Mihelyt kideríti, hogy hol bujkál Grave, kékre-zöldre veri. És nemcsak veri.

Egy csendes sikátorban megállt egy teljesen átlagos vasajtó előtt. Előtte fizetett verőemberek állhattak őrt. Ezüstérméket dugott oda nekik, mire kinyitották az ajtót. A föld alatti termekből álló labirintusban lehetett Adarlan gyilkosaival, szörnyetegeivel és elátkozottaival találkozni. Ide a csürhe jött, hogy történeteket meséljen, valamint üzleteket kössön, és pontosan itt keringhetnek a Nehemia gyilkosáról szóló híresztelések.

Grave minden bizonnyal magas vérdíjat kapott, és a pénzét most valószínűleg gátlástalanul szórja, ami nem marad észrevétlenül. Biztos, hogy nem hagyta el Résvárt, ó, nem. Az embereknek tudniuk kell, hogy ő ölte meg a hercegnőt, mert azt akarja, hogy őt nevezzék Adarlan új orgyilkosának. Azt is akarja, hogy Celaena ezt megtudja.

Amikor lement a Vaultsba vezető lépcsőkön, brutális sör- és verejtékszag csapta meg. Már régen járt utoljára egy ilyen koszfészekben.

A fő helyiség megvilágítása megfelelt minden igénynek.

Középen egy csillár lógott, de a falak mentén jobbra és balra csak derengő fény jutott azoknak, akik nem akarták, hogy lássák őket. A nevetés elült, ahogy az asztalok között elvonult. Vöröses szemek követték minden lépését.

Nem tudta, hogy ki az alvilág új ura, aki a Vaults felett uralkodik, de nem is érdekelte. Ma éjszaka nem vele volt dolga.

Szándékosan nem nézett a terem másik oldalán lévő bokszringek felé, amelyek körül most is, mint mindig emberek tülekedtek, a küzdőket biztatva, akik ököllel és lábbal harcoltak.

Az elfogása előtti utolsó napokban többször is járt a Vaultsban. Most, hogy Ioan Jayne és Rourke Farran halott volt, úgy tűnt, hogy a lokál új tulajdonoshoz került, de semmit sem veszített züllöttségéből.

Celaena egyenesen a pultoshoz ment. Az nem ismerte fel őt, de nem is várta tőle, hiszen az évek során gondosan ügyelt arra, hogy ne mutassa az arcát.

A pultos sápadt volt, gyér haja az elmúlt másfél évben csak még gyérebb lett. Megpróbált a vendég csuklyája alá lesni, de az arcát még álarc is fedte.

— Egy italt? — kérdezte, és letörölte a verejtéket a homlokáról. A helyiségben mindenki őket figyelte, ki lopva, ki nyíltan.

— Nem kérek — felelte, a maszk alatt a hangja mélyebbnek tűnt és tompán csengett.

A pultos a pultba kapaszkodott.

— Visszajöttél — mondta halkan, mire még több fej fordult feléjük. — Kiszabadultál.

Most tehát felismerte. Elgondolkodott, hogy az új tulajdonosok vajon haragot táplálnak-e vele szemben, mert megölte Ioan Jayne-t, és azon is eltűnődött, hogy hány hulla maradna utána, ha itt és most nekirontanának. Azzal, amit ma tenni akart, már önmagában megszegett jó néhány szabályt, és átlépett számos határt.

A lábát keresztbe téve a pultnak támaszkodott. A pultos újra megtörölte a homlokát, és egy brandyt töltött neki.

— A vendégünk vagy erre az italra — mondta, miközben nagy lendülettel odatolta neki az italt. Celaena megállította, de nem itta meg. A férfi megnedvesítette a száját, és megkérdezte:

— Hogy... hogy jutottál ki?

A többi vendég hátradőlve feszülten figyelt. Terjesszék csak a pletykákat. Csak variáljanak, mielőtt az útjába kerülnek.

Remélhetőleg Arobynn fülébe is eljut. És remélhetőleg óvakodni fog attól, hogy valaha is megkörnyékezze.

— Hamarosan rá fogsz jönni — felelte. — De ma szükségem van a segítségedre.

A férfi felvonta a szemöldökét.

— A segítségemre?

— Azért vagyok itt, mert egy férfit keresek. — A hangja érdesen és tompán csengett. — Egy férfit, aki a közelmúltban nagyon sok aranyat keresett Eyllwe hercegnőjének meggyilkolásával. Grave névre hallgat. Tudnom kell, hol van.

— Fogalmam sincs.

A pultos arca még sápadtabb lett.

A zsebébe nyúlt, és kivett belőle egy marék csillogó, régi ékszert és aranyat. Most már minden szem rájuk szegeződött.

— Akkor megismétlem a kérdésemet.

A Grave nevű orgyilkos rohant.

Nem tudta, mióta van már a lány a nyomában. Egy hétnél is több eltelt azóta, hogy megölte a hercegnőt, és a kutya se nézett felé. Azt gondolta, hogy büntetés nélkül megússza, már azon is eltöprengett, hogy a hullánál kreatívabbnak kellett volna lennie, egyfajta névjegykártyát kellett volna maga után hagynia. De ma este minden megváltozott.

A kedvenc kocsmájában ült a pultnál, és a dugig teli helységben egyszer csak hatalmas csend lett. Megfordult, és a lány az ajtóban állt, a nevét kiáltotta. Jobban hasonlított egy kísértetre, mint egy emberre. A neve szinte még visszhangzott, amikor már felugrott, és a hátsó ajtón kimenekült az utcára.

Nem hallott lépéseket maga után, de tudta, hogy Celaena követi, és kihasználja, hogy éjszaka van és köd.

Sikátorokon és mellékutcákon keresztül rohant, falakon ugrott át, cikcakkban futott a szegénynegyedben, mindent megtett, hogy lerázza, kifárassza. Nagy fellépését egy csendes utcára tartogatja. Ott fogja előrántani a tőrét, amit a testére csatolva hord, és a lány meg fog lakolni azért, hogy a versenyen megalázta, hogy gúnyosan vigyorgott rá, eltörte az orrát, és zsebkendőjét a mellkasára dobta.

Nagyképű, ostoba dög.

A sarkon befordulva kissé megtántorodott, és zihálva kapkodta a levegőt. Csak három tőr volt nála. De azokat optimálisan fogja bevetni. Amikor a lány a kocsmában felbukkant, rögtön észrevette a vállán a kardot, csípőjén pedig a csillogó, félelmetes tőrarzenált. De ő majd megfizet neki, még akkor is, ha kevesebb tőre van.

Már félig berohant egy macskaköves utcán, amikor észrevette, hogy zsákutca, és a végén álló fal túl magas ahhoz, hogy átmásszon rajta. Akkor hát itt! Hamarosan esedezni fog a kegyelméért, mielőtt apró, pici darabokra szabdalja. Mosolyogva húzta elő az egyik tőrét, és megfordult.

Kék köd sodródott arrafelé, és egy patkány surrant át a keskeny utcán. Nem hallott hangokat, csak egy távoli vigadalom zaját. Talán lerázta. Ezek a királyi idióták életük legnagyobb hibáját követték el akkor, amikor bajnokká nevezték ki Celaenát. Ezt mondta az az illető is, aki a megbízást adta neki.

Rövid várakozás után, anélkül, hogy ne figyelte volna tovább is az utcát, megengedte magának, hogy vegyen néhány mély levegőt, és meglepve állapította meg, hogy egy kissé csalódott.

Haha, még hogy a király bajnoka! Gyerekjáték volt meglépni előle. Most szépen hazamegy, és néhány nap múlva már felkínálják neki a következő megbízást. És aztán még egyet, majd még egyet. Megbízója megígérte neki, hogy elárasztja majd ajánlatokkal. Arobynn Hamel átkozni fogja azt a napot, amikor kidobta őt az orgyilkosok céhéből, mert túl kegyetlenül bánt az áldozataival.

Halkan nevetve feldobta tőrét a magasba. A lány ekkor bukkant fel.

Kilépett a ködből, alig volt több fekete árnyéknál, és nem rohant, hanem sétált, közben szokás szerint elviselhetetlenül lazán riszálta a csípőjét. Grave az épületeket mustrálta maga körül. A falak túl simák voltak, és nem voltak ablakok sem.

A lány lépésről lépésre közeledett. Tényleg, tényleg jól fog szórakozni, amikor pontosan olyan szenvedéseket okoz majd neki, mint a hercegnőnek.

Mosolyogva hátrált vissza az utca végébe, csak akkor állt meg, amikor a hátával nekiütközött a kőfalnak. Szűkebb térben is le tudná győzni. És ezen a félreeső helyen bőven lesz elég ideje arra, hogy elképzeléseit tettekre váltsa.

A lány még közelebb jött, aztán a feje fölé nyúlva kirántotta a kardját. A holdfény tükröződött a hosszú pengén. Hercegi szeretőjének az ajándéka lehet.

Grave kihúzta második tőrét a csizmájából. Ez nem egy modoros, nevetséges, nemesek által megrendezett párbaj. Itt nincsenek szabályok.

A lány nem szólt egy szót sem, ahogy közeledett.

Ő sem mondott semmit, csak eléje ugrott, és mindkét pengéjével a fejére célzott.

A lány oldalra fordult, majd elviselhetetlen könnyedséggel kitért előlük. A férfi újra előretört, de nem is látta szinte, ahogy a lány elhajolt, és kardjával rávágott a sípcsontjára.

A vizes kövön feküdt, még mielőtt érezte volna a fájdalmat.

A világ fekete, szürke és vörös színekben lobogott, és pokoli fájdalmak törtek rá. Az egyik kezében még a tőrt tartva, visszamászott a falhoz. Mivel a lábai nem engedelmeskedtek, karjai segítségével kellett vonszolnia magát a nedves, hideg, koszos kövön.

— Te lotyó — sziszegte. — Te mocskos lotyó!

Nekiment a falnak, és vér ömlött a lábából. A vágással csontot zúzott szét a lány. Soha többet nem fog tudni járni. De ez nem gátolja meg őt abban, hogy megfizessen neki.

Celaena közvetlenül előtte állt, eltette a kardját, hogy egy hosszú, drágakövekkel díszített tőrt húzzon elő.

Grave átkozódott, a legmocskosabb szavakkal illette, ami csak eszébe jutott.

A király orgyilkosa csak nevetett, és gyorsabban, mint egy támadó vipera, az egyik karját már a falhoz is szorította, és aztán szikrázott a tőr.

A fájdalom szétszakította a jobb csuklóját, aztán a balt is, amikor azt is a falnak nyomta. Sikoltott, valóban sikoltott, amikor észrevette, hogy a karjait a késekkel a falnak szögezték.

A vére a holdfényben szinte fekete volt. Ida-oda dobálta magát, és a lányt káromolta. Ha nem veszi le a karjait a falról, akkor el fog vérezni.

Celaena kísérteties hangtalansággal eléje guggolt, és az állát egy tőrrel felemelte. Grave zihált, amikor a lány az arcához közelített. Nem volt semmi a csuklyája alatt, semmi e világi.

Nem volt arca.

— Ki adta a megbízást? — kérdezte érdes hangon.

— Mire? — kérdezte majdnem zokogva. Talán megjátszhatná, hogy ártatlan, kimagyarázná magát, meggyőzné ezt a fennhéjázó kurvát arról, hogy semmi köze az egészhez...

A lány megfordította a tőrt, és a torkának szegezte.

— Hogy megöld Nehemia hercegnőt.

— S-s-senki. Nem tudom, miről beszélsz.

És ekkor, anélkül, hogy levegőt vett volna, egy újabb tőrt szúrt olyan mélyen a combjába, hogy érezte, amint alatta a kövezetnek ütődik a kés. Kiabált és összegörnyedt a fájdalomtól, mert a csuklói még inkább belenyomódtak a tőrökbe.

— Ki adta a megbízást? — kérdezte újra. Nyugodtan, nagyon nyugodtan.

— Arany — nyögte Grave. — Van aranyam.

Elővett még egy kést, és a másik combjába szúrta úgy, hogy hegye a kőnek csapódott. Grave sivított, az istenekhez, akik nem mentették meg őt.

— Ki adta a megbízást?

— Nem tudom, miről beszélsz.

Kihúzta a késeket a combjából. A fájdalomtól és a megkönnyebbüléstől majdnem becsinált.

— Köszönöm. — Sírt, de közben már azon gondolkodott, hogyan fogja megbüntetni. A lány a sarkára ülve ránézett. –

Köszönöm.

De aztán egy újabb tőrt vett elő, amelynek a szikrázó éle cikcakkos volt, és közvetlenül a keze felett húzta el.

— Nyújtsd ki az egyik ujjad! — parancsolta. A férfi reszketve rázta a fejét. — Nyújtsd ki az ujjad!

— Kérlek! — Meleg folyadék öntötte el a nadrágja ülepét.

— A hüvelykujjadat.

— Ne! Mindent elmondok! — A lány közelebb húzta a pengét, és megérintette a hüvelykujja tövét. — Ne! Mindent elmondok.

36. FEJEZET

AMIKOR DORIAN TÖBB ÓRÁNYI VITA UTÁN már kezdte úgy érezni, hogy fogyóban van a türelme, a tanácsterem ajtaját hirtelen feltépték, és Celaena viharzott be lobogó, fekete köpenyében. Az asztalnál ülő húsz férfi mind elnémult, még az apja is, és az orgyilkos kezében himbálózó dologra bámultak. Az ajtóban őrt álló Chaol öles léptekkel követte a lányt. De ő is megtorpant, amikor meglátta, hogy mit hozott magával.

Egy fejet.

A férfi arca úgy el volt torzulva, mint aki ordít. Chaolnak valahogy ismerősnek tűntek a vonások, a fakóbarna haj, aminél fogva a király bajnoka a fejet tartotta.

A kapitány halálsápadtan fogta meg a kardját. A teremben tartózkodó többi gárdista is kivonta kardját, de nem mozdultak.

Csak akkor lépnek akcióba, ha Chaol vagy a király parancsot ad rá.

— Mi ez? — kérdezte a király. A tanácsnokok és a többi lord továbbra is csak hápogni tudott.

Celaena gonosz mosollyal egy minisztert pécézett ki, és egyenesen felé indult.

És senki, még a király sem mondott semmit, amikor a levágott fejet a miniszter iratkupacára vágta.

— Azt hiszem, az öné — jelentette ki, és elengedte a hajat. A fej tompa zajjal elgurult. Az orgyilkos ezután megveregette — megveregette — a miniszter vállát, majd körbejárta az asztalt, lehuppant az egyik végében lévő üres székre, és kinyújtotta a lábát.

— Magyarázatot követelek — förmedt rá a király.

A lány karba tette a kezét, és rámosolygott a miniszterre, aki szinte belezöldült a fej látványába.

— Ma éjszaka rövid társalgást folytattam Grave-vel Nehemia hercegnőről — felelte. Grave, a viadalon szereplő orgyilkos és Mullison miniszter bajnoka. — Üdvözletét küldi önnek, miniszter úr. Valamint ezt is küldi magának. — Valamit a hosszú asztalra dobott: egy keskeny arany karkötőt, amelybe lótuszvirágok voltak vésve. Nehemia viselte. — Engedje meg, miniszter úr, hogy szakemberként adjak egykét tippet: tüntesse el a nyomokat.

Olyan orgyilkost bízzon meg, aki nem áll önnel személyes viszonyban. És ne adjon megbízást röviddel azután, hogy nyilvános vitába bonyolódott az áldozattal.

Mullison könyörögve nézett a királyra.

— Nem tettem ilyet. — Elhúzódott a levágott fejtől. –

Fogalmam sincs, hogy miről beszél. Soha nem tennék ilyet.

— Grave valami mást mondott — folytatta szinte éneklő hangon Celaena. Dorian nem tudta levenni róla a pillantását. Ez itt nem az a vadállat volt, akivé Nehemia halálának éjszakáján változott. Most teljesen más állapotban volt, mintha egy keskeny pallón egyensúlyozott volna. A Rém áldása legyen velünk, mindannyiunkkal.

Chaol ekkor a széke mellé lépett, és megfogta a könyökét.

— Mi az ördögöt keresel itt?

Celaena kedves mosollyal nézett fel rá.

— Úgy tűnik, hogy a te munkádat végzem.

Egy mozdulattal lerázta magáról, felállt, és az asztalt körbejárva, odament a királyhoz. Kivett egy darab papírt a zsebéből, és a király elé dobta az asztalra. Ennyi tiszteletlenség már elég volt az akasztófához, de a király nem szólt semmit.

Chaol kővé meredt arccal követte, kezét továbbra is a kardján tartva. Dorian imádkozott, hogy ne kerüljön tettlegességre sor, ne itt, ne már megint. Ez felébresztené a mágiáját, és ha az apja látná... Erre a lehetőségre gondolni sem mert, míg egy helyiségben tartózkodik ilyen sok potenciális ellenséggel. Közvetlenül amellett ült, aki parancsba adná a halálát.

Apja a papír után nyúlt. Dorian annyit látott, hogy egy legalább tizenöt névből álló listáról van szó.

— A hercegnő szerencsétlen halálát megelőzően — magyarázta Celaena — magamra vállaltam, hogy ártalmatlanítok néhány hazaárulót. Első célpontom — Archerre gondolt, ami az apjának biztosan éppúgy egyértelmű volt — közvetlenül a lázadókhoz vezetett.

Dorian egy másodpercig sem bírta tovább nézni. Ez itt nem lehet a teljes igazság. Nem azért indult el, hogy ezeket megölje, hanem hogy Chaolt megmentse. Miért hazudik tehát? Miért tesz úgy, mintha az ő nyomukban járt volna? Milyen játékot játszik?

A koronaherceg végignézett az asztalnál ülőkön. Mullison miniszter még mindig reszketve nézett az előtte fekvő, levágott fejre. Nem csodálkozna, ha a miniszter elhányná magát. Ő állt volna a Nehemia elleni névtelen, halálos fenyegetés mögött?

Rövid gondolkodás után az apja felnézett a listáról, és figyelmesen nézett Celaenára.

— Jó munkát végzett, bajnok. Valóban jó munkát.

Aztán az orgyilkos és Adarlan királya egymásra mosolygott.

Ez volt a legkísértetiesebb, amit Dorian valaha látott.

— Mondja meg a kincstárnokomnak, hogy duplázza meg a havi illetményét — jelentette ki a király. Dorian undort érzett, nemcsak a levágott fejtől és Celaena alvadt vérrel borított ruhájától, hanem attól is, hogy a lányban a legjobb szándék mellett sem tudta felismerni azt a nőt, akit egykor szeretett. És Chaol arckifejezéséből is arra következtetett, hogy a barátja is így érez.

Celaena mélyen meghajolt a király felé. Aztán a kapitány szemébe nézett, minden melegséget nélkülöző mosollyal, majd lobogó fekete köpenyében kimért léptekkel elhagyta a termet.

Hallgatás.

Dorian Mullison miniszterre nézett, aki halkan csak annyit suttogott, hogy kérem, mielőtt a király Chaolt arra utasította, hogy vesse őt a tömlöcbe.

Celaena még nem volt kész, egyáltalán nem. Lehet, hogy a vérontás véget ért, de még mielőtt a lakosztályába visszatér, és Grave bűzös vérét lemossa magáról, még valakit fel kell keresnie.

Archer az ágyában feküdt, amikor a villájába ért. Az inasa nem merte feltartóztatni, így felviharzott a szőnyeggel borított lépcsőn, az elegáns, faburkolatú folyosón, majd feltépte annak a szobának a szárnyas ajtaját, amely Archer hálószobája kellett hogy legyen.

A férfi felriadt, és nyögve a bekötött vállát tapogatta.

Tetőtől talpig végignézett a lányon, véres ruháján és a még mindig az övében lévő tőrökön. Nagyon-nagyon elcsendesedett.

— Sajnálom — mondta.

A lány az ágya lábánál állt, és lenézett rá, hamuszínű arcára, sérült vállára.

— Te is sajnálod, Chaol is sajnálja, az egész rohadt világ sajnálja. Azt mondd el inkább, hogy mit akarsz, és mit akar a mozgalmad. Mondd el, hogy mit tudsz a király terveiről!

— Nem akartam hazudni neked — felelte Archer kedves hangon. — De tudnom kellett, hogy bízhatok-e benned, mielőtt elmondom az igazságot. Nehemia — Celaenának erőt kellett vennie magán, hogy a név hallatára ne rezzenjen össze — azt mondta, hogy lehet bízni benned, de nekem száz százalékig biztosnak kellett lennem. És abban is biztosnak kellett lennem, hogy te is bízol bennem.

— Azt gondoltad tehát, hogy attól, hogy elraboljátok Chaolt, bízni fogok bennetek?

— Azért raboltuk el, mert azt hittük, hogy ő és a király nem kikérdezni, hanem megölni akarja Nehemiát. Azért kellett a raktárba jönnöd, hogy Westfall saját szájából halld, hogy tudott a hercegnő elleni fenyegetésekről, és nem szólt neked róla, hogy fogd fel végre, hogy ő az ellenség. Ha tudtam volna, hogy ennyire megvadulsz, akkor egy ujjal sem nyúlok hozzá.

A lány a fejét csóválta.

— A lista, amit nekem tegnap a raktárban lévő emberekről küldték ők valóban mindannyian halottak?

— Megölted őket, igen.

Bűntudat rohanta meg.

— Őszintén sajnálom. — Komolyan így is gondolta. Kívülről megtanulta a nevüket, megpróbált visszaemlékezni az arcukra.

A haláluk súlyát örök teherként fogja cipelni. Még Grave halálát sem fogja soha elfelejteni, mindazt, amit abban a sikátorban tett.

— Átadtam a nevüket a királynak. Ez néhány napra, maximum ötre, el fogja terelni rólad a figyelmét.

Archer bólintott, és visszahanyatlott a párnáira.

— Nehemia tényleg együtt dolgozott veled?

— Ezért jött Résvárba, hogy ellenállási mozgalmat szervezzen északon. Hogy közvetlenül a kastélyból származó információkkal lásson el bennünket. — Pontosan úgy, ahogy a lány mindig is gyanította. — A veszteség... — Behunyta a szemét.

— Nem tudjuk őt helyettesíteni.

Celaena nyelt egyet.

— Te megtehetnéd — folytatta Archer, és újra ránézett. –

Tudom, hogy Terrasenből származol. Akkor tulajdonképpen tisztában kellene lenned azzal, hogy elsőként Terrasent kell felszabadítani.

Egyszerűen gyáva vagy.

Semleges arcot vágott.

— Legyél a szemünk és a fülünk a kastélyban — kérte Archer suttogva. — Segíts nekünk! A támogatásoddal meg fogjuk találni a módját, hogy mindenkit megmentsünk, téged is. Nem tudjuk, hogy mik a király tervei, csak azt, hogy talált a mágián kívül valamilyen erőforrást, és ezt valószínűleg arra használja, hogy valami saját borzalmat teremtsen. De hogy mi a végső célja, az számunkra homályos. Ezt próbálta meg Nehemia kideríteni, és ha ezt tudnánk, akkor az mindannyiunkat megmentene.

Ezt majd később fogja megemészteni, sokkal később. Most csak nézte Archert, aztán lenézett alvadt vérrel borított ruhájára.

— Megtaláltam azt a férfit, aki megölte.

Archer szeme tágra nyílt.

— És?

Indulni készült.

— Törlesztette az adósságát. Mullison miniszter bérelte fel, hogy megszabaduljon egy terhes bosszúságtól, elege volt abból, hogy a tanácsüléseken Nehemia állandóan alaposan megszorongatta. Most a miniszter a tömlöcben ül, és a bírósági tárgyalására vár.

És ő nem fog egy percet sem elmulasztani ebből a bírósági tárgyalásból, és utána a kivégzésből.

A kezét már a kilincsre tette, amikor Archer nagyot sóhajtott.

Visszanézve látta a félelmet és a szomorúságot a férfi arcán.

— Megmentettél egy nyílvesszőtől — mondta Celaena halkan, a férfi kötésére nézve.

— Ez volt a legkevesebb, amit tehettem, miután én rendeztem az egész slamasztikát.

Celaena az ajkába harapott, és már nyitotta az ajtót.

— Öt napunk van, addig vár a király, hogy meghalj. Készítsd fel magadat és szövetségeseidet erre!

— De...

— Nincs semmi de — szakította félbe. — Nagy szerencséd, hogy az eszement akciódért nem tépem le a fejed. Nyíl ide vagy oda, és függetlenül a Chaolhoz fűződő viszonyomtól, te hazudtál nekem.

És elraboltad a barátomat. Ha ez nem történt volna, ha te nem lettél volna, akkor a kastélyban vagyok azon az éjszakán. –

Keményen nézett rá. — Veled végeztem. Nincs szükségem az információidra, és én sem foglak téged semmiről sem tájékoztatni. Az sem érdekel különösebben, hogy mi történik veled, miután elhagytad a várost, az a fő, hogy soha többé ne lássalak.

Egy lépést tett a folyosón.

— Celaena?

A lány visszanézett.

— Sajnálom. Tudom, milyen sokat jelentettél neki és ő is neked.

Hirtelen rázuhant a teher, amelyet a Grave utáni vadászatban próbált félretenni, és szinte összegörnyedt.

Iszonyúan fáradt volt. Most, hogy Grave meghalt, most, hogy Mullison miniszter rács mögött volt, most, hogy már senkit nem kellett megnyomorítania és megbüntetnie, most már hullafáradt volt.

— Öt nap, öt napon belül visszajövök. Ha addig nem leszel útra készen, akkor nem veszem magamnak a fáradságot, hogy a halálodat megrendezzem. Akkor megöllek, még azelőtt, hogy egyáltalán észrevennéd, hogy bejöttem a szobába.

Chaol semleges arcot vágott, és kihúzta magát, amikor az apja méregette. Apja kis reggelizőszobája napfényes volt, csendes, sőt kellemes, de Chaol az ajtóban megállt, amikor az apját tíz év elteltével újra látta.

Anielle lordja alig változott, csak kissé megőszült, de az arca még mindig kissé nyersen volt jóképű, Chaol ízlésének mindenesetre túlzottan hasonlított az övéhez.

— Kihűl a reggeli — mondta az apja, és széles kezével az asztalra és az előtte lévő üres székre mutatott. Ezek voltak az első szavai.

Chaol olyan szorosan szorította össze a fogait, hogy fájt.

Keresztülment a világos szobán, és helyet foglalt a széken. Apja egy pohár gyümölcslét töltött magának, és anélkül, hogy ránézett volna, így szólt:

— Legalább nem lötyög rajtad az egyenruha. Az öcséd olyan görbe és nyakigláb lett, hogy szörnyű. Persze ez az anyád vérének köszönhető.

Chaol fel volt háborodva, hogy milyen hangnemben beszél az anyjáról, de erőt vett magán. Teát töltött magának és megvajazott egy kenyeret.

— Most hallgatni fogsz, vagy akarsz azért mondani valamit?

— Milyen mondanivalóm lenne a számodra?

— Egy udvarias fiú érdeklődne a családja hogylétéről — válaszolta az apja keskeny mosollyal.

— Már tíz éve nem vagyok a fiad. Nem tudom, miért kellene úgy viselkednem, mintha még az lennék.

Atyja pillantása a Chaol csípőjén lógó kardra vetődött, hosszan mustrálta, vizsgálta. Chaol legszívesebben felállt és kiment volna. Hiba volt elfogadnia a meghívását. El kellett volna égetnie az üzenetet, amelyet tegnap este kapott. De miután gondoskodott arról, hogy Mullison minisztert tömlöcbe zárják, a király prédikációja valahogy elhomályosította az ítélőképességét, amikor arról beszélt, hogy Celaena hogyan csinált belőle és a gárdistáiból bolondot.

És Celaena... Fel nem foghatta, hogy a lány miként volt képes elhagyni a lakosztályát. Fogalma sem volt róla. Az őrök riadókészültségben voltak, és nem jelentettek zajt. Az ablakok nem voltak nyitva, a bejárati ajtó sem. Amikor Philippát kérdezte, ő csak annyit mondott, hogy a hálószoba ajtaja egész éjjel zárva volt.

Celaena újra titkolózott. A lány hazudott a királynak azon személyekről, akiket a raktárban azért ölt meg, hogy őt megmentse. És akadtak még más rejtélyek is körülötte, amelyeket a lehető legsürgősebben fel kell derítenie, ha szerette volna túlélni a lány haragját. Amit az emberei arról a halottról jelentettek, amelyet abban a sikátorban találtak...

— Mesélj már arról, hogy mi minden történt veled!

— Mit szeretnél tudni? — kérdezte Chaol kifejezéstelen arccal, anélkül, hogy hozzányúlt volna a reggelijéhez.

Apja hátradőlt a székében, ilyenkor régen Chaol rögtön verejtékezni kezdett. Rendszerint az apja ilyenkor minden figyelmét ráirányította, ítélkezett, vizsgáztatott, és büntetéseket szabott ki minden gyengeségért és hibás lépésért. De már felnőtt férfi volt, és csak a királynak tartozott elszámolással.

— Élvezed a pozíciódat, ami miatt a rangodról is lemondtál?

— Igen.

— Gyanítom, hogy neked köszönhetem, hogy Résvárba kellett jönnöm. És ha Eyllwe-ben zavargások törnének ki, gyanítom, hogy mindannyian neked mondhatnánk köszönetet.

Chaolnak minden önuralmára szüksége volt, hogy higgadt maradjon. A kenyerébe harapott, és csak nézte az apját.

A férfi szemében valami elismerésféle lobogott. Ő is evett egy harapást, majd megkérdezte:

— Van legalább nőd?

Meglehetősen nehéz volt úgy tennie, hogy ne látszódjon meg rajta semmi.

— Nincs.

Az apja kissé elmosolyodott.

— Mindig szörnyen rosszul hazudtál.

Chaol kinézett az ablakon, ezen a felhőtlen napon már megjelentek a tavasz első jelei.

— A te érdekedben remélem, hogy legalább nemesi származású.

— Az én érdekemben?

— Lábbal tiportad a családod jó hírét, de továbbra is Westfall vagy, és mi nem veszünk feleségül konyhalányokat.

Chaol értetlenkedve rázta a fejét.

— Azt a lányt veszem feleségül, akit akarok, függetlenül attól, hogy konyhalány, hercegnő vagy rabszolga. Ehhez neked semmi közöd.

Atyja összekulcsolta a kezét. Hosszú hallgatás után így szólt:

— Anyádnak hiányzol. Azt szeretné, ha hazajönnél.

Erre elakadt a lélegzete. De az arca áthatolhatatlan maradt, a hangja határozott, amikor megkérdezte:

— És te, apám?

Az apja a szemébe nézve átnézett rajta.

— Ha Eyllwe-ben felkelés tör ki, ha háború lesz, akkor Anielle-nek erős örökösre lesz szüksége.

— Terrint nevelted utódodnak, és biztos vagyok benne, hogy ő jól fogja végezni a dolgát.

— Terrin a könyvek embere, nem harcos. Ilyennek született.

Ha Eyllwe-ben zendülés alakul ki, akkor könnyen lehet, hogy a Fehéragyar-hegységből is fellázadnak a vademberek. Anielle lesz az első, amit kifosztanak. Már túl régóta álmodoznak bosszúról.

Chaol azon töprengett, ez vajon mennyire sérthette apja büszkeségét, és lelke mélyén egy rész őszintén azt kívánta, hogy szenvedjen emiatt.

De tulajdonképpen elege volt a szenvedésből és gyűlöletből.

És már szinte semmi sem volt, ami megérte volna neki a harcot, miután Celaena egyértelműen jelezte, hogy szívesebben enne parázsló szenet, mint hogy rá szeretettel nézzen. Miután... elment. Ezért csak ennyit felelt:

— Nekem itt a helyem, itt az életem.

— Az embereknek szükségük van rád. Szükségük lesz rád.

Annyira önző lennél, hogy hátat fordítasz nekik?

— Úgy, ahogy apám hátat fordított nekem?

Apja erre is mosolygott, kegyetlen, szívtelen ügy.

— Szégyent hoztál a családodra azzal, hogy lemondtál a rangodról. Szégyent hoztál rám. De az elmúlt években hasznossá tetted magad, elérted, hogy a koronaherceg bízik benned. Ha Dorian lesz a király, akkor ezért megjutalmaz, nem? Hercegséget csinálhatna Anielle-ből, és annyi területet ruházhatna rád, ami már felvenné a versenyt Perrington Morath környéki területeivel.

— Mégis mit akarsz, apám? Az embereket megvédeni, vagy kihasználni a Dorianhez fűződő barátságomat?

— A tömlőcbe vetetnél, ha azt mondanám, hogy mindkettőt?

Ahogy hallom, mostanában szívesen teszed ezt olyan emberekkel, akik provokálni mernek téged. — Ott volt az a szikra a szemében, ami Chaolnak jelezte, hogy mi mindenről tud már az apja. — Ha igen, akkor a nőddel információkat cserélhetnénk a fogvatartási körülményekről.

— Ha azt akarod, hogy jöjjek vissza Anielle-be, akkor nem éppen a legjobb módszereket választod a meggyőzésre.

— Nekem kell meggyőznöm téged? Nem tudtad megvédeni a hercegnőt, és ebből lehet, hogy háború fog kitörni. Az orgyilkos, aki az ágyadat melegítette, csak arra vár, hogy kitépje a beledet.

Mi maradt még itt neked, a szégyenen kívül?

Chaol akkorát csapott az asztalra, hogy az edények csörömpöltek.

— Most már elég!

Nem akarta, hogy az apja bármit tudjon Celaenáról vagy az ő összetört szívéről. Nem engedte, hogy kicseréljék az ágyneműjét, mert még mindig olyan illata volt, mint neki, mert elalvás előtt arról álmodozott, hogy még mindig mellette fekszik.

— Tíz évig dolgoztam azért, hogy elérjem ezt a pozíciót, és a te gúnyos megjegyzéseidnél sokkal, de sokkal többre lenne szükség ahhoz, hogy elérd, hogy visszamenjek Anielle-be. És ha túl gyengének tartod Terrint, akkor ideküldheted hozzám megedződni. Itt talán megtanulja, hogyan viselkedik egy valódi férfi.

Hátralökte a székét, az edények megint csörömpöltek, és az ajtó felé viharzott. Öt perc. Kevesebb mint öt percig bírta ki.

Az ajtóban megállva visszanézett az apjára. Az halványan rámosolygott, és továbbra is számítóan nézett rá, azt mérlegelve, hogy mennyi hasznot tud húzni belőle.

— Még akkor is, ha az apám vagy — fűzte hozzá Chaol figyelmeztetően ha szóba állsz vele, ha csak feléje nézel, akkor azt fogod kívánni, bárcsak soha ne tetted volna be a lábad a kastélyba.

És bár nem várta meg a válaszát, azzal a rossz érzéssel távozott, hogy valahogy az apja kelepcéjébe került.

37. FEJEZET

NEM VOLT MÁS, aki ezt a feladatot el tudta volna végezni, mivel az eyllwe katonák és küldöttek még úton voltak, hogy Nehemia testét a királyi mauzóleum melletti átmeneti sírból elvigyék.

Amikor Celaena kinyitotta a hercegnő hálószobájának az ajtaját, megállapította, hogy valaki minden vérnyomot eltávolított.

Elvitték a matracot, az ajtóból látta az üres ágykeretet. Talán az lenne a legjobb, ha Nehemia dolgait azoknak az embereknek adnák oda, akik őt visszaviszik Eyllvve-be?

De vajon ők a barátai? Elöntötte a felháborodás és a gyász arra a gondolatra, hogy idegenek nyúljanak a barátnője dolgaihoz, és egyszerűen összepakolják, mint bármilyen más holmit.

Majdnem olyan feldúlt lett, mint ma reggel, amikor bement a saját gardróbszobájába, és minden ruháját leráncigálta a vállfákról, minden cipőjét, tunikáját, szalagját és köpenyét összefogta, majd a folyosóra dobta.

Elégetett mindent, ami a leginkább Nehemiára emlékeztette, a ruhákat, amelyeket akkor viselt, amikor együtt tanultak, ebédeltek vagy sétáltak a kastély körül. Csak akkor csillapodott le kissé, amikor Philippa bejött, hogy leszidja a füst miatt.

Megengedte neki, hogy elvigye azokat a ruhákat, amelyekben nem tett kárt, és elajándékozza őket. A halványkék, kristálygyöngyökkel hímzett modellnek már késő volt, amit Chaol születésnapjának estéjén viselt. Az a ruha vándorolt elsőként a lángok közé.

Amikor a gardróbja kiürült, egy zacskó aranyat nyomott Philippa kezébe, és arra kérte, hogy vegyen neki pár új dolgot.

Philippa csak szomorúan ránézett — még valami, amitől rosszul lett —, és elment.

Egy órájába telt, amíg Nehemia ruháit, valamint ékszereit óvatosan és gondosan összepakolta. Megpróbált nem túl sokáig elidőzni az emlékeknél, mert minden darabhoz kötődött valami.

Vagy a lótuszvirág-illatnál, ami mindenen érződött.

Miután a ládákat lezárta, az íróasztalhoz ment, amely még mindig telis-tele volt papírokkal és könyvekkel, mintha gazdájuk csak egy pillanatra kiugrott volna valamiért. Amikor a legfelső papírhoz nyúlt, pillantása a jobb kezén lévő sarló formájú hegre, a ridderak fogainak nyomára esett.

A papírok tele voltak eyllwe nyelven írt firkálásokkal és rémjelekkel.

Számtalan rémjel, hosszú sorokban vagy szimbólumokban, mint azok, amelyeket Nehemia hónapokkal ezelőtt festett Celaena ágya alá. Hogyhogy nem vitték el ezeket a dolgokat a király kémei? Vagy a szobáit nem is kutattatta át? A lány egy kupacba kezdte őket gyűjteni.

Talán még tanulhatna pár dolgot a jelekről, még akkor is, ha a barátnője...

...halott. Kényszerítenie kellett magát, hogy kimondja magában: Nehemia meghalt.

Újra a kezén lévő hegre nézett, és éppen el akart fordulni az íróasztaltól, amikor észrevett egy ismerősnek tűnő könyvet, amely félig kikandikált a papírok alól.

Ugyanolyan könyv volt, mint amit Davis dolgozószobájában látott.

Ez egy korábbi kiadású, és jobban megrongálódott, de ugyanaz a könyv volt. Az első oldalon egy rémjelekkel írt mondat volt, olyan egyszerű jelekkel, hogy még Celaena is ki tudta betűzni.

Csak a legutolsó szimbólum volt rejtély előtte. Úgy nézett ki, mint egy wyvern, a király szimbóluma. Természetesen nem bízhat Adarlan királyban.

Lapozgatott a könyvben, további támpontok után kutatva.

Semmi.

Végül pillantása a könyv hátsó fedelének belsejére esett.

Nehemia írt oda valamit.

A mondatot adarlan és eyllwe nyelven, illetve néhány olyan nyelven is leírták, amelyeket Celaena nem ismert. Különböző fordítások, mintha Nehemia azon gondolkodott volna, hogy a rejtvénynek más nyelveken van-e jelentése. Ugyanaz a könyv, ugyanaz a rejtély, ugyanaz a mondat a végén.

Egy dologtalan lord üres bölcselkedése, mondta Nehemia.

De Nehemia... Nehemia és Archer vezette azt a csoportot, amelynek Davis is a tagja volt. Ismerte Davist, de elhallgatta, és a rejtvénnyel kapcsolatban is hazudott...

Nehemia megígérte neki, hogy nem lesznek titkaik egymás előtt.

Megígérte, és hazudott. Megígérte, és becsapta.

Hatalmas önuralomra volt szüksége, hogy ne kiabáljon hangosan és ne sírjon, amikor az asztalon lévő többi papírt és a szobát átkutatta. Semmi.

Még miről hazudott Nehemia?

Jól csak a szemmel...

Celaena megérintette az amulettjét. Nehemia tudott a kriptáról. Ha a lázadók csoportját információkkal látta el, és őt is bátorította, hogy kémleljen be a falba vésett szemen... akkor ő is benézett korábban. De Elena szemét visszaadta neki a Káinnal folytatott párbaj után, ha szüksége lett volna rá, akkor megtartotta volna. És Archer soha nem említette, hogy bármit tudna a dologról.

Az is lehet, hogy a rejtély egyáltalán nem erre a szemre vonatkozik.

Mert...

— Te jóságos Rém! — suttogta Celaena, és kiviharzott a szobából.

Alighogy felbukkant a kriptaajtónál, Mort azonnal zsörtölődni kezdett:

— Ma is az a szándékod, hogy további szent tárgyakat szentségteleníts meg?

Celaena a lakosztályából jött, és egy jó nehéz táskát cipelt, ami tele volt papírokkal, könyvekkel. Kissé megpaskolta a fejet.

Mort bele akart harapni, de csak annyit ért el, hogy csattogott egyet a bronzfogaival.

A kriptát a holdfény annyira megvilágította, hogy jól látott.

És pontosan a falba vésett szemmel szemben volt egy másik csillogó aranyszem.

A Damaris, az igazság kardja. Ezzel láthatta Gavin a dolgokat úgy, amilyenek valóban voltak.

Jól csak a szemmel lát az ember.

— Vak lennék? — Celaena ledobta a földre a bőrtáskáját. A könyvek és a papírok kiborultak a földre.

— Úgy tűnik — hallatszott Mort szájából. A Damaris markolatán a szem formájú gomb pontosan a megfelelő méretű volt...

A lány levette a kardot a tartójáról, és kihúzta a hüvelyéből.

A pengén lévő rémjelek úgy tűntek, mintha fodrozódnának.

Visszasietett a másik falhoz.

— Ha még nem jöttél volna rá — kiáltott Mort —, a kard gombját kell a falon lévő lyukhoz tartanod, és úgy kell átnézned rajta.

— Tudom — förmedt rá Celaena.

Az izgalomtól még levegőt sem vett, miközben a kard gombját a nyíláshoz helyezte, és ide-oda tologatta, míg mindkét szem tökéletesen fedte egymást.

Aztán lábujjhegyre állt, bekémlelt, és sóhajtott.

Egy vers volt.

Egy hosszú vers.

Celaena a táskájához rohant, kikapott belőle egy pergament és egy rajzszenet. Lemásolta a szöveget, miközben ide-oda nézett a fal és a papír között, olvasta a szavakat, tanulta, még egyszer leellenőrizte, aztán lemásolta őket. Csak az utolsó versszak leírása után olvasta fel a verset hangosan.

A valgok hármat csináltak
A rémkapuból hármat:
Az obszidiánt az istenek tiltották
És a kőben csak irtózatot láttak.

Gyászában az elsőt elrejté
Imádott nője koronájában,
Hogy vele aludjék az örökké
Csillagos kamrájában.

A másodikat a tűzhegybe
Rejté, ahová
Tilos menni, pedig nagy kedve
Lenne mindenkinek hozzá.

Hogy hol van a harmadik
Azt soha el nem mondják
Sem nyelv, sem hang
Sem arany el nem árulkodják.

Celaena a fejét csóválta. Még több badarság. Ez az egész még csak nem is rímel. Nem beszélve arról, hogy az utolsó versszak ritmikailag egyáltalán nem illett a többihez.

— Ha te olyannyira világosan láttad, hogy a rejtélyt a karddal lehet elolvasni — mondta Mortnak —, akkor miért nem kímélsz meg a fáradozástól, és árulod el nekem, hogy mégis mi az ördögről van szó benne?

Mort fújtatott.

— Számomra úgy hangzik, mintha azt írnák le benne, hogy hol található három hatalommal bíró tárgy.

Celaena újra átfutotta a verset.

— Három tárgy? De micsodák? Úgy tűnik, mintha a második egy... egy vulkánban lenne elrejtve? És az első meg a harmadik?

— Nagyot sóhajtott. — A valgok hármat csináltak a rémkapuból, ezt mégis hogy kell érteni? És miért van a rejtély éppen itt?

— Nem ez az évezred legégetőbb kérdése! — kellemetlenkedett Mort, amikor Celaena visszament a kripta másik végében kiborított papírokhoz és könyvekhez. — Jobban tennéd, ha megszüntetnéd azt a káoszt, amit itt rendeztél, különben megkérem az isteneket, hogy uszítsanak rád egy gonosz vadállatot.

— Már megtörtént, Káin hónapokkal megelőzött téged. –

Visszahelyezte a Damarist a tartójába. — Nagy kár, hogy a ridderak nem tépett le az ajtóról, amikor berontott. — Ekkor eszébe jutott valami, és az előtte lévő falra meredt, aminek a szörny elleni küzdelemben nekicsapódott. — Ki takarította el tulajdonképpen a ridderak tetemét?

— Természetesen Nehemia hercegnő.

Celaena az ajtó felé fordította a fejét.

— Nehemia?

Mort valami fojtott hangot adott ki magából, mintha fecsegő természetét átkozta volna.

— Nehemia? Nehemia itt volt? Hiszen csak nemrég mutattam meg neki a kriptát! — Mort bronzarca csillogott az ajtó előtt letett gyertya fényében. — Azt akarod mondani, hogy Nehemia idejött, miután engem megtámadott a ridderak? Hogy végig tudott a kriptáról? És csak most mondod ezt el nekem?

Mort behunyta a szemét.

— Ez nem rám tartozik.

Újabb csalárdság. Újabb rejtély.

— Feltételezem, hogy ha Káin le tudott jönni ide, akkor vannak még más útvonalak is ide, lefelé — töprengett hangosan.

— Ne kérdezd meg, hol vannak — felelte Mort, mintha tudna a gondolataiban olvasni. — Én soha nem hagytam el ezt az ajtót.

Celaenának az volt az érzése, hogy ez is hazugság. Úgy tűnt, Mort tudja, hogy néz ki a kripta belseje, főleg amikor olyan dolgokhoz nyúlt, amikhez nem kellett volna.

— Mi akkor a feladatod? Brannon csak azért teremtett, hogy mindenkinek az idegeire menj?

— Neki volt humorérzéke.

Reszketett belül a gondolattól, hogy Mort ismerte a régi tündérkirályt.

— Azt hittem, hogy különleges képességeid vannak. Nem tudnál valami újabb badarsággal előállni, és feltárni nekem a rejtély megoldását?

— Természetesen nem. Nem fontosabb az út maga a célnál?

— Nem — förmedt rá, és olyan szitkokat kezdett maga elé dünnyögni, amelyektől mindenkinek égnek állt volna a haja. A verset a zsebébe dugta. Ezt az új fejtörőt alaposan át kell tanulmányoznia.

Ha ezeket a hatalommal bíró tárgyakat kereste Nehemia is, olyan tárgyakat, amelyek létezését titokban akarta tartani, és ezért hazudott... Archernek és a barátainak lehet, hogy jók a szándékai, de ilyen fegyvereket Celaena nem akart a kezükben tudni. Gyaníthatóan már keresték őket, és akkor elemi érdeke volt, hogy megelőzze őket. Bár Nehemia nem derítette ki, hogy a szem rejtélye a Damarisra vonatkozott, de vajon arról tudott, hogy mi ez a három tárgy? Talán azért foglalkozott a szem rejtélyével, mert a királyt megelőzve akarta megtalálni a tárgyakat.

A király tervei vajon abból álltak, hogy felkutassa ezeket a tárgyakat?

Celaena felemelte a gyertyáját, és elhagyta a kriptát.

— Elfogott végre a kutatóláz? — kérdezte Mort.

— Még nem — felelte elhaladva. Először arra kell rájönnie, hogy mi ez a három tárgy, aztán talán fontolóra veszi, miként tudná megszerezni őket, bár tudomása szerint kizárólag a Sivatag-félszigeten voltak vulkánok, és a király semmilyen körülmények között nem engedné el egyedül egy ilyen hosszú útra.

— Sajnálatos, hogy az ajtóhoz vagyok rögzítve — sóhajtott Mort. — Gondold csak el, mennyi nehézséggel kell szembenézned a rejtély megoldása közben.

Igaza volt, és amikor felment a csigalépcsőn, valóban azt kívánta, hogy Mort bárcsak szabadon tudna mozogni. Akkor legalább lenne valakije, akivel meg tudná beszélni a dolgot. Ha útnak kell indulni a titokzatos tárgyak után, akkor senki sem fog vele tartani. Senki nem ismerte az igazságot.

Az igazságot.

Felhorkant. Ez is milyen egy igazság? Hogy senkije nincsen, akivel beszélni tudna? Hogy Nehemia sok dologban szemrebbenés nélkül hazudott neki? Hogy a király talán a hatalomnak és az erőnek egy olyan forrása után nyomoz, amely ki fogja fordítani a négy sarkából a világot? Hogy talán már van is valami ilyesmi a birtokában? Archer említett egy hatalmi forrást a mágián kívül, talán ez a három tárgyra vonatkozott?

Nehemiának tudnia kellett róluk...

Celaena lelassított. Nedves, hideg huzat fújt a lépcsőházon keresztül, emiatt meglobbant a gyertya lángja. Leült egy lépcsőfokra, és karjával átkulcsolta a térdét.

— Milyen titkaid voltak még, Nehemia? — suttogta a sötétben.

A szeme sarkából ezüstös csillogást észlelt. Nem kellett megfordulnia, hogy tudja, ki jelent meg mögötte.

— Azt hittem, hogy túl kimerült ahhoz, hogy eljöjjön — mondta Adarlan első királynőjének.

— Csak néhány percig tudok maradni — felelte Elena, a ruhája suhogott, amikor néhány fokkal Celaena felett leült. Az ilyesmi nem feltétlenül vall királynőre.

Mindketten a lépcsőház homályába meredtek, eközben a lány lélegzetvétele volt az egyedüli zaj. Feltételezte, hogy Elenának nem kell levegőt vennie, csak akkor adott ki hangot magából, ha akarta.

Celaena a térdébe kapaszkodott.

— Milyen volt? — kérdezte halkan.

— Nem fájt — felelte Elena éppolyan halkan. — Nem fájt, és könnyű volt.

— Félt?

— Nagyon idős voltam, gyerekekkel, unokákkal és dédunokákkal körülvéve. Amikor odakerült a sor, már nem volt semmi, amitől félnem kellett volna.

— Hová ment azután?

Halk nevetés.

— Tudod, hogy ezt nem mondhatom el neked.

Celaena ajka reszketett.

— Nehemia nem úgy halt meg az ágyában, mint egy idős nő.

— Nem, ő nem. De amikor a szelleme elhagyta a testét, már nem volt több fájdalom, nem volt több félelem. Már biztonságban van.

A lány bólintott. Elena ruhája megint susogott, aztán leült mellé a lépcsőfokra, és karját a vállára tette. Csak amikor a melegét érezte, tudatosult benne, mennyire fázik.

A királynő nem szólt egy szót sem, amikor Celaena arcát a kezébe temette, és végre sírt.

Még volt egy utolsó elintéznivalója. Talán a legnehezebb és legrosszabb feladat Nehemia halála után.

A hold a világot ezüstös fénybe vonta. Bár ebben a ruhájában az éjjeliőrség a királyi mauzóleumnál nem ismerte fel, mégsem tartóztatták fel, amikor az egyik kastélyparkban hátul átment a vaskapun. Nehemiát valószínűleg nem a fehér márványépület belsejében temették el, az a királyi családnak volt fenntartva.

Celaena körbejárta a kupolás építményt, és az volt az érzése, hogy az oldalaira vésett rémjelek őt nézik.

Az a néhány ember, akivel az idefelé vezető úton összefutott, kerülte a tekintetét. Nem hibáztatta őket emiatt. Fekete ruhája és lobogó fekete fátyla látható jelei voltak gyászának, és mindenkit távol tartottak tőle. Mintha a bánata fertőző lenne.

De őt egy kicsit sem érdekelte, mit gondolnak róla mások. A gyászruhát nem miattuk viselte. A mauzóleum hátsó részéhez érve a sorokban álló sírokat nézte a szomszédos temetőben, a viharvert, kopott köveket, amelyeket megvilágított a holdfény.

Az előkelő nemesek nyughelyeit szobrok díszítették, amelyek a gyászoló istenektől kezdve a táncoló lányokig a legkülönfélébb dolgokat ábrázolták, és egy részük olyan élethű volt, megkövült embereknek tűntek.

Mivel Nehemia meggyilkolása óta nem esett a hó, sírját a földkupacról viszonylag könnyen fel lehetett ismerni.

Nem volt sírkő, még virágok sem, csak egy kard, amelyet a laza földbe szúrtak: Nehemia egyik meggyilkolt testőrének a szablyája. Nyilvánvalóan senki nem hozott neki semmit, végül úgyis Eyllwebe fogják vinni.

Ahogy a sötét, felásott földre nézett, hideg szél fújta meg a fátylát.

Összeszorult a szíve, de ez volt az utolsó baráti szolgálat, az utolsó tiszteletadás, amelyben a barátnőjét részesíteni akarta.

Arcát az ég felé fordította, behunyta a szemét, és énekelni kezdett.

Chaol először azt mondta magának, hogy csak azért követi Celaenát, hogy megbizonyosodjon afelől, hogy nem tesz kárt sem magában, sem másban, de a királyi mauzóleum felé közeledve már más okból követte.

A sötétség jól takarta, a hold viszont olyan fényesen világított, hogy elég távolságot tudott tartani úgy, hogy a lány ne vegye észre. Amikor látta, hol állt meg, azt is tudta, hogy nincs joga arra, hogy itt legyen. Éppen vissza akart fordulni, amikor a lány felnézett a holdra, és elkezdett énekelni.

Nem ismerte a nyelvet, amelyen énekelt, nem Adarlan, Eyllwe, Fernharrow, Melisande vagy a földrész más birodalmának a nyelvén dalolt.

A nyelv ősi volt, minden szó tele volt erővel, dühvel és elviselhetetlen fájdalommal.

Celaenának nem volt szép hangja. Sok szó úgy hangzott, mint a feltörő sírás, a magánhangzók fájdalmasan hosszúra nyújtva, a mássalhangzók kemények a dühtől. Ezenkívül a taktust a mellkasán verte, egyszerre volt barbár és kecses, és ez igen nagy ellentétben állt fekete ruhájával és fátylával. A férfi hátán végigfutott a hideg, ahogy a siratóéneket hallgatta, földöntúlian és idegenül, egy idegen siratóéneket, amely még régebbi kellett hogy legyen, mint a kastély kőből épült része.

És aztán véget ért a dal, éppolyan hirtelen és brutálisan, mint ahogy Nehemia élete ért véget.

Néhány pillanatig a lány némán, mozdulatlanul állt.

Chaol éppen menni készült, amikor Celaena félig feléje fordult.

Kecses ezüst fejdísze fénylett a holdfényben, fátyla pedig olyan sűrű szövésű volt, hogy csak a férfi volt képes őt felismerni.

A finom szélben recsegtek-ropogtak az ágak, a szél fellibbentette a fátylát és a szoknyáját.

— Celaena — kérlelte Chaol. A lány nem mozdult, mozdulatlansága volt az egyetlen jel, hogy hallotta. És hogy nem akar beszélni.

Mit mondhatna, amivel helyrehozhatná a kettejük között keletkezett törést? A férfi információkat rejtegetett előtte. És ha nem is volt közvetlenül felelős a hercegnő haláláért, ha riasztotta volna a lányt és Nehemiát, akkor gyaníthatóan jobban védekeztek volna. Az ő hibája volt, hogy Celaena elszenvedte ezt a veszteséget, és az ő hibája volt, hogy a lány nem szólt, csak némán nézett rá.

Ha az a büntetés, hogy elveszíti őt, akkor vállalni fogja.

Amikor elment, még hallotta a lány siratóját az éjszakában visszhangozni, a szél vitte, akár a távoli harangszót.

38. FEJEZET

A HIDEG ÉS SZÜRKE HAJNALON Celaena a vadaspark jól ismert tisztásán állt, kesztyűs kezében egy hosszú botot tartott. Fürge mellette ült a maradék hó alól feltünedező száraz fűben, a farkát csóválva. De a kutyus nem nyüszített vagy ugatott, hogy dobja el a botot.

Nem, Fürge csak ült, és a távolba, a kastély felé nézett.

Olyan valakire várt, aki soha többet nem jön el.

Celaena a kopár mezőt kémlelte, és a sóhajtozó füvet hallgatta. Senki sem akadályozta meg abban, hogy elhagyja a lakosztályát, sem tegnap este, sem ma reggel. Bár az őrök elvonultak, Ress mindenesetre megtartotta magának azt az elképesztő szokását, hogy bárhová ment teljesen véletlenül mindig összefutott vele.

Nem érdekelte, hogy Ress tájékoztatta-e Chaolt arról, hogy hová megy. Sőt még az is hidegen hagyta, hogy a férfi tegnap este Nehemia sírjánál kémkedett utána. Gondoljon csak azt, amit akar az énekéről.

Eldobta a botot, olyan messzire, amennyire csak bírta, amely szinte összeolvadt a felhős, reggeli égbolttal. Nem hallotta leesni.

Fürge felnézett rá, arany szeme teli volt kérdésekkel. Celaena lehajolt, megsimogatta meleg buksiját, hosszú fülét, keskeny pofiját. De a kérdés nem tűnt el a szeméből.

— Soha nem jön vissza — mondta Celaena.

A kutyus várt tovább.

Dorian már a fél estét a könyvtárban töltötte, és a mágiáról szóló könyvek után kutatva még a legfélreesőbb sarkokat is szisztematikusan átfésülte. Egyetlenegy példányt sem talált.

Tulajdonképpen ez nem volt csoda, de tekintettel a könyvtárban lévő könyvek hatalmas tömegére és a sok kígyózó polcsorra, mégis egy kissé csalódott volt, hogy semmi használhatót nem tudott felhajtani.

Közben még azt sem tudta, hogy mit kezdene egy ilyen könyvvel. A lakosztályába nem vihetné magával, mert ott biztosan megtalálnák a cselédek. Valószínűleg visszatenné a rejtekhelyére, és a legközelebbi alkalommal visszatérne.

Éppen egy falmélyedésbe beszorított polcot fésült át, amikor lépteket hallott. Villámgyorsan, pontosan úgy, ahogy korábban elpróbálta, előkapta a kabátzsebében lévő könyvet, a falnak támaszkodott, és találomra kinyitotta a könyvet.

— Kicsit sötét van itt az olvasáshoz — hallatszott egy női hang. Olyan normálisan hangzott, annyira „celaenás” volt, hogy Dorian majdnem leejtette a könyvet.

A lány néhány méterre állt keresztbe font karral. Aztán tipegés hallatszódott, és a következő pillanatban a herceg a falnak nyomódott, mert Fürge, a farkát csóválva, nekivetette magát, és összevissza nyalogatta.

— Te jószagú istenek, hogy te mekkora vagy! — mondta a kutyának. A kutya még utoljára megnyalta az arcát, majd elviharzott két polcsor között. Dorian aggódó arccal nézett utána. — Szinte biztos vagyok benne, hogy hamarosan valami olyasmit tesz, aminek a könyvtárosok nem fognak örülni.

— Pedig tudja, hogy meg kellene maradnia a versesköteteknél és a matematikakönyveknél.

Celaena arca komoly volt és sápadt, de szemében árnyalatnyi derű csillogott. Sötétkék tunikát viselt, amelyet még soha nem látott rajta, az aranyhímzés csillogott a félhomályban.

Tulajdonképpen a teljes öltözéke újnak tűnt.

Hallgattak, Dorian zavartan toporgott. Mit mondhatna neki? A legutóbbi alkalommal, amikor ilyen közel álltak egymáshoz, akkor éppen a körmét húzta végig a nyakán.

Rémálmai voltak tőle.

— Segítségére lehetek a keresésben? — kérdezte végül. Maradj a normális dolgoknál, maradj az egyszerű dolgoknál.

— Koronaherceg és királyi könyvtáros?

— Nem hivatalos minőségében királyi könyvtáros — felelte. –

Ezért a titulusért sokat küzdöttem a hosszú évek alatt, mióta itt bujdokolok, az unalmas gyűlések, anyám és... igen, minden más elől.

— Én azt hittem, hogy a kis tornyában rejtőzik el a világ szeme elől!

Dorian halkan nevetett, de erre valahogy kialudt a lány szemében a vidámság szikrája. Mintha a derű kifejezése felsértené a Nehemia halála miatti sebet. Maradj az egyszerű dolgoknál, figyelmeztette magát.

— Nos? Van olyan könyv, amit segíthetnék megkeresni? Ha az ön kezében az egy címlista, akkor a katalógusban utána tudok nézni.

— Nem — felelte, és félbehajtotta a papírokat. — Nem, nem keresek semmilyen könyvet. Csak sétálni akartam egyet.

A férfi pedig a könyvtár legsötétebb sarkába vonult olvasni.

Dorian nem feszegette tovább a kérdést, mert akkor a lány is könnyen kérdezhetne tőle kellemetlen dolgokat. Már ha emlékezett rá, hogy mi történt akkor, amikor megtámadta Chaolt. Remélhetőleg már elfelejtette.

Ebben a pillanatban valahonnan egy tompa kiáltás hallatszott, amit ordítva elhangzó szitokszavak és ismerős tipegés követtek. Fürge szaladt vissza hozzájuk, szájában egy tekerccsel.

— Te gonosz bestia! — kiabálta egy férfihang. — Gyere ide azonnal!

Fürge csak elszáguldott, egy elmosódó aranyfolt volt csupán.

Hamarosan egy alacsony termetű könyvtáros totyogott feléjük, és megkérdezte, hogy láttak-e egy kutyát. Celaena a fejét rázta, és azt mondta, hogy bár hallott valamit, de az ellenkező irányból. És aztán arra kérte őt, hogy beszéljen halkabban, mert ez itt egy könyvtár.

A könyvtáros szúrós pillantást vetett rá, és elsietett, egy kicsit halkabban kiabálva.

Amikor elment, Dorian a homlokát ráncolva fordult a lányhoz.

— Ez a tekercs lehet, hogy felbecsülhetetlen értékű.

A lány vállat vont.

— Nekem úgy tűnt, hogy nem árt a könyvtárosnak egy kis mozgás.

És most mosolygott is. Először tétován, majd a fejét rázta, és olyan szélesen mosolygott, hogy még a fogai is kilátszottak.

Csak amikor újra a férfira nézett, tudatosult Dorianben, hogy az előbb szinte bámulta, megpróbálta kivenni a különbséget a két mosoly között, most és akkor, amikor az apjára mosolygott, amikor Grave fejét levágta az asztalra.

— Szeretnék bocsánatot kérni a viselkedésemért az elmúlt időszakban. Nem voltam... nem voltam magamnál — mondta Celaena, mintha olvasott volna a gondolataiban.

Vagy pedig a lényének van egy olyan része, amit normál esetben jól, nagyon jól kordában tud tartani, tűnődött Dorian, de csak ennyit válaszolt:

— Megértem.

És ahogy a lány pillantása lágyabb lett, tudta, hogy pontosan azt mondta, amit kellett.

Chaol nem akart elbújni, sem az apja, sem Celaena, de az emberei elől sem, akik nevetséges módon a szükségét érezték annak, hogy vigyázzanak rá.

De a könyvtár kiváló menedéket és zavartalanságot biztosított.

Talán válaszokat is.

Nem találta a főkönyvtárost abban a kis irodában, ami a bejáratnál volt közvetlenül egy sarokban, ezért egy gyakornokot kérdezett meg. Az esetlen fiatalember csak bámult rá, elmutatott valamilyen irányba, adott pár homályos támpontot, és sok szerencsét kívánt neki.

Chaol az útmutatásnak megfelelően felment egy széles, fekete márványlépcsőn, és a galéria korlátja mellett haladt el.

Amikor be akart fordulni két polcsor között, meghallotta a beszélgetésüket.

Helyesebben először Fürge sertepertélését hallotta, és amikor kihajolt a márvány mellvéden, megpillantotta Celaenát és Doriant, ahogy éppen a főbejárat felé haladnak. Kényelmes, normális távolságot tartottak, de... de a lány beszélt. A vállát lazán tartotta, a járása nem tükrözött feszültséget. Annyira más volt, mint az a fekete árnyalak, akit ő tegnap este látott.

Mit csinálnak ők ketten itt?

Ez nem tartozott rá. Őszintén szólva, örült, hogy egyáltalán valakivel szóba állt, és nem a ruháit égette vagy gonosz orgyilkosokat mészárolt le. Azért mégis valahogy összeszorult a szíve, hogy éppen Dorian van mellette.

De legalább beszélgetett.

Gyorsan hátrébb lépett a korláttól, és megpróbált megfeledkezni a látványról, miközben egyre mélyebbre haladt befelé a könyvtárban. A könyvtár egyik fő polcsorán Harlan Senselt, a főkönyvtárost pillantotta meg, aki dúlt-fúlt, és egy maroknyi papírfecnit lobogtatott.

Sensel annyira el volt foglalva az átkozódással, hogy Chaolt csak akkor vette észre, amikor már majdnem összeütköztek. Az alacsony könyvtárosnak szinte be kellett húznia a nyakát, hogy a kapitány szemébe tudjon nézni, és komoran nézett rá.

— Jó, hogy itt van — mondta, és ment tovább. — Biztosan Higgins értesítette.

Chaolnak fogalma sem volt arról, hogy miről beszél Sensel.

— Valamilyen ügyről van szó, amelyhez a támogatásomra van szüksége?

— Még hogy valamilyen ügyről! — Sensel a papírfecnikkel hadonászott. — A könyvtáramban vadállatok rendeznek ámokfutást! Ki, ki engedte be ide ezt a... ezt a kreatúrát?

Követelem, hogy a felelős fizesse ki a kárt!

Chaol sejtette, hogy Celaenának köze van a dologhoz. Csak remélni tudta, hogy ő és Fürge már elhagyták a könyvtárat, mielőtt Sensel eléri az irodáját.

— Melyik tekercs szenvedett kárt? Gondoskodom róla, hogy pótolják.

— Pótoljá-ák? — fröcskölte Sensel. — Ezt itt?

— Mi ez pontosan?

— Egy levél! Levél egy nagyon közeli barátomtól!

Chaol lenyelte a mérgét.

— Ha ez csak egy levél, akkor a kreatúra tulajdonosától nem lehet kártalanítást követelni.

De talán készséggel adományozna...

— Vessék tömlöcbe! A könyvtáramban úgy viselkednek, mint egy cirkuszban! Tudta ön, hogy az utóbbi időben egy csuklyás alak az éjszaka közepén a polcok között ólálkodik? Valószínűleg ő engedte szabadon ezt a szörnyű bestiát. Kutassa fel és...

— A tömlöc tele van — hazudta Chaol. — De utánajárok a dolognak. — Míg Sensel befejezte tirádáját az elveszett levél utáni fárasztó vadászatról, a férfi azon tanakodott, hogy az lenne a legjobb, ha egyszerűen lelépne.

De még lett volna néhány kérdése. Amikor elérték a galériát, és biztos volt abban, hogy Celaena, Fürge és Dorian már rég kiment, így szólt:

— Egy kérdésem lenne önhöz, sir.

Senselnek hízelgett a megszólítás. Chaol próbált teljesen érzelemmentes arcot vágni.

— Ha más királyságokból származó siratóénekeknek szeretnék utánanézni, akkor hol lenne a legcélszerűbb nekifognom?

Sensel zavartan nézett rá.

— Milyen lehangoló egy téma!

Chaol vállát vonva blöffölt egyet.

— Egyik emberem Terrasenből nemrég elveszítette az édesanyját, ezért szívesen megtanulnék egy ilyen éneket a tiszteletére.

— A király vajon ezért fizeti, hogy szomorú dalokat tanuljon, és az embereit szerenádokkal szórakoztassa?

Majdnem elröhögte magát, ahogy elképzelte, hogy az embereinek szerenádot ad, de inkább csak újra vállat vont.

— Vannak olyan könyvek, amelyekben lehetnek ilyen énekek?

Már egy nap is eltelt, de még mindig nem akart Celaena dala kimenni a fejéből, és minden alkalommal, amikor felidézte magában, libabőrös lett. Ott visszhangoztak benne azok a szavai is, amelyek mindent megváltoztattak: Örökre az ellenségem leszel.

A lánynak volt valami rejtegetnivalója, egy titok, amit olyan jól őrzött, hogy csak a borzalom és ama szörnyű éjszaka megrázó vesztesége tudtak valamit előcsalogatni belőle. Minél többet tud tehát meg róla, annál jobban felkészülhet arra, ha a titok kiderül.

— Hm — dünnyögött az apró termetű könyvtáros, ahogy lefelé haladtak a főlépcsőn. — A dalok többségét soha nem is jegyezték fel. Miért is tették volna?

— Néhányat biztosan feljegyeztek a terraseni tudósok.

Mégiscsak Orynthban volt egykor Erilea legnagyobb könyvtára — ellenkezett Chaol.

— Ez igaz — erősítette meg Sensel árnyalatnyi szomorúsággal a hangjában. — Mégsem hiszem, hogy bárki is vette volna a fáradságot, hogy a siratódalaikat feljegyezze. Legalábbis nem úgy, hogy azok hozzánk eljutottak volna.

— És más nyelveken? A terraseni gárdistám valami olyan siratóénekről beszélt, amelyet egyszer egy másik nyelven hallott, de végül nem tudta kideríteni, hogy milyen nyelven.

A könyvtáros megsimította ezüstszürke szakállát.

— Más nyelven? Terrasenben adarlani nyelven beszélnek.

Már ezer éve nem beszélnek ott más nyelven.

Hamarosan el fogják érni a könyvtáros irodáját, és valószínűleg a kis méregzsák ki fogja zárni őt a könyvtárból addig, amíg Fürge nem nyeri el méltó büntetését. Ezért újabb horgot próbált kivetni.

— Terrasenben tehát nincsenek olyan siratódalok, amelyeket más nyelven szoktak énekelni?

— Nincsenek — felelte Sensel kissé vontatottan, mert közben gondolkodott. — De valaki mesélte, hogy amikor a terraseni udvarban meghalt egy nemes, a halotti énekeket a tündérek nyelvén énekelték.

Chaolnak megfagyott az ereiben a vér, és majdnem megbotlott.

— Mindenki ismerte ezeket a dalokat, nemcsak a nemesség? — kérdezte továbbhaladva.

— Ó, nem — felelte Sensel, csak félig figyelve, mert megpróbálta felidézni a történetet. — Ezek a dalok szentnek számítottak az udvarban. Csak a nemesi származásúak tanulhatták meg őket. Titokban tanították őket, és énekelték, és hogy idegen fülek ne hallják, a halottakat holdfényben temették.

Legalábbis ezt rebesgették. Bevallom, tíz évvel ezelőtt az én kíváncsiságomat is felkeltette ez a szomorú téma, és reméltem, hogy hallok párat, de amikor a mészárlás véget ért, már senki nem akadt ezekben a nemesi házakban, aki elénekelhette volna őket.

Senki, kivéve...

Örökre az ellenségem leszel.

— Köszönöm — bökte ki Chaol, majd gyorsan elfordulva a kijárat felé indult. Sensel utánakiáltott, hogy esküdjön meg, hogy a vadállatot megtalálja és megbünteti, de a kapitány válaszra sem méltatta.

Akkor tehát Celaena nemesi házból származott. A szüleit nem egyszerűen meggyilkolták, hanem olyan nemesek voltak, akiket a király kivégzett.

Lemészárolt.

A szülei ágyában ébredt, amikor azok már halottak voltak.

Aztán elmenekült és addig rohant, míg talált egy helyet, ahol egy terraseni nemes lánya el tudott rejtőzni, az orgyilkosok rejtekhelyét. Csak azokat a dolgokat tanulta meg, amelyekkel meg tudta védeni magát. Hogy megmeneküljön a haláltól, ő maga lett a halál.

Teljesen mindegy, hogy a szülei melyik terület felett uralkodtak, ha Celaena újra felvállalja a vezetői szerepet, és ha Terrasen valamikor megerősödik...

...akkor Celaena olyan erős lehet, hogy akár Adarlannal is szembe tud szegülni. És akkor sokkal többé válik, mint az ő ellenségévé.

Ezzel Adarlan számára a legnagyobb fenyegetéssé válik, amellyel az valaha is szembekerült.

39. FEJEZET

CELAENA EGY CSINOS KIS VILLA kéményének árnyékában figyelte a szomszéd házat. Az elmúlt fél órában sok ember surrant be, köpenyben és csuklyában, de csak fázós vendégeknek tűntek, akik végre maguk mögött akarják tudni a fagyos éjszakát.

Amikor Archernek kijelentette, hogy nem akar semmit sem tőle, sem a lázadói csoportjától, komolyan is gondolta. És ha őszinte volt, néha azon is eltöprengett, hogy nem kellene-e egyszerűen mindannyiukat megölnie, és a király elé hajítani a fejüket. Másrészt ehhez a csoporthoz tartozott Nehemia is. Bár a barátnője úgy tett, mintha semmit nem tudna ezekről az emberekről, az ő szövetségesei voltak. És az is igaz volt, hogy néhány napot még adott Archernek. Mullison miniszter leleplezése után a király vonakodás nélkül biztosított neki még egy kis időt, hogy megölje a férfi kurtizánt.

A szél felkavarta a havat, és egy pillanatra eltakarta Archer villájának főbejáratát. Ez az összejövetel mindenki más számára egy esti partinak tűnhetett. A lépcsőkön felsiető emberek közül néhányat felismert, de a többségük ismeretlen volt a számára.

Ebben a pillanatban felismerte azt az őrt, aki a raktárban közte és Chaol között állt, és aki annyira akart harcolni. Nem az arcáról ismerte meg, mert azon az éjszakán álarcot viselt, hanem a mozgásáról és a két kardjáról, amelyeket a hátára csatolva hordott. Bár a fejét csuklya fedte, a lány annyit látott, hogy vállig érő sötét haja és barna arca van.

A férfi a lépcső alján állt, és két kísérőjéhez fordult, két csuklyás férfihoz, akiknek halkan utasításokat adott.

Bólintottak, majd eltűntek a sötétben.

Celaenában felmerült, hogy követi az egyiküket. De tulajdonképpen csak Archer miatt jött, hogy megtudja, mire készül. Szem előtt akarta tartani addig, amíg a hajó fedélzetére nem lép és eltűnik innen. Ha végre elment, és a királynak is bemutatta az álhullát, akkor... Azt még nem tudta, hogy mit fog tenni akkor.

A lány még jobban elbújt a téglakémény mögé, amikor az egyik őr a környező háztetőket vette szemügyre, valószínűleg azért, mert az utca egyik végét ő őrizte.

Néhány órát itt töltött a sötétben, csak egyszer vonult át az utca másik oldalán lévő ház tetejére, mert onnan jobban látta a főbejáratot. Végül Archer látogatói, akik csak egyszerűen kissé ittas vendégeknek tűntek, egymás után felkerekedtek. Celaena számolta őket, figyelt arra, hogy melyik irányba mennek, és ki kíséri őket. A fiatal férfi a két karddal nem bukkant fel.

Meggyőzhette volna magát arról, hogy ő is Archer egyik ügyfele, vagy akár a szeretője, ha nem jött volna vissza az ismeretlen két testőre, és surrantak volna be a házba.

Amikor a bejárati ajtó kinyílt, egy magas, széles vállú, fiatal férfi tűnt fel, aki Archerrel a hallban vitatkozott. A férfi háttal állt az ajtónak, de nem viselt csuklyát, így látszódott vállig érő éjfekete haja és az, hogy állig fel volt fegyverkezve. A testőrei azonnal mellé léptek, így Celaena már nem látott semmit, mielőtt az ajtó újra bezárult.

Nem túl óvatosak, sőt elég feltűnőek.

Néhány pillanat múlva kiviharzott a fiatal férfi, ezúttal ismét csuklyában, a két testőr kíséretében. Archer, láthatóan sápadtan, karba tett kézzel állt a nyitott ajtóban. A fiatal férfi a lépcső alján megfordult, és egy különösen ordináré gesztussal búcsúzott el a házigazdától.

Celaena távolról is látta a mosolyt, ahogy Archer reagált.

Semmi barátságosság nem volt benne.

Azt kívánta, bárcsak közelebb lett volna a házhoz, hogy hallja a vitát, és értse, hogy miről van szó.

Régebben még követte is volna az ismeretlent, hogy válaszokat szerezzen.

De ez régebben lett volna így. Most... most már nem különösebben villanyozta fel az egész.

Amikor visszaindult a kastélyba, rájött, hogy nehezére esik bármi iránt is figyelmet tanúsítania. Hihetetlenül nehéz bármi iránt is érdeklődni, ha az embernek már nincs senkije, aki számítana.

Celaena nem tudta, hogy mit csinál ez előtt az ajtó előtt. Miután a torony lábánál álló őrök alaposan megvizsgálták, hogy van-e nála fegyver, egy másodpercig nem kételkedett, hogy azonnal jelenteni fognak Chaolnak.

Kíváncsi lenne, hogy fel meri-e tartóztatni. Vagy hogy egyszer hozzá mer-e majd szólni. Tegnapelőtt este a holdfényben úszó temetőben a távolból ő maga is látta, hogy a karmolások még nem gyógyultak be az arcán. Nem tudta, hogy örüljön vagy bűntudatot érezzen miatta.

Valahogy minden beszélgetés fárasztotta. Mennyire kimerült lesz ma este?

Sóhajtott, és kopogott a faajtón. Öt percet késett, mert percekig gondolkodott azon, hogy elfogadja-e Dorian meghívását, hogy együtt vacsorázzanak a lakosztályában.

Majdnem Résvárban vacsorázott inkább.

Mivel senki sem reagált a kopogásra, sarkon fordult, és igyekezett nem nézni a lépcsőnél posztoló őrre. Úgyis ostobaság volt idejönni.

Már éppen tenni akart egy lépést lefelé a csigalépcsőn, amikor kinyílt az ajtó.

— Tudja, azt hiszem, hogy ez az első alkalom, hogy meglátogat kis tornyomban — mondta Dorian üdvözlésképpen.

Celaena lába már a levegőben volt, de gyorsan összeszedte magát, és visszanézett a koronahercegre.

— Azt hittem, hogy lehangolóbb lesz a környezet — felelte, amikor visszafordult. — Egészen otthonos.

Dorian tartotta neki az ajtót, és biccentett az őrnek.

— Semmi ok az aggodalomra — mondta nekik, amikor Celaena belépett a lakosztályába.

Pompát és eleganciát várt, de a herceg tornyára az otthonos volt a legmegfelelőbb jelző. És egy kicsit lepusztultnak is tűnt. A berendezés egy kifakult faliszőnyegből, egy összekormozott kandallóból, egy nem különösebben nagy baldachinos ágyból és az ablaknál egy papírokkal teli íróasztalból állt. A könyvek halmokban, hegyekben, tornyokban és oszlopokban hevertek szerteszét. Minden szabad foltot elfoglaltak, minden kis helyet a fal mentén.

— Azt hiszem, hogy szüksége lenne egy saját könyvtárosra — mormogta, mire a férfi nevetett.

Celaena nem tudta volna megmondani, hogy mennyire hiányoztak neki ezek a hangok. Nem csak Dorian nevetése, hanem az övé is, maga a nevetés. Bár úgy érezte, hogy helytelen, ha ezekben a napokban nevet, de hiányzott neki.

— Ha a cselédeim választhatnának, akkor mind áthelyeztetnék magukat a könyvtárba. A portörlés itt nem egy könnyű feladat.

Gyorsan felkapott néhány földön heverő ruhát.

— Ezt a rendetlenséget látva, meglepve hallom, hogy egyáltalán vannak cselédei.

Újabb nevetés, amikor a ruhahegyet az egyik ajtóhoz vitte, és éppen annyira kinyitotta, hogy egy pillanatra feltűnt egy gardrób, amely majdnem olyan nagy volt, mint az övé. Sok mindent nem látott mindenesetre, mert Dorian csak mindent bevágott, aztán gyorsan visszacsukta az ajtót. A szoba másik végében lévő ajtó biztosan a fürdőszobába vezetett.

— Gyakran el szoktam küldeni őket — magyarázta a férfi.

— Miért?

A lány a kandallóhoz ment, a kopott vörös kanapéhoz, és arrébb tolta az ott tornyosuló könyveket.

— Mert tudom, hogy mi hol van, minden könyvnek, papírnak tudom a helyét, és takarításkor olyan reménytelenül rendet raknak és elpakolnak, hogy soha többé nem találok semmit.

Kisimította az ágyon lévő vörös takarót, amely teljesen gyűröttnek tűnt, valószínűleg azon feküdt, amikor kopogott.

— És olyan emberei sincsenek, akik önt öltöztetik? Azt gondoltam volna, hogy legalább Roland az ön odaadó szolgája.

A férfi prüszkölt a nevetéstől, miközben felrázta a párnát.

— Roland megpróbálta. Szerencsére az utóbbi időben szörnyű fejfájás gyötri, és békén hagy.

Ezt jó volt hallani. Azok után, hogy tudta, hogy Meah lordja nyilvánvalóan közel került Dorianhoz, sőt, a barátja lett.

— Az anyámat — folytatta a herceg — azon kívül, hogy ódzkodom attól, hogy menyasszonyt találjak magamnak, már csak az idegesíti jobban, hogy nem hagyom, hogy a kegyeimet kereső lordok öltöztessenek.

Erre Celaena nem számított. Dorian mindig olyan jól öltözött volt. Azt hitte, hogy valaki segít neki.

A férfi odament az ajtóhoz, és utasította az őröket, hogy hozassanak vacsorát.

— Bort? — kérdezte az ablakból, ahol egy üveg és néhány pohár állt.

Celaena a fejét rázta, még azt sem látta át, hogy egyáltalán hol fog enni. Az íróasztal szóba sem jöhetett, és a kandallónál lévő asztal már önmagában egy minikönyvtár volt. Mintegy válaszképpen Dorian nekiállt letakarítani a kandallónál lévő asztalt.

— Sajnálom — mondta zavarban. — Tulajdonképpen még azelőtt akartam helyet csinálni, mielőtt jön, de teljesen belefeledkeztem a könyvembe.

A lány bólintott, hallgattak, hallgatásukat csak a könyvpakolás zaja törte meg.

— Nos — szólalt meg Dorian halkan —, megkérdezhetem öntől, hogy miért fogadta el a meghívásomat? Ugyanis eléggé egyértelműen a tudtomra adta, hogy már nem akar több időt tölteni velem, és azt gondoltam, hogy ma este is dolga lesz.

Valójában kifejezetten undokul viselkedett vele. Dorian ugyanakkor továbbra is háttal állt neki, mintha a kérdés nem is lenne olyan fontos.

— Mert nincs más hely, ahová mehetnék. — Tulajdonképpen nem is tudta igazán, hogy miért mondta ezt, de végül is ez volt az igazság.

Ha a lakosztályában ült csendben, attól csak még jobban fájt neki minden. Ha a sírhoz ment volna, az is csak lehangolta volna, Chaolra gondolni pedig még mindig olyan borzasztóan fájt neki, hogy szinte alig kapott tőle levegőt. Reggelente megsétáltatta Fürgét, aztán pedig egyedül futott a vadasparkban. Még azokat a fiatal nőket sem látta, akik korábban a kastély kertjében álldogáltak, a testőrkapitányra várva.

Dorian bólintott, és olyan kedvességgel nézett rá, amit a lány nem tudott elviselni.

— Akkor ez az ajtó mindig nyitva áll ön előtt.

A vacsora csendesen, de nem érzelgősen telt. Dorian még mindig látta rajta a változást, a vonakodást, a töprengést a szavai mögött, azokat a pillanatokat, amikor azt gondolta, hogy nem figyel oda, és a szeme megtelt végtelen bánattal. De tovább beszélgetett vele, és minden kérdésére válaszolt.

Mert nincs más hely, ahová mehetnék.

Nem volt sértő, úgy nem, ahogy mondta. És most, amikor a kanapéján szundikált, és az óra éppen kettőt ütött, azon tűnődött, mi tartotta vissza őt attól, hogy visszamenjen a saját lakosztályába. Nyilvánvalóan nem akart egyedül lenni, és talán egy olyan helyet keresett, ami nem Nehemiára emlékeztette.

A teste tele volt hegekkel, ezt a saját szemével látta. De az új hegek valószínűleg még mélyebbre hatoltak, a fájdalom Nehemia, és a másik, talán éppen annyira kínzó fájdalom Chaol elvesztése miatt.

A lelkében egy darabka örült, hogy a lány kiűzte az életéből Chaolt, még akkor is, ha gyűlölte magát emiatt.

— Itt valami több kell hogy legyen — mondta Celaena Mortnak, amikor másnap délután újra a sírkamrába lépett.

Tegnap addig olvasta a verset, amíg a szeme is belefájdult.

De semmi utalást nem talált arra, hogy milyen tárgyakról szól, pontosan hol vannak elrejtve, illetve a vers miért is volt olyan gondosan a kriptában eldugva.

— Bármilyen utalás — tette hozzá —, bármi, ami összekötné a rejtélyt a lázadókkal, Nehemiával, Elenával és a többi dologgal.

Megállt a szarkofágok között. Valahonnan napfény vetült be, és ettől porszemek csillogtak a levegőben.

— Tudom, hogy az orrom előtt hever.

— Attól tartok, hogy nem segíthetek — felelte Mort orrhangon. — Ha azonnali választ akarsz, akkor egy jövőbelátót vagy orákulumot keress magadnak.

Celaena megfordult.

— Úgy érted, hogy ha a verset egy tisztánlátónak olvasom fel, akkor az illető megértené egy olyan jelentését, amit én nem veszek észre?

— Talán. De amennyire én tudom, a mágia eltűnésével a tisztánlátók is elvesztették a képességeiket.

— Igen, de te még mindig itt vagy.

— És?

Celaena úgy nézett a kőmennyezetre, mintha átlátna rajta, egészen fel a földfelszínig.

— Akkor más öreg lények is birtokában lehetnek még a tehetségüknek.

— Akármire gondolsz is, az garantáltan nem jó ötlet.

A lány ádázul rámosolygott.

— Szinte biztos vagyok benne, hogy igazad van.

40. FEJEZET

CELAENA A LAKÓKOCSIK ELŐTT ÁLLT, és nézte, ahogy lebontják a cirkuszi sátrakat. Szerencsés időzítés.

Beletúrt kibontott hajába, és megigazította egyszerű, barna tunikáját. Túl nagy figyelmet vont volna magára, ha elegánsan öltözik. És bár legfeljebb egy órát akart maradni, élvezte az anonimitást, amikor elvegyült a cirkuszi dolgozók között, akik száz királyság porát hordták a ruhájukon, akiknek megvolt az a szabadságuk, hogy bejárják, és apránként felfedezzék a világot...

Celaena szíve összeszorult.

A munkások elsiettek mellette, és alig vették tudomásul a jelenlétét, ahogy a fekete lakókocsi felé indult. Talán ostoba ötlet volt, de mit árthat, ha megkérdezi Sárgalábút? Ha valóban boszorkány, akkor rendelkezhet a tisztánlátás képességével, és értelmezheti a kriptában lévő rejtélyt.

A lakókocsijánál szerencsére már nem voltak látogatók.

Sárgalábú Bába a legfelső lépcsőfokon ülve pipázott. Hosszú pipája csontból volt, a feje pedig egy kiáltó szájat formázott.

Milyen bájos!

— Bele akar nézni a tükrökbe? — kérdezte, füst áradt kifelé fonnyadt száján. — Elege lett belőle, hogy mindig csak fut a sorsa elől?

— Lenne néhány kérdésem.

A boszorkány feléje szimatolt, és Celaenának erőt kellett vennie magán, hogy ne lépjen hátra.

— Valóban bűzlik a kérdésektől és az Agancs-hegységtől.

Terrasenből jött, ugye? Mi a neve?

Celaena mélyen a zsebébe dugta a kezét.

— Lillian Gordaina.

A boszorkány a földre köpött.

— És mi az igazi neve, Lillian? — A lány megdöbbent.

Sárgalábú Bába diadalittasan felnevetett. — Na rajta, ki vele! — károgott. — Mondjam meg magának a jövőt? Elárulhatom önnek, hogy kihez megy feleségül, hány gyereke lesz, mikor fog meghalni...

— Ha tényleg olyan jól érted a dolgod, ahogy állítod, akkor azt is tudod, hogy engem ezek a dolgok nem érdekelnek. Én beszélgetni szeretnék veled — jelentette ki Celaena, és megcsillogtatott három aranyérmét a kezében.

— Nocsak, nocsak... — Sárgalábú Bába mélyet szippantott a pipájából. — A képességeimet csak ennyire taksálja?

Talán csak az idejét pocsékolja itt. És a pénzét, meg az önbecsülését.

Mogorván elfordult, és sötét köpenye zsebébe dugta a kezét.

— Várjon! — szólalt meg Sárgalábú.

Celaena továbbment.

— A herceg négy aranyat adott.

Megállt, és visszanézett. Egy hideg kéz markolt a szívébe.

A vénasszony rámosolygott.

— Neki is érdekes kérdései voltak. Azt hitte, hogy nem ismerem fel, de a Havilliard-vért egy mérföldről, a széllel szemben is kiszagolom! Hét aranyért válaszolok a kérdéseire, és elárulom az övéit.

El akarja adni neki Dorian kérdéseit, és talán másoknak is?

A már ismerős halálos nyugalom szállta meg.

— Honnan tudjam, hogy nem hazudsz?

Sárgalábú vasfogai csillogtak a lemenő nap fényében.

— Nem tenne jót az üzletemnek, ha hazugnak mondanának.

Jobban érezné magát, ha a maguk lágyszívű isteneire esküdnék?

Vagy talán a saját isteneim egyikére?

Celaena összefogta a haját, és közben figyelmesen szemügyre vette a lakókocsit: egyetlen ajtaja volt, nem volt hátsó kijárata, és a falakban sem látott gyanús repedéseket. Nem lehet csak úgy egyszerűen kereket oldani, de bemenni sem lehet feltűnés nélkül.

Philippa halált hozó hajtűivel feltűzte kilazult tincseit, és feltűnés nélkül leellenőrizte többi fegyverét is, két hosszú tőrét és egy kést a csizmájában. Ennyi bőven elég kell hogy legyen.

— Egyezzünk meg hat aranyban — mondta Celaena halkan —, és akkor nem jelentem az őrségnek, hogy megpróbáltad eladni a herceg titkait.

— Honnan veszi, hogy az őrséget nem érdekelné a dolog? Meg lenne lepve, hogy hányan akarják tudni, hogy mi foglalkoztatja Adarlan hercegét.

A lány hat aranyat tett a lépcsőre az aprócska öregasszony mellé.

— Három arany a kérdéseimért — mondta, miközben olyan közel hajolt Sárgalábúhoz, amennyire csak mert. A banya szája bűzlött a rohadt hústól és a füsttől. — Három pedig azért, hogy hallgass a hercegről.

Sárgalábú szeme szikrázott, vaskörmei csörögtek, ahogy eltette az érméket.

— Fáradjon be a lakókocsiba!

A mögötte lévő ajtó hangtalanul kinyílt. Bent, néhány halvány fényfoltot kivéve, sötét volt. Sárgalábú eloltotta csontpipáját.

Ebben reménykedett Celaena, hogy bejut a lakókocsiba, és így elkerüli, hogy valaki meglátja őt a banyával.

Az öregasszony felálláskor jajgatva támaszkodott a térdére.

— Most akkor talán lenne szíves elárulni, hogy hívják?

A lakókocsiból fújó hideg huzat végigsimított a lány nyakán.

Cirkuszi trükk.

— Ma én kérdezek — felelte, és felment a lépcsőn.

Bent néhány vacak gyertya égett, amelyek fénye megtört az egymás mellett és fölött elhelyezett tükrökben. Mindenféle lehetséges méretben és formában voltak itt tükrök, a falakon, a földön egymásnak dőlve, akár a régi barátok, de voltak csorba darabok is, amelyek a keretükbe kapaszkodtak.

Mindenhol, ahol csak egy kis hely volt, papírok és tekercsek tornyosultak, gyógynövényekkel és más folyadékokkal teli üvegek, seprűk... Csupa kacat.

A gyér megvilágításban a lakókocsi sokkal szélesebbnek és hosszabbnak tűnt, mint ahogy az tulajdonképpen lehetséges lett volna. A tükrök között a sötétben egyetlen kis sáv vezetett, és ide lépett be most Sárgalábú, mintha ezen a furcsa úton valahová menni lehetne.

Itt valami nem stimmel, a tükrök által keltett illúzió az egész.

Amikor Celaena visszanézett az ajtóra, még éppen látta és hallotta, ahogy a zár halkan kattan. A tőrét még azelőtt kihúzta, hogy a lakókocsiban elhalt a kattanás zaja. Előtte Sárgalábú nevetgélve emelt fel egy gyertyát. Úgy tűnt, hogy a gyertyatartó koponya alakú, és egy hosszú csontra van erősítve.

Ócska, olcsó cirkuszi trükkök — ismételgette magában Celaena.

Lélegzete a jéghideg lakókocsiban parányi felhőket képzett.

Ebből semmi sem valódi. De Sárgalábú és a tudás, amit birtokolt, nagyon is az lehet.

— Jöjjön csak beljebb, kislány! Üljön le, hogy tudjunk beszélgetni!

Celaena óvatosan átlépett egy földön heverő tükrön, de félszemmel továbbra is figyelt az ide-oda táncoló koponyalámpára, az ajtóra, a lehetséges egyéb kijáratokra (eddig még nem fedezett fel újabbat, de talán volt egy csapóajtó a kocsi alján) és az öregasszonyra.

Mivel az meglepően gyorsan jött, megpróbálta utolérni.

Ahogy áthaladt a tükörerdőn, mindenhol mozgott a tükörképe.

Egyikben kicsi volt és kövér, a másikban magas és valószínűtlenül vékony. Valahol fejjel lefelé látta magát, egy másikban oldalról. Már ebbe belefájdult a feje.

— Kibámészkodta magát? — kérdezte Sárgalábú. Celaena nem reagált, de eltette a tőrét, és követte az öregasszonyt egy kis, félhomályos ülősarokba, amely egy nagy, rácsos ajtajú kályha előtt állt. Nem volt oka annak, hogy a fegyverét készenlétben tartsa, végül is még mindig rá volt szorulva a banya segítségére.

Az ülősarok egy nagyjából kör alakú részen állt, ahol nem voltak lomok és tükrök. Volt itt egy szőnyeg és néhány fotel, hogy ettől némileg hangulatosabb legyen. Sárgalábú Bába a magasabban álló kályhához bicegett, és egy kis halomból levett néhány rönköt. Celaena megállt a kopott vörös szőnyeg szélén, és figyelte, ahogy a boszorkány kinyitja a kályha rácsos ajtaját, bedobja a fahasábot, és a rácsos ajtót újra becsukja. Egy másodperc alatt fellobbant a láng, szétáradt a fénye, amit a körülöttük lévő tükrök csak felerősítettek.

— A kályha kövei — szólt Sárgalábú, és a kályha téglaoldalát úgy paskolta meg, akár egy öreg háziállatot — Crochan fővárosának romjaiból származnak. A lakókocsit a szent iskolák fájából tákolták. Ezért olyan... szokatlan a kocsim belseje.

Celaena nem felelt semmit. Könnyű lett volna mindezt egy kis hókuszpókuszként letudni, ha nem a saját szemével látná az egészet.

— Nos — folytatta a banya, és megállt anélkül, hogy helyet foglalt volna az egyik élemedett korú ülőalkalmatosságon. –

Halljam a kérdéseit!

Az égő kályha a teljesen lehűlt kocsiban egy szempillantás alatt gondoskodott a melegről, olyan forróság lett, hogy Celaena a többrétegű ruházatában izzadni kezdett. A Vörös-sivatagban egy nyári éjszakán hallott egy történetet, hogy mit csinált egy feltehetően már régen eltűnt Vasfogú boszorkány egy fiatal lánnyal. És hogy mi maradt belőle.

Alaposan lerágott csontok, semmi más.

Celaena újra a kályhára nézett, és egy kicsit visszahúzódott a bejárati ajtó felé. A kis ülősarok mögött még több tükör várt a sötétségben — mintha a tűz fénye sem tudná őket elérni.

Sárgalábú a kályha rácsához hajolt, és göcsörtös ujjait dörzsölgette. A tűz fénye táncot járt vaskörmein.

— Kérdezzen, kislány, kérdezzen!

Mit akarhatott Dorian ilyen sürgősen kideríteni? Ő is bejött ebbe a furcsa, levegőtlen lakókocsiba? Legalább túlélte. És csak azért, mert Sárgalábú a belőle kicsalt információkat fel akarta használni. De buta ez a Dorian!

Miért ő maga talán más volt?

Talán ez az egyetlen esély arra, hogy megtudjon valamit, amit muszáj volt tudnia, bár kockázatos volt, és csúnya, bonyolult következményei lehettek.

— Egy rejtélyre bukkantam, és már hetek óta vitatkozom rajta a barátaimmal. Fogadást is kötöttünk — mondta olyan lazán, amennyire csak tudta. — Oldd meg, ha olyan okos és mindentudó vagy. Ha jól felelsz, akkor még egy arany üti a markod.

— Neveletlen gyerekek. Buta dolgokkal rabolják az időmet. –

Sárgalábú Bába a tükrökbe pillantott, mintha látna ott valamit, amit Celaena nem.

Vagy mintha unatkozna.

A lány feszültsége kissé enyhült. Kihúzta a verset a zsebéből, és hangosan felolvasta.

Amikor befejezte, Sárgalábú lassan feléje fordította a fejét, és halkan, nyers hangon megkérdezte:

— Hol találta?

Celaena vállat vont.

— Ha megválaszolod a kérdésemet, akkor talán elárulom.

Milyen tárgyakról van szó a rejtvényben?

— Rémkulcsokról — suttogta a banya világító szemmel. –

Három rémkulcsról, amelyekkel ki lehet nyitni a rémkaput.

Celaenának végigfutott a hideg a hátán, de magabiztosabban, mint ahogy érezte magát, a következőt követelte:

— Mondd meg, hogy mik ezek, mik azok a rémkulcsok, a rémkapu! És ne áltass hazugságokkal!

— Ez a tudás nem unatkozó halandóknak való — felelte Sárgalábú ingerülten.

Celaena kezében megcsillant az arany.

— Mondd az árat!

Az öregasszony tetőtől talpig végigmérte, és egyet szimatolt.

— Nekem nincsenek áraim — felelte. — De az arany most így elsőre megfelel.

A lány további öt aranypénzt rakott a kályhára. A tűz forrón az arcába csapott. Egy ilyen kis tűz, és máris teljesen átizzadt.

— Ha tudni fog mindent, akkor már nem lesz visszaút — figyelmeztette a boszorkány, és szeme felvillanásából Celaena látta, hogy egy másodpercig sem hitte el a hazugságát a fogadásról.

A lány egy lépéssel közelebb lépett.

— Tudni akarom.

Sárgalábú egy másik tükörbe nézett.

— A Rém alkotja ennek a világnak az alapját, és uralkodik felette. Nemcsak Erilea, hanem minden élet felett. Vannak olyan világok, amelyekről önnek fogalma sincsen, világok, amelyek párhuzamosan léteznek, anélkül, hogy tudomásuk lenne egymásról. Ahol most áll, az valaki más számára egy óceán fenekén is lehet. A Rém tartja ezeket a világokat egymástól elválasztva.

Sárgalábú a gondolataiba merülve bicegett ide-oda.

— A Rémben kapuk vannak, fekete nyílások, amelyeken keresztül az élet az egyik világból át tud jutni a másikba. Egyes rémkapuk Erileába vezetnek, és az évmilliók során mindenféle lény jött be: jó, de halott és rossz teremtmények is, akik akkor lopóznak át, amikor az istenek éppen nem néznek oda.

A banya eltűnt egy tükör mögött, és csak sántikáló lépteit lehetett hallani.

— De hosszú idővel ezelőtt, mielőtt az emberek benépesítették ezt a nyomorúságos világot, egy másfajta vész tört át a kapukon: a valgok, azaz másvilági démonok, akiknek minden vágyuk az volt, hogy Erileát meghódítsák. A hadseregük megszámlálhatatlan volt. Wendlynben a tündérek ellen harcoltak. Akármennyire küzdöttek is a halhatatlanok, nem tudták őket legyőzni.

Aztán megtudták a tündérek, hogy a valgok valami megbocsáthatatlant tettek. Fekete mágiájukkal leválasztottak egy darabot egy rémkapuból, és három részre osztották, három kulcsra. Egy kulcs minden királyuknak. Ha a valg királyok mind a hármat egyszerre használták, akkor kedvük szerint meg tudták nyitni ezt a rémkaput, és számtalan katonát beáramoltathattak, hogy seregüket erősítsék. A tündérek tudták, hogy ennek véget kell vetniük.

Celaena a tüzet nézte, a tükröket, az őt körülvevő sötétséget a kocsiban. A hőség már fojtogató volt.

— Így tehát a tündérek egy kis serege felkerekedett, hogy ellopja a valg királyoktól a kulcsokat — folytatta Sárgalábú. A hangja újra közelebbről szólt. — A kilátástalan vállalkozásból ezen bolondok többsége soha nem tért vissza.

Végül azonban sikerült a tündéreknek megszerezni a rémkulcsokat, és Maeve tündérkirálynő visszaszorította a valgokat a világukba. Maeve minden bölcsessége ellenére azonban nem tudta kideríteni, hogyan lehet a kulcsokat újra a kapuba illeszteni. A kulcsokat sem kalapáccsal, sem üllővel nem lehet elpusztítani.

A tündérkirálynő ezért, hogy megakadályozza, hogy bárki visszaéljen a kulcsok által nyújtotta hatalommal, elküldte azokat a tengerentúlról Brannon Galathyniushoz, Terrasen első királyához, és megkérte, hogy a földrészén rejtse el azokat. Így a rémkapu zárva maradt, és a lehetőségei kihasználatlanul.

Hallgattak. Sárgalábú sántikáló léptei lassultak.

— A vers tehát... egy térkép, ahol leírják, hogy hol vannak ezek a kulcsok? — kérdezte Celaena most már reszketve, mert ráébredt, micsoda hatalmat megtestesítő tárgyakat keresett Nehemia és a többiek, de ami még rosszabb: milyen hatalmas erőt jelentő tárgyak nyomában jár a király.

— Igen.

Celaena megnedvesítette az ajkát.

— Mit lehet velük csinálni?

— Akinek mind a három rémkulcs a birtokában van, az ellenőrzése alatt tartja a használaton kívüli rémkaput és egész Erileát. A kulcsokkal képessé válik arra, hogy a kaput kedve szerint nyissa és zárja. Új világokat tud meghódítani, és minden lehetséges lényt beengedhet, akik az ügyét segíthetik. De már egyetlen kulcs is szörnyen veszélyessé tehet valakit. Ezzel ugyan nincs elég hatalma ahhoz, hogy a rémkaput kinyissa, de elég ahhoz, hogy fenyegetést jelentsen. Érti, gondolom, hogy minden kulcs tiszta hatalmat, erőt ígér, hatalmat, amelyet a tulajdonosa úgy alakít, ahogy akar. Csábító, nemdebár?

A szavak visszhangoztak Celaena fülében, összekeveredtek Elena útmutatásával, hogy találja meg a gonosz forrását és pusztítsa el. A gonosz. A gonosz, amely tíz évvel ezelőtt jelent meg, amikor úgy tűnt, hogy egy egész földrész hirtelen egyetlen ember kénye-kedvének lett kiszolgáltatva, egy olyan embernek, aki furcsa módon megállíthatatlanná vált.

Egy hatalmi forrás a mágián kívül.

— Ez nem lehet igaz.

Sárgalábú csak bólogatott és vihogott.

Celaena még mindig a fejét csóválta. A szíve olyan hevesen kalapált, hogy alig kapott levegőt.

— A királynál vannak rémkulcsok? Ezért tudta a földrészt olyan könnyen elfoglalni?

De ha ez már megtörtént, akkor mik a további tervei?

— Lehetséges — felelte a banya. — Ha a nehezen megszolgált aranyomban fogadnék, akkor azt mondanám, hogy legalább egy kulcsa biztosan van.

Celaena a sötétet fürkészte, a tükröket nézte, de csak a saját képmásai néztek rá vissza. Nem hallott semmit a tűz sistergésén és saját, szabálytalan légzésén kívül.

Sárgalábú nem mozdult.

— Van még valami? — kérdezte a lány.

Semmi válasz.

— Akkor ez minden, amit az aranyamért kapok? — A tükrök között kígyózó keskeny ösvényen óvatosan az ajtó felé lépdelt, amely most hihetetlenül távolinak tűnt. — És ha vannak még kérdéseim?

Idegesítették a tükörképei, de éber és koncentrált maradt, azt ismételgette magában, hogy mit kell tennie. Kihúzta mindkét tőrét.

— Azt hiszi, hogy az acél bennem kárt okozhat? — szólalt meg egy hang, amely végigsiklott az összes tükrön. A hang bárhonnan eredhetett, de akár sehonnan is.

— És én még azt hittem, hogy kellemesen elszórakozunk — mondta Celaena, még egy lépést téve.

— Ugyan már, hogy érezhetné jól magát valaki, ha a saját vendége meg akarja ölni?

A lány mosolygott.

— Nem ezért sétál az ajtó felé? — kérdezte Sárgalábú. — Nem azért, hogy elmeneküljön, hanem hogy biztosítsa, hogy én a maga okos, gonosz tőrjeihez ne férjek hozzá?

— Mondd meg nekem, hogy még kinek árultad el a herceg kérdéseit, és akkor hagylak elmenni. — Eleinte úgy volt vele, hogy majd egyszerűen sarkon fordul és elmegy, de amikor Sárgalábú megemlítette Doriant, úgy érezte magát, mint akibe villám csapott. Most már tudta, hogy mit kell tennie, nem volt más választása. És hogy mit fog tenni, hogy a herceget megvédje. Tegnap este rájött, hogy még van valakije, van egy barátja. És mindent megtenne azért, hogy őt biztonságban tudja.

— És ha azt felelem, hogy senkinek sem árultam el?

— Akkor nem hiszek neked.

Végre ki tudta venni az ajtó körvonalait. A boszorkánynak nyoma sem volt. Körülbelül a lakókocsi közepén állhatott. Itt könnyebb lesz elkapni az öregasszonyt, gyorsan és tisztán elintézni.

— Kár — felelte Sárgalábú, mire Celaena a testtelen hang felé fordult. Kell hogy legyen egy titkos kijárat, de hol? Ha a banya kijut és bárkinek elmeséli, hogy mit kérdezett Dorian (akármi legyen is az), ha bárkinek elárulja, hogy ő mit kérdezett...

Mindenhol a saját tükörképei villództak. Gyors, tiszta halál, és aztán eltűnik.

— Mi van akkor — sziszegte a banya —, amikor a vadászból hirtelen vad lesz?

Celaena a szeme sarkában megpillantotta a hajlott alakot egy lánccal göcsörtös kezében. Amikor felé pördült, a tőr már suhogott a levegőben, hogy harcképtelenné tegye, hogy leterítse, és aztán...

Ahol Sárgalábú állt, egy tükör darabokra tört.

A lány mögött csörgés hallatszott, amelyet egy károgó, elégedett nevetés követett.

Celaena minden ügyessége ellenére nem hajolt el elég gyorsan, a súlyos lánc a feje köré csavarodott, majd hasra esett.

41. FEJEZET

CHAOL ÉS DORIAN az erkélyen állva nézte, ahogy a cirkuszt fokozatosan lebontják. Ha holnap délelőtt végre felkerekednek, akkor az embereit végre hasznos feladatra tudja küldeni.

Például, hogy biztosítsák, hogy ne jusson más orgyilkos a kastélyba.

De Chaol legsürgetőbb problémája Celaena volt. Tegnap éjjel, miután a királyi könyvtáros aludni ment, még egyszer elment a könyvtárba, és a genealógiai feljegyzések részlegét kereste. Valaki ott mindent összekevert, ezért eltartott egy ideig, míg megtalálta a megfelelő kötetet, de egyszer csak végre a kezében tartotta Terrasen nemesi családjainak a listáját.

Egyiket sem hívták Sardothiennek, de ezen alapjában véve nem lepődött meg. Mindig is gyanította, hogy nem ez Celaena valódi családneve. Volt tehát egy listája, amely most úgy égett a zsebében, mint a tűz, az összes nemesi ház, amelyből a lány származhatott, ahol Terrasen elfoglalásakor voltak gyerekek.

Legalább hat túlélő család jöhetett szóba. De mi van akkor, ha egy olyanból származott, amelyet teljesen lemészároltak?

Miután minden nevet lejegyzetelt, úgy érezte, hogy még nagyon messze van a megoldástól.

— Akkor megkérdezed végre, ami miatt kirángattál ide, vagy abban az élvezetben lesz részem, hogy egész este fagyaszthatom a hátsómat? — kérdezte Dorian.

Chaol felvonta a szemöldökét. A koronaherceg halványan rámosolygott.

— Hogy van Celaena? — kérdezte Chaol. Azt jelentették neki, hogy együtt vacsoráztak, és a lány csak az éjszaka közepén hagyta el Dorian lakosztályát. Ez egy tudatos húzás volt vajon a részéről? Valami, amit úgyis megtud, hogy még jobban fájjon neki?

— Próbál tisztába jönni a dolgokkal — felelte a herceg —, amennyire csak tud. És mivel tudom, hogy túl büszke vagy ahhoz, hogy megkérdezd: nem, nem említett téged. És azt hiszem, hogy soha nem is fog.

Chaol mély levegőt vett. Hogy tudná Doriant rávenni arra, hogy távol tartsa magát tőle? Nem azért, mert féltékeny lett volna, hanem mert Celaena nagyobb fenyegetést jelenthet, mint ahogy a herceg azt egyáltalán el tudná képzelni. Ez csak úgy menne, ha tisztában lennének az igazsággal, de...

— Az apád kíváncsi rád — folytatta Dorian. — A tanácsülések után mindig felőled kérdezősködik. Azt hiszem, azt szeretné, hogy menj vissza Anielle-be.

— Tudom.

— És vele tartasz?

— Szeretnéd?

— A te döntésed, nem az enyém.

Chaol összeszorította a fogát. Amíg Celaena itt van, addig biztos, hogy nem megy sehová, és nemcsak azért, mert ki kell derítenie, hogy ki ő valójában. — Semmilyen érdekem nem fűződik ahhoz, hogy Anielle lordja legyek.

— Mások ölni lennének képesek azért a hatalomért, amelyet Anielle gyakorol.

— Én soha nem akartam.

— Nem. — Dorian a balkon mellvédjére támaszkodott. — Nem, te soha nem akartál semmit magadnak, kivéve a mostani pozíciódat és Celaenát.

A kapitány már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Dorian még nem fejezte be.

— Azt hiszed, hogy vak vagyok? — A pillantása jéghideg kék volt. — Tudod, hogy a Yule bálon miért mentem oda hozzá? Nem azért, mert fel akartam kérni, hanem mert észrevettem, hogy ti ketten hogyan nézitek egymást. Már akkor tudtam, mit érzel iránta.

— Tudtad, és mégis felkérted.

Chaol keze ökölbe szorult.

— Ő hozza meg a döntéseit. És meg is tette. — Dorian keserűen mosolygott. — Kettőnkre vonatkozóan.

Chaol mély levegőt vett, hogy kissé lecsillapodjon.

— Ha ilyen érzéseket táplálsz iránta, akkor miért hagyod, hogy az apádhoz legyen láncolva? Miért nem találsz módot arra, hogy a szerződését idő előtt felbontsátok? Vagy félsz attól, hogy soha nem jön vissza hozzád, ha elengeded?

— Én a te helyedben óvatosabban fogalmaznék — felelte a herceg halkan.

Igaza volt. És bár Chaol nem tudta elképzelni a világot Celaena nélkül, tudta, hogy neki kell a lányt kijuttatnia a kastélyból. Még ha nem is tudta volna megmondani, hogy elsősorban Adarlan érdekében vagy a saját érdekében.

— Ahogy apámat ismerem, ő engem és őt is megbüntetné, ha csak megpróbálnám szóba hozni a témát. Őszintén egyetértek veled: nem helyes őt itt tartani. De ennek ellenére oda kellene figyelned arra, hogy mit mondasz. — Adarlan koronahercege mélyen a szemébe nézett. — És gondolkodj el azon, hogy kihez vagy valóban lojális.

Korábban tiltakozott volna. Korábban érveket hozott volna fel, hogy a királyi ház iránti lojalitás számára a legelső. De éppen ez a feltétlen hűség, ez a vak engedelmesség hozta ebbe a helyzetbe.

És tett tönkre mindent.

Celaena tudta, hogy csak néhány másodpercre veszítette el az eszméletét, de ennyi elég volt ahhoz, hogy Sárgalábú hátrakösse a kezét, és a láncot a csuklója köré tekerje. Iszonyúan fájt a feje, a nyakáról vér folyt le a tunikájára. Semmi vész, voltak már ennél rosszabb sérülései. A tőrei viszont eltűntek, valahol a lakókocsiban kellett hogy legyenek. A hajtűinek és a késének is nyoma veszett a csizmájából. Okos egy nő ez a banya.

Még mindig eszméletlennek tettette magát. De aztán minden előzetes figyelmeztetés nélkül felrántotta a vállát, és a fejét olyan lendülettel vetette hátra, ahogy csak bírta.

Csont tört és Sárgalábú felüvöltött, de Celaena már megfordult és talpra ugrott. A boszorkány egy vipera gyorsaságával kapta el a lánc másik végét. A lány az egyik lábával rálépett a lánc köztük lévő darabjára, a másikkal pedig tiszta erőből a banya arcába rúgott.

Az öregasszony elrepült, mintha csak porból és levegőből állna, és a tükrök között a sötétben landolt.

Celaena halkan káromkodott, mert a hideg vas belevágott a csuklójába. De még a kiképzése során megtanították neki, hogy rosszabb helyzetből is ki tudjon szabadulni. Arobynn rendszeresen tetőtől talpig összekötözte, és megtanította arra, hogy egyedül ki tudja szabadítani magát, még akkor is, ha két napig a saját mocskában kellett feküdnie, vagy kificamította a vállát. Így nem volt csoda, hogy a láncot másodpercek alatt levetette magáról.

Egy zsebkendővel megfogott egy hosszúkás tükörszilánkot és úgy fogta, mint egy fegyvert, miközben a sötétbe kémlelt, ahol Sárgalábú katapultált. Csak egy sötét vérnyomot látott.

— Tudod te, hogy az elmúlt ötszáz évben hány fiatal nőt csaltam ebbe a lakókocsiba? — Sárgalábú hangja egyszerre szólt mindenhonnan és sehonnan. — Hány Crochan boszorkányt pusztítottam el? Ők is harcosok voltak, tehetséges, csodálatos harcosok. Olyan ízük volt, mint a nyári fűnek és a hűvös víznek.

Az, hogy Sárgalábú kékvérű Vasfogú boszorkány, nem változtat semmin, magyarázta magának Celaena. Semmit, kivéve, hogy egy nagyobb fegyvert kell találnia. Végignézett a lakókocsin, kereste a boszorkányt és az eltűnt tőröket, bármit, amivel elintézheti az öregasszonyt. Tekintete a közeli falon lévő polcra vándorolt: könyvek, kristálygömbök, papírok, halott élőlények üvegekben...

Egy hajszálon múlt, hogy nem vette észre. Tiszta mocsok volt, de halványan mégis csillogott a távoli tűz fényében. Egy rakásnyi tüzelő felett a falon egy hosszú fejsze lógott.

Halvány mosollyal lekapta a falról. Körben Sárgalábú tükörképe táncolt a tükrökben, ezernyi lehetőség, ahol áll, ahonnan nézi és lesi.

Celaena a legelső tükörbe vágta a fejszét. Aztán a következőbe, és így tovább.

Egy boszorkányt csak úgy lehet megölni, ha az ember lefejezi. Ezt a titkot még egy barátnője árulta el neki egyszer.

A fejszéjét lóbálva haladt előre a tükrök között, és ahogy szétzúzta őket, tűntek el az öregasszony tükörképei, míg az igazi Sárgalábú Bába állt a keskeny ösvényen Celaena és a kályha között, újfent lánccal a kezében.

A lány a vállára engedte a fejszét.

— Adok neked egy utolsó esélyt — suttogta. — Ha megesküszöl arra, hogy senkinek nem szólsz egy szót sem az én és Dorian kérdéseiről, már itt sem vagyok.

— Tudom, hogy hazudsz — felelte Sárgalábú. Gyorsabban, mint ahogy tulajdonképpen lehetséges lett volna, akár egy pók, úgy sietett Celaenához, a láncot lóbálva.

A lány elsőre kitért előle. Másodikra hallotta a láncot, mielőtt látta volna. Bár nem találta el, de nekicsapódott egy tükörnek, így szilánkeső zúdult rá. Muszáj volt kezével védenie a szemét, és a másodperc töredékéig kénytelen volt elfordulni.

Ez a másodperc elég volt a boszorkánynak.

Fájdalmasan tekeredett a lánc a lány bokája köré, amit a banya aztán megrántott.

A világ oldalra billent, amikor Sárgalábú a lábánál fogva húzta. Celaena a földre zuhant. A boszorkány neki akart esni, de a lány az oldalára gurult, a szilánkokon keresztül, belegabalyodott a láncba, de egyik kezével még a fejszébe kapaszkodott, miközben az ócska szőnyeg durva szálait érezte a kályha előtt az arcán.

A láncot a banya keményen rángatta, amit egy korbácsoló zaj követett. Valamilyen fém olyan élesen csapódott Celaena alkarjába, hogy elengedte a fejszét. A hátára fordult, még mindig a láncba gabalyodva, de csak Sárgalábú Bába vasfogait látta maga felett csillogni. A boszorkány villámgyorsan maga alá gyűrte a szőnyegen.

Közben a vaskörmeivel a vállába karmolt, ami vérezni kezdett.

— Nyughass már, te ostoba lány! — sziszegte a banya, és a mellette heverő láncért nyúlt.

A szőnyeg dörzsölte Celaena ujjait, ahogy megpróbálta elhalászni a fejszét, amely csak néhány centiméterre feküdt távolabb a kelleténél. A karja kegyetlenül fájt, és a bokája is. Ha legalább meg tudná ragadni a fejszét... Sárgalábú már kinyitotta a száját, és azon volt, hogy vasfogait a nyakába mélyessze.

Az utolsó pillanatban Celaena az oldalára fordult, és épphogy elkerülve a vasfogakat, végre el tudta kapni a fejszét.

Olyan lendülettel emelte fel, hogy tompa oldalával az öregasszony fejébe csapott.

Sárgalábú lobogó barna leplek összevisszaságába zuhant.

Celaena egy kissé hátrébb mászott, és újra fejbe vágta a fejszével.

A banya négykézlábra támaszkodott, és izzó szemmel sötét — kék — vért okádott a kopott szőnyegre.

— Azt fogod kívánni, bárcsak meg se születtél volna! Te meg a herceged.

És aztán olyan sebességgel lőtt ki előre, hogy Celaena megesküdött volna rá, hogy repült.

De csak a lány lábáig jutott.

Celaena utolsó erejét összeszedve lesújtott a fejszével, ezúttal az élével. Kék vér fröcskölt szerteszét.

Sárgalábú Bába arcán mosoly tükröződött, amikor a levágott fej a földre gurult és megállt.

Csend lett. Még a tűz is, amely még mindig olyan forrón égett, hogy Celaena verejtékben úszott, úgy tűnt, hogy elnémult.

A lány nyelt egyet. Még egyet. Majd még egyet.

Nem szabad, Hogy Dorian ezt megtudja. Bár a legszívesebben a pokolba küldte volna azért, mert Sárgalábúhoz olyan kérdéseket intézett, amelyeket az drága pénzért kipletykált, soha nem tudhatja meg, hogy mi történt itt. Senki nem tudhatja meg.

Amikor Celaena végre annyira összeszedte magát, hogy ki tudjon kecmeregni a kocsiból, látta, hogy a nadrágja és a csizmája is telis-tele van kékesfekete foltokkal. Újabb ruhák, amiket el kell égetnie. Nézte a testet és a véráztatta szőnyeget.

Nem volt gyors halál, de tiszta még lehet. Egy eltűnt személy jobb, mint egy fej nélküli hulla.

Celaena a nagy, rácsos kályhára pillantott.

42. FEJEZET

MORT VIHOGOTT, amikor a kriptaajtó felé támolygott.

— Celaena, a boszorkányölő! Újabb címet adhatsz a gyűjteményedhez!

— Honnan tudsz róla? — kérdezte, a gyertyát letéve. Véres ruháit már elégette. Rohadt hús szaguk volt, bűzlöttek Sárgalábútól. Fürge morgott a kandallóra, és megpróbálta Celaena lábát eltolni onnan.

— Érzem rajtad — felelte Mort. — Érzem a mérge és a gonoszsága szagát.

A lány lehajtotta tunikája gallérját, hogy megmutassa neki a kulcscsontja feletti kis vágásokat, ahol a banya vaskörmei a húsába fúródtak. Megtisztította a sebeket, de az volt az érzése, hogy hegek maradnak utána, egy heglánc.

— Mit szólsz?

Mort összerezzent.

— Ilyenkor hálás vagyok a teremtőimnek, hogy bronzból vagyok.

— Lesz még bajom a sérülések miatt?

— Boszorkányt öltél, és boszorkány jelölt meg. Ezek nem szokásos sebek. — Mort szeme elkeskenyedett. — Gondolom világos, hogy nagy kalamajkába keveredtél, ugye?

Celaena sóhajtott.

— Sárgalábú Bába vezér volt, klánja királynője — folytatta Mort. — A Crochanok elleni hadjárat előtt szövetségbe, a Vasfogú szövetségbe tömörültek a Feketecsőrűekkel és a Kékvérűekkel.

Ezek az eskük még ma is élnek.

— Azt hittem, hogy a boszorkányok már eltűntek, szétszóródtak a szélben.

— Eltűntek? A Crochanok és követőik generációk óta rejtőzködnek, de a Vasfogú szövetség tagjai még mindig utazgatnak, ahogy a Bába is tette. Sokan élnek közülük a világ lerombolt, sötét helyein, és elégedettek a gonoszságukkal. De én azt gyanítom, hogy ha a Sárgalábúak tudomást szereznek vezérük haláláról, akkor összetrombitálják a Feketecsőrűeket és a Kékvérűeket, és magyarázatot fognak követelni a királytól. És még szerencsésnek érezheted magad, ha nem a seprűjükön lovagolva jönnek el érted, és visznek magukkal.

— Remélhetőleg tévedsz — sóhajtott Celaena.

Mort szemöldöke kissé lejjebb vándorolt.

— Én is remélem.

A lány egy órát töltött a sírkamrában, újra és újra elolvasta a falon lévő verset, és Sárgalábú szavain töprengett.

Rémkulcsok, rémkapuk... Az egész olyan különös volt, olyan titokzatos és borzasztó. Ha pedig a király birtokában vannak a kulcsok, de még ha csak egy is...

Megborzongott.

Mivel a vers bámulása nem vezette semmilyen megoldáshoz, felvánszorgott a lakosztályába. Már nagyon ráfért egy kis szundikálás.

Legalább felfedezte végre a király hatalmának egyik lehetséges forrását. De még több mindent kell megtudnia. És a tulajdonképpeni kérdés az, vajon mi a célja még a királynak a rémkulcsokkal?

Azt érezte, hogy nem akarja tudni.

Ennek ellenére lehet, hogy erre a borzalmas kérdésre a könyvtár alatti katakombában találja meg a választ. Van egy könyv, ami segítene bejutni a katakombába, amely talán tartalmazza a vasajtó megnyitásához szükséges varázsigét.

Tudta, hogy Az eleven halottak című könyv a keze ügyébe fog kerülni, mihelyst elkezdi keresni.

A lakosztályába menet félúton visszafordult. Sürgősebb dolga is volt, mint egy kis szunyókálás. Visszament a sírkamrába, ahonnan kihozta a Damarist és az összes többi régi kardot, az összeset, amennyit csak elbírt.

Tulajdonképpen nem szabadna itt lennie. Csak gondot okoz saját magának, és a kibontakozó harc lehet, hogy két táborra fogja osztani a kastélyt. Egy dolgot Chaol százszázalékos biztonsággal tudott: ha Celaena megint rátámad, akkor hagyni fogja, hogy megölje, ha tényleg azt akarja.

Azt sem tudta, mit mondjon neki. De muszáj volt mondania neki valamit, hogy megtörje a hallgatást, és feloldja a feszültséget, amely éjszakáról éjszakára ébren tartotta, és megakadályozta abban, hogy a kötelességeire koncentráljon.

A lány nem volt a lakosztályában, de ő ennek ellenére bement, és a hallban lévő asztalhoz sétált. Ugyanolyan kaotikusan nézett ki, mint Doriané, telis-tele volt papírokkal és könyvekkel. Talán vissza is fordult volna, ha nem tűnnek fel neki a különös szimbólumok, amelyek mindenhol ott voltak, és azokra a jelekre emlékeztették, amelyek Celaena homlokán parázslottak akkor, amikor Káinnal párbajozott. Az azóta eltelt hónapokban nem is gondolt rájuk. Ez valami... valami olyan, aminek köze lehet a múltjához?

Hallgatózott, hogy hall-e valamilyen Phillipára vagy Celaenára utaló zajt, majd átkutatta a papírokat és a könyveket.

Mindenhol ezek a szimbólumok és véletlenszerűen aláhúzott szavak. Arról győzködte magát, hogy talán csak firkálgatásokról van szó.

Már éppen menni akart, amikor szemet szúrt neki az egyik könyvkupac alól kilógó iromány. Szép betűkkel volt írva, és több aláírás is szerepelt rajta.

A férfi kihúzta a vastag iratot, és elolvasta.

A lába alatt megingott a talaj.

Celaena végrendelete. Két nappal Nehemia halála előtt írta.

És mindent, az utolsó garasig mindent rá, Chaolra hagyott.

Összeszorult a torka, amikor a pénzösszegre és az egyéb tulajdontárgyak felsorolására nézett, amelyek között szerepelt egy lakás a szegénynegyed egyik raktárépületében, ingóságokkal együtt.

Mindent ráhagyott egyetlen kéréssel, hogy saját belátása szerint adjon majd belőle Philippának.

— Nem fogom megváltoztatni.

Megfordult. A lány karba tett kézzel támaszkodott az ajtófélfának. Ezt a testtartást Chaol ugyan ismerte, de a lány arca most hideg és üres volt. Kicsúszott a kezéből a papír.

A zsebében hirtelen ólommá nehezedett a nemesi házakat tartalmazó lista. Mi van, ha elsietett következtetéseket vont le?

Talán a siratódala nem terraseni halotti ének volt. Lehet, hogy olyan nyelven énekelt, amelyről éppenséggel még sosem hallott.

A lány úgy figyelte őt, mint egy macska.

— Túl körülményes lenne megváltoztatni — folytatta. A csípőjén egy csodálatos, antik kardot viselt, illetve néhány, drágakövekkel díszített tőrt, amelyeket még soha nem látott.

Honnan szerezte ezeket?

Annyi mondanivaló kívánkozott ki belőle, hogy meg sem tudott szólalni. Az összes pénzt, mindent ráhagy. Azért hagyja rá, amit érzett iránta... Még Dorian is észrevette, már az elejétől fogva.

— Ha a király kirúg, mert olyan vacak munkát végzel — folytatta a lány, előbb eltolta magát az ajtófélfától, majd elfordult —, akkor legalább lesz valami, amihez nyúlni tudsz.

Elakadt a lélegzete. Nem egyszerűen nagyvonalúságból tette, hanem mert tudta: ha valamikor is elveszíti az állását, akkor valószínűleg vissza kell mennie Anielle-be, és rá lenne szorulva az apja pénzére. És ebbe szinte belehalna.

De a lánynak meg kell halnia ahhoz, hogy megkapja a pénzét. Bizonyíthatóan, és nem hazaárulóként, mert akkor az egész vagyona a királyra száll.

És hazaárulóként csak úgy halhat meg, ha azt teszi, amitől Chaol tart: a titkos szervezettel együttműködve felkutatják Aelin Galathyniust, és visszatér Terrasenbe.

A végrendelet tehát arra utalt, hogy a lánynak nincsenek ilyen irányú tervei. Nem szándékozta visszakövetelni elveszített rangját, és nem jelentett fenyegetést Adarlanra vagy Dorianre.

Tévedett. Megint tévedett.

— Menj el innen! — mondta a lány még a hallban, majd a szalonba lépve becsukta maga után az ajtót.

Chaol nem sírt, amikor Nehemia meghalt, vagy amikor Celaenát a tömlöcbe zárta, de akkor sem, amikor a lány Grave fejével megjelent, és képtelen volt benne felismerni azt a nőt, akit oly forrón szeretetett.

De amikor Celaena lakosztályát és ezt az átkozott végrendeletet maga mögött hagyta, akkor még a szobájáig sem bírta ki: egy üres seprűtárolóban könnyekben tört ki.

43. FEJEZET

A LÁNY A ZENESZALONBAN ÁLLT, és a zongorára bámult, amikor hallotta, hogy Chaol gyorsan távozik. Hetek óta nem játszott.

Eleinte csak azért nem, mert nem volt ideje. Mert Archer, a kripta és Chaol minden percét lefoglalta. Aztán meghalt Nehemia, és ő egyetlen alkalommal sem tette be a lábát a szobába. Látni sem akarta a hangszert, soha többé nem akart zenét hallgatni vagy játszani.

Az iménti találkozást egyből kisöpörte a fejéből, lassan felnyitotta a zongora fedelét, és végigsimított a fehér billentyűkön.

De nem tudta leütni őket, nem tudta rávenni magát, hogy dallamokat csalogasson elő. Nehemiának itt kellett volna lennie, hogy segítsen neki Sárgalábú és a vers dolgában, hogy tanácsot adjon neki Chaollal kapcsolatban, hogy mosolyogjon, amikor Celaena valami kifejezetten nehezet játszik neki.

Nehemia meghalt. És a világ... a világ nélküle ment tovább.

Amikor Sam meghalt, akkor bezárta őt a szívébe, bezárta a többi halott hozzátartozója mellé, akiknek a nevét olyannyira titokban tartotta, hogy néha még neki magának sem jutottak az eszébe. De Nehemia... Nehemiának ott nem volt hely. Mintha a szíve már túlontúl tele lenne halottakkal, mindazon szeretett emberekkel, akiknek az élete jóval idő előtt befejeződött.

Nem tudta őt így bezárni a szívébe, nem, míg a véres ágy és keserű, utolsó szavai lépten-nyomon üldözték őt.

Így tehát egyszerűen csak ült a zongoránál, simogatta a billentyűket, és átadta magát a csendnek.

Egy óra múlva a furcsa, második csigalépcső előtt állt, annak a poros helyiségnek a végén, ahol régi számlákat tároltak, amikor valahol sokkal feljebb a könyvtárban egy óra kongatott. A fáklyák fényében úgy tűnt, hogy tündérek, fák és virágok táncolnak a lépcsőjárat falain, amely lefelé kacskaringózott ismeretlen mélységekbe. Az eleven halottak című könyvet szinte azonnal megtalálta, egy magányos asztalon hevert két polcsor között. Mintha rá várt volna. Néhány perc múlva rábukkant arra a varázsigére is, amellyel állítólag minden ajtót ki lehet nyitni. Gyorsan megtanulta, és néhányszor kipróbálta egy zárt kamrával.

Amikor először meghallotta a zár kattanását, minden önuralmára szüksége volt, hogy ne sikoltson fel. Másodszor is így volt.

Nem csoda, hogy Nehemia és családja ezt a tudást titokban tartotta. És nem csoda, hogy Adarlan királya meg akarja szerezni.

Ahogy lenézett a lépcsőaknába, megérintette a Damarist, aztán jól megnézte azt a két, drágakővel kirakott tőrt is, amik az övébe voltak dugva. Minden rendben. Nincs ok az idegességre.

Milyen gonosz hatalmakba botolhat éppen a könyvtárban?

A királynak biztosan jobb rejtekhelyei vannak sötét ügyleteihez. Legjobb esetben további utalásokat talál arra, hogy az uralkodó rendelkezik-e további rémkulcsokkal, és hol őrzi őket. Legrosszabb esetben... belerohan a csuklyás alak karjaiba, akivel egyszer éjjel már találkozott a könyvtár előtt. De a parázsló szempár, amit a vasajtó túloldalán látott, biztosan egy rágcsálóé volt. És, ha nem... Nos, akármi volt is, miután a ridderakot legyőzte, egy ilyen valamit csak nem lesz olyan nehéz, nem?

Biztos, hogy nem. Celaena az első lépcsőfokra lépve megállt.

Semmi. Semmi pánikszerű érzés, semmi másvilági figyelmeztető jel. Egyáltalán semmi.

Tett még egy lépést, aztán még egyet, és visszatartotta a levegőt, ahogy befordult. A lépcső tetejét már nem látta.

Megesküdött volna, hogy a falakon lévő ábrák körülötte mozognak, hogy a tündérek csodaszép vad arcai utánafordulnak, ahogy elhaladt mellettük.

Az egyedüli zajt a léptei jelentették, és az égő fáklya halk sistergése. Amikor láthatóvá vált az üres, sötét folyosó, a hideg végigfutott a hátán, és megállt.

Egy pillanattal később már a zárt vasajtó előtt állt. Nem engedte meg magának azt a luxust, hogy még egyszer átgondolja a tervét, ehelyett kihúzta krétáját a zsebéből, felírt két rémjelet az ajtóra, és elsuttogta hozzá a megfelelő szavakat. Égették a nyelvét, de amikor végigmondta, a kilincs mögött egy halk, tompa kattanást lehetett hallani.

Káromkodott. A varázsige valóban működött. Nem akarta végiggondolni, hogy ez mi mindent jelentett, hogyhogy vasnál működött, az egyetlen elemnél, amely állítólag immúnis volt a mágiára. Az eleven halottak még annyiféle borzalmas varázsigét tartalmazott: miként lehet démonokat megidézni, halottakat feltámasztani, másokat kínozni, míg a halálukért esedeznek...

Határozott mozdulattal feltépte az ajtót, ami ijesztően nyikorgott a szürke kőpadlón. Dohos, hideg levegő csapta arcul.

Kivonta a Damarist.

Miután többször is megbizonyosodott arról, hogy az ajtó nem záródik vissza, átlépte a küszöböt.

A fáklya fényében körülbelül tíz lépcsőfokból álló lépcsőt vett ki, amely egy hosszú, keskeny folyosóra vezetett. Pókháló és por fedett minden négyzetcentimétert, de nem a hely elhagyatottsága késztette megállásra.

Hanem az ajtók. A folyosón vasajtók tucatjai fogadták, jobbra és balra. Éppen olyan jellegtelenek, mint a mögötte lévő ajtó, bármiféle utalás nélkül arra, hogy mi van mögöttük. A folyosó szemben lévő végén is egy vasajtó derengett fel halványan a fáklya fényében.

Mi ez itt?

Lement a tíz lépcsőfokon. Tökéletes csend honolt. Mintha a levegő is visszatartaná a lélegzetét.

Magasra emelte a fáklyát, és másik kezében a Damarist tartva az első vasajtóhoz közeledett. Nem volt kilincs rajta, csak jelzésként egyetlen vonal. A szemben lévő ajtón két vonal. Egyes és kettes szám. A páratlan számok balra, a párosok jobbra.

Haladt tovább, egymás után meggyújtotta a tartókban a fáklyákat a falakon, és félrehúzta a pókhálófüggönyöket. Ahogy távolabb haladt a folyosón, úgy növekedtek az ajtókon a számok.

Ezek tömlöcök lehetnek?

De a földön nem voltak vérnyomok, csont- vagy fegyvermaradványok. Nem is volt olyan rossz szag, csak nagy por. Száraz. Megpróbált kinyitni egy ajtót, de zárva volt. Minden ajtó zárva volt. És az ösztöne azt tanácsolta, hogy hagyja így őket.

A feje kissé lüktetett. Meg fog fájdulni.

Egyre csak ment tovább, míg elérte a legutolsó ajtót. Az utolsó cellák jobbra és balra a kilencvennyolcas és kiiencvenkilences számot viselték.

Az utolsó ajtó nem volt számozva. Celaena a tartóba tette a fáklyát, megfogta az ajtón lévő gyűrűt, hogy meghúzza. Ez itt sokkal kevésbé volt masszív, mint az első, de ez is zárva volt. És a többi számozott ajtótól eltérően úgy tűnt, mintha ez kérné, hogy nyissa ki, mintha egy bizonyos okból ki kellene nyitni. Így hát krétával fehér jeleket írt az öreg fémre, és újra kimondta a varázsigét. Az ajtó hangtalanul kinyílt.

Talán ezek voltak Gavin tömlöcei. És még Brannon idejéből származnak. Ez megmagyarázná a csigalépcső falán a tündérábrázolásokat. Talán Gavin ezeket a vasajtós cellákat arra használta, hogy ide zárja Erawan seregének démonkatonáit.

Vagy más gonosz lényeket, akiket Gavin és harcosai legyőztek...

Celaena szája kiszáradt, amikor elhaladt a második ajtó mellett. Közben itt is meggyújtotta a fáklyákat a falon. A fényükben újabb lépcsőt vett észre, amely lefelé vezetett egy újabb folyosóra. Ez a folyosó azonban éles kanyart vett jobbra, és sokkal rövidebb volt. A sötétben semmit sem látott, csak itt is sok zárt vasajtót jobbra és balra. Hatalmas csend volt...

Végigment a folyosón, a másik végén lévő ajtóig. Itt hatvanhat cellát talált, mindegyik zárva. Az utolsó ajtót a rémjelek segítségével nyitotta ki.

Amikor a harmadik folyosóra lépett, amely szintén éles kanyart vett jobbra, megállapította, hogy ez még rövidebb.

Harminchárom cella.

A negyedik folyosó is jobbra fordult, és huszonkét cellát számolt össze. Időközben az enyhe lüktetés a fejében kegyetlen kalapácsolássá fokozódott, de a lakosztálya olyan messze volt, és ha már egyszer idáig eljutott...

Megállt a negyedik folyosó ajtaja előtt.

Ez egy szögletes formájú spirál. Egy labirintus. Egyre messzebbre és egyre mélyebbre vezeti az ember...

Az ajkába harapott, de mégis kinyitotta az ajtót. Tizenegy cella. Néhány gyors lépéssel eljutott az ötödik ajtóig. Kilenc cella.

Amikor elérte a hatodik ajtót, megtorpant.

A látványba beleborzongott, de valahogy mást érzett, mint eddig.

Itt lenne a spirál közepe?

Amikor a krétával hozzáért a vasajtóhoz, hogy felírja a rémjelet, a fejében egy halk hang azt súgta, hogy szaladjon el. És bár hallgatni akart rá, mégis kinyitotta az ajtót.

A fáklya fénye egy romos folyosót láttatott. A falak részben beomlottak, a fagerendák is megrepedeztek. A pókhálók és rongyfoszlányok, amelyek a hegyes gerendák és kövek között lógtak, ide-oda lebegtek az enyhe huzatban.

Itt valaki meghalt. És nem túl régen. Ha a textil Gavin és Brannon idejéből származott volna, akkor már régen porrá foszlott volna.

A három cellát nézte, amely a rövid folyosót szegélyezte. A folyosó túlsó végén volt egy további ajtó, amely egy megmaradt sarokpánton lógott, meredeken. Sötétség töltötte be a mögötte lévő ürességet.

Leginkább azonban a harmadik cella vonta magára a figyelmét.

A vasajtót erőszakkal nyitották ki, a felülete horpadt volt és hajlott. De nem kívülről.

Celaena magasba emelte a Damarist, miközben a nyitott cellát nézte.

Akárki volt is bezárva, kiszabadult.

A fáklyával gyorsan bevilágított, de semmi mást nem látott, csak csontokat, csonthegyeket, legtöbbjük a felismerhetetlenségig szilánkosra törve.

A lány újra a folyosó felé fordult. Semmi sem mozdult.

Óvatosan belépett a cellába.

A falakról vasláncok lógtak, amelyek a bilincsek helyén el voltak szakítva. A sötét kő tele volt fehér csíkokkal: hosszú és mély barázdák tucatjai, mindig négyesével.

Karmolások.

Megfordult, és megnézte a tönkretett cellaajtót. Azon is számtalan mély barázda éktelenkedett.

Hogy tud valaki a vasban ilyen karmolásokat hagyni? És kőben?

Lúdbőrözött a háta, és gyorsan kilépett a cellából.

Abba az irányba nézett, ahonnan jött, és amit a fali fáklyák megvilágítottak, majd az előtte lévő sötétségbe.

Hamarosan a spirál közepébe érsz. Egyszerűen nézd meg, hogy rejt-e valamilyen választ. Elena azt mondta, hogy keress jeleket...

Néhányszor meglóbálta a Damarist, természetesen csak azért, hogy a csuklóját lazítsa. Kissé lehajtott fejjel tett egy lépést a sötétbe.

Itt nem voltak fáklyatartók. A hetedik ajtó mögött csak egy rövid folyosóra és egy nyitott ajtóra bukkant. A nyolcadikra.

A falak mind a két oldalon meg voltak rongálva, és tele voltak karomnyomokkal. Heves fájdalmat érzett a fejében, ami csillapodott, ahogy tovább haladt.

A nyolcadik ajtó mögött egy csigalépcső olyan magasra vezetett felfelé, hogy nem látta a végét.

Egyenes út a sötétségbe.

De hová?

A lépcsőaknában büdös volt. A Damarist maga előtt tartva ment felfelé, odafigyelve a szerteszét heverő kövekre, amelyekkel tele volt a lépcső.

Magasabbra, egyre magasabbra ment, szerencse, hogy olyan edzett volt. A fejfájása rosszabbodott, de amikor a lépcső tetejét elérte, mintha elfújták volna minden fáradtságát és fájdalmát.

Felemelte a fáklyát. Csillogó obszidiánfalak vették körül, amelyek olyan hihetetlenül magasak voltak, hogy nem látta a mennyezetet. Egy torony lábánál állt.

A különös kőfalakat zöldes erek szőtték át, amik a fáklya fényében csillogtak. Már látott valahol ilyen anyagot. És azt is tudta, hol...

A király gyűrűje. A gyűrű Perrington ujján. És Káin ujján...

Megérintette a követ, de erre mintha egy ütés érte volna, és olyan hevesen megfájdult a feje, hogy rosszul lett. Elena szeme kéken felvillant, de rögtön kialudt, mintha a fényt a kő felszívta volna.

Visszatámolygott a csigalépcsőre.

Te jóságos istenek! Mi ez?

Mintegy válaszképpen a tornyot olyan hangos dübörgés rázta meg, hogy visszahőkölt. A falak csak visszhangoztak, visszhangoztak, valahogy fémes hangzással.

Felfelé nézett a sötétségbe.

— Tudom, hol vagyok — suttogta, ahogy a dübörgés fokozatosan elcsitult.

Az óratoronyban.

44. FEJEZET

DORIAN FÉLREHAJTOTTA A FALIKÁRPITOT, és lenézett a régi csigalépcsőn. Celaena megtalálta a könyvtár alatti legendás katakombákat. Hát persze hogy megtalálta. Ha van valaki Erileában, aki ilyesmire képes, az csak ő lehet.

Éppen ebédelni indult, amikor látta, hogy a lány a hátán egy karddal bemegy a könyvtárba. Talán nem is foglalkozott volna vele különösebben, ha nem lett volna copfban a haja. Celaena soha nem hordta copfban a haját, kivéve, ha harcolni indult. És mielőtt valami nagy zűrzavarba került.

Nem kémkedett utána, egyszerűen csak a kíváncsiság vezérelte, amikor követte őt a rég elfeledett folyosókon és helyiségeken, nagy távolságban lemaradva, hangtalan léptekkel, ahogy arra Chaol és Brullo még évekkel ezelőtt megtanította.

Egészen addig követte, amíg a lány eltűnt ebben a lépcsőházban, és mielőtt belépett volna, gyanús pillantást vetett hátrafelé.

Igen, Celaenának valamin járt az esze. Így tehát várt. Egy percet. Öt percet. Tíz percet, mielőtt utána indult. Hogy véletlennek tűnjön, ha összefutnak.

És mit látott most? Mindenféle kacatot. Öreg pergameneket és könyvhegyeket szerteszét. Mögöttük egy második csigalépcső volt, amely éppúgy volt megvilágítva, mint az első.

Megborzongott. Egy kicsit sem volt bizalomgerjesztő az egész. Mégis mit keres itt Celaena?

Mintegy válaszul a benne lévő mágia hangosan követelte, hogy fusson vissza, és hozzon segítséget. De a főkönyvtár messze volt, és mire visszaér, sok minden történhet. Talán már történt is...

Lesietett a lépcsőn, és egy gyéren megvilágított folyosóra bukkant, egyetlen félig nyitott ajtóval, amelyre két jel volt krétával írva. Amikor a cellákkal szegélyezett folyosót meglátta mögötte, dideregni kezdett. A vas valahogy émelyítő szagot árasztott, amitől felfordult a gyomra.

— Celaena? — kiáltott a folyosóba.

Semmi válasz.

— Celaena?

Semmi.

Meg kell neki mondania, hogy ki kell jönnie. Mindegy, hogy mi ez a hely, egyiküknek sem kellene itt lennie. Ez világos volt a számára, még akkor is, ha a benne szunnyadó felsőbb erő ezúttal nem tiltakozott hangosan. Ki kell hoznia a lányt.

Lement a lépcsőn.

Celaena félig-meddig rohant, félig-meddig már ugrált lefelé a csigalépcsőn, hogy mielőbb kijusson az óratoronyból. Bár hónapok is elteltek azóta, hogy a Káinnal folyó párbajban halottakkal találkozott, de az emlék, ahogy nekicsapódott a torony sötét falának, még túl friss volt. Még látta lelki szemei előtt, ahogy a halottak rávigyorogtak, és eszébe jutott, hogy Elena mit mondott Samhain ünnepén az óratoronyban lévő nyolc őrről, és kérte, hogy tartsa távol magát tőlük.

A feje olyan iszonyúan fájt, hogy alig tudott a lába alatt a lépcsőfokokra koncentrálni.

Mi volt a toronyban? Semmi köze nem volt Gavinhoz vagy Brannonhoz. Lehet, hogy a tömlöcöt akkoriban építették, de ez az egész biztosan a királlyal van kapcsolatban. Mert ő építtette az óratornyot, méghozzá...

Az obszidiánt az istenek tiltották
És a kőben csak irtózatot láttak.

De... de a rémkulcsok állítólag kicsik voltak. Nem olyan óriásiak, mint az óratorony. Nem...

Celaena elérte az óratorony lépcsőjének alját, de visszahőkölt, amikor be akart fordulni a kinyitott cella folyosójára.

Valaki kioltotta a fáklyákat. Visszanézett az óratorony irányába. Úgy tűnt, hogy a sötétség kitágult, és utána akart nyúlni. Nem volt egyedül.

Erősen markolta a saját fáklyáját, és igyekezett egyenletesen lélegezni, ahogy a romos folyosón lopakodott. Semmi, semmi zaj, semmi jele egy másik személynek. De...

Félúton megint megállt, és letette a fáklyát a földre. Az idefelé vezető úton minden elágazást megjelölt, és számolta a lépéseit is. Megjegyezte az utat a sötétben, még bekötött szemmel is visszatalálna.

És ha nincs egyedül, akkor a fáklyája túlontúl is feltűnő.

Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy céltáblává váljék, ezért a sarkával a fáklyára lépett, és kioltotta.

Koromsötét lett.

A magasba emelte a Damarist, és megpróbált hozzászokni a sötéthez. Nem is volt koromsötét: az amulettjéből kékes fény áradt, amely azonban csak homályos körvonalakat engedett láttatni, mintha a sötétség Elena szeme számára túl erős lenne.

Lúdbőrözött a háta. Az egyetlen alkalom, amikor az amulettet így látta világítani... Óvatosan, a kezével a falat tapogatva lépkedett vissza a könyvtár felé. Egyszer sem fordult hátra.

Hirtelen karmok kapartak a kövön, és levegővétel hangja hallatszott.

Nem az övé volt.

Kikémlelt sötét cellájából, és karmos kezével a palástjába markolt. Táplálék. Hónapok óta először. Ez a fiatal nő olyan meleg volt, annyira élettel teli. Kisietett a cellájából, el mellette, amikor a lány visszafelé már sötétben folytatta útját.

Amióta ide bezárták, hogy itt rohadjon meg, amióta nem játszottak már vele, annyi mindent elfelejtett. Elfelejtette a saját nevét, és hogy ki volt ő valamikor. De most tudott más dolgokat, hasznosabbakat: hogyan kell vadászni, hogyan lesz tele az ember hasa, hogyan kell jelekkel ajtókat nyitni és zárni. A hosszú évek alatt mindig figyelt, amikor jeleket írtak az ajtókra.

Miután elmentek, várt, míg meggyőződött róla, hogy nem jönnek vissza. Még ő is máshol kereste, és az összes megmaradt holmiját magával vitte. Aztán elkezdte egymás után nyitogatni az ajtókat. Az emberi értelem utolsó maradványát még őrizte.

Ezeket az ajtókat mindig becsukta maga után, és végül visszajött mindig ide, a megjelölt ajtókat újra visszazárta.

De akkor jött a lány. Megtanulta a jeleket. Ami azt jelentette, hogy tudnia kellett arról is, hogy mit tettek vele.

Részt kellett, hogy vegyen ő is abban, hogy szétszakították, szétzúzták és újra brutálisan összerakták. És mivel idejött...

Valahol elrejtőzött az árnyékban, és várt, hogy a lány egyenesen a karmai közé szaladjon.

Celaena megállt, ahogy a lélegzés elnémult. Csend.

A kék fény körülötte világosabb lett.

Kezét a mellkasára tette.

Az amulett lobogva égett.

Már hetek óta lopakodott a fent élő kis emberek után, és azon tűnődött, milyen jó ízük lehet. De körülöttük mindig ott volt ez az átkozott fény, amely égette az ő érzékeny szemét. Mindig volt valami, ami őt ide, a védelmező kövek közé visszaűzte.

Már túl régóta csak patkányok és csúszómászó állatok sovány, ízetlen húsa és vére jelentette számára az egyetlen táplálékot. De ez a fiatal nő... Már kétszer látta őt. Először ugyanezzel a halványkék fénnyel a nyaka körül, és aztán másodszorra, amikor nem látta, hanem a vasajtó mögött csak a szagát érezte.

Fent elég volt a kék fény, hogy távol tartsa őt, ez a sugárzóan fényes, hatalmat jelző fény. De itt lent, a fekete, lélegző kövek árnyékában ez a fény sokkal gyengébb volt.

Miután kioltotta az általa meggyújtott fáklyákat, itt lent már nem volt semmi, ami fel tudná őt tartóztatni, és senki, aki hallaná őket.

Az agytekervényei mélyén még őrizte annak az emlékét, hogy mit tettek vele azon a kőasztalon.

Nyál csöpögött a szájából, amikor vigyorgott.

Elena szeme olyan fénnyel lobogott, mint egy láng, majd fújtató hang hatolt a fülébe.

Celaena megfordulva még azelőtt ütött, hogy valamennyire ki tudta volna venni maga mögött a csuklyás lényt. Csak egy futó pillantást vetett a fonnyadt bőrre és a csorba, csonka fogakra, mielőtt a Damarisszal a mellkasára vágott.

A testét borító rongyos anyag elszakadt, és a csontos, formátlan, hegekkel teli mellkas láthatóvá vált. A lény felsikoltott, olyan sikollyal, amilyet a lány korábban még sosem hallott. Esés közben egy karmos kéz Celaena arcába kapott, és a lény szeme parázslott az amulett fényében. Olyan állat szeme, amely lát a sötétben.

Az az ember — lény — volt, akit a vasajtó résén keresztül látott. Most azt sem tudta kivenni, hogy hol sebesítette meg, amikor az a földre esett. Celaena orrából vér folyt a szájába.

Imbolyogva rohant vissza a könyvtár irányába.

Elena szemének fényében lehullott gerendákon és kőtörmelékeken ugrott át, majdnem elesett, amikor a csontokon megcsúszott. A lény mögötte száguldott, és úgy törte át az akadályokat, mintha csak hajszálvékony fátylak lettek volna.

Két lábon járt, mint egy ember, de nem volt ember. Nem, ez az arc olyan volt, mint egy rémálom. És olyan erős volt, hogy a gerendákat úgy tolta arrébb, mintha szalmaszálak lettek volna...

A vasajtók azért voltak ott, hogy ezt a lényt bezárva tartsák.

És ő az összeset kinyitotta.

Felfelé rohant a rövid lépcsőn, keresztül az első ajtón.

Amikor balra fordult, üldözője el tudta kapni a tunikáját, ami elszakadt. Celaena a szemben lévő falnak csapódott, és odalapult, amikor a lény rá akarta vetni magát.

A Damaris suhogott a levegőben, mire a lény ordítva hanyatt vágódott. Fekete vér spriccelt a hasából. De a seb nem volt elég mély.

A lány hátán is folyt a vér, ahol a karmok belefúródtak. De felugrott, és másik kezével elővette a tőrét. A lény elvesztette a csuklyáját, és ami előbukkant, az úgy nézett ki, mint egy emberi arc, úgy nézett ki, de már nem az volt. Gyér haja csomós tincsekben lógott le világító koponyájáról, és a szája... A szája körül olyan hegek voltak, mintha valaki összevarrta volna, és aztán újra feltépte volna.

A lény göcsörtös kezével a hasát szorította, zihált a teljesen elrohadt fogain keresztül, miközben Celaenára nézett. Olyan gyűlölettel bámult rá, hogy a lány meg sem tudott mozdulni. Ez az arckifejezés olyannyira emberi volt...

— Mi vagy te? — nyögte ki, és egy lépést hátrált a Damarist lóbálva.

Hirtelen a lény elkezdte magát karmolni, tépni a sötét ruháját, a haját, összeszorította a koponyáját, mintha be akarna nyúlni, és ki akarna rántani belőle valamit. Ehhez jött az átható vijjogás, az őrjöngés és a kétségbeesés...

Ez a lény állt a kastély könyvtára előtt.

Ami azt jelentette...

...hogy ő is tud bánni a rémjelekkel. És mert olyan természetellenesen erős, egy hagyományos cellában nem lehet elzárva tartani.

A lény hátravetette a fejét, és állatszemét újra rászegezte.

Átható pillantással. Egy ragadozó állat, amely elképzeli zsákmánya ízét.

Celaena megfordult, és rohant, ahogy csak bírt.

Dorian éppen a második ajtó felé közeledett, amikor kiáltásokat hallott, amelyek nem származhattak embertől. De a folyosón visszhangzó ritmikus, tompa zajok még ezeket is túlharsogták.

— Celaena? — kiáltott Dorian a lárma irányába.

A tompa zajok egyértelműen közeledtek.

— Celaena!

Aztán:

— Rohanj, Dorian, menekülj!

A lány szavait követő éles vijjogásra megrázkódtak a falak.

A fáklyák sisteregtek.

Dorian éppen előhúzta kétélű kardját, amikor Celaena véráztatta arccal jött fel a lépcsőn. A vasajtót bevágva maga mögött odarohant hozzá, az egyik kezében karddal, a másikban tőrrel. Az amulett a nyaka körül kék fénnyel világított, akár a lobogó tűz.

A lány egy pillanat alatt ott termett mellette. Mögötte felnyílt a vasajtó, és...

A feléjük közeledő lény nem e világról való volt, nem lehetett az. Úgy festett, mint ami egykor ember volt, de eltorzították, megkínozták, és megtörte az éhség meg az őrület, amely szinte rá volt írva testének minden kiálló csontjára. Istenek. Ó, istenek!

Milyen lényt hajtott fel Celaena?

Rohantak előle a folyosón. Dorian szitkozódott, ahogy meglátta a következő ajtóhoz vezető lépcsőt. A lépcső értékes időt vesz el...

De a lány gyors volt. A hónapok óta tartó edzés megerősítette. A lépcső alján megfogta a gallérját, és örök szégyenére félig felráncigálta a lépcsőn, és átlökte a küszöbön a folyosóra.

Mögöttük a lény vijjogott. Amikor Dorian megfordult, még éppen látta csorba fogait szikrázni, ahogy a lépcsőn felugrott. A lány villámgyorsan bevágta az orra előtt az ajtót.

Már csak ez az ajtó van hátra, és mögötte a folyosó, ami a csigalépcsőhöz vezetett, majd a másik csigalépcső következett, mögötte a falikárpittal, és...

...és mi lesz akkor, ha elérik a főkönyvtárat? Mit tudnak majd tenni ezzel a lénnyel?

Amikor látta Celaena arcán a csupasz rémületet, tudta, hogy ő is pontosan erre gondol.

Celaena belökte Doriant a folyosóra, és visszarohant, az utolsó vasajtónak vetve magát, amely a teremtmény rejtekhelyét a könyvtár többi részétől elválasztotta. Teljes súlyával nekidőlt, és csillagokat látott, amikor a lény a túloldalon nekirohant. Te jóságos istenek, erős volt, erős, vad és megfékezhetetlen...

Egy másodpercre megingott, mire a lény az ajtót résnyire ki is nyitotta. De Celaena újra tiszta erőből nekitámaszkodott.

Eközben a lény keze az ajtóba szorult. Felordított, és Celaena vállába kapott a karmával, miközben a lány csak nyomta, nyomta az ajtót. Még mindig vérzett az orra, ami összekeveredett a vállán folyó vérrel. A karmok egyre mélyebbre fúródtak.

Dorian is az ajtóhoz rohant, és nekivetette a hátát. Zihálva nézett Celaenára.

Be kell zárniuk ezt az ajtót. Még ha ez a lény olyan intelligens is, hogy ismeri a rémjeleket, muszáj valahogy időt nyerniük. El kell küldenie Doriant. Hamarosan elfogy az erejük, és a lény áttöri az ajtót, megöli mindkettőjüket, és mindenkit, aki az útjába kerül.

Valahol kell legyen egy másik megoldás, hogy bezárják az ajtót, a lényt, hogy csak néhány percre feltartóztassák...

— Tartsd erősen! — suttogta Doriannek. A lény nyert pár centimétert, de Celaena fokozta a nyomást, amikor a lábával is besegített. A lény most is olyan hangosan ordított, hogy a lány azt hitte, mindjárt a füle is vérezni kezd. A herceg úgy szitkozódott, mint egy kocsis.

A lány ránézett, közben nem is érezte a karmok miatti fájdalmat, amelyek egyre mélyebbre hatoltak a vállába. Dorian homlokán verejték gyöngyözött, amikor... amikor...

A vasajtó széle kezdett felforrósodni, vörösen izzani, aztán sisteregni...

Itt volt a mágia, itt, ebben a másodpercben mágia működött, és megpróbálta az ajtót a lény előtt bezárni. De ez a mágia nem Celaenától származott.

Dorian hunyorított a koncentrációtól, arca halálsápadt volt.

Igaz volt tehát: Dorian mágikus képességekkel rendelkezik.

Ez volt az az információ, amit Sárgalábú el akart adni annak, aki a legtöbbet kínálja érte, de az is lehet, hogy magának a királynak. Olyan tudás volt, amely mindent megváltoztathat.

Az egész világot felforgathatja, teljesen.

Doriannek mágikus képességei voltak.

És ha nem hagyja abba, akkor az utolsó csepp erejét is kiadja magából.

A vasajtó valósággal megfojtotta a herceget. Egy koporsóban volt, egy levegő nélküli koporsóban. A mágiája nem kapott levegőt. Ő nem kapott levegőt.

Celaena szitkozódott, amikor a lény teret nyert. Dorian azt sem tudta, mit csinál, csak azt, hogy feltétlenül be kell zárnia ezt az ajtót. A mágiája választotta a módszert. Mindent megpróbált, hogy az ajtót visszatartsa, a lábával tartotta, a hátával, a mágiájával a végsőkig elment. Szédülés, forróság, légszomj...

A mágia kicsúszott a kezéből.

Amikor a teremtmény újból nekiveselkedett, Dorian megbillent, de Celaena állta a támadást, amíg a férfi újra megtalálta az egyensúlyát.

A lány a kardját elérte volna, de mit tud egy kard?

Semmi reményük nem volt arra, hogy élve megússzák.

Celaena Dorian szemébe nézett, és véres arcáról világosan leolvasható volt a kérdés:

Mit tettem?

Továbbra is fogva tartották a lény karmai, a lány mozdulni sem tudott. Dorian hirtelen a Damarisért nyúlt. Amikor a lény újra az ajtónak nyomult, a herceg felemelte a kardot, és a csuklójára vágott. Éles sikolya Celaena velejéig hatolt, de az ajtó egy kattanással teljesen becsapódott. A lány megtántorodott, a bestia levágott keze még mindig a vállába karmolt, de amikor a lény újra az ajtónak vetette magát, akkor szilárdan nyomta.

— Mi az ördög ez? — zihált Dorian, aki szintén teljes súlyával az ajtónak támaszkodott.

— Fogalmam sincs — suttogta Celaena. Mivel el kellett tekintenie attól a luxustól, hogy egy javasasszony azonnal kezelésbe vegye, kirántotta a mocskos kezet a villából, és minden önuralmát összeszedte, hogy közben ne ordítson.

— Itt volt lent. — Újabb tompa puffanás az ajtó túloldalán. –

Mágiával nem tudod az ajtót bezárni. Másképp, másképp kell bebiztosítanunk.

Valami olyannal, ami kicselezné azokat az ajtónyitó varázsigéket, amiket ez a lény ismert, hogy valahogy megakadályozzák, hogy kijöjjön innen. Celaena fulladozott az orrából a szájába folyó vértől, és a földre köpött.

— Van egy könyv. Az a címe, hogy Az eleven halottak. Abban benne van a megoldás.

Mélyen egymás szemébe néztek. Ez a pillantás egy láthatatlan köteléket hozott létre kettejük között, a teljes bizalom és az ígéret csillogott a tekintetükben, hogy később magyarázatot adnak egymásnak.

— Hol van ez a könyv? — kérdezte Dorian.

— A könyvtárban. Meg fog téged találni. Addig egyedül tartom a frontot.

A herceg anélkül, hogy bármit kérdezett volna, felrohant a lépcsőn. Polctól polcig rohant, az ujját végighúzta a könyveken, egyre sietősebben, annak tudatában, hogy minden másodperccel fogy Celaena ereje. Éppen ordítani akart volna a kétségbeeséstől, amikor egy asztalon egy nagy, fekete könyvet pillantott meg.

Az eleven halottak.

Igaza volt. Miért van a maga különös módján mindig igaza?

A könyvet felkapva visszarohant a titkos folyosón. A lány csukott szemmel állt, fogai vörösek voltak a vértől, annyira összeharapta a száját.

— Tessék! — mondta Dorian. Szó nélkül átvette az ajtót, miközben a lány a földre rogyva kinyitotta a könyvet. Reszkető kézzel futotta át oldalról oldalra. A vére a papírra csöpögött.

— Megbénítani vagy megállítani — olvasta fel hangosan.

Dorian lenézett az oldalon látható tucatnyi szimbólumra.

— Működni fog? — kérdezte.

— Remélem — zihálta, és már készülődött is, egyik kezében a nyitott könyvet tartva. — A varázsige hatására a lény, ahogy átlépi a küszöböt, elég hosszú időre megbénul ahhoz, hogy meg lehessen ölni.

>

Ujját a vállán lévő sebbe mártotta, és a férfi csak hüledezni tudott, hogy a csúnyán helybenhagyott testét tintaként használta, amikor az egyik jelet írta a másik után. Az ajtót körben szimbólumok kezdték beborítani.

— De ahhoz, hogy átlépje a küszöböt — zihált Dorian — nekünk ki kell...

— ...nyitni az ajtót — fejezte be a mondatot, és bólintott.

Dorian kissé lehajolt, hogy a lány elérje a feje fölötti helyet.

Celaena kifújta a benn tartott levegőt, amikor az utolsó jelet is felírta. Ebben a pillanatban minden halványkéken kezdett fényleni. A herceg továbbra is az ajtónak feszült, még akkor is, amikor észrevette, hogy a vas nem mozdult.

— Elengedheted — suttogta a lány, támadásra készen tartva a kardját. — Engedd el, és könyörgöm, maradj mögöttem!

Legalább nem sértette meg azzal, hogy azt mondja neki, hogy meneküljön.

Vett egy utolsó nagy levegőt, és elugrott.

A lény az ajtónak vetette magát, ami erre kitárult.

És pontosan úgy, ahogy a lány megmondta, a szörnyeteg a küszöbön megmerevedett, vadul forgatta állati szemeit, miközben a fejét előrefelé nyújtotta a folyosóra. Ebben a rémisztő másodpercben Dorian meg mert volna esküdni rá, hogy Celaena és a lény egymásra nézett, és a szörnyeteg vadsága egy pillanatra csillapodott. Csak egy rövid pillanatra.

Aztán a fáklya fényében felvillant a lány kardja, és csontok törtek. A lény nyaka túl vastag volt ahhoz, hogy egy suhintással levágja, ezért újra lesújtott, még mielőtt Dorian újabb levegőt vett volna.

A fej tompa puffanással a földön landolt, fekete vér spriccelt a levágott nyakból és testből, amely még mindig bénultan állt az ajtóban.

— Az ördögbe! — suttogta Dorian. — Az ördögbe!

A lány többször belevágta a fejbe a kardját, át is fúrta, mintha attól tartana, hogy még árthat.

A férfi továbbra is csak folyamatosan szitkozódott, miközben Celaena az ajtóhoz lépve letörölt onnan egy véres jelet.

A varázslat megtört, és a lény fej nélküli teste összecsuklott.

Alig feküdt még a földön, amikor Celaena négy csapást mért rá: hármat, hogy az aszott törzset kettévágja, és egy negyediket ott, ahol a szíve kellett hogy legyen, hogy átfúrja. Dorian megint rosszul lett, amikor a kardját ötödször is felemelte, hogy a lény mellkasát feltörje.

Akármit látott is, csak még jobban belesápadt. Nem akart odanézni.

Kísértetiesen pontos célzással a lány átrúgta a túlságosan is emberi fejet a küszöbön, hogy az a tetemnek ütközzön. Aztán bezárta az ajtót, és még néhány szimbólumot rajzolt a küszöbre, amelyek felvillantak, majd kialudtak.

Celaena ránézett, de Dorian egyre csak a zárt ajtót bámulta.

— Mennyi ideig tart ez a... varázsige? – Majdnem félrenyelt a szónál.

— Fogalmam sincs — felelte a fejét rázva. — Gondolom, amíg a jeleket eltávolítom.

— Nem hiszem, hogy erről bárkinek is tudnia kellene — jegyezte meg a férfi óvatosan.

A lány egy kicsit éles hangon felnevetett. Kínos kérdéseket kellene megválaszolniuk, ha bárkinek is szólnának, még ha csak Chaolnak is, olyan kérdések, amelyek után mindketten egyenesen a vérpadra mehetnének.

— Nos — Celaena a földre köpött —, te kezded a magyarázatokat, vagy kezdjem én?

A lány kezdte, mert Dorian feltétlenül le akarta venni koszos tunikáját, és amíg a gardróbszobában teljesen levetkőzött, addig jó ötletnek tűnt, hogy ő beszéljen. A férfi ágyán ült, és ő maga sem festett sokkal jobban, ezért is választották hazafelé a férfi tornyába menet a sötét, hátsó folyosókat.

— Azt hiszem, hogy a könyvtár alatt egy régi tömlöc található — mondta Celaena, és megpróbált olyan halkan beszélni, ahogy csak tudott. Amikor a gardróbszoba félig nyitott ajtaján keresztül véletlenül megpillantotta a koronaherceg aranybarna bőrét, elfordult. — Azt hiszem... szóval azt hiszem, hogy valaki bezárta oda a szörnyet, de az kitört a cellájából.

Azóta a könyvtár alatt élt.

Nem volt szükség arra, hogy elmondja a férfinak, időközben az a gyanúja támadt, hogy a király teremtette a lényt. Az óratornyot a király építtette, tehát tudnia kellett, hogy hová vezet. A szörnyet biztosan teremtették, mert a mellkasában emberi szív dobogott. Bármibe fogadott volna, hogy a király legalább egy rémkulcsot használt ahhoz, hogy létrehozza a tornyot és ezt a szörnyet.

— Egy dolgot nem értek — szólt ki Dorian az öltözőszobából. –

Miért tudta most áttörni a vasajtót, és korábban miért nem ment neki?

— Mert én idióta feloldottam a varázslatot, amikor bementem.

Szigorúan véve ez hazugság volt. De nem akarta, nem tudta elmagyarázni, hogy a lény miért tudott korábban is kitörni, és mostanáig miért nem bántott senkit. Miért tűnt el azon az éjszakán azonnal, és a könyvtárosok miért voltak mindannyian életben és sértetlenek.

A férfi, aki egykor ez a lény lehetett, talán mégsem volt teljesen elveszett. Annyi nyitott kérdés volt, olyan sok minden maradt megválaszolatlanul!

— És az utolsó varázsige, amit az ajtóra írtál, az örökké fog tartani? — Dorian friss tunikában és nadrágban jött elő, még mezítláb. Lábfeje látványa különös meghittséget sugárzott.

Celaena vállat vont, és erőt vett magán, hogy ne törölje meg véres, koszos arcát. A férfi felajánlotta neki privát fürdőszobáját, de ő visszautasította. Az is túl intimnek tűnt.

— A könyvben az áll, hogy tartósan hat, ezért nem hiszem, hogy bárki át tudna jutni rajta.

Kivéve, ha a király akar bejutni, és egy rémkulcsot használ hozzá.

A herceg a hajába túrt, és mellé ült az ágyra.

— Honnan jött ez a lény?

— Fogalmam sincs — hazudta. Hirtelen bevillant neki a király gyűrűje. Az mindenesetre nem lehet rémkulcs. Sárgalábú azt mondta, hogy azok fekete kődarabok, amelyeket nem formáltak meg. De talán a gyűrűt a rémkulcs segítségével készíttette. Most rájött, hogy Archer és az emberei miért akarták megszerezni a gyűrűt. Ha a király lényeket tudott vele teremteni...

Ha többet is teremtett...

Olyan sok ajtó volt ott. Jóval több, mint kétszáz és mindegyik zárva volt. Kaltain és Nehemia is említett szárnyakat, szárnycsapásokat az álmaikban, a Ferian-szoros felett verdeső szárnyakat. Mit terveit ki a király? Min mesterkedik vajon?

— Mondd el kérlek! — sürgette Dorian.

— Fogalmam sincs — hazudott megint, és gyűlölte magát ezért. De hogy árulhatna el neki egy olyan igazságot, amely mindent tönkretenne, amit szeret?

— És a könyv? — kérdezte a herceg. — Honnan tudtad, hogy segít?

— Valamikor belebotlottam a könyvtárban. Úgy tűnt, mintha... mintha követne. Egyszer csak a lakosztályomban volt, bár nem is vittem magammal, aztán újra a könyvtárban bukkant fel. Tele van ilyen varázsigékkel.

— De ez nem mágia — vetette ellen Dorian elsápadva.

— Nem az a mágia, amellyel te rendelkezel. Ez itt valami más.

Azt sem tudtam, hogy ez a varázslat működni fog. Apropó — mondta a férfi szemébe nézve. — Neked... neked mágikus képességeid vannak.

Miközben Dorian figyelmesen a szemébe nézett, a lánynak erőt kellett vennie magán, hogy meg tudjon maradni egy ültő helyében.

— Mit akarsz tudni róla?

— Meséld el, honnan van — suttogta. — Mondd el, miként lehet, hogy te rendelkezel ilyennel, és senki másnak nincs ilyen a világon! Meséld el, hogyan jöttél rá, és milyen típusú mágia ez!

Mondj el mindent! — Amikor a férfi a fejét rázta, előrehajolt. –

Láttad, hogy én is megszegtem legalább egy tucatnyit apád törvényeiből. Azt hiszed, hogy elárulnálak, miközben te is könnyedén tönkretehetnél engem?

Dorian mélyet sóhajtott, aztán így szólt:

— Néhány hete... néhány hete dührohamom volt. Egy tanácsülésen annyira felizgattam magam, hogy kirohantam, és egy falba vertem a kezem. A kő összetört, majd az ütés melletti ablak is szilánkokra hullott. Azóta próbálok rájönni, hogy honnan van nekem ilyen, és pontosan milyen hatalomról is van szó. És hogy miként tudom az ellenőrzésem alá vonni. De egyszerűen csak... jön. Úgy, mint...

— Úgy, mint nemrég, amikor megakadályoztad, hogy megöljem Chaolt.

A férfi ádámcsutkája remegett, ahogy nehezen nyelt egyet.

A lány nem tudott a szemébe nézni, amikor hozzátette:

— Köszönöm. Ha nem állítasz meg, akkor...

Teljesen mindegy, hogy mi történt közte és Chaol között, teljesen mindegy, hogy mit érzett iránta, ha azon az éjjelen megölte volna, akkor az az emlék helyrehozhatatlanul vele maradt volna, egész életében soha többé nem lett volna boldog.

Bizonyos értelemben... bizonyos értelemben a gyilkosság a könyvtár alatti lényhez hasonlóvá változtathatta volna őt is.

Már a gondolatra is rosszul lett.

— Mindegy, hogy milyen mágikus képességeid vannak, akkor éjjel nemcsak az ő életét mentetted meg.

Dorian nyugtalanul izgett-mozgott.

— Még meg kell tanulnom, hogy kontrolláljam, különben bárhol előjöhet. Bárki előtt. Eddig szerencsém volt, de nem hiszem, hogy ez a szerencse örökké tart.

— Tud még valaki róla? Chaol? Roland?

— Nem, Chaol nem tud semmit, és Roland éppen most utazott el Perrington herceggel. Néhány hónapot Morathban fognak tölteni, hogy... hogy kézben tartsák a helyzetet Eyllwe-ben.

Biztos, hogy minden mindennel összefügg: a király, a mágia, Dorian képességei, a rémjelek, sőt még a könyvtár alatti lény is.

A herceg felállt, felemelte az ágyán a matracot, és előhúzott alóla egy könyvet. Nem a legjobb rejtekhely, de bátor próbálkozás.

— Átkutattam Adarlan nemesi házainak a családfáját. Az utolsó generációkban alig voltak olyanok, akik mágikus képességekkel rendelkeztek.

Celaena olyan sok mindenről tudott volna mesélni neki, de ha így tenne, az csak túl sok kérdést vonna maga után. Így csak egyszerűen megnézte azokat az oldalakat, amiket Dorian mutatott neki, és átfutotta őket, egyiket a másik után.

— Várj csak! — mondta.

A vállán a szúrások helyén belenyilallt a fájdalom, amikor felemelte a kezét. Az egyik oldalnál megálltak, azt átfutotta gyorsan, és a szíve hevesen dobogott, amikor a kirakós újabb darabkája került helyére a királyról és a terveiről. Hagyta, hogy Dorian tovább lapozzon.

— Érted már? — kérdezte a herceg, amikor becsukta a könyvet. — Még mindig nem tudom pontosan, honnan jön az egész.

Továbbra is gyanakvóan méregette a lányt. Celaena, a szemébe nézve, halkan így szólt:

— Tíz évvel ezelőtt sok olyan embert, akiket... akiket szerettem, kivégeztek mágikus képességeik miatt. — Dorian szemében fájdalom és bűntudat lobbant fel. — Ezért meg fogod érteni, hogy nem szeretném, ha bárki meghalna emiatt, még akkor sem, ha az illető annak a férfinak a fia, aki ezeket a kivégzéseket elrendelte.

— Sajnálom — felelte Dorian halkan. — És mihez kezdünk most?

— Teletömjük a bendőnket, felkeresünk egy javasasszonyt, és veszünk egy jó forró fürdőt. Ebben a sorrendben.

A férfi nevetett, és picit megbökte a térdével.

A lány előrehajolt, keze a lába közé volt szorítva.

— Várunk. Figyelünk arra az ajtóra, hogy senki ne próbáljon átjutni rajta, és... egyszerűen csak figyelünk minden áldott nap.

A férfi megfogta a kezét, és kinézett az ablakon.

— Minden áldott nap.

45. FEJEZET

CELAENA NEM TÖMTE TELE A HASÁT, nem vett forró fürdőt, és a válla miatt sem keresett javasasszonyt.

Ehelyett lesietett a királyi tömlőcbe, anélkül, hogy egy pillantásra is méltatta volna az őröket, akik mellett elhaladt.

Gyötörte a kimerültség, de a félelem szinte hajtotta lefelé a lépcsőn.

Átvertek engem. Valamire használni akarnak – mondta korábban Kaltain. És Dorian Adarlan nemesi házairól szóló könyvében a Rompier-családnál erős mágikus képességek szerepeltek, amelyek állítólag két generációval ezelőtt eltűntek.

Néha azt hiszem, hogy nem azért hoztak a kastélyba, hogy feleségül menjek Perringtonhoz, hanem valamilyen más okból — mesélte Kaltain.

Kaltaint ugyanazon okból hozták ide, mint Káint a Fehéragyar-hegységből, ahol a törzseket sokáig erős sámánok vezették.

Kiszáradt a szája, amíg a nő cellájához ért. Megállt előtte, és a rácsokra bámult.

A cella üres volt.

Csak a saját köpenyét találta ott, amely a széttaposott szalmában hevert. Mintha Kaltain küzdött volna ellene, hogy elvigyék innen.

Kicsivel később Celaena már az őrhelyen állt, és a folyosóra mutatott.

— Hol van Kaltain? — Ahogy feltette a kérdést, kikristályosodott benne egy homályos emlék még azokból a napokból, amiket elkábítva töltött itt a tömlöcben.

Az őrök először egymásra néztek, majd Celaena szakadt, véres ruhájára.

— A herceg magával vitte Morathba. Feleségül veszi — felelte az egyikük.

A lány sarkon fordult, és visszaindult a lakosztályába.

Hamarosan jönni fog valami, suttogta Kaltain. És nekem üdvözölnöm kell.

A fejfájásom napról napra rosszabb. Elviselhetetlen, és még ez az állandó szárnycsapkodás is.

Celaena majdnem megbotlott. Rolandot az utóbbi időben szörnyű fejfájás gyötri — mondta Dorian néhány napja. És most Roland, akinek Dorianhoz hasonlóan Havilliard-vér folyik az ereiben, szintén Morathba utazott.

Ment vagy vitték?

A lány megérintette a vállát, és megtapogatta a nyílt, vérző sebeket. A könyvtár alatti lény a saját fejébe karmolt, mintha elviselhetetlenül fájna a feje. És amikor nekivetette magát az ajtónak, az utolsó másodpercekben, mielőtt megbénult volna, valami emberit pillantott meg kínokkal gyötört szemében, megkönnyebbülést vagy hálát a halálért, amit elhozott neki.

— Ki voltál te? — suttogta, és felidézte a lény emberi szívét és emberszerű alakját. — Mit csináltak veled?

Celaenának az volt az érzése, hogy már tudja is a választ.

Mert a rémkulcsokkal és a rémjelekkel még valami felett hatalmat lehetett gyakorolni, méghozzá maga az élet felett.

Szdmycsapásokat hallanak a Ferian-szoros felől — említette Nehemia. — És még egy sem jött vissza onnan a felderítőink közül.

A király sokkal veszélyesebb lényekkel kísérletezett, mint halandó emberekkel. Sokkal, de sokkal veszélyesebb lényekkel.

De mi a terve velük, a teremtményeivel, és az olyan emberekkel, mint Roland és Kaltain?

Ki kell derítenie, hány rémkulcsot szerzett meg.

És hogy hol lehet a többi.

A következő éjjel megvizsgálta a könyvtár alatt a katakombákhoz vezető ajtót, és éberen fülelt, hátha meghall valamilyen zajt a túloldalról.

Semmi.

A vérrel írt rémjelek megszáradtak, de a kéreg alatt minden jel sötét körvonala megmaradt, mintha a fémbe maródtak volna.

Fentről, nagyon magasról az óratorony tompa dübörgése hallatszott. Hajnali kettőre járt. Hogyhogy nem tudta senki, hogy az óratorony a régi tömlöc felett található, amely a király titkos börtöneként szolgál?

Komoran bámult az előtte álló ajtóra. Mert kinek jutna ilyesmi egyáltalán az eszébe?

Tudta, hogy aludni kellene mennie, de már hetek óta nem jött álom a szemére, és értelmetlennek találta, hogy egyáltalán megpróbálja. Ezért jött le ide, hogy csináljon valamit, miközben összekuszálódott gondolatait rendezi.

Előhúzta a kését, az ajtórésbe tolta, és finoman, óvatosan meghúzta az ajtót.

Az ajtó tartotta magát. Celaena nem mozdult, csak éberen figyelt, hátha hall valami életjelet, és még erősebben húzta az ajtót.

Nem mozdult.

Még néhányszor megfeszítette, még azt is megtette, hogy lábával a falnak támaszkodott, de az ajtó zárva maradt. Amikor végre meggyőződött arról, hogy semmi sem fog átjutni ezen az ajtón, sem az egyik, sem a másik irányba, megkönnyebbülten fellélegzett.

Senki sem fogja elhinni neki, hogy milyen helyet fedezett fel, mint ahogy a vad, teljesen valószínűtlen rémkulcsos történetét sem hinné el neki senki.

Először a verset kellene megértenie ahhoz, hogy megtalálja a rémkulcsokat. És aztán a királyt rábeszélni, hogy engedje őt el néhány hónapra, esetleg évre. Ezt már csak óvatos, rafinált manipulációval tudja majd elérni, mivel a király valószínűleg birtokolt egy kulcsot. De melyiket?

Szárnycsapásokat hallanak...

Sárgalábú azt mondta, hogy csak a három rémkulccsal együtt lehet kinyitni a rémkaput, de önmagában mindegyik szörnyű hatalmat jelent. A király milyen szörnyű teremtményeket hozhatott már létre? Ha egyszer mind a három rémkulcsot megkaparintja, akkor milyen szellemeket csempészhet még be Erileába? A földrész felbolydult, forrongások terjedtek. Az volt az érzése, hogy ezt a király nem fogja sokáig tétlenül nézni. Nem, csak idő kérdése volt, hogy mindannyiukra rászabadítsa teremtményeit, és minden ellenállást csírájában elfojtson.

Celaenának felfordult a gyomra, és újra a zárt ajtóra nézett.

Egy majdnem felszáradt vértócsát pillantott meg a földön, amely olyan sötét volt, mintha olajból lett volna. Leguggolt, és belemártotta a mutatóujját. Megszagolta, és majdnem öklendezett a szagától. A hüvelykujjával ledörzsölte a mutatóujját. A vér éppolyan olajos tapintású volt, mint ahogy kinézett.

Felállt, és a zsebében keresett valamit, amivel letörölheti az ujját. Egy marék papírt talált, vagyis inkább papírfecnit, gyűrött cetliket, amiket azért tett zsebre, hogy ha szabad perce adódik, akkor foglalkozzon velük. A homlokát ráncolva nézte át őket, hogy találjon egy olyat, amit zsebkendőként használhatna.

Az első csak egy blokk volt egy cipővásárlásról, amit ma reggel véletlenül zsebre dugott. A másik... a másikat jobban megnézte. Az állt rajta, hogy Ó! Az idő rése! Akkor jegyezte fel gyorsan, amikor a szem rejtélyét próbálta megoldani, és úgy tűnt neki, hogy a sírkamra egy hatalmas titok és egyben megoldás.

Semmit sem segített. Csak egy zsákutca volt ez is. Halkan szitkozódva beletörölte a mocskot az ujjáról. Olyan nagyon még most sem értette a síremléket. Mi közük van a rejtélyhez a mennyezeten lévő fáknak és a földön lévő csillagoknak? A csillagok a rejtett falnyíláshoz vezettek, de ennyi erővel a mennyezeten is lehettek volna. Miért kell mindent a feje tetejére állítani?

Vajon Brannon olyan ostoba lett volna, hogy minden választ egy és ugyanazon helyre rejtett volna el?

Kisimogatta a gyűrött cetlit, ami most már össze volt kenve a lény olajos vérével. Ó!Az idő rése!

Gavin síremlékén a lábánál nem volt felirat, csak Elenánál.

De a szavaknak nem volt túl sok értelme.

...De mi van akkor, ha nem is kell, hogy értelmük legyen? Mi van akkor, ha csak elég logikusak voltak ahhoz, hogy ugyan értelmesnek tűnjenek, de a valóságban valami mást jelentenek?

A sírkamrában minden a feje tetején állt, olyan új rendben, amelynél a természet rendjét megfordították, hogy jelezzék, a dolgok összekuszálódtak, összezavarodtak. Így viszont minden szem számára látható lehet egy olyan dolog, amit tulajdonképpen el kellett volna rejteni. De, mint minden másnál, ennek a jelentését is megcsűrték, -csavarták.

Volt viszont valaki, egy lény, aki talán meg tudja mondani neki, hogy igaza van-e.

46. FEJEZET

— EZ EGY ANAGRAMMA — ZIHÁLTA A KRIPTÁHOZ ÉRVE.

Mort kinyitotta az egyik szemét.

— Ravaszok nem? Oda rejteni, ahol mindenki látja?

Celaena csak éppen annyira nyitotta ki az ajtót, hogy be tudott surranni. Az erős holdfényben elakadt a lélegzete, amikor meglátta, hogy pontosan hová esett a fény. Reszketve állt meg Elena koporsójának lábánál, és az ujjával végigrajzolta a kőbetűket.

— Mondd meg, mit jelent!

Mort hallgatott, és már éppen rá akart kiabálni, amikor végre válaszolt.

— Én vagyok az első.

Erre a megerősítésre volt szüksége.

Az első rémkulcs a háromból. Celaena körbejárta a márványszobrot, és pillantását Elena alvó arcára szegezte.

Miközben finom vonásait nézte, magában suttogta a szavakat:

Gyászában az elsőt elrejtő
Imádott nője koronájában,
Hogy vele aludjék az örökké
Csillagos kamrájában.

Reszkető ujjakkal fogta meg Elena koronájának közepén a kék drágakövet. Ha ez valóban az egyik rémkulcs, akkor mit tegyen vele? Kénytelen lesz megsemmisíteni? Hová rejthetné, hogy senki más ne fedezze fel? Örvénylettek a kérdések a fejében, és olyan nehéznek tűntek, hogy inkább majdnem visszarohant a lakosztályába. De összeszedte magát. Majd később végiggondol mindent. Nem fogok félni, mondta magában.

A drágakő csillogott a holdfényben. Finoman megnyomta oldalt, de nem mozdult meg. Közelebb lépve még egyszer megnyomta, a körmét sikerült beszorítania a kő és a foglalata közti keskeny résbe. Kioldódott, majd alatta egy kis fiók vált láthatóvá, amely nem volt nagyobb egy érménél, és nem volt mélyebb, mint egy ujjperc.

Celaena belesett. A holdfényben csak szürke követ látott.

Bedugta az egyik ujját, és kitapintotta az egész felületet.

Nem volt ott semmi. Még egy aprócska szilánk sem.

Hideg borzongás fogta el.

— Valóban megtalálta tehát — suttogta. — Előttem találta meg a kulcsot. És a hatalmát a saját céljaira használja.

— Alig húszéves volt, amikor megtalálta — szólt Mort halkan.

— Micsoda különös, harcias ifjú volt! Állandóan elfeledett helyek után szimatolt, ahol semmi keresnivalója nem volt, és olyan könyveket olvasott, amiket az ő korában senki, sőt, leginkább soha nem kellene, hogy bárki is olvasson! De — tette hozzá Mort — mindez borzasztóan emlékeztet engem egy másik ismerősömre.

— És valahogy elfeledkeztél arról, hogy ezt nekem korábban elmeséld?

— Korábban nem tudtam, hogy mi történt, azt gondoltam, hogy valamit magával vitt, na és? Csak akkor fogtam gyanút, amikor felolvastad a verset.

Jó, hogy Mort bronzból készült, mert különben péppé verte volna a képét.

— Van valamilyen feltételezésed, hogy mit csinálhatott vele?

— A drágakövet visszahelyezte az üres fiók fölé, miközben próbált erőt venni az egyre fokozódó pánikon, amit érzett.

— Honnan tudnám? Soha nem mondott nekem semmit, ugyanakkor be kell hogy ismerjem, én sem nagyon ereszkedtem le odáig, hogy megszólítsam. Egyszer még eljött, miután király lett, de csak pár percig szimatolt itt, aztán elment. Gyanítom, hogy a másik két kulcs után kutatott.

— Hogyan jött rá, hogy itt van a kulcs? — kérdezte, miközben ellépett a márványszobortól.

— Pontosan úgy, ahogy te, csak sokkal gyorsabban. Ami gyaníthatóan azt jelenti, hogy okosabb, mint te.

— Gondolod, hogy megvan neki a másik két kulcs? — kérdezte, miközben a kripta másik végében lévő kincsekre és a tartóra nézett, amelyen a Damaris pihent. Miért nem vitte el magával a Damarist, amely házának egyik legnagyszerűbb öröksége?

— Ha nála lenne a másik kettő, akkor már utolért volna bennünket a balsors, nem gondolod?

— Szerinted nincs nála az összes kulcs? — kérdezte. A hideg ellenére verejtékezni kezdett.

— Nos, Brannon azt mesélte nekem egyszer, hogy ha valaki birtokolja mind a három kulcsot, akkor az ellenőrzése alá tudja vonni a rémkaput. Minden további nélkül feltételezhető, hogy a jelenlegi király akkor már megpróbált volna egy másik világot elfoglalni. Vagy valamilyen teremtményeket rabszolgává tett volna, hogy a világunkat maradéktalanul elfoglalja.

— A Rém óvjon bennünket attól, hogy eljussunk idáig!

— A Rém? — Mort felnevetett. — Nem a jó hatalomnál kopogtatsz. Ha a király az ellenőrzése alatt tartja a Rémet, akkor a megváltást máshol kell keresned. Nem tartod figyelemre méltó véletlennek, hogy a mágia pontosan akkor tűnt el, amikor a hódításait megkezdte?

Hogy a mágia eltűnt...

— Arra használta a rémkulcsokat, hogy felszámolja a mágiát.

Minden mágiát — tette hozzá —, kivéve a sajátját.

És ennek következtében Dorianét.

Celaena szitkozódott, majd megkérdezte:

— Azt gondolod tehát, hogy a második kulcs is nála lehet?

— Nem hiszem, hogy valaki a mágiát csak egy kulccsal fel tudná számolni, de lehet, hogy tévedek. Senki sem tudja valójában, hogy mit lehet velük csinálni.

Celaena fáradtan dörzsölte meg a szemét.

— Te jóságos istenek! Pontosan ezt kellene Elena számára kiderítenem. És ő mit vár most tőlem? Hogy kezdjek el a harmadik kulcsra vadászni? Hogy ellopjam tőle a másik kettőt?

Nehemia... Nehemia te biztosan tudtál erről. Biztos, hogy volt egy terved. De vajon mit akartál tenni?

Az időközben ismerős szakadék a lelkében csak szélesedett. A tompa fájdalom nem akart csillapodni. Ennek soha nincs vége.

Ha az istenek meghallgatták volna, akkor elcserélte volna az életét a hercegnővel. És ez a választás tényleg nem esett volna nehezére. Mert a világnak nincs szüksége egy olyan orgyilkosra, akinek gyáva a szíve. Olyan valakire van szükség, mint Nehemia.

De már nem léteztek istenek, akikkel tárgyalhatna, senki, akinek a lelkét fel tudná kínálni cserébe egy kis időért Nehemiával, csak egyetlen alkalomért, hogy beszélhessen vele, hallhassa a hangját.

De talán nem is istenekre van szüksége ahhoz, hogy a barátnőjével beszéljen.

Káin megidézte a ridderakot, és egészen biztos, hogy nem volt rémkulcsa. Nem, Nehemia azt mondta, hogy vannak olyan varázsigék, amelyekkel egy kaput olyan sokáig nyitva lehet tartani, hogy egy lény át tudjon jönni rajta. Ha Káin képes volt erre, és ha ő maga a lényt a katakombákban meg tudta bénítani, és egy ajtót tartósan le tudott zárni, akkor a rémjelekkel talán kaput is tudna nyitni egy másik világba.

Összeszorult a szíve. Ha léteznek más világok, amelyekben a halottak kínok közt vagy békében tartózkodnának, akkor miért ne beszélhetne Nehemiával? Biztos, hogy tudna. Mindegy, hogy milyen áron és csak nagyon röviden, csak hogy megkérdezze, hogy a király hol őrzi a rémkulcsokat, miként találhatja meg a harmadikat, és hogy mit tud még Nehemia.

Biztos, hogy menni fog.

Voltak még más dolgok is, amelyeket Nehemiának el kellene mesélnie. Szavak, amiket ki kell mondania, igazságok, amiket meg kell gyónnia. És a búcsú, a végérvényes búcsú, amely eddig megtagadtatott tőle.

Celaena kivette a Damarist a tartójából.

— Mort, mit gondolsz, mennyi ideig maradhat nyitva egy rémkapu?

— Akármit forgatsz is a fejedben, és akármit akarsz is tenni, ne gondold, és ne tedd!

De Celaena már elhagyta a kriptát. Mort nem értette, nem érthette meg. Újra meg újra elveszített szeretett embereket, és minden alkalommal megtagadtatott tőle a búcsú. De ezúttal nem, nem így lesz, ha tud rajta változtatni. Ezúttal másképp lesz, ha csak néhány percig is.

Szüksége lesz hozzá Az eleven halottakra., még egy tőrre vagy kettőre, néhány gyertyára, és helyre, több helyre, mint amit a sírkamra biztosított. Azok a jelek, amelyekkel Káin a ridderakot megidézte, meglehetősen nagy teret vettek igénybe. Egy emelettel feljebb volt egy széles átjáró, egy hosszú folyosó és egy sor olyan ajtó, amiket még soha nem mert kinyitni. A folyosó széles volt és nagy belmagasságú, elég helyet biztosított ahhoz, hogy a varázslat hasson.

És ott kaput nyisson a túlvilágra.

Dorian tudta, hogy álmodik. Egy régi ház egyik szobájában állt, amelynek kőfalai voltak, és amit még soha nem látott korábban, egy koronát viselő, magas termetű harcos előtt. A korona valahogy ismerősnek tűnt a számára, de igazából a férfi szeme volt az, ami szinte megbabonázta. A saját szeme volt, fénylő, zafírkék szempár. Ennyiben ki is merültek a hasonlóságok, mert a férfinak vállig érő, sötétbarna haja, szögletes, szinte kegyetlen arca volt, és legalább négy-öt ujjnyival magasabb volt, mint ő.

És a tartása, a tartása királyi volt.

— Herceg — szólt a férfi, aranykoronája szikrázott. A szemében volt valami zabolátlan, mintha a király jobban hozzá lenne szokva ahhoz, hogy a vadonban kóboroljon, mint hogy márványcsarnokokban sétálgasson. — Fel kell ébredned!

— Miért? — kérdezte Dorian, és egyáltalán nem olyan volt a hangja, mint egy hercegnek. Különös, zöld szimbólumok izzottak a szürke köveken, amelyek hasonlóak voltak azokhoz, amiket Celaena a könyvtár alatt az ajtóra írt. Hol van ez a hely?

Mit keres ő itt egyáltalán?

— Mert egy olyan határt, amit soha nem szabadna átlépni, nem sok választ el attól, hogy megsértsék. Ezt az egész kastélyt veszélybe sodorja, és a barátnőd életét is. — A hangja nem volt érdes, de Doriannek az az érzése támadt, hogy gyorsan olyanná tudna válni, ha a királyt valami felbosszantaná. Ami meglehetősen könnyen megtörténhet, tekintve ezt az ősi vadságot, az önteltségét és a kihívó pillantást.

— Miről beszélsz? — kérdezte Dorian. — Ki vagy te?

— Ne pocsékold az időt értelmetlen kérdésekkel! — Igen, ez a király nem fogta vissza magát. — Menj a lakosztályába! Egy falikárpit mögött van egy titkos ajtó. Menj a harmadik folyosón jobbra! Indulj, herceg, különben örökre elveszíted őt!

Amikor Dorian felébredt, nem sokáig gondolkodott azon, hogy Gavin, Adarlan első királya szólt hozzá, hanem felöltözött, felcsatolta a kardját, és sietve elhagyta a tornyát.

47. FEJEZET

A KARJÁN LÉVŐ VÁGÁS LÜKTETETT, de Celaena biztos kézzel mártotta ujját újra a vérébe, és borította be a falat a könyvéből precízen kimásolt rémjelekkel. A szimbólumok egy boltívet képeztek, egy ajtót. Vére csillogott a magával hozott gyertyák fényében.

Minden egyes jelnek tökéletesnek kellett lennie, különben nem működik a varázslat. A sebet nyomta, hogy ne hegedjen be.

Nem mindenki tudja hasznosítani a rémjeleket, Az eleven halottakban az állt, hogy ehhez az embernek a vérében kellett lennie a mágiának. Ez Káinnál egyértelműen így volt. És ugyanezen okból kellett a királynak maga köré gyűjtenie Kaltaint és Rolandot. A király a mágiát a rémkulcsok segítségével elnyomta, ugyanakkor sikerült neki az egyes emberek mágikus képességeit kihasználnia, és a rémjelekkel is ehhez az adottsághoz lehet visszanyúlni.

Felírta a következő szimbólumot. A boltív már majdnem elkészült.

A rémjelekkel kegyetlen módon lehet befolyásolni a dolgokat. Ezt csinálták Káinnal. De ez tette lehetővé azt is, hogy Káin megidézze a ridderakot, ráadásul mágikus képességeit még fokozni is tudta.

Hála a Rémnek, Káin halott volt!

Még egy jelet kellett felírni, azt, amelyikkel azt a személyt akarta leírni, akit olyan sürgősen látni akart, ha csak egy pillanatra is. Ez egy összetett, ívekből és egyenesekből álló kombináció volt. Kivette krétáját a zsebéből, és a földön gyakorolt, amíg jól ment, aztán a vérével felírta a falra. Nehemia nevét rémjelekkel.

Ránézett a lerajzolt rémkapura, és felegyenesedett. A könyvet a tiszta kezében tartotta.

Krákogott, majd elkezdte felolvasni a megfelelő szavakat.

Nem ismerte ezt a nyelvet. A torka égett és összeszorult, mintha védekezne a hangok ellen, de zihálva folytatta. A szavaktól megfájdultak a fogai, mintha a hideg utcáról belépett volna egy házba, és valami forrót ivott volna. Az utolsó szóhoz érve könnybe lábadt a szeme.

Nem csoda, hogy a varázsigének ez a fajtája valamikor kegyvesztett lett.

A vérével írt szimbólumok elkezdtek zölden fényleni, egyik a másik után, végül egy komplett fényív keretezte a rémkaput. A kövek az íven belül egyre sötétebbek lettek, míg végül eltűntek.

Úgy tűnt, mintha a zöld boltívben az üresség utána nyúlna.

Működött. Te szent istenek, tényleg működött!

Ez az, ami rá is vár, ha meghal? Ide jött Nehemia?

— Nehemia? — súgta, a hangja rekedt volt a varázsigétől.

Nem volt ott semmi, semmi. Csak üresség.

Belepillantott a könyvbe, aztán a falra írt szimbólumokra nézett. Mindent jól írt. A varázsige helyes volt.

— Nehemia? — suttogta a végtelen sötétségbe.

Semmi válasz.

Talán várni kell egy ideig. A könyvben nem állt semmi arról, mennyi ideig tart ez az egész. A hercegnőnek talán először át kell utaznia azon a világon, amelyben tartózkodik.

Celaena tehát várt.

Minél hosszabb ideig nézett a végtelen ürességbe, annál inkább úgy tűnt, hogy a sötétség visszanéz. Pontosan olyan volt, mint az álomban, amikor a szakadék szélén állt.

Egyszerűen gyáva vagy.

— Kérlek! — suttogta a lány a homályba.

Hirtelen messziről, a magasból csaholást lehetett hallani, és Celaena a folyosó végén lévő lépcső felé fordult. Néhány pillanat múlva gyorsabban, mint ahogy tulajdonképpen lehetséges lett volna, Fürge ugrált lefelé a lépcsőn, feléje rohanva.

Nem felé, fogta fel Celaena, amikor látta a farokcsóválást, a lihegést és az örömteli csaholást. Nem felé, hanem...

Abban a másodpercben, amikor Fürge nagyot fékezett, a lány a rémkapura pillantott.

És csak meredten nézett, amikor közvetlenül a kapu túloldalán egy fénylő alakot látott.

Fürge még mindig a farkát csóválva feküdt, és halkan nyüszített. Nehemia testének körvonalai fodrozódtak, nem voltak élesek, valahogy megtörtek egy belső fényben. De az arca egyértelműen kivehető volt, az arca, az arca a sajátja volt.

Celaena térdre esett.

Érezte, hogy meleg könnyek folynak az arcán.

— Sajnálom — tört ki belőle. — Annyira sajnálom!

De Nehemia a rémkapu túloldalán maradt. Fürge újra nyüszített.

— Nem szabad átlépnem ezt a vonalat — mondta a hercegnő lágyan a kutyusnak. — És neked sem. — Ekkor megváltozott Nehemia hangja, és Celaena tudta, hogy most őt nézi. –

Okosabbnak tartottalak.

A lány felnézett. A hercegnőből áradó fény nem jutott át a fénylő rémkapun, mintha tényleg lenne ott egy vonal, valamilyen utolsó határ.

— Sajnálom — suttogta Celaena újra. — Csak azt akartam...

— Nincs idő arra, hogy elmondd, ami a lelkedet nyomja.

Azért jöttem, mert figyelmeztetnem kell téged. Soha többet ne nyisd meg ezt a rémkaput! Ha még egyszer ilyet teszel, akkor nem fogok hallgatni a hívásodra, és a találkozást nem fogod túlélni. Senkinek sincs joga ahhoz, hogy az ajtót kinyissa ebbe a birodalomba, függetlenül attól, hogy mekkora a gyásza.

Ezt nem tudta, nem akarta...

Fürge a földet kaparta.

— Élj boldogul, kedves barátnőm! — mondta Nehemia a kutyának, és visszament a sötétségbe.

Celaena csak állt, képtelen volt megmozdulni vagy gondolkodni. A torkában égtek a kimondatlan szavak, azt hitte, megfullad tőlük.

— Elentiya — Nehemia megállt, és feléje fordult. Úgy tűnt, hogy az üresség örvényleni kezd, és apránként elnyeli őt.

— Egyelőre nem fogod megérteni, de... Tudtam, milyen sors vár rám, és én elfogadtam ezt. Elébe mentem. Mert csak ezáltal kezdődhettek meg a változások, indulhattak meg az események.

De függetlenül attól, hogy mit tettem, Elentiya, tudnod kell, hogy az elmúlt tíz év sötétségében fénycsóva voltál a számomra.

Ne hagyd, hogy ez a fény kialudjon!

És mielőtt Celaena bármit is válaszolhatott volna, a hercegnő elment.

A sötétben már nem volt semmi. Mintha Nehemia soha nem is lett volna ott. Mintha csak képzelte volna az egészet.

— Gyere vissza! — suttogta. — Kérlek, gyere vissza!

De a sötétség nem változott. Nehemia elment.

Aztán léptek zaja hallatszott, de nem a rémkaputól. Inkább balról.

Archer jött, nagy szemeket meresztve.

— Ez hihetetlen — suttogta.

48. FEJEZET

A KÖVETKEZŐ MÁSODPERCBEN Celaena előrántotta a Damarist, és Archerre fogta. Fürge morgott rá, de egy lépéssel a lány mögött maradt.

— Te meg mit keresel itt?

Felfoghatatlan volt, hogy a férfi itt van. Hogy jutott be?

— Már hetek óta követlek. — Archer bizalmatlanul méregette a kutyust. — Nehemia mesélt nekem a titkos folyosókról, és megmutatta, hogy lehet ide lejutni. A halála óta szinte minden éjszaka lejöttem ide.

Celaena a rémkapura pillantott. Ha Nehemia figyelmeztette őt, hogy soha többet ne nyissa meg a rémkaput, akkor egészen biztos, hogy azt sem akarta, hogy Archer lássa. A fal felé ment, kellő távolságot tartva az ürességtől, és le akarta törölni a fénylő, zöld jeleket.

— Mit csinálsz? — kérdezte a férfi.

Ő ráirányította a Damarist, miközben ingerülten dörzsölte a jeleket. Nem tudott kárt tenni bennük. Ez a varázsige sokkal komplexebb lehet, mint az, amelyikkel a könyvtár alatti ajtót zárta be. Nem lehet azzal feloldani, hogy a jeleket egyszerűen letörli. De közte és a könyv között, amelyben a lezáró varázsige szerepelt, Archer állt. Celaena megpróbálta még egyszer.

Kezdtek nagyon rossz irányt venni a dolgok.

— Hagyd abba!

Archer természetellenes könnyedséggel szerelte le a védekezését, és megfogta a csuklóját.

Fürge figyelmeztetésképpen vadul ugatni kezdett, de Celaena éles füttye távol tartotta a kutyát.

A lány Archer felé pördült, hogy kificamítsa a karját, amellyel fogta, ekkor a rémkapu zöld fénye a csuklója belső oldalára vetült, ahol a férfi tunikájának az ujja kissé visszacsúszott.

Egy kígyószerű lény fekete, tetovált rajzát látta.

Már egyszer látott ilyet. Mégpedig...

Celaena Archer szemébe nézett.

Ne bízz...

Azt gondolta, hogy ez után a két szó után Nehemia a királyi címer szimbólumát, a wyvern kissé módosított változatát rajzolta. De a valóságban ez a tetoválás volt az. Archer tetoválása.

Ne bízz Archerben! – Ezt próbálta mondani neki.

Celaena kiszabadította magát, előhúzott egy tőrt, és a Damaris mellett azt is Archerre fogta. Mennyi mindent hallgatott el Nehemia Archer és az emberei elől? Ha nem bízott bennük, akkor egyáltalán miért mondott el nekik olyan sok mindent?

— Áruld el, hogyan tanultad meg ezt! — Archer pillantása visszavándorolt a rémkapura, és a mögötte lévő ürességre. –

Kérlek! Megtaláltad a rémkulcsokat? Azzal csináltad?

— Mit tudsz a rémkulcsokról? — ripakodott rá Celaena.

— Hol vannak? Hol találtad meg őket?

— Nincsenek nálam a kulcsok.

— De megtaláltad a rejtélyt — zihálta Archer. — Úgy dugtam el Davis dolgozószobájában, hogy muszáj volt belebotolnod. Öt évre volt szükségünk ahhoz, hogy kiderítsük ezt a rejtélyt, és te is nyilvánvalóan megoldottad. Tudtam, hogy meg fogod oldani.

Nehemia is tudta.

Celaena a fejét csóválta. Láthatólag a férfinak fogalma sem volt a második rejtélyről: a versről, a kulcsok rejtekhelyének leírásával.

— A király birtokol legalább egy kulcsot. De azt nem tudom, hol van a többi.

Archer elkomorult.

— Mi is ezt gyanítottuk, hogy így van. Ez a fő oka annak, amiért Nehemia idejött. Hogy kiderítse, hogy a király valóban lopott-e el kulcsot, és ha igen, akkor hányat.

Celaena ekkor jött rá, hogy ezért nem hagyhatta el Nehemia Résvárt. Ezért maradt itt, ahelyett hogy visszatért volna Eyllwe-be, hogy azért az egyetlen dologért harcoljon, ami fontosabb volt, mint országa sorsa: a világ sorsa. Minden világ sorsa.

— Holnap nem kell majd elutaznom. Mindenkinek elmondjuk — suttogta Archer. — Mindenkinek elmondjuk, hogy legalább egy kulcsa van, és...

— Nem. Ha megmondjuk az igazságot, akkor a király azzal több kárt fog okozni, mint amit te egyáltalán el tudsz képzelni.

És minden esélyünket elveszítjük arra, hogy titkon megkeressük és megtaláljuk a többit.

A férfi egy lépéssel közelebb jött. Fürge újra figyelmeztetően morgott, de távol maradt.

— Akkor kiderítjük, hol őrzi a kulcsot. És hogy hol van a többi. És azokkal fogjuk megdönteni a hatalmát. És teremtünk egy olyan világot, amilyet mi szeretnénk.

A hangja egyre mámorosabbá fokozódott, kezdett berekedni, úgy kiabált.

Celaena a fejét rázta.

— Inkább megsemmisíteném őket, mintsem hogy felhasználjam őket valamire.

Archer felnevetett.

— Nehemia ugyanezt mondta. Feltétlenül el akarta pusztítani őket, lehetőség szerint visszahelyezni őket a kapuba.

De minek keressük meg a kulcsokat, ha nem használjuk fel ellene? Ha nem okozunk vele neki szenvedést?

Celaenának felfordult a gyomra. Voltak dolgok, amiket Archer tudott, és nem mondott el neki. Sóhajtott, a fejét csóválta, majd elindult. A férfi szótlanul nézte, amint megindul, majd hirtelen megállt, mint aki megértett valamit. Celaena felemelte a hangját.

— Tulajdonképpen igazad van. Olyan sokáig kellene hogy szenvedjen, ameddig csak lehet. Ugyanígy azok az emberek, akik tönkretették az életünket, akik azzá tettek bennünket, akik vagyunk. Arobynn, Clarisse... — Az ajkát harapdálta. — Ezt Nehemia soha nem értette volna meg. Neked... neked tökéletesen igazad van. Használnunk kellene a kulcsokat.

Bár a fegyvereit időközben eltette, Archer gyanakvóan mustrálta, amikor Celaena közelebb ment hozzá, és kissé oldalra billentette a fejét, mintha a szavain gondolkodna, mintha róla gondolkodna.

A férfi bekapta a csalit.

— Ezért is hagyta ott Nehemia a mozgalmat. Egy héttel a halála előtt. Csak idő kérdése volt, hogy mikor megy oda a királyhoz, és leplez le mindannyiunkat. Hogy mindent, amit megtudott, arra használjon fel, hogy irgalomra bírja a királyt Eyllwe-vel kapcsolatban, és egy füst alatt megsemmisítsen bennünket. Azt mondta, hogy szívesebben lát egyetlen mindenható kényúrt, mint egy tucatnyit.

— Mindent tönkretett volna — állapította meg a lány halálos nyugalommal. — Számotokra, de az én számomra is. Azt mondta nekem, hogy maradjak távol a rémkulcsoktól. Megpróbálta megakadályozni, hogy megoldjam a rejtélyt.

— Mert magának akarta megtartani az információt, és a saját előnyére akarta felhasználni.

Celaena mosolygott, bár kezdte úgy érezni, hogy megingott lába alatt a talaj. És nem tudta magának megmagyarázni, hogy hogyan és miért merült fel a benne egy kérdés, de ha igaz, akkor el kell érnie, hogy a férfi beismerje. Mintegy kívülállóként hallotta magát beszélni.

— Mi ketten magunk dolgoztunk meg mindazért, amink van.

Tőlünk mindent elvettek és ellenünk fordítottak. Másoknak fogalmuk sem lehet arról, milyen dolgokra lettünk kényszerítve.

Azt hiszem... azt hiszem, hogy ezért voltam kislányként annyira beléd zúgva. Akkor is tudtam, hogy te nagyon jól átlátod a dolgokat. Te is átélted, milyen az, amikor az embert olyanok nevelik fel, mint Arobynn meg Clarisse, és aztán, aztán... eladják. Te akkor megértettél engem. — Erőltette, hogy csillogjon a szeme, és összeszorította a száját, hogy ne remegjen. — De azt hiszem, hogy végre én is megértelek téged — fűzte hozzá vadul rebegtetett szempillákkal.

Kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná fogni a férfiét, de aztán újra leengedte, és szeretetre méltó, gyengéden keserédes arcot vágott.

— De miért nem mondtad ezt el nekem korábban? Akkor már hetek óta ebben az irányban dolgoztunk volna. Együtt oldottuk volna meg a rejtélyt. Ha tudtam volna, mit tervezett Nehemia, és hogy újra meg újra hazudott nekem... A bolondját járatta velem. Minden lehetséges módon, Archer. A szemembe hazudott, hitegetett...

— Leejtette a vállát. Némi hatásszünetet követően egy lépéssel közelebb lépett a férfihoz. — Végeredményben Nehemia sem volt jobb Arobynn-nél vagy Clarisse-nél. Archer, ezt el kellett volna mondanod nekem. Mindent. Én egyből tudtam, hogy nem Mullison áll a dolog mögött, ő nem elég okos ehhez. Ha beavattál volna, akkor átvehettem volna az ügyet. — Kockázatos volt, ugrás az ismeretlenbe.

— Érted... értünk megtettem volna.

Archer is próbált mosolyogni.

— Nehemia olyan gyakran panaszkodott Mullison miniszterre, hogy tudtam, hogy ő ideális bűnbak lenne. És a verseny révén már kapcsolatban is állt Grave-vel.

— Grave nem vette észre, hogy te nem Mullison vagy? — kérdezte olyan nyugodtan, ahogy csak tudta.

— Csodálkoznál, hogy az emberek milyen könnyen azt látják, amit látni akarnak. Elég egy köpeny, egy álarc, némi előkelő ruházat, és azonnal igent mondott.

Te jóságos istenek!

— És akkor, a raktárban — folytatta, és felvonta a szemöldökét, mintha csupán egy lenyűgözött összeesküvő lenne — valójában miért raboltad el Chaolt?

— El kellett, hogy csaljalak Nehemiától. És amikor azt a nyilat kilőttem rád, tudtam, hogy legalább ezen az éjszakán bízni fogsz bennem. Sajnálom, hogy a módszereim olyan... gorombák voltak. Muszáj volt egy kicsit trükköznöm.

Azzal, hogy benne bízott, elvesztette Nehemiát és Chaolt.

Archer éket vert közé és a barátai közé, pontosan úgy, ahogy Roland is erre készülhetett Doriannel kapcsolatban.

— És a fenyegetés, amely a király fülébe jutott a hercegnő meggyilkolásáról? — kérdezte Celaena lefelé görbülő ajakkal. — Te kezdted terjeszteni, ugye? Hogy megmutasd nekem, kik az én valódi barátaim, akikben valóban megbízhatok?

— Kockáztattam, ahogy most is azt teszem. Nem tudtam, hogy a kapitány figyelmeztet-e téged vagy sem. Úgy tűnik, hogy nem tévedtem.

— Miért én? Természetesen hízeleg a dolog, de te olyan okos vagy. Miért nem akartad egyedül megoldani a rejtélyt?

Archer lehajtotta a fejét.

— Mert tudom, hogy ki vagy te, Celaena. Arobynn egykor elmondta nekem, amikor Távolvégben voltál. — A lány a bizalomvesztés miatti fájdalmát tudata leghátsóbb szögletébe száműzte, ahol nem tudta elterelni a figyelmét. — És azért, hogy az ügyünk sikeres legyen, szükségünk van rád. Szükségem van rád. A mozgalom néhány tagja már lázadozik ellenem, vezetőként megkérdőjeleznek engem. Túl extrémnek találják a módszereimet. — Ez megmagyarázta a vitáját azzal a fiatal férfival, amit a lány is látott. Archer egy lépéssel közelebb lépett hozzá. — De te... Te szent istenek, már abban a pillanatban, amikor megláttalak a Willows előtt, tudtam, hogy mi milyen jók lehetünk együtt. Hogy mi ketten mennyi mindent tudnánk elérni...

— Tudom — mondta, és a zöld szempárba nézett, amely a rémkapu hasonló fényében sugárzott. — Archer, én ezt tudom.

A férfi csak akkor látta meg a tőrt, amikor már szúrt.

De villámgyorsan reagált, túl gyorsan, elfordult, és a szúrás a szíve helyett a vállát találta el.

A következő másodpercben visszatántorodott, és olyan gyorsan kikapta a kezéből a tőrt, hogy egyik kezével a rémkapunak kellett támaszkodnia, nehogy felbukjon. Ahogy véres tenyere nekiütődött a kapunak, zöldes fény lobogott az ujjai alatt. Egy rémjel fénylett fel, majd kialudt.

Ezzel most nem volt ideje törődni. Előkapta a Damarist és még egy tőrt, majd ordítva Archerre rontott. Az is kivonta már a saját kardját, és könnyedén kitért előle.

— Apró darabokra foglak szedni — sziszegte, ahogy körüljárta.

De ekkor megrengett a lábuk alatt a talaj, és a rémkapuból hang hallatszott. Torokhangú morgás.

Fürge halk vonyítással figyelmeztette Celaenát, odaszaladt hozzá, a sípcsontjának nyomta magát, és megpróbálta a lépcső felé tuszkolni.

A sötétben a rémkapu mögül mozgás látszódott. Az örvénylő köd eléggé felszakadozott ahhoz, hogy felfedje a hamuszürke sziklás talajt.

— Nehemia? — súgta. Visszajött, hogy segítsen és mindent megmagyarázzon.

De a rémkapuból kilépő lény nem a hercegnő volt.

Chaol nem tudott aludni. Baldachinos ágyának tetejét bámulta, és a Celaena asztalán látott végrendeleten rágódott. Nem ment ki a fejéből. Hagyta, hogy a lány gyorsan kidobja őt, anélkül, hogy elmondta volna, mit jelentett a végrendelet neki. Lehet, hogy megérdemelte a lány gyűlöletét, de... de Celaenának feltétlenül meg kell tudnia, hogy nem akarja a pénzét.

Látnia kell őt. Csak hogy elmagyarázza ezt neki.

Végigsimított az arcán lévő forradáson.

Ebben a pillanatban gyors lépteket hallott a folyosóról.

Chaol már ki is ugrott az ágyból, és félig fel is öltözött, amikor valaki dörömbölni kezdett az ajtaján. Villámgyors mozdulattal szélesre tárta az ajtót, a háta mögé egy kést rejtve.

Ahogy meglátta Dorian verejtéktől csillogó arcát, leengedte a kést, de nem tette vissza a tokjába. Mert látta a merő pánikot Dorian szemében, és a kardövet a karddal, amelyet a herceg a kezében tartott.

Chaol bízott az ösztöneiben. Azt gondolta, hogy az emberek már nem élnének, ha nem fejlesztettek volna ki egy hatodik érzéket, ami megsúgja, ha valami nincs rendjén. Ez nem mágia volt, ez csak... megérzés.

És az ösztöne megsúgta neki, hogy kiről van szó, még mielőtt Dorian megszólalt volna.

— Hol van? — csak ennyit kérdezett tőle.

— A hálószobájában — felelte a herceg.

— Mondj el mindent! — utasította Chaol, miközben visszasietett a szobájába.

— Nem tudom biztosan, csak azt hiszem, hogy bajban van.

Chaol már felvette az ingét, a tunikáját, és már bújt a csizmájába, mielőtt felcsatolta volna a kardját.

— Mi történt?

— Valami olyasmi, ami miatt érted jöttem, és nem más testőrkatonáért.

Ez bármit jelenthetett, de talán Dorian arra gondolt, hogy ebben a kastélyban még a falnak is füle van. Chaol látta, hogy a herceg azonnal rohant volna tovább, de megfogta hátul a tunikáját.

— A rohanással — figyelmeztette halkan — feltűnést keltünk.

— Már túl sok időt elpocsékoltam azzal is, hogy idejöttem — tiltakozott Dorian, de azért csatlakozott Chaol folyamatos, de nyugodt tempójához. Ilyen tempóban öt percig is el fog tartani, hogy eljussanak Celaena lakosztályához. Már ha nem tartóztatják fel őket közben.

— Megsérült valaki? — kérdezte Chaol halkan, miközben megpróbált egyenletesen lélegezni és összpontosítani.

— Nem tudom — felelte Dorian.

— Jó lenne, ha egy kicsit több mindent elárulnál — ripakodott rá Chaol. Minden lépéssel egyre kevésbé tudta megzabolázni türelmetlenségét.

— Álmodtam valamit — mondta a herceg olyan halkan, hogy csak a kapitány hallhatta. — Álmomban figyelmeztettek, hogy veszélyben van, hogy veszélybe sodorja magát.

Chaol majdnem megállt, de úgy tűnt, Dorian komolyan beszél.

— Azt hiszed, hogy csak úgy kiráncigállak? — fűzte hozzá a herceg anélkül, hogy ránézett volna.

Chaol nem felelt semmit, hanem felgyorsította a lépteit amennyire csak lehetett, anélkül, hogy a szolgák és a szolgálatban lévő gárdisták részéről túlzott figyelmet keltenének.

Amikor elérték Celaena lakosztályának ajtaját, úgy érezte, hogy az egész testében dobog a szíve. Nem teketóriázott, majdnem feltépte a bejárati ajtót, amikor Doriannel a nyomában beviharzott.

A következő pillanatban már a hálószobaajtó előtt állt.

Most sem kopogott, de a kilincs sem adta meg magát. Az ajtó zárva volt. Újra megrángatta.

— Celaena? — morogta. Semmi válasz. Egyre nőtt benne a pánik, előhúzott egy tőrt, és figyelt, hátha gyanús zajt hall. –

Celaena!

Semmi.

Chaol egy másodpercig várt, majd a vállával nekifeszült az ajtónak. Egyszer. Kétszer. A zár engedett. Az ajtó kinyílt, és látták, hogy üres a hálószoba.

— Szent istenek! — suttogta Dorian.

A falon lévő falikárpitot félrehajtották, így látható volt egy nyílás, egy titkos kőajtó, amely egy sötét járatba vezetett.

Így jutott ki a kastélyból, hogy megölje Grave-et.

Dorian kivonta a kardját.

— Álmomban azt láttam, hogy megtalálom ezt az ajtót.

A herceg előrelépett, de Chaol visszafogta. Majd később elgondolkodik Dorianen és a jósálmain, majd jóval később.

— Semmi esetre sem mész le.

Dorian szeme villámlott.

— Hogy az ördögbe ne mennék!

Mintegy válaszul lentről torokhangon hátborzongató morgás, majd egy kiáltás hallatszott, egy emberi kiáltás, amit éles ugatás követett.

Chaol gondolkodás nélkül lerohant a járatba.

Koromsötét volt, és majdnem leesett a lépcsőn, de Dorian, aki szorosan mögötte haladt, szerzett egy gyertyát.

— Maradj fent! — förmedt rá Chaol, mert a herceg továbbra is száguldott lefelé. Ha nem lett volna olyan sürgős, akkor inkább a gardróbba zárta volna, mint hogy veszélybe sodorja, de... Mi az ördög volt ez a morgás? Az ugatás ismerős volt, Fürgétől jött. És ha Fürge ott van lent...

Dorian továbbra is követte.

— Engem ide küldtek — mondta.

Chaol, aki kettesével-hármasával vette a lépcsőket, alig hallotta a herceg szavait. Vajon Celaena kiáltott az előbb? Inkább egy férfi lehetett. De akkor ki lehet még lent vele?

A lépcső alján kék fény villant fel. Mi volt ez?

Fülsiketítő bőgés remegtette meg a köveket. Ez nem ember volt, de nem is Fürge. De akkor mi?

Soha nem találták meg azt a lényt, aki a bajnokokat megölte. A gyilkosságok egyszerűen abbamaradtak. De ahogy azok a tetemek ki voltak készítve... Nem, Celaena életben kell hogy legyen!

— Könyörgöm — rimánkodott az istenekhez, hátha meghallják.

Ahogy leugrott az utolsó lépcsőfokokon, három boltív előtt találta magát. A kék fény jobbról jött. Rohantak.

Egy ilyen kiterjedt föld alatti létesítmény hogyan merülhetett feledésbe? És mióta tudott róla Celaena?

Rohant le a csigalépcsőn. Egyszer csak észrevett egy új, zöldes fényt, amely állandóan égett, és amikor a lépcső aljára ért, abba az irányba fordult. Nem tudta, hová nézzen először: a hosszú járatba, amelynek egyik falán egy zöld szimbólumokból álló boltív fénylett, vagy arra a... világra, amely emögött a boltív mögött volt látható, egy ködből és sziklákból álló ország.

Vagy Archerre, aki a szemben lévő falnak támaszkodott, és furcsa szavakat olvasott fel a kezében tartott könyvből.

Vagy Celaenára, aki hason feküdt a földön.

Vagy a szörnyetegre, egy magas, csontos, de erős lényre, ami egyértelműen nem lehetett ember: ujjai természetellenesen hosszúak voltak, a végén karmokkal, fehér bőre gyűrött papírra hasonlított, a pofáját kitárta, látszódtak halszerű fogai és tejes kékes színű szeme.

A vicsorgó Fürge, akinek a tarkóján égnek állt a szőr, megakadályozta a démont abban, hogy Celaena közelébe jusson.

A még nem kifejlett, fiatal kutyus bicegett, és vér szivárgott a hátsó lábán lévő sebből.

Chaolnak pontosan két másodperce volt, hogy a szörnyeteget, minden részletet és a környezetet is szemügyre vegyen.

— Menj innen! — förmedt Dorianre, és a lényre vetette magát.

49. FEJEZET

CELAENA SEMMIRE NEM EMLÉKEZETT abból, hogy mi történt az első két kardcsapása óta, csak arra, hogy hirtelen észrevette, amint Fürge nekiront a lénynek. A látvány annyira elterelte a figyelmét, hogy a démon áttörte a védekezését, hosszú fehér ujjaival megragadta a haját, és fejénél fogva a falnak hajította.

Aztán sötétség.

Amikor kinyitotta a szemét, és iszonyú fejfájás tört rá, akkor felmerült benne, lehet, hogy meghalt és a pokolban ébredt.

Chaolt látta ugyanis, ahogy a sápadt démont kergette, és mindkettejüket vér borította. Aztán érezte a hűvös kezet a fején és a nyakán. Dorian guggolt előtte, a nevén szólította.

Feltápászkodott, de a feje még jobban hasogatott. Segítenie kell Chaolnak. Segítenie kell...

Kiáltást hallott és ruhák szakadását, látta, ahogy Chaol odakap a vállán lévő sebhez, amit a koszos, éles karmok okoztak.

A démon bőgött, hosszúkás pofájában csillogott a nyál, és újra a kapitányra vetette magát.

Celaena megpróbálta megakadályozni, de nem volt elég gyors.

Doriannel ellentétben.

A démont egy láthatatlan erő kapta el, és a falnak csapta. Te jóságos istenek! A hercegnek nem egyszerűen mágikus képességei voltak, hanem nyers mágiája. A legritkább és legveszélyesebb forma. Tiszta, hígítatlan hatalom, amit úgy lehet alakítani, ahogy a tulajdonosa akarja.

A démon összeesett, de azonnal felpattant és feléjük örvénylett. A herceg kinyújtott kézzel állt.

A démon tejes kék szemében most farkaséhség tükröződött.

A rémkapu mögött Celaena további meztelen lábak trappolását hallotta a sziklás talajon. Archer kántálása hangosabb lett.

Chaol újra megtámadta a lényt. Az rávetette magát, és még mielőtt a férfi kardja eltalálta volna, hosszú ujjaival ütött, és villámgyors visszavonulásra kényszerítette a kapitányt.

Celaena megragadta Doriant.

— Be kell zárnunk a kaput. Ez valamikor egyszer magától is megtörténik, de... de minél tovább van nyitva, annál nagyobb a veszély, hogy még több démon jön át.

— És hogyan?

— Ezt... ezt én sem tudom, én... — Bár annyira szédült, hogy remegett a térde, Archer felé fordult, aki a szemben lévő falnál állt. A közöttük köröző lény elválasztotta őket egymástól. — Add oda a könyvet!

Chaol egy határozott, ügyes vágással megsebesítette a démont a hasán, de az nem lassult le. A sötét vér átható szaga Celaena orrába hatolt.

Archer, teljes pánikban, tágra nyílt szemmel nézte őket, majd elrohant a folyosón. Magával vitte a könyvet is, és ezzel minden reményüket, hogy bezárják a rémkaput.

Dorian nem reagált elég gyorsan, nem akadályozta meg a jóképű férfit abban, hogy a könyvvel a kezében elmeneküljön, de nem is mert odarohanni, mert köztük állt a démon. Celaena, akinek vérzett a homloka, fel akarta tartóztatni, de Archer túl gyors volt. A lány pillantása újra meg újra Chaolra esett, aki továbbra is eltérítette a dolog figyelmét. Nem kellett kimondania, Dorian tudta, hogy nem akarja egyedül hagyni a kapitányt.

— Utánafutok — vetette fel a herceg.

— Ne tedd! Veszélyes, ezek a folyosók olyanok, mint egy labirintus — mondta lihegve. Chaol és a démon egymást kerülgette, miközben az utóbbi lassan a rémkapu felé vette az irányt. — A könyv nélkül nem tudom lezárni — fűzte hozzá kétségbeesetten. — Vannak még fent könyvek, de én...

— Akkor meneküljünk! — zihálta Dorian, és megfogta a könyökénél. — Elmenekülünk, és megkeressük ezeket a könyveket.

Magával húzta a lányt, anélkül, hogy levette volna a tekintetét Chaolról vagy a démonról.

Celaena imbolygott, de Dorian erősen fogta. Fejsérülése láthatóan nagyon súlyos lehetett. A nyakában valami fénylett: az amulett, amiről azt mondta neki, hogy csak egy olcsó másolat, úgy sugárzott, mint egy apró, kék csillag.

— Menjetek! — mondta nekik Chaol, miközben tekintetével megbabonázta a lényt. — Azonnal!

Celaena botladozott, Chaol felé akart volna menni, de Dorian elráncigálta.

— Nem megyek — tiltakozott, de a fejsérülésétől összeesett Dorian karjában. Mintha hirtelen ráébredt volna, hogy Chaol számára csak terhet jelentene, nem védekezett tovább, amikor a herceg a lépcső felé vonszolta.

Chaol tudta, hogy nem nyerheti meg ezt a harcot. Az lett volna a legjobb, ha a többiekkel együtt ő is menekül, hátulról fedezi őket, míg minél feljebb jutnak, és a démont itt lent bezárják. De nem volt benne biztos, hogy egyáltalán a lépcsőig el tud jutni. A lény olyan könnyen hiúsította meg a támadásait, hogy úgy tűnt, valami szörnyű intelligenciának van a birtokában.

Legalább Celaena és Dorian elérte a lépcsőt.

El tudja fogadni, hogy véget ér az élete, ha ez azt jelenti, hogy ők ketten biztonságban vannak. Át tudja adni magát a sötétségnek, ha itt az ideje. A démon támadási szünetét arra használta ki, hogy egy kicsivel nagyobb távolságot nyerjen, és megközelítse a legalsó lépcsőfokot.

De aztán a lány elkezdett kiabálni, újra meg újra ugyanazt a szót kiáltotta, miközben Dorian megpróbálta őt felvonszolni a lépcsőn.

Fürge.

Chaol körülnézett, hogy hol a kutya. A fal mellett maradt, az árnyékban, mert sérült lábával nem tudott futni.

A démon is odanézett.

És Chaol nem tehetett semmit, abszolút semmit, amikor az megpördült a tengelye körül, a sérült hátsó lábánál fogva felkapta Fürgét, és a rémkapun keresztül magával vonszolta.

Rájött, hogy nem tehet mást, csak hogy utánuk rohan.

Celaena kiáltása még visszhangzott a lépcsőházon keresztül, amikor Chaol a lépcső alján sarkon fordult, és Fürge után rohant, át a ködös rémkapun.

Ha korábban a lány azt hitte, tudja, mit jelent a félelem és a fájdalom, az semmi nem volt ahhoz képest, amit akkor érzett, amikor Chaol a rémkapun keresztül Fürge után rohant.

Dorian szinte nem is észlelte, hogy megpördült, és a következő pillanatban a fejét akkora erővel verte bele a kőfalba, hogy a lépcsőn összecsuklott, és elengedte őt.

De nem törődött most vele, semmivel sem törődött, csak Fürgével és Chaollal, miközben lefelé száguldott a néhány lépcsőn, és a folyosón rohant. Ki kell őket hozni onnan, vissza ebbe a világba, mielőtt a rémkapu örökre bezáródik.

A következő másodpercben átrohant a rémkapun.

És amikor azt látta, ahogy Chaol Fürgét a csupasz kezével védelmezi, mert a kardja kettétörve a földön hever, és a démon nem tágít mellőlük, nem morfondírozott sokáig, szabad utat engedett a benne lakó szörnyetegnek.

Chaol a szeme sarkából látta, hogy jön, kezében az antik karddal, és arcát eltorzítja a vad düh.

Abban a pillanatban, ahogy átviharzott a rémkapun, valami megváltozott. Olyan volt, mintha eltűnt volna egy fátyol az arca elől, a vonásai élesebbé váltak, a léptei megnyúltak és mintha kecsesebbek lettek volna. És a füle, a füle finoman kihegyesedett.

A démon érezte, hogy a zsákmánya veszélyben van, ezért egy utolsó rohamot indított.

Kék lángokból álló henger söpörte el.

Ahogy a tűz kialudt, láthatóvá vált, hogy a lény bukfencezve, újra meg újra átfordulva a földön landolt. De nem állt le, hanem ismét felugrott, és egy mozdulattal Celaena felé pördült.

A lány felemelt karddal állt Chaol és a démon között.

Ordított, és ekkor láthatóvá váltak hosszúkás szemfogai. Ezt a hangot semmihez sem lehetett hasonlítani, Chaol még soha nem hallott ilyet. Semmi emberi nem volt benne.

És amikor onnan lentről, ahol továbbra is Fürgével kuporgott, felnézett rá, rájött, hogy azért, mert nem ember volt.

Nem, egyáltalán nem ember volt.

Celaena tündér volt.

50. FEJEZET

A LÁNY TUDTA, HOGY AZ ÁTVÁLTOZÁS MEGTÖRTÉNT, mert pokolian fájt. Leírhatatlan fájdalom tört rá, amikor jelenlegi alakjából kiszakadt a másik. Amikor a démon rátört, egy olyan erőforrásból tudott meríteni, amely hirtelen feltört benne, és teljesen átjárta.

Vad, könyörtelen mágia tört ki belőle, amely a lényre irányult, és elrepítette. A benne szunnyadó erő már évekkel ezelőtt is lángokban, a tűz valamilyen formájában manifesztálódott benne.

Minden szagot érzett, mindent látott. Felerősödött érzékeivel mindent érzékelt, mindenre figyelt, és az érzékei megsúgták neki, hogy ez rossz, és azonnal mennie kell.

De csak akkor fog elmenni, ha Chaol és Fürge biztonságban lesz.

A lény abbahagyta a gurulást, és újra talpra ugrott. Celaena és Chaol közé állt. A démon megszagolta, és elterült a földön.

Celaena a magasba emelte a Damarist, ordítva harcba hívta.

A távolból, a ködből válaszul hangok harsogtak. Az előtte lévő lény is együtt üvöltött velük.

A lány Chaolra nézett, aki még mindig Fürge felett gubbasztott. Celaena szemfogai szikráztak a szürke fényben.

A férfi felnézett rá. Érezte ijedtsége és csodálata szagát, érezte vérének a szagát, amely olyan emberi és olyan megszokott volt. A mágia egyre inkább eluralta, ellenőrizhetetlen, ősi és parázslóan forró volt.

— Menekülj! — mordult Chaolra, inkább kérve, mint parancsolva, mert a mágia valami eleven dolog volt benne, és ki akart törni belőle. Úgy érezte, hogy benne éppúgy árthatna, mint a lényben. Ráadásul ez a rémkapu bármikor becsukódhat, és örökre bezárja őket ide.

Nem várta meg Chaol reakcióját. A démon, a fonnyadt fehér húsú árnyalak rárontott. Celaena elébe menve halhatatlan erejével úgy ütötte meg, mint egy láthatatlan ökölcsapás. Kék tűz lövellt ki az ökléből, de a lény kitért a támadás elől, ahogy a többi elől is.

A lány meglendítette a Damarist, de a démon elhajolt, és pár lépésnyit hátrált. A távoli bőgő hangok közeledtek.

Lépéseket hallott a sziklás, kavicsos földön, és tudta, hogy Chaol a rémkapu felé halad.

A démon elkezdett körülötte körözni. A léptek zaja elült, ami azt jelentette, hogy a férfi kijutott, és biztos, hogy magával vitte Fürgét is. Biztonságban volt. Biztonságban.

A lény túl okos volt, túl gyors, és nyakigláb alkata ellenére túl erős.

És ha erősítést kapna, ha további társai lépnék át a rémkaput, mielőtt bezárul...

Celaena mágiája egy mélyebb forrásból újra felduzzadt.

Felmérte a köztük lévő távolságot, és haladt visszafelé a rémkapu irányába.

Nem igazán tudta kordában tartani az erejét, de volt egy kardja, egy szent kard, a tündérek által kovácsolt kard, amely elbírja, kiállja a mágiát, és csatornát biztosít az erejének.

Gondolkodás nélkül hagyta, hogy minden nyers ereje az aranykardba folyjon. A penge vörösen kezdett izzani, szélein sisteregtek a villámok.

A démon érezte a veszélyt, és megfeszült. Celaena két kézzel ragadta meg a kardot, és a feje fölé emelte. Egy csatakiáltással, amely a ködben szilánkokra tört, a Damarist a földbe csapta.

Ebben a pillanatban a földben repedés keletkezett, amely a démonig nyúlt, egy égő folyondár barázdákból és hasadékokból.

Amikor a föld darabonként kezdett alattuk széttöredezni, a lény menekülőre fogta. Hamarosan Celaenát is csak egy kis földnyelv vette körül, amely a nyitott rémkapuval is összefüggött. Közben a szakadék egyre nagyobb lett.

Kitépte a Damarist a repedezett talajból. Át kell kelnie a rémkapun, méghozzá azonnal. De még mielőtt elérte volna, még mielőtt egyáltalán meg tudott volna mozdulni, a mágia benne olyan heves hullámokat vetett, hogy térdre rogyott.

Őrült fájdalmak közepette visszaváltozott esetlen, törékeny, halandó testébe.

És aztán, aztán erős kezek nyúltak a hónalja alá. Ezek az ismerős kezek a rémkapun keresztül visszavonszolták Erileába, ahol a mágiája kialudt, mint egy gyertya.

Dorian visszaérve még éppen látta, ahogy Chaol Celaenát a rémkapun keresztülvonszolta. A lány tudatánál volt, de teljes testsúlyával a kapitány karjára nehezedett, aki őt a földön húzta. Mihelyt átlépték a rémkaput, a férfi leejtette őt, mintha parázslóan forró lett volna, és Celaena zihálva elterült a kőpadlón.

Mi történt? A rémkapu mögött az előbb egy sziklás vidék volt, és most... most csak egy kis kőszirt, mögötte pedig egy hatalmas kráter. A sápatag lény eltűnt.

Celaena reszkető végtagokkal, nagy kínkeservek árán felkönyökölt. Doriannek majd szétszakadt a koponyája, de arra még képes volt, hogy odamenjen hozzá. Nemrég éppen felráncigálta a lányt a lépcsőn, aki aztán egyszer csak akkorát suhintott rá, hogy elvesztette az eszméletét. Miért?

— Zárd be! — parancsolta Chaol a lánynak. A férfi krétafehér arcán a vérnyomok iszonyúan kiütköztek. — Zárd be!

— Nem bírom. Teljesen kimerültem — lihegte Celaena. Dorian a falnak támaszkodott, annyira fájt a feje, hogy majdnem térdre esett, de odabotorkált a rémkapu előtti részhez, ahol Chaol a lánnyal beszélt. Fürge Celaenához simult.

— Még többen fognak átjönni — zihálta Chaol. Dorian érezte, hogy valami nincs rendben, valami nem stimmel kettejük között.

A kapitány nem érintette meg a lányt, nem segítette fel.

A kráter mögött a bőgés egyre hangosabb lett. Nem kérdés, hogy ezek a lények utat fognak találni, hogy átjussanak Erileába.

— Elfogyott az erőm, nem bírom bezárni a kaput. — Celaena felsóhajtott, és Dorianre nézett. — De te meg tudnád tenni.

Celaena a szeme sarkából látta, ahogy Chaol Dorian felé fordul, és feltápászkodik. Fürge újra gazdája meg a rémkapu közé vonszolta magát, és halkan morgott.

— Segíts! — suttogta a lány a hercegnek. Úgy tűnt, hogy egy leheletnyi energia visszatért belé.

Dorian anélkül, hogy Chaolra nézett volna, tett előre egy lépést.

— Mit tegyek?

— A véredre van szükségem. A többit megcsinálom.

Legalábbis remélem. — Chaol erre tiltakozni kezdett, de Celaena halvány, keserű mosollyal reagált. — Ne aggódj, csak egy felszíni vágás lesz a karján!

Dorian eltette a kardját, és elővette a tőrét, felhajtotta a tunikája ujját, és a pengét végighúzta az alkarján. A vágásból azonnal világos vér bugyogott fel.

— Hogy tanultad meg, hogy kell egy ilyen rémkaput kinyitni? — kérdezte Chaol komoran.

— Találtam egy könyvet — felelte. Ez volt az igazság. –

Nehemiával akartam beszélni.

Hallgatás, együtt érző, ijedt hallgatás.

De aztán a lány hozzáfűzte:

— Azt... azt hiszem, hogy véletlenül megváltoztattam egy szimbólumot. - A rémjelre mutatott, amit letörölt, és ami újra fellángolt. — Rossz helyre vezetett. De ezzel talán be is lehet zárni a kaput, ha szerencsénk van.

Azt inkább nem mondta meg nekik, hogy a kilátásaik nem voltak éppen rózsásak, és jó esélyük volt arra, hogy nem fog működni a dolog. De mivel a lakosztályában nem volt több varázsigéket tartalmazó könyv, és mert Archer magával vitte Az eleven halottakat, csak egy lezáró varázsigéje volt, amit a könyvtár alatti ajtónál használt. És semmi esetre sem fogja ezt a nyitott rémkaput így itt hagyni, Doriant vagy Chaolt arra kérni, hogy álljon őrt itt. Valamikor a rémkapu magától is bezáródik, csak azt nem tudta, hogy mikor. Addig még több ilyen lény juthat át. Így tehát nem maradt más választása, mint megpróbálni. Ha nem működik, akkor majd kitalál valami mást.

Működni fog, mondta magában.

Dorian megnyugtatásképpen átkarolta, mire Celaena ujját újra a vérébe mártotta. A lányban csak akkor tudatosult, milyen jéghideg a keze, amikor érezte ujjai hegyén a meleget. A lezáró jeleket a zölden fénylő szimbólumokra írta, egyiket a másik után.

Dorian egy másodpercre sem engedte el, sőt, egy kicsit közelebb is húzódott, amikor Celaena kissé megingott. Chaol némán nézte őket.

Bár alig bírt állni a lábán, de nem pihent, amíg Dorian vérével fel nem írt minden szimbólumot. Hosszan visszhangzó bődülés dübörgött végig az elátkozott világon, amikor az utolsó szimbólum is felvillant. A köd, a sziklák és a szakadék elhomályosult a sötétségben, majd megjelent a jól ismert kőfal.

Celaena teljes figyelmével egyenletesen próbált lélegezni. Ha képes tovább lélegezni, akkor nem fog összeesni.

Dorian egy sóhajtás kíséretében leengedte a karját, és végre elvette a kezét a hátáról.

— Menjünk! — sürgette őket Chaol, majd felemelte Fürgét, aki a fájdalomtól vonított, és figyelmeztetően morgott rá.

— Azt hiszem, mindannyiunknak szüksége van némi lélekerősítőre — mondta Dorian nyugodtan. — És magyarázatra.

De Celaena egyre a lépcsőt nézte, ahol Archer elmenekült.

Csak néhány perce lett volna? Olyan érzése volt, mintha egy emberöltő telt volna el azóta.

Mindazonáltal csak néhány perccel ezelőtt... Kapkodva vette a levegőt. Csak egy utat ismert, ami kivezetett a kastélyból, és biztos volt benne, hogy Archer pontosan arra ment. Azok után, amit Nehemiával tett, és még a könyvet is magával vitte, majd magára hagyta azzal a lénnyel... Celaena kimerültségét a jól ismert düh váltotta fel, és mindent felperzselt benne. Archer mindent tönkretett, amit szeretett.

Chaol elállta az útját.

— Nehogy eszedbe jusson...

Zihálva tette hüvelyébe a Damarist.

— Ő az én dolgom.

Mielőtt a férfi megállíthatta volna, lerohant a lépcsőn.

51. FEJEZET

BÁR CELAENA TÜNDÉRÉRZÉKEI KIHUNYTAK, de megesküdött volna rá, hogy érezte Archer borotvavizének és vérének a szagát, amikor a szennyvízcsatornában rohant.

Mindent tönkretett.

Meggyilkoltatta Nehemiát, mindkettejüket manipulálta, és aztán a barátnője halálát arra használta, hogy éket verjen közé és Chaol közé, mindezt a hatalom és bosszúállás nevében...

Apró cafatokra fogja tépni. Lassan, ráérősen.

Tudom, hogy ki vagy, mondta neki a férfi. Celaena nem tudta, hogy mit mesélt neki Arobynn a származásáról, de Archernak halvány fogalma sem volt arról, milyen sötét erők lakoznak benne, és milyen szörnyeteggé tud átváltozni, hogy helyrehozza a dolgokat.

Maga előtt fojtott szitkozódást és fémes, csattanó hangokat hallott. Ahogy elérte a szennyvízcsatornát, rájött, mi történt. A vasrács lecsapódott, és Archer próbálkozásai nem jártak sikerrel, hogy felnyissa. Talán az istenek néha mégis meghallgatták Celaenát. Mosolyogva húzta elő két tőrét.

Átlépett a boltív alatt, de a keskeny folyó két partja üres volt. Miközben haladt előre, a vízre is ránézett, hátha Archer ott próbált meg a rács alatt átúszni.

Az utolsó pillanatban érezte meg, hogy hátulról támad.

A két tőrt a feje fölé emelve hárította el a kardot, és visszafelé sietett, hogy időt nyerjen, és felmérhesse a helyzetet.

Archer együtt edzett az orgyilkosokkal, és kardforgatási, valamint támadó technikája arról árulkodott, hogy az egykori leckék termékeny talajra hullottak.

Ki volt merülve, míg a férfinak minden ereje a rendelkezésére állt. Támadásaitól remegtek a karjai.

Archer a torkát célozta meg, de ő villámgyorsan kitért. A lány a lágyékát vette célba, hogy felmetssze a hasát, de ellenfele gyorsan félreugrott.

— Őt értünk ölettem meg — lihegte a férfi, miközben Celaena kereste a gyenge pontját. — Tönkretett volna bennünket. És most, hogy te rémkulcs nélkül rémkapukat tudsz megnyitni, gondold végig, hogy mi mindenre lennénk képesek. Gondolkozz, Celaena! Az ő halála szükséges áldozat volt, mert különben tönkretette volna az ellenállási mozgalmat. Nekünk fel kell lázadnunk a király ellen.

A lány előrelépett, és egy testcsellel próbálkozott, de a férfi hárított.

— Inkább a király árnyékában élek — sziszegte Celaena —, mint egy olyan világban, amelyet olyanok irányítanak, mint te.

És ha veled végeztem, akkor felkutatom az összes barátodat, hogy bosszút álljak.

— Nekik fogalmuk sincs semmiről. Nem tudják azt, amit én. –

Őrjítő könnyedséggel tért ki a támadásai elől. — Nehemia valamit még titkolt veled kapcsolatban. Nem akarta, hogy belépj a csoportba, és én hittem, hogy csak nem akar osztozni velünk rajtad. De most felteszem magamnak a kérdést, hogy pontosan miért. Miről tudhatott még?

Celaena halkan nevetett.

— Te bolond vagy, ha azt hiszed, hogy segítek nektek.

— Ó, ha én egyszer rád szabadítom az embereimet, akkor gyorsan meg fogod változtatni a véleményedet! Rourke Farran az ügyfelem volt, természetesen még a halála előtt. Emlékszel még rá, ugye? Különleges szerelem fűzte a fájdalomhoz. Mesélte nekem, hogy a legnagyobb élvezetét abban lelte, amikor Sam Cortlandot kínozta.

Ebben a pillanatban olyan ölésvágy fogta el a lányt, hogy hirtelen még a saját neve sem jutott az eszébe.

Archer úgy tett, mintha a folyó felé akarna menni, hogy újra a falhoz szorítsa, és a pengéjével ott nyársalja fel. De Celaena is ismerte ezt a taktikát, végül is ő tanította meg rá évekkel ezelőtt.

Ezért a támadásnál kitért, áttörte a férfi védekezését, és tőrének gombját az állához szorította.

A férfi úgy esett össze, mint ahogy egy kő lehullik, kardja csörömpölt. A lány a földön ráguggolt, és a tőrt a torkához szorította.

— Kérlek! — suttogta a férfi rekedten.

Celaena a penge élét a bőréhez szorította, és közben azon tűnődött, meddig tudja elhúzni a dolgot, hogy ne ölje meg túl gyorsan.

— Kérlek! — könyörgött a férfi, és a mellkasa felemelkedett. –

A szabadságunkért teszem. A mi szabadságunkért. Végül is mi egy oldalon állunk.

Egy csuklómozdulattal fel tudná metszeni a torkát. Vagy úgy tehetné harcképtelenné, ahogy Grave-et tette. Olyan sérüléseket okozhatna neki, amilyeneket Grave okozott Nehemiának. Mosolygott.

— Te nem vagy gyilkos — suttogta a férfi.

— Jaj, dehogynem — búgta mézédesen. A fáklya fénye a tőrön táncolt, miközben azon gondolkodott, mit tegyen a férfival.

— Nehemia nem akarná ezt. Nem akarná, hogy megölj.

És bár tudta, hogy nem kellene a férfira hallgatnia, a szavai találtak.

Ne hagyd ezt a fényt kialudni!

A lelkében terjedő sötétség minden fényt elnyelt, kivéve egy szikrácskát lényének legbelsejében, egy apró kis lángot, amely napról napra halványult. Akárhol volt is most Nehemia, tudta, hogy milyen kicsi lett ez a láng.

Ne hagyd, hogy ez a fény kialudjon!

Celaena érezte, ahogy a feszültség távozik a testéből, de a tőrt továbbra is Archer torkának szegezte, miközben talpra állt.

— Ma éjjel elhagyod Résvárt — parancsolta neki. — Te és az összes barátod.

— Köszönöm — lehelte Archer, miközben ő is felállt.

— Ha rájövök, hogy napkeltekor még mindig a városban vagy — mondta, hátat fordítva neki, miközben az alagútban a lépcső felé indult —, akkor megöllek. — Elég. Elég volt.

— Köszönöm — mondta a férfi még egyszer.

A lány csak ment tovább, és figyelt, hátha hátulról támadás éri.

— Tudtam, hogy jó ember vagy — tette hozzá Archer.

Celaena megállt. Megfordult.

A férfi szemében valami diadalféle csillogott. Azt gondolta, hogy nyert. Hogy újra manipulálta őt. A lány, egyik lábát a másik elé téve, a ragadozó állatok nyugalmával ment vissza hozzá.

Csak akkor állt meg, amikor már annyira közel állt hozzá, hogy meg tudta volna csókolni. A férfi gyanakvóan mosolygott rá.

— Nem, nem vagyok az — felelte. Aztán olyan gyorsan szúrt, hogy a férfinak esélye sem volt.

Archer szeme kitágult, amikor a tőr a szíve közepébe fúródott.

A lány karjába hullott. Celaena a száját a füléhez tette, egyik kezével megtartotta, a másikkal a tőrt forgatta a sebben, miközben ezt suttogta:

— De Nehemia az volt.

52. FEJEZET

CHAOL NÉZTE, AHOGY A VÉR KISPRICCEL Archer szájából, amikor Celaena elengedte, és teste a kőre puffant. A lány lenézett a tetemre, utolsó szavai még a levegőben voltak, és az egyébként is vacogó Chaolnak hideg borzongás futott végig a hátán. Celaena becsukta a szemét, mély levegőt vett, a fejét kissé hátrabillentette, mintha átölelné a halált, azzal a folttal együtt, amelyet itt hagyott fizetségképpen a bosszújáért.

Chaol követte a lányt, és még éppen hallotta, amint Archer az életéért könyörög, majd kimondja azokat a szavakat, amelyekkel az utolsó hibát véti életében.

Mivel nem tudta, hogy Celaena emberi alakjában mennyire rendelkezik még tündér érzékszerveivel, ezért a csizmájával a lépcsőbe rúgott, hogy jelezze jelenlétét.

Archer körül vértócsa képződött a sötét kövön. A lány kinyitotta a szemét, és lassan Chaolhoz fordult. A hajvégei teleszívták magukat vérrel, így a haja világítóan vörös volt. És a szeme... Semmi nem volt a tekintetében, mintha csak egy üres tok lenne. A férfi egy másodperc erejéig feltette magának a kérdést, hogy őt is megöli-e, egyszerűen csak azért, mert itt van, és látta az ő sötét titkát.

Celaena egyet pislogott, a gyilkos nyugalom eltűnt a szeméből, és mélységes mély fáradtság és bánat váltotta fel. Egy olyan láthatatlan teher nehezedett a vállára, amit el sem tudott képzelni.

Felvette a fekete könyvet, amit Archer a nedves kövekre ejtett, de csak óvatosan, az ujja hegyével fogta meg, mintha egy piszkos ruhadarab lenne.

— Magyarázattal tartozom neked — csak ennyit mondott.

Celaena vonakodott attól, hogy megvizsgáltassa magát a javasasszonnyal, mielőtt Fürge lábát ellátták volna. Csak egy hosszú horzsolás volt, viszont mélyre hatolt. Celaena tartotta Fürge fejét, amikor a kapálózó kutyusnak nyugtatóval kevert vizet kellett innia. Dorian segített, ahogy tudott, miközben a javasasszony a lány ebédlőasztalán fekvő eszméletlen kutyának szentelte a figyelmét. Chaol karba tett kézzel állt a falnál. Azóta nem szólt Dorianhez, amióta lementek a titkos járaton.

A fiatal javasasszony nem tett fel kérdéseket. Miután Fürge kapott egy kötést, és lefektették Celaena ágyára, a herceg ragaszkodott ahhoz, hogy a lány nézesse meg a fejét. De ő legyintett, és azzal fenyegette meg a javasasszonyt, hogy ha először nem a koronaherceget vizsgálja meg, akkor jelenteni fogja a királynak. Dorian morcosan hagyta, hogy kitisztítsák a felrepedt bőrt a halántékán, amit akkor szerzett, amikor Celaena kiütötte. Mivel a lány és Chaol is tele volt vérfoltokkal, kínzó fejfájása ellenére borzasztóan nevetségesnek érezte a helyzetét.

Miután a javasasszony elkészült vele, a lány bátortalanul és kissé aggódóan rámosolygott. És amikor arról volt szó, hogy ki legyen a következő, a Chaol és Celaena közti szempárbaj úgy tűnt, nem akar véget érni.

A férfi végül fejcsóválva leült a székbe, amit Dorian az előbb felszabadított. Tele volt kisebb sérülésekkel, végül inkább lehámozta magáról a tunikáját, hogy a javasasszony mindegyiket ki tudja tisztítani.

A karján és a térdén lévő számtalan horzsolás, vágás és apró sérülés ellenére a füvesasszony nem tett fel kérdéseket, csinos arca olyan volt, mint egy áthatolhatatlan, szakszerű álarc.

Ezalatt Celaena halkan Dorianhez fordult.

— A lakosztályodba megyek, ha itt végeztem.

A férfi a szeme sarkából észlelte, ahogy Chaol megmerevedik, és Dorian elfojtotta a benne feltörő féltékenységet, amikor rájött, hogy tulajdonképpen most elküldték. A kapitány tüntetőleg egyikükre sem nézett. Mi történt, miközben ő ájultan feküdt a lépcsőn? És míg Celaena követte Archert, hogy megölje?

— Rendben — felelte Dorian, majd köszönetet mondott a javasasszonynak.

Legalább lesz ideje arra, hogy rendezze a gondolatait, nyugodtan eltöprengjen az utóbbi órák eseményein, és megfontolja, miként magyarázza meg Chaolnak mágikus képességeit.

De ahogy kilépett az ebédlőből, rájött, hogy a mágiája, hogy ő maga most a legkisebb gondja a barátainak. Mert már Távolvég első napja után minden Celaena és Chaol körül forgott.

A lánynak nem kellett megnézetnie a fejét. Amikor a mágia a hatalmába kerítette, minden sérülése egy csapásra begyógyult.

Csak a ruhája volt szakadt és vérfoltos. Valamint kimerültséget, borzasztó kimerültséget érzett.

— Veszek egy fürdőt — mondta Chaolnak, aki még mindig tunika nélkül volt és a javasasszony kezelte.

Sürgősen le kell mosnia Archer vérét.

Kihámozta magát a ruháiból, megfürdött, addig sikálta magát, míg a bőre belefájdult, és kétszer hajat is mosott. Tiszta tunikába, nadrágba bújt, és éppen csöpögő haját fésülte, amikor Chaol belépett a hálószobába, és leült az íróasztalához. A javasasszony elment, a férfi felvette a tunikáját, a sötét anyagon lévő szakadások alól kivillantak a fehér kötések.

Celaena Fürgére nézett, aki még mindig eszméletlen állapotban feküdt az ágyában, aztán az erkélyajtóhoz ment. Egy ideig csak az éjszakai égboltot nézte. Egy ismert csillagképet, a szarvast, észak urát kereste. Mély levegőt vett.

— A dédnagymamám tündér volt — kezdte. — És bár édesanyám a tündérektől eltérően nem tudott állatalakot felvenni, valahogy örököltem ezt a képességet, hogy váltsak a tündér- és az emberi alakom között.

— És ez most már nem megy?

A lány visszanézett a férfira.

— Amikor a mágia tíz évvel ezelőtt eltűnt, elveszítettem ezt a képességemet, de ez azt hiszem, hogy megmentette az életemet.

Amikor gyerekként féltem, izgultam vagy dühös voltam valami miatt, akkor nem tudtam az átalakulást irányítani. Meg akartam tanulni, de egy ponton biztosan elárultam volna magam.

— De, de... ebben a másik világban tudtál...

Celaena feléje fordult, és meglátta szemében a hajszoltságot.

— Igen, ebben a másik világban még létezik a mágia vagy valami hasonló. És az átalakulás éppolyan borzasztó és lehengerlő, mint ahogy emlékeimben élt. — Óvatosan leült az ágy szélére, és a kettejük közti távolságot kilométernyinek érezte. –

Semmilyen kontrollom nem volt, sem az átalakulás, sem a mágia vagy önmagam felett. Neked is árthattam volna, a lény helyett.

— Behunyta a szemét, keze kissé remegett.

— Akkor tehát valóban rémkaput nyitottál egy másik világba. De hogyan?

— Rémjelekről szóló könyveket olvastam, és az azokban talált varázsigék megmutatták, miként lehet időszakosan kinyitni a kapukat.

És aztán elmesélte neki, hogy hogyan találta meg Samhainkor a titkos járatot, mesélt a kriptáról és Elena parancsáról, hogy legyen a király bajnoka, Káin ridderakjáról, hogy miként ölte meg, és arról, hogy ma éjszaka rémkaput akart nyitni, hogy lássa Nehemiát. A rémkulcsokat, a királyt, és hogy gyanúja szerint a király mire használta fel Kaltaint és Rolandot, kihagyta.

Amikor befejezte, Chaol így szólt:

— Azt mondanám, hogy elmebeteg vagy, ha a lény vére nem tapadt volna rám, és magam sem léptem volna be abba a világba.

— Ha bárki tudomást szerez erről, nemcsak a varázsigékről, amelyekkel rémkapukat lehet nyitni, de arról is, hogy ki vagyok — felelte fáradtan —, akkor kivégeznek, ezt te is tudod.

Chaol szeme villámokat szórt.

— Nem mondom el senkinek, erre megesküszöm.

Celaena az ajkába harapott, bólintott, és visszament az ablakhoz.

— Archer beismerte, hogy ő állt Nehemia meggyilkolásának hátterében, mert a hercegnő veszélyeztette a csoport feletti kontrollját. Mullison miniszternek adta ki magát, és megbízta Grave-et a gyilkossággal. Azért rabolt el téged, hogy engem kicsaljon a kastélyból. És ő terjesztette a névtelen halálos fenyegetést is Nehemia ellen. Hogy téged hibáztassalak a halála miatt.

Chaol szitkozódott, de Celaena továbbra is csak nézett ki az ablakon, tekintetét a csillagképre irányítva.

— Bár most már tudom, hogy nem vagy érte felelős — fűzte hozzá halkan —, de mégse tudok...

Rövid pillantást vetett a férfi elkínzott arcára.

— Mégsem tudsz bennem megbízni — fejezte be a kapitány.

A lány bólintott. Ezen a ponton Archer győzött, és ezért gyűlölte őt.

— Ha rád nézek — suttogta — nem vágyok másra, csak arra, hogy megérintselek. De ami azon az éjszakán történt... Nem tudom, hogy valaha is el tudom-e felejteni. — Chaol arcán a legmélyebb karmolásnál még mindig látszott a horzsolás, és a lány tudta, hogy heg fog maradni utána. — Ami engem illet, sajnálom, amit veled tettem.

A férfi halkan nyögött a sérülései miatt, amikor felállt és odament hozzá.

— Mindketten hibáztunk — mondta olyan hangon, amely megdobogtatta Celaena szívét.

A lány összeszedte minden bátorságát, hogy feléje fordulva a szemébe nézzen.

— Hogy tudsz még mindig így rám nézni, amikor tudod, hogy ki vagyok valójában?

A férfi ujjai az arcát simogatták, melegítették hűvös bőrét.

— Tündér, orgyilkos, mindegy, hogy ki vagy, én...

— Ne! — Celaena hátrált. — Ne mondd ezt!

Nem tudott mindent neki adni újra, most nem. Ezzel egyikükkel szemben sem lenne igazságos. Még akkor is, ha valaha meg tud neki bocsátani, hogy a királyt Nehemia fölé helyezte, a rémkulcsok keresése messzire viheti el őt, egy olyan helyre, ahová soha nem kéri meg, hogy kövesse.

— Elő kell készítenem Archer hulláját, hogy meg tudjam mutatni a királynak — bökte ki. Még mielőtt Chaol bármit mondhatott volna, felkapta a Damarist, és eltűnt a titkos folyosón.

Csak amikor már mélyen lent volt, engedett szabad utat a könnyeinek.

Chaol a falban lévő nyílásra meredt, amelyen keresztül Celaena eltűnt, és azon tűnődött, hogy kövesse-e ebbe az ősi sötétségbe.

De amikor felidézte, amit a lány elmesélt neki, a sok titkot, amit rábízott, tudta, hogy először mindezt fel kell dolgoznia.

El tudta képzelni, hogy néhány dolgot kihagyott, mert soha nem merült részletekbe. És ott volt még a tündérörökséggel kapcsolatos dolog.

Soha nem hallott olyan emberről, aki a képességet ilyen közvetlenül örökölte volna, bár hozzá kell tenni, hogy manapság egyáltalán nem beszéltek a tündérekről. Mindenesetre ez megmagyarázta, hogy miért ismerte Celaena a régi siratódalokat.

Miután gyengéden megpaskolta Fürge fejét, elhagyta a helyiséget. A folyosó üres volt és csendes.

És Dorian... a lány úgy viselkedett, mintha neki is lennének mágikus képességei. És ott volt az a pillanat, amikor a lényt egy láthatatlan erő elsöpörte... De Doriannek semmiképp sem lehetnek ilyen képességei. Hogy is lehetne, ha Celaena saját... saját mágiája is eltűnt, ahogy visszatért ebbe a világba?

Celaena tündér volt, és egy olyan hatalmas erő örököse, amit nem tudott ellenőrzése alatt tartani. Még ha Erileában nem is tudott átváltozni, ha ennek ellenére bárki rájönne, hogy ki ő...

Ez megmagyarázta, hogy miért viselkedett olyan páni félelemmel a királlyal szemben, miért nem beszélt soha arról, honnan jött, vagy mit élt át korábban. És az, hogy itt él...

Adarlan volt a legveszélyesebb hely, ahol ő... vagy bármilyen tündér... tartózkodhatott.

Ha bárki rájönne, hogy ki ő, felhasználhatnák ellene ezeket az információkat, de akár meg is ölhetnék. És ő semmit sem tehet majd, hogy megmentse. Nem volt olyan hazugság, amit előadhatna, nem voltak olyan kapcsolatai, amelyeket mozgósíthatna. Mennyi ideig úszhatja még meg, hogy valaki kutatni kezd a múltja után? Míg valaki odamegy egyenesen Arobynn Hamelhez, és kínzásokkal akár, de kiszedi belőle az igazságot?

Lába már jóval azelőtt tudta az utat, hogy meghozta volna a döntést, és kigondolta volna a tervét. Néhány perc múlva már egy faajtó előtt állt, és kopogott.

Apja álmosan, hunyorogva nézett rá.

— Tudod, hogy milyen késő van?

Nem tudta, és nem is érdekelte. Elment az apja mellett, bezárta az ajtót, miközben körülnézett a félhomályban, hogy van-e valaki más rajtuk kívül a helyiségben.

— Egy szívességet kell kérnem tőled, de előtte ígérd meg, hogy nem kérdezel semmit.

Apja kissé ingerülten nézett rá, majd karba fonta a kezét.

— Jól van, nem kérdezek. Hadd halljam, miről van szó!

Az ablak mögött az éjszakai égbolt már kevésbé tűnt sötétnek.

— Az a véleményem, hogy a király bajnokát Wendlynbe kellene küldenünk, hogy megölje az ottani királyi családot.

Apja felvonta a szemöldökét. Chaol folytatta:

— Két éve állunk harcban Wendlynnel, és még a flottájukat sem tudtuk megtörni. De ha kiiktatjuk a királyt és a fiát, akkor az azt követő összevisszaságban sikerrel járhatunk. Főként akkor, ha a király bajnoka meg tudja kaparintani a haditengerészet védelmi terveit. — Levegőt vett, majd semleges hangon hozzáfűzte. — Ma délelőtt vezetem elő a királynak az elképzelésemet. Szeretném, ha támogatnál benne.

Mert Dorian soha nem egyezne bele, amíg nem tudja, hogy ki is Celaena valójában. Ő pedig soha senkinek nem mondaná el, még Doriannek sem. Egy ilyen radikális tervhez viszont annyi politikai befolyás szükséges, amennyi csak lehetséges.

— Ambiciózus, gátlástalan terv. — Az apja mosolygott. — Ha támogatom, és ha a tanácsban is megnyerem a szövetségeseimet, akkor mit kínálsz fel ellentételezésképpen?

— Akkor visszamegyek veled Anielle-be — felelte Chaol. –

Feladom testőrkapitányi beosztásomat, és hazatérek.

Anielle nem volt az otthona, már nem, de ha Celaenát ilyen módon kijuttatja az országból... Wendlyn volt a tündérek utolsó fellegvára, és az egyetlen hely Erileában, ahol tényleg biztonságban lenne.

A közös jövőre vonatkozó minden reménye szertefoszlott.

Celaena ugyan beismerte, hogy még mindig érez valamit iránta, de soha nem fog megbízni benne. Mindig gyűlölni fogja azért, amit tett.

De ennyit megtehet érte. Még akkor is, ha soha többé nem látja, még akkor is, ha a lány elhanyagolja kötelességeit, mint a király bajnoka, és örökre Wendlynben, a tündéreknél marad, mindaddig, amíg a lányt biztonságban tudja, tudja, hogy senki nem árthat neki...

Ezért a lelkét is eladná, százszor is.

Apja szemében diadal csillogott.

— Megegyeztünk.

53. FEJEZET

AMIKOR CELAENA DORIANNEK ELMESÉLTE ugyanazt a történetet, amit Chaolnak, habár egy lényegesen rövidebb verzióban is, a koronaherceg mélyet sóhajtva visszahanyatlott az ágyára.

— Ez olyan, mintha nem is lenne igaz, mintha egy kitalált történet lenne — mondta, pillantását a mennyezetre szegezve. A lány az ágy másik oldalára ült.

— Hidd el, hogy egy ideig én is azt hittem, hogy megőrültem.

— Akkor valóban nyitottál egy rémkaput egy másik világba?

A rémjelek segítségével?

A lány bólintott.

— Te is úgy söpörted el azt a lényt, mint a szél egy falevelet. –

Ezt nem lehetett elfelejteni. Egy másodpercre sem felejtette el, mit jelent a férfi számára, hogy a mágiát ilyen nyers formájában birtokolja.

— Szerencsés véletlen volt. — A lány figyelmesen nézte kedves, okos hercegét. — Még mindig nem tudom irányítani.

— A kriptában — mondta — van valaki, aki talán... tanácsot adhat neked. Aki talán egy kicsit többet tud arról, hogy milyen képességeket örököltél. — Mivel nem igazán tudta, miként írja le Mortot, ezért hozzátette: — Mielőbb lemehetnénk, hogy megismerkedjetek.

— Ő?

— Meglátod, ha ott leszünk. Feltéve, hogy egyáltalán leereszkedik-e odáig, hogy szóba álljon veled. Egy ideig eltarthat, míg eldönti, kedvel-e téged.

Rövid hallgatást követően Dorian megfogta a kezét, és egy gyors csók erejéig az ajkához szorította. Semmi romantikus, csak a köszönet gesztusa.

— Bár a dolgok köztünk most másképp állnak, komolyan gondolom, amit a Káinnal folytatott párbaj után mondtam.

Mindig hálás leszek neked azért, hogy megjelentél az életemben.

A lány torka összeszorult, és megszorította a férfi kezét.

Nehemia egy olyan udvarról álmodott, amely meg tudná változtatni a világot, egy udvarról, ahol a lojalitást és a tisztességet többre értékelik, mint a vak engedelmességet és a hatalmat. A hercegnő halálának napján Celaena azt gondolta, hogy ennek az álomnak örökre vége.

De amikor Dorianre nézett, ahogy a férfi rámosolygott, ahogy nézte ezt az okos, megfontolt és szeretetre méltó herceget, aki Chaolhoz fogható jó embereket tudott ösztönözni arra, hogy a szolgálatába szegődjenek...

...akkor megfogalmazódott benne, hogy Nehemia lehetetlen, kétségbeesett álma egy ilyen udvarról talán mégis valóra válhat.

A valódi kérdés most azt volt, hogy Dorian apja tudja-e, milyen fenyegetést jelent a fia.

Adarlan királya elismeréssel kellett hogy adózzon a kapitánynak: terve könyörtelen és vakmerő, egyúttal üzenetet hordozott nemcsak Wendlyn, de minden ellenség számára. Wendlyn a két ország közötti kereskedelmi embargó miatt megtagadta az adarlani polgároknak a beutazást, de a menedéket kereső nőket és gyerekeket továbbra is átengedték a határon. Ebből következően a tervre senki más nem jöhetett szóba, csak a bajnoka...

A király végignézett a tanácskozó egybegyűlteken, miközben a kapitány a válaszára várt. Westfall apja négy további tanácsnokkal egyetemben azonnal támogatta az ötletet, újabb váratlan húzás a férfi részéről. Erre a gyűlésre erős szövetségeseket hozott.

Dorian ezzel szemben alig leplezett értetlenséggel nézett a kapitányra. Westfall számára már a kezdetektől világos volt, hogy a koronaherceg nem fogja támogatni a döntését. Bárcsak Westfall lenne az örököse, akinek a stratégiai gondolkodása erős volt, és nem hőkölt vissza attól, hogy azt tegye, amit tennie kell!

A könyörtelenségnek ezt a fajtáját Doriannek még meg kell tanulnia.

További előny volt még, hogy így megszabadítják az orgyilkostól. A piszkos munkákat illetően megbízott a lányban, de nem akarta őt Dorian közelében tudni.

Ma reggel elhozta neki Archer Finn fejét. Egyetlen napot sem késett az ígérthez képest, és beszámolt arról, hogy mit derített ki: Nehemia meggyilkolásáért Archer volt a felelős, mivel mindketten tagjai voltak egy hazaáruló társaságnak.

Számára nem volt meglepetés, hogy Nehemia is tagja volt a szervezetnek.

De mit szól majd az orgyilkos ehhez az úthoz?

— Hívják be a bajnokomat! — parancsolta. Az utasítását követő csendben a tanácstagok egymással pusmogtak, Dorian pedig megpróbálta Westfall pillantását elkapni. De a kapitány kerülte a koronaherceg tekintetét.

A király halvány mosollyal az arcán megfordította az ujján a fekete gyűrűt. Kár, hogy Perrington nincs most itt, mert Calacullában a felkelő rabszolgák ügyével foglalkozik. Az erre vonatkozó híreket olyannyira titokban tartották, hogy még a futárok is az életükkel fizettek értük. A herceg az események mai fordulata miatt rendkívül boldog lenne. De fontosabb okok miatt szerette volna, hogy Perrington itt legyen: hogy segítsen neki rájönni, ki nyitott ki egy rémkaput tegnap éjjel.

Alvás közben észlelte, hogy a világ hirtelen megremegett.

Csak néhány percig volt nyitva, mielőtt valaki újra bezárta.

Káin halott volt. Rajta kívül ki rendelkezett a kastélyban ezzel a tudással és képességgel? Ugyanaz a személy, aki Sárgalábú Bábát megölte?

Kezét Nothungre, a kardjára helyezte.

Nem került elő hulla, de egy másodpercig sem hitte, hogy Sárgalábú Bába egyszerűen elutazott. Az eltűnése utáni reggelen személyesen fáradt el a cirkuszba, hogy megnézze a tönkrement lakókocsit, és akkor fedezte fel a sötét vérfoltot a fapadlón.

Sárgalábú Bába királynő volt, a három kegyetlen klán egyikének királynője, amelyek ötszáz évvel ezelőtt megsemmisítették a Crochan-dinasztiát. Élvezetüket lelték abban, hogy az ezer éven át igazságosan kormányzó Crochan királynők bölcsességének írmagját is kiirtsák. Azért hívta meg a cirkuszt, hogy Sárgalábúval találkozzon, hogy szerezzen tőle néhány tükröt, és megtudja, mi maradt még a Vasfogú szövetségből, amely egykor elég erős volt ahhoz, hogy darabokra szakítsa a Boszorkánykirályságot.

De még mielőtt bármiféle használható információval szolgált volna, meghalt. És a királyt a halála nem hagyta nyugton, mert nem tudta, hogy miért halt meg. Vérét a kastély közelében oltották ki, ezért választ és megtorlást követelnek majd tőle.

Mindegy, jöhet bárki, ő készen áll.

Mert a Ferian-szoros árnyékában új, meglovagolható állatokat tenyésztenek gyarapodó hadserege számára. És a wyverneknek is lovasokra van szüksége.

A tanácsterem ajtaja kinyílt, és az orgyilkos lépett be, a maga sajátosan kiállhatatlan, peckes járásával. Látható lelki nyugalommal nézett körbe, mielőtt megállt az asztal előtt, és mélyen meghajolt.

— Őfensége hívatott.

Nem nézett rá most sem, ahogy máskor sem. Azon nagyszerű napot kivéve, amikor besétált, és kvázi elevenen megnyúzta Mullisont. A király azt kívánta, hogy az óbégató tanácsnokot bárcsak ne kellene a tömlöcből kiengednie.

— Az ön társa, Westfall kapitány egy meglehetősen... szokatlan ötlettel állt elő — szólt a király, és intett Chaolnak. — De miért is nem mondja el maga, kapitány?

A férfi fordult egyet a székén, és felállt, hogy lássa Celaenát.

— Azt javasoltam, hogy küldjük önt Wendlynbe, hogy megölje ott a királyt és trónörökösét. Ott-tartózkodása alatt szerezze meg a wendlyni vízi és szárazföldi katonai védelmi terveket is, hogy mihelyt az országban kirobban a káosz, áttörhessük áthatolhatatlan flottájuk védelmét, és elfoglalhassuk az országot.

Az orgyilkos hosszan nézett rá, és a király észrevette, hogy a fia különösen elcsendesedett. Aztán Celaena arcán mosoly, kegyetlen, torz mosoly jelent meg.

— Megtiszteltetés lenne számomra, ha így szolgálhatnám a koronát.

A király egyelőre nem tudott meg semmit arról a rémjelről, amely a Káin elleni párbaj során a lány homlokán izzott. Nem látszott jól. Vagy azt jelentette, hogy névtelen, nem megnevezett, vagy valami olyasmit, hogy anonim. De akár birtokolja az istenek áldását, akár nem, az arcán megjelenő gonosz mosoly elárulta, hogy a megbízást élvezettel fogja végrehajtani.

— Talán még egy különleges örömben is részünk lehet — töprengett hangosan a király. — Néhány hónap múlva ünnepük Wendlynben a nyári napforduló bálját. Különleges üzenete lenne, ha a király és fiai a legfontosabb ünnepükön a saját udvaruk szeme láttán vesztenék életüket.

Bár a kapitány a tervek hirtelen változása miatt nyugtalanul toporgott, az orgyilkos újra rámosolygott, és valami sötét vidámság sugárzott róla. Milyen sárfészekből jöhetett, hogy élvezetét leli az ilyen dolgokban?

— Briliáns ötlet, őfelsége.

— Akkor megegyeztünk — mondta a király, és mindenki ránézett. — Holnap induljon.

— De — avatkozott bele a fia — biztosan idő kell ahhoz, hogy foglakozzon Wendlynnel, megismerje az ottani szokásokat és...

— Az utazás a tengeren két hétig tart — szólt a király. –

Azután pedig időre lesz szüksége ahhoz, hogy időben, még a bál előtt beszivárogjon a kastélyba. Minden anyagot, amire szüksége van, magával vihet, és a fedélzeten áttanulmányozhat.

Celaena kissé felvonta a szemöldökét, de csak fejet hajtott. A kapitány még mindig csak állt, kissé merevebben a szokásosnál.

A fia pedig csak bámult rá és a kapitányra, olyan dühvel, hogy úgy tűnt, mindjárt elveszíti a fejét.

De a hármójuk kis drámái nem különösebben érdekelték, miután felmerült ez a briliáns terv. Azonnal lovasokat kell küldenie a Ferian-szoroshoz és a Holt-szigetekre, Narrok tábornoknak pedig utasítást kell adnia, hogy tartsa készenlétben a légióját. Nem szeretett volna hibázni ennél az egyedülálló lehetőségnél Wendlynben. Ez tökéletes alkalom lesz arra, hogy néhány olyan fegyvert teszteljenek, amiket már évek óta fejlesztett titokban.

Holnap.

Holnap indul.

És az ötletet láthatólag Chaol vetette fel. De miért?

Legszívesebben válaszokat követelt volna, tudni akarta, mi járt a fejében, amikor a királyhoz ment ezzel a tervvel. Eddig még nem árulta el neki, hogy a király megfenyegette, hogy kivégezteti Chaolt, ha egy megbízatásáról nem tér vissza vagy kudarcot vall. Jelentéktelen lordocskák és kereskedők halálát még meg tudta rendezni, de Wendlyn királyáét vagy koronahercegéét nem fogja tudni. Erre soha az életben nem talál majd megoldást.

Folyamatosan fel-alá járkált. Chaol még nem lehet a lakosztályában, így végül is lement a kriptába, csak hogy csináljon valamit.

Számolt azzal, hogy Mort ki fogja oktatni a rémkapuról, amit kíméletlenül meg is tett, de arra nem számított, hogy Elena várja majd a sírkamrában.

— Elég ereje van ahhoz, hogy most megjelenjen nekem, de múlt éjjel nem tudott segíteni nekem a rémkapu bezárásában?

A királynő csak a homlokát ráncolta, Celaena pedig itt is elkezdett fel-alá járkálni.

— Nem ment — felelte Elena. — Már ez a látogatás is gyorsabban emészti fel az erőmet, mint ahogy tulajdonképpen kellene.

A lány komoran nézett rá.

— Nem mehetek Wendlynbe. Egyszerűen... nem megy. Chaol tudja, hogy mit teszek önért, miért akarja hát, hogy odamenjek?

— Azért, hogy pihenj egy kicsit — felelte Elena gyengéden.

— Ez az ön terveit is tönkreteszi. Wendlynből nem tudok majd foglalkozni a rémkulcsokkal és a királlyal. És ha az utat csak színlelném, és helyette folytatnám a kutatást ezen a földrészen, akkor a király hamar észrevenné, hogy nem ott vagyok, ahová küldött.

Elena karba fonta a kezét.

— Wendlynben Doranelle közelében leszel. Azt hiszem, hogy ezért akarja a kapitány, hogy oda utazz.

Celaena mérgesen felnevetett. Jaj, mekkora bajba keverte most őt Chaol!

— Azt akarja, hogy a tündéreknél rejtőzzek el, és soha ne jöjjek vissza Adarlanba? Ez teljesen kizárt. Akkor nemcsak őt ölnék meg, de a rémkulcsokat is...

— Holnap útnak indulsz Wendlynbe. — Elena szeme fénylett.

— Ne törődj most a rémkulcsokkal és a királlyal. Menj Wendlynbe, és tedd, amit tenned kell!

— Ön sugalmazta Chaolnak ezt a tervet?

— Nem. A kapitány menteni próbál téged, és erre ezt az egyetlen módot tudta kieszelni.

Celaena a fejét rázta, és a napsugarat nézte, amely a mennyezeten lévő résen keresztül a kriptába áradt.

— Valamikor majd felhagy a nekem való parancsolgatással?

Elena halkan felnevetett.

— Csak akkor, ha már nem futsz a múltad elől.

A lány a szemét forgatta, aztán leejtette a vállát. Hirtelen valami az eszébe jutott.

— Amikor Nehemiával beszéltem, megemlítette, hogy... hogy tudta, milyen sors vár rá. Hogy elfogadta azt. Mert azáltal be fognak indulni a dolgok. Azt hiszi, ő valahogy segített abban, hogy Archer...

Nem tudta befejezni a kérdést, nem tudta kimondani, hogy mi lehetett a borzasztó igazság: Nehemia annak tudatában szervezte meg a saját halálát, hogy halálával a világot és Celaenát jobban meg tudja változtatni, mint az életével.

Keskeny, hideg kéz ragadta meg az övét.

— Ezeket a gondolatokat nagyon mélyre ásd el magadban.

Még ha ismered is az igazságot, az semmit sem változtat azon, hogy holnap mi a feladatod, és hogy hová kell menned.

És bár Celaena ebben a pillanatban rájött az igazságra, egyszerűen abból, hogy Elena vonakodott választ adni neki, elhatározta, hogy engedelmeskedik a királynőnek. Lesznek majd más pillanatok, más alkalmak arra, hogy elővegye ezt a felismerést, és elemezze minden sötét, irgalmatlan vetületét. De most... most...

A lány a kriptába áradó fénysugarat nézte. Olyan kis fény, és mégis sakkban tartja a sötétséget.

— Tehát akkor Wendlyn.

Elena kényszeredetten mosolygott, és megszorította a kezét.

— Igen, Wendlyn.

54. FEJEZET

A TANÁCSÜLÉS UTÁN Chaol nemcsak az apja tekintetét kerülte, aki a király előtti szereplését árgus szemekkel követte, de Dorianre sem akart ránézni, mert már az ülés hátralévő részében is végig az aggasztotta, hogy a barátja úgy érezheti, hogy elárulta őt. Tulajdonképpen gyorsan vissza akart sietni a laktanyába, de nem volt túlzottan meglepve, amikor egy kezet érzett a vállán, és valaki maga felé fordította.

— Wendlyn? — mordult rá Dorian.

Chaol kifejezéstelen arcot vágott.

— Ha Celaena képes arra, hogy megnyisson egy rémkaput, mint a múlt éjjel, akkor a véleményem szerint egy időre el kell tűnnie a kastélyból. Mindannyiunk érdekében. — A hercegnek nem szabad megtudnia az igazságot.

— Soha nem fogja neked megbocsátani, ha ilyen hanyatt-homlok egy hajóra rakod, hogy egy egész ország ellen vegye fel a harcot. És ráadásul ekkora nyilvánosság előtt, úgy, hogy egy látványosságot csinálnak belőle. Te megőrültél?

— Nincs szükségem a megbocsátására. Az a lényeg, hogy többet nem kell aggódnom amiatt, hogy hordákban szabadít ránk másvilági teremtményeket, csak azért, mert hiányzik neki a barátnője.

Minden hazugságot utált, ami kijött a száján, de Dorian úgy itta a szavait, mint a szivacs. Úgy tűnt, hogy a szeme izzik a dühtől. Ez volt a másik áldozat, amit meg kellett hoznia, mert ha a herceg nem gyűlöli őt, ha nem akar tőle megszabadulni, akkor nagyon megnehezítené, hogy elmenjen Anielle-be.

— Ha bármi történik vele Wendlynben — sziszegte Dorian, fényévekre a megbékéléstől —, akkor gondoskodni fogok arról, hogy még azt a napot is megbánd, amikor megszülettél.

Chaol teljesen biztos volt abban, hogy ha a lánnyal bármi történik, akkor úgyis élete végéig bánni fogja ezt a napot.

De távozóban csak ennyit felelt:

— Egyiküknek fel kell vállalnia a vezető szerepét, Dorian.

A koronaherceg nem követte.

A nap éppen csak felkelőben volt, amikor Celaena Nehemia sírjához ért. Az utolsó hó már elolvadt, és szikár, barna föld maradt utána, amely a tavaszra várt.

Néhány órán belül hajóra száll, hogy átkeljen az óceánon.

A lány letérdelt a nedves földre, és fejet hajtott a sír előtt.

Aztán kimondta azokat a szavakat, amelyeket tegnap este akart mondani Nehemiának. Azokat a szavakat, amelyeket már kezdetektől fogva mondania kellett volna. Szavakat, amelyek nem fognak megváltozni, függetlenül attól, hogy mit tudott meg Nehemia haláláról.

— Tudnod kell — suttogta a szélnek, a földnek és a halottnak a mélyben hogy igazad volt. Teljesen igazad. Gyáva vagyok.

Olyan sokáig menekültem a múltam elől, hogy elfelejtettem, mit jelent kiállni valamiért és harcolni.

Még mélyebbre hajolt, homlokával megérintette a földet.

— De esküszöm — suttogta a földbe —, esküszöm, hogy meg fogom állítani. Esküszöm, hogy soha nem fogok megbocsátani, és soha nem fogom elfelejteni, amit veled tettek. Esküszöm, hogy fel fogom szabadítani Eyllwe-t. Esküszöm, hogy gondoskodni fogok arról, hogy apád visszakapja a koronáját.

Felegyenesedett, egy tőrt húzott elő a zsebéből, és belevágott a bal tenyerébe. Vér bugyogott fel, rubinvörös vér az aranyló pirkadatban, majd lecsöpögött a kezéről. A lány ezután a földbe nyomta a tenyerét.

— Esküszöm — suttogta újra. — A nevemre, az életemre esküszöm, hogy mindent megteszek, hogy Eyllwe felszabaduljon, még akkor is, ha ez a harc az utolsó leheletemig tart.

Hagyta, hogy vérét feligya a föld, hogy elvigye az esküjét a másvilágra, ahol Nehemia végre biztonságban volt. Ezentúl nem létezik más eskü, csak ez, semmilyen más szerződés vagy más kötelesség. Soha nem lesz megbocsátás, sem felejtés.

És nem tudta, hogyan, mennyi ideig tart majd, de azt tudta, valóra fogja váltani az esküjét. Mert Nehemia már nem teheti meg.

És mert megérett rá az idő.

55. FEJEZET

A FELTÖRT ZÁRAT MEG NEM JAVÍTOTTÁK MEG Celaena hálószobaajtaján, amikor Dorian reggeli után egy rakás könyvvel a kezében felbukkant. A lány az ágya előtt állt, és ruhákat gyömöszölt egy nagy bőrtáskába. Fürge üdvözölte őt elsőként, bár nem volt kétsége afelől, hogy a lány hallotta, amint belépett.

A kutyus a farkát csóválva odasántikált hozzá. Dorian letette a könyveket az íróasztalra, majd letérdelt a puha szőnyegre, megsimogatta a kutyus fejét, és hagyta, hogy néhányszor megnyalja.

— A javasasszony szerint helyre fog jönni a lába — mondta Celaena, továbbra is a táskájára összpontosítva. A bal kezén egy kötést viselt, pedig ott a férfi előző nap nem látott sérülést. –

Néhány perce ment el.

— Jól van — felelte Dorian, és felegyenesedett. A lány súlyos tunikát, nadrágot és vastag köpenyt viselt. Barna csizmája masszív és praktikus volt, sokkal kevésbé feltűnő, mint ahogy egyébként öltözni szokott. Utazóruha.

— Úgy akartál útnak indulni, hogy nem is búcsúzol el tőlem?

— Azt gondoltam, hogy akkor könnyebb lesz — felelte. Két óra múlva már Wendlyn felé hajózik, a mítoszok és szörnyetegek országába, egy olyan királyságba, ahol álmok és rémálmok váltak valóra.

A férfi odalépett hozzá.

— Ez a terv őrültség. Nem muszáj elmenned. Rábeszélhetjük az apámat valami másra. Ha elkapnak Wendlynben...

— Nem fognak elkapni.

— Ott semmi segítségre nem számíthatsz. — Dorian nem tágított, kezét a bőrtáskára tette. — Ha fogságba esel, ha megsebesülsz, akkor nem tudunk majd elérni. Teljesen magadra leszel hagyatva.

— Majd megoldom.

— De én nem akarom. Mindennap azon fogok rágódni, hogy mi van veled. Én nem foglak... nem foglak elfelejteni. Egy órára sem.

Jól látta, ahogy a lány nyelt egyet, ez volt az egyetlen érzelemnyilvánítás, amit megengedett magának, aztán a kutya felé biccentett, aki a szőnyegről figyelte őket.

— Tudnál róla... — A koronaherceg látta, hogy megint nyelt egyet, mielőtt ránézett volna. A pupillája körüli aranygyűrű sugárzott a reggeli napfényben. — Tudnál róla gondoskodni, amíg távol leszek?

Dorian megfogta a kezét, és megszorította.

— Mint a sajátjaimról. Még azt is megengedem neki, hogy ágyban aludjon.

Celaena picit elmosolyodott, és a férfinak az volt az érzése, hogy minden nagyobb érzelmi megnyilvánulásra elveszítené az önuralmát. A magával hozott könyvekre mutatott.

— Remélem, nincs ellenedre, de valahová tennem kell ezeket a könyveket, és a te lakosztályodban talán... nagyobb biztonságban vannak, mint az enyémben.

A lány futó pillantást vetett az íróasztal felé, de a férfi megkönnyebbülésére nem ment oda. Ezek a könyvek csak további kérdéseket vetnének fel. Családfák, királyi krónikák, minden arról, hogy hogyan és miért lehetnek neki mágikus képességei.

— Természetesen — Celaena csak ennyit felelt. — Azt hiszem, hogy Az eleven halottaknak is itt lesz a legjobb helye. Biztos örülni fog, ha lesz társasága.

A férfi mosolygott volna, ha ez valami kísérteties módon nem lett volna igaz.

— Hagylak összepakolni. Amikor a hajód kifut a kikötőből, tanácsülésem lesz — mondta, és küzdenie kellett a mellkasában érzett fájdalom ellen. Ez hazugság volt, annak is a gyengébb fajtájából. De nem akart a kikötőbe menni, mert tudta, hogy lesz ott valaki más, aki elbúcsúztatja Celaenát.

— Akkor... akkor most búcsúzzunk el. — A férfi nem tudta, hogy átölelheti-e, ezért zsebre tett kézzel csak mosolygott. –

Vigyázz magadra!

Apró bólintás.

Barátok voltak, és Dorian tudta, hogy megváltoztak a közöttük lévő fizikai korlátok, de... Elfordult, hogy Celaena ne lássa rajta csalódottságát, mert tudta, hogy világosan az arcára van írva.

Két lépést tett az ajtó felé, amikor a lány halkan és fojtott hangon megszólalt:

— Mindent köszönök, amit értem tettél, Dorian. Köszönöm, hogy a barátom vagy. Hogy nem olyan vagy, mint a többiek.

A férfi megállt, és feléje fordult. A lány kissé felemelte az állát, a szeme csillogott.

— Vissza fogok jönni — fűzte hozzá halkan. — Visszajövök érted.

És a férfi rájött, hogy bizonyos dolgokat a lány nem mondott ki, és hogy szavainak mélyebb jelentése is volt.

De mégis hitt neki.

A kikötőben tengerészek, rabszolgák és munkások tülekedtek, akik rakományokat pakoltak be és ki. Meleg és szeles volt az idő, a tavasz első jelei már megjelentek a levegőben. Az égen nem jártak felhők. Jó nap hajózásra.

Celaena a hajó előtt állt, amin útjának első szakaszát fogja megtenni. Egy kikötőbe fut majd be, ahol egy wendlyni hajó már várja őket, hogy az Adarlan birodalmának árnyékából érkező menekülteket felvegye a fedélzetére. Női utastársainak többsége már felszállt az alsó fedélzetre. A lány megmozdította bekötött bal kezének ujjait, de összerezzent a tenyeréből kisugárzó, tompa fájdalomtól.

Éjszaka alig aludt, hanem helyette szorosan magához szorította Fürgét. Egy órával ezelőtt, amikor elváltak, úgy érezte, mintha a szívének egy darabja szakadna ki belőle, de a kutya lábsérülése még túl friss volt ahhoz, hogy megkockáztassanak egy utat Wendlynbe.

Chaollal nem akart találkozni, nem akart tőle elbúcsúzni, mert annyi kérdése lett volna hozzá, hogy az volt a legkönnyebb, ha egyáltalán bele se kezd. Vajon tényleg nem tudta, hogy milyen lehetetlen csapdát állított neki?

A hajóskapitány dörgő hangon jelentette be, hogy öt perc múlva indulnak. Erre a nyüzsgő tengerészek megkettőzték erőfeszítéseiket, hogy előkészítsék a hajót a kikötő elhagyására, és az Averyn folyón kihajózzanak a Nagy Óceánra.

Wendlynbe.

Celaena nagyot nyelt. Tedd, amit tenned kell, parancsolta neki Elena. Vajon ez azt jelentette, hogy valóban ölje meg Wendlynben a királyi családot, vagy valami mást?

A sós szellő összekócolta a haját. Elindult a hajó felé.

Ebben a pillanatban valaki előlépett a dokkok árnyékából.

— Várj! — szólt Chaol.

A lány megállt, mint akinek földbe gyökerezett a lába, mire a férfi odament hozzá. Celaena nem mozdult, amikor megállt előtte, csak a szemébe nézett.

— Érted, hogy miért tettem? — kérdezte Chaol halkan.

A lány bólintott, de csak ennyit mondott:

— Vissza kell jönnöm ide.

— Ne! — tiltakozott villámló szemmel. — Te...

— Hallgass meg!

Öt perce volt. Most nem tudja neki elmagyarázni, hogy a király megöleti őt, ha nem jön vissza. Ha ezt tudná a kapitány, az végzetes lenne a számára. És még ha Chaol el is menekül, a király Nehemia családját is megfenyegette.

De Celaena tudta, hogy Chaol őt próbálta megvédeni. És nem hagyhatja őt úgy itt, hogy nem tud semmiről. Mert ha meghal Wendlynben, ha történik vele valami...

— Figyelj rám, kérlek!

Chaol felvonta a szemöldökét. A lány egy másodpercre sem engedte meg magának, hogy a döntését újragondolja, megkérdőjelezze.

Amennyire csak tudta, röviden és tömören beszélt neki a három rémkulcsról. A rémkapukról és Sárgalábú Bábáról. A papírokról, amelyeket lent a kriptában rejtett el, a talányos versről a kulcsok rejtekhelyének leírásával. Valamint arról, hogy a király biztosan megtalált legalább egy kulcsot, és hogy a könyvtár alatt egy halott teremtmény van bezárva.

Figyelmeztette, hogy soha ne nyissa ki a katakomba ajtaját, soha, és még azt is elmondta, hogy elképzelhető, hogy Roland és Kaltain egy még grandiózusabb, rendkívül veszélyes tervnek lehetnek a részei.

Amikor kimondta ezt a rettenetes igazságot, leoldotta Elena szemét a nyakáról, és a férfi tenyerébe tette.

— Soha ne vedd le ezt a láncot! Meg fog védeni.

Chaol halálsápadtan rázta a fejét.

— Celaena, én nem tudom...

— Nekem mindegy, hogy keresni fogod-e a rémkulcsokat, de valakinek tudnia kell róluk. Rajtam kívül. Minden bizonyíték a kriptában van.

A férfi szabadon maradt kezével megfogta az övét.

— Celaena...

— Figyelj ide! — folytatta. — Ha nem beszélted volna rá a királyt, hogy küldjön el, akkor mi együtt... kereshettük volna meg a kulcsokat. De most...

— Két perc — kiáltotta a hajóskapitány. Chaol csak bámult rá, olyan szomorúság és félelem volt a szemében, hogy Celaenának is elállt a szava.

És aztán a legvakmerőbb dolgot tette, amit valaha is tett.

Lábujjhegyre állt, és valamit súgott a férfi fülébe.

Ezek a szavak segítenek neki rájönni, hogy miért olyan fontos neki, mit jelent a számára, hogy visszajöjjön. Ha ezt egyszer megérti, akkor örökre gyűlölni fogja.

— Mit akar ez jelenteni? — kérdezte türelmetlenül Chaol.

A lány szomorúan mosolygott.

— Rá fogsz jönni. És akkor...

Celaena a fejét rázta, tudta, hogy jobb, ha magában tartja, de mégis kimondta:

— Akkor gondolj kérlek arra, hogy nekem ez nem számított.

Ha rólad volt szó, akkor ez nekem nem számított. Én melletted döntöttem. Mindig melletted állok majd.

— Kérlek... mondd meg egyszerűen, hogy mit jelentenek a szavaid!

De erre már nem maradt idő, a lány csak a fejét rázva hátrált.

De Chaol tett egy lépést felé, egyetlen lépést, és kimondta:

— Szeretlek.

A lány majdnem elsírta magát, de visszafojtotta.

— Sajnálom — felelte abban a reményben, hogy a férfi később emlékezni fog ezekre a szavakra, akkor, amikor már mindent tudni fog.

A lány lábai megtalálták az erőt, hogy megmozduljanak.

Mély levegőt vett. Még egy utolsó pillantást vetett Chaolra, majd a hajóhídon felment a fedélzetre. Ott nem is észlelte a többi utast, letette a táskáját, és a korláthoz lépett. Amikor lenézett a kikötőre, felfedezte a férfit, aki még akkor is a hajóhíd mellett állt, amikor azt felszedték.

— Köteleket eloldozni! — kiáltotta a hajóskapitány. A tengerészek kapkodtak, eloldozták a köteleket, újabbakat dobtak a levegőbe és feszítettek ki. A hajó elkezdett ringatózni.

Az egészséges kezével olyan erősen kapaszkodott a korlátba, hogy fájt.

A hajó megindult. És Chaol, a férfi, akit annyira gyűlölt és szeretett, hogy aligha tudott volna nem gondolni rá, csak állt, és nézte, ahogy távolodik.

A hajót elkapta az áramlat, és a város kezdett egyre kisebb lenni. Hamarosan az óceán szele simogatta a nyakát, de a tekintetét egy pillanatra sem vette le Chaolról. Nézte, csak nézte, míg az üvegkastély csak egy szikrázó pont volt a messzeségben.

Nézte, míg már csak a csillogó tenger vette körül. Nézte, míg a nap lement a horizont mögött, és a feje felett felbukkantak az első csillagok.

Csak akkortól nem nézett felé tovább, amikor a szemhéja elnehezült, és már alig bírt talpon maradni.

A só szaga az orrába csapott, annyira más volt, mint a távolvégi só. Most a féktelen szél korbácsolta a haját.

Celaena Sardothien bosszúsan fordított hátat Adarlannak, és kezdte meg útját Wendlynbe.

56. FEJEZET

CHAOL NEM ÉRTETTE, hogy mit súgott a fülébe. Egy dátum volt, év nélkül. Hónap és nap, olyan dátum, amely óta már hetek is elteltek. Az a nap volt, amikor Celaena elhagyta a várost. Az a nap, amikor egy évvel korábban kitört Távolvégből. Az a nap, amikor tíz évvel ezelőtt meghaltak a szülei.

Még sokáig álldogált a dokkoknál, miután a hajó kifutott, nézte, ahogy a vitorlák egyre kisebbek lesznek, de közben újra meg újra a dátumon töprengett. Miért árult el neki mindent, ezekről, ezekről... a rémkulcsokról, és miért tette az utolsó jelet olyan titokzatossá? A világon mi lehetett még fontosabb, mint a borzasztó igazság a királyról, akit szolgált?

A rémkulcsok ügye bár rémisztő volt, de sok mindent megmagyarázott. A király nagy hatalmát, az utazásait, amelyek állandóan azzal értek véget, hogy valamennyi kísérője rejtélyes módon meghalt. Arra is magyarázatot adott, hogy Káin miként lett olyan erős, sőt arra is, amikor egyszer Perringtont figyelte, és a szeme olyan különösen fekete lett. De amikor Celaena beavatta őt, akkor tudta vajon, milyen választást hagyott a számára? És mit tehet majd Anielle-ből?

Kivéve, ha elhalasztja a hazatérését. Az apjának nem mondta, hogy pontosan mikor megy Anielle-be. Erről ráér még holnap elgondolkodni. Először is...

Ahogy visszaért a kastélyba, első útja Celaena lakosztályába vezetett, és átnézte az íróasztalán található papírokat. De nem talált semmit a dátumról. A végrendeletében is utánanézett, de azt napokkal később írták alá. Megviselte, hogy a lakosztályában ilyen csend és üresség honol, és már éppen indulni készült, amikor feltűnt neki egy félig-meddig elrejtett rakás könyv az íróasztala mellett.

Genealógiai feljegyzések és számtalan királyi krónika. Mikor hozta ide ezeket a könyveket? Tegnap éjjel még nem látta őket.

Ez valami újabb jel? Az íróasztal előtt állva kihúzta a királyi krónikákat, az elmúlt tizennyolc évet, és évről évre visszafelé lapozott. Semmi.

Jött a tíz évvel ezelőtti krónika. Vastagabb volt, mint az összes többi együttvéve, de ez nem lepte meg, tekintettel az akkor történt eseményekre. És amikor felfedezte, hogy mi állt a Celaena által megnevezett dátumnál, kis híján megállt a szívverése.

A kora reggeli órákban merényletet követtek el Orion Galathynius király, unokaöccse, Rhoe Galathynius trónörökös és annak felesége, Evalin ellen. Orion királyt az orynthi királyi palotában, az ágyában gyilkolták meg, Rhoe-t és Evalint pedig a Florine folyó partján lévő birtokukon halva találták az ágyukban. Rhoe és Evalin lányának, Aelinnek a sorsa ismeretlen.

Chaol az első genealógiai könyv után nyúlt, amely Adarlan és Terrasen királyi családfáit tartalmazta. Celaena azt próbálta neki elmondani, hogy tudta, valójában mi történt ezen az éjszakán, és tudta, hol rejtőzik Aelin hercegnő? Hogy ott volt, amikor mindez történt?

Lapozgatta a könyvet, ellenőrizte a már ismert családfákat.

De aztán valami feltűnt neki Evalin Ashryver nevében.

Ashryver.

Evalin Wendlynből származott, ahol hercegnő volt a királyi udvarban. Reszkető kézzel húzott ki a rakásból egy kötetet a wendlyni királyi család családfájáról.

Az utolsó oldalon, a lap alján állt Aelin Ashryver Galathynius neve, és felette az anyjáé, Evaliné. A családfában csak a női vonalat rögzítették, a férfiakat nem, mert...

Evalin neve felett kettővel Mab, Aelin dédnagyanyja szerepelt. Egyike volt a három tündérlánynak, akik királynők voltak: Maeve, Mora és Mab. Mab volt a legfiatalabb és a legszebb, halála után istennővé emelték, és ma már úgy ismert, mint Deanna, a vadászat istennője.

Az emlék villámcsapásként érte. Eszébe jutott Yule ünnepének reggele, amikor Celaena annyira zavarba jött attól, hogy megkapta Deanna aranynyilát, azaz Mab nyilát.

Generációról generációra számolgatott lefelé a családfán, amíg...

A dédnagyanyám tündér volt.

Meg kellett támaszkodnia az íróasztalban. Nem, ez nem lehet. Újra a krónika felé fordult, amely még nyitva feküdt előtte, és a következő naphoz lapozott.

Aelin Galathynius, Terrasen trónörököse, ma éjszaka meghalt. Halála órája ismeretlen. Mielőtt elhunyt szülei birtokára segítség érkezhetett volna, visszatért az orgyilkos, aki őt előző éjjel nem vette észre. Aelin holttestét még nem találták meg, egyesek azt hiszik, hogy a szülői ház mögötti folyóba dobták.

Celaena egyszer azt mondta, hogy Arobynn őt... találta. Félig holtan, megfagyva. Egy folyó partján.

Elhamarkodottan vont le következtetéseket. Talán Celaena a dátummal csak annyit akart mondani, hogy még mindig fontos neki Terrasen vagy...

Az Ashryver családfa fölé egy verset firkantottak, mintha egy diák a tanuláskor sietve valami emlékeztetőt firkantott volna oda.

Ashryver szemek, a legszebb szemek,
ősiek, mint az ősi történet
aranygyűrűben világító kékek.

Világító kék szempár, aranygyűrűvel körbevéve. Elfojtott kiáltást hallatott. Hányszor nézett ezekbe a szemekbe?

Hányszor látta, hogy a lány elfordult a királytól, mert ez volt az egyetlen bizonyíték, amit nem tudott elrejteni?

Celaena Sardothien nem szövetségben állt Aelin Ashryver Gaiathyniusszal.

Celaena Sardothien volt Aelin Ashryver Galathynius,

Terrasen trónörököse és jog szerinti királynője.

Ő volt Aelin Galathynius, a legnagyobb élő fenyegetés Adarlan számára, az egyetlen személy, aki képes volt ütőképes hadsereget állítani a király ellen. Ezenkívül ő volt az egyetlen személy, aki ismerte a király titkos hatalmi forrását, és kereste a módját, hogy ezt a forrást megsemmisítse.

És ő éppen a legerősebb potenciális szövetségeséhez küldte: édesanyja hazájába, unokatestvére királyságába, és a tündér Maeve királynő, nagynénje felségterületére.

Celaena volt Terrasen elveszett királynője.

Chaol térdre rogyott.