MIUTÁN CELAENA SARDOTHIEN egy évet rabszolgaként töltött Távolvég

sóbányáiban, már hozzászokott, hogy mindenhová vasra verve kísérik. Az

sem jelentett számára meglepetést, hogy az őrei kivont karddal állnak a háta

mögött. A sóbányákban munkára kényszerített rabszolgák ezreivel pontosan

ugyanilyen módon bántak. Az viszont egyedül Celaena kiváltsága volt, hogy

féltucatnyi őr kísérje a bányába, majd napnyugtakor vissza a szálláshelyre.

Nem csoda, hiszen őt tartották Adarlan leghírhedtebb orgyilkosának. Arra

azonban nem számított, hogy még egy kísérőt is kap. De ezen a napon egy

fekete csuklyás köpenyt viselő férfi is felbukkant az oldalán.

Az ismeretlen erősen szorította a lány karját, miközben keresztül vonszolta

a távolvégi hivatalnokok és rabszolga-felügyelők többségének otthont nyújtó,

ragyogó épületen. Hosszú folyosókon siettek végig. Végtelennek tűnő

lépcsőkön haladtak fel és le. Hol erre, hol pedig arra fordultak be. A

fogolynak a leghalványabb esélye sem lehetett rá, hogy megjegyezze a

kivezető utat.

Legalábbis ez lehetett a kísérőjének a szándéka. Celaena ugyanis pontosan

tisztában volt vele, mikor tértek vissza újra abba a lépcsőházba, ahol már

korábban is jártak. Egy pillanatig sem jött zavarba, miközben a hatalmas

épület látszólagos útvesztőjében lépdeltek. Az épületet amúgy is a

hivatalokra mindenütt jellemző tervek alapján emelhették. A folyosók és a

lépcsők pontosan ott voltak, ahol lenniük kellett. Nevetségesnek tartotta még

a feltételezést is, hogy a rövid meneteléstől össze fog zavarodni . Csupán

azért nem sértődött meg, mert érezte, a kísérője minden tőle telhetőt megtett

azért, hogy zavarba hozza és elbizonytalanítsa.

Befordultak egy különösen hosszú folyosóra. Lépteik zajától eltekintve

dermedt némaság uralkodott ezen a helyen. A férfi arcát teljesen eltakarta a

csuklya. Nem lehetett tudni, hogyan néz ki. Az viszont egészen bizonyosnak

tűnt, hogy a magas alak igencsak jó erőnlétnek örvend. A csuklyája is

ugyanazt a célt szolgálta, mint a folyosói tévelygés. Megpróbálták

megrendíteni a fogoly önbizalmát. A fickó valószínűleg ugyanezen okból

öltözött tetőtől talpig feketébe. Amikor a fogoly irányába fordult, Celaena

azonnal rávigyorgott. A kísérője visszafordult a menetirányba. Bár a lány

karját eddig is vasmarokkal fogta, szorítása most még keményebb lett.

Mindezt akár hízelgőnek is tarthatta volna. Persze, ettől még fogalma sem volt

róla, mi állhat a dolog hátterében, mi okból várta a fekete alak a tárna

kijáratánál. Celaena egész nap a követ törte a hegy gyomrában. Ahogy

kilépett a szűk járatból, cseppet sem derült jókedvre, mikor megpillantotta

az ismeretlent és a hat őrt.

A fülét viszont igencsak hegyezte, így nem kerülte el a figyelmét, hogy a

csuklyás alak Chaol Westfall néven mutatkozott be a mun kavezetőnek.

Ráadásul a királyi testőrség kapitányának mondta magát. Ennek hallatán

hirtelen felragyogott az ég, hátrább húzódtak a

komor hegyek, és mintha csak a föld is megremegett volna Celaena talpa

alatt. A félelem már jó ideje elkerülte. Egyszerűen nem hagyta, hogy féljen.

Amikor reggelente felébredt, újra és újra ugyanazt a mondatot ismételte el

magának: nem fogok félni! Egy hosszú esztendőn keresztül ezeknek a szavaknak

köszönhette azt, hogy nem tört meg, és nem hajtott fejet. Így volt képes

megőrizni az elméjének az épségét a sóbánya sötét mélyében. Persze esze

ágában sem volt, hogy mindezt a kapitány orrára kösse.

Gyors pillantást vetett a karját szorító, kesztyűbe bújtatott kézre. A

kesztyű sötét anyaga majdnem ugyanolyan színű volt, mint Celaena mocskos

bőre.

Szabad kezével megigazította szakadt és koszos zubbonyát. Csak kevés

kellett ahhoz, hogy felsóhajtson. Általában már jóval napkelte előtt

lehajtották a bányába, és a munka csupán napnyugta után ért véget. A

legritkább esetben pillantotta meg a napot. A kosz alatt kétségbeejtően

sápadt volt a bőre. Valamikor igencsak csinosnak, sőt egyenesen szépnek

tartották. De hát... ez már a legcsekélyebb mértékben sem számított. Ugye?

Amikor befordultak a következő folyosóra, alaposan megnézte magának

az ismeretlen rendkívül jó minőségűnek látszó kardját. A markolat ragyogó

gombja szárnyaló sast mintázott. A csuklyás alak észrevette, hogy mit néz a

lány, és azonnal a fegyveréhez kapott. A férfi reagálását látva Celaena

halványan elmosolyodott.

- Résvárból igencsak hosszú utat tett meg idáig, kapitány — szólalt meg,

aztán megköszörülte a torkát. — Azzal a csapattal érkezett, amelyiknek a

dübörgését hallottam?

Megpróbált bekukucskálni a csuklya alatti sötétségbe, de semmit sem

látott. Ennek ellenére nagyon is tisztában volt vele, hogy a férfi tekintete az

arcára tapadt. Az ismeretlen felmérte, megítélte.

Rezzenéstelen tekintettel bámulta a sötétséget. A királyi testőrség kapitánya

meglehetősen érdekes ellenfél lehetne. Elképzelhető, hogy nem is volna

egyszerű végezni vele.

A férfi végül megmozdította a kardot tartó kezét. A köpenyét ráborította a

pengére. Ahogy továbbmentek Celaena észrevette, hogy milyen ábra díszíti a

katonatiszt zubbonyát. Egy arany wyvern. A ki rály szimbóluma.

-

Téged meg miért érdekelnek Adarlan csapatai? - szólalt meg végre

a testőr. Milyen jó volt végre a sajátjához hasonló hangot hallani! A férfi

nyugodtan, előkelő hanghordozással beszélt. Ez szép teljesítménynek tűnt,

ahhoz képest, hogy valójában mocskos gaz fickó lehetett!

-

Csak úgy - felelte a lány, és megvonta a vállát. A testőr rossz-

kedvűen felmordult.

Ó, milyen jó volna a beképzelt fickó vérével vörösre festeni ezt a márvány

padlót! Celaena egy alkalommal már elveszítette az ön uralmát. A legelső

munkafelügyelője rossz napot választott rá, hogy kegyetlen kedni próbáljon.

A lány még most is nagyon jól emlékezett, milyen érzés volt a csákányt

felnyomni a fickó gyomrába, érezni, ahogy a kifröccsenő vér beborítja a kezét

és az arcát. A hátuk mögött lépdelő őrök közül az első kettőt egyetlen

szívdobbanásnyi idő alatt le tudná fegyverezni. Vajon a kapitány nagyobb

ellenállást tudna-e tanúsítani, mint a néhai kibelezett munkafelügyelő?

Elképzelte az összecsapásuk lehetséges kimenetelét, és újra a komor alakra

vigyorgott.

-

Ne nézzél rám így! - figyelmeztette a testőr, miközben a keze

visszacsúszott a kardja markolatára. Celaenának ezúttal sikerült el rejtenie a

vigyorát. Ezek előtt az ajtók előtt néhány perce már eljöttek egyszer. Ha el

akarna szökni, akkor a következő kereszteződésben

egyszerűen jobbra fordulna, majd három emeletet lemenne a lépcsőn.

Fogvatartói megpróbálták összezavarni. De pont az ellenkezőjét érték el. A

lány mostanra már tökéletesen tisztában volt az épület alap rajzával. Idióták.

- Mit is mondott, hova megyünk? - kérdezte édesen mosolyogva, és

kisimított egy mocskos hajtincset a homlokából. Amikor a férfi nem

válaszolt, mérgesen összeszorította az ajkát.

Ezek a folyosók meg csarnokok túlságosan is visszhangzottak volna, ha

lecsap a pöffeszkedő tisztre. A zaj felriasztott volna minden kit az épületben.

Ráadásul nem látta, hogy a testőr hova tette a bilincsek kulcsát. A kíséretül

szolgáló hat őr is okozhatott volna némi fejfájást. Főleg így, megvasalt lábbal.

A következő folyosót jókora vastartókba helyezett lámpások világították

be. Az ablakokon át jól látszott, hogy odakint már leszállt az éjszaka.

Mindenütt rengeteg lámpás égett. Erős fényük elűzte az árnyékoka t. Nem

lett volna hol elrejtőznie.

Elnézve az udvar fölött, megpillantotta a fából ácsolt rabszolga szállást.

Hallotta, ahogy a többi fogoly az éjszakai menedék irányába vonszolja

magát. A nyomorultak halk mormogása összekeveredett a láncok

csörgésével. Ugyanolyan jól ismerte ezt a kétségbeejtő kórust, mint azokat a

szomorú dalokat, amelyeket munka közben egész nap énekeltek a tárnák

mélyén. Adarlan brutális koncerttermet alakított ki a sóbányák mélyén, ahol

a lesújtó korbács éles csattanása festette alá a legkegyetlenebb bűnözők, a

legszegényebb alattvalók és az újonnan elfoglalt országok hadifoglyainak

jajszavát. Az elítéltek közül néhányat azzal vádoltak, hogy varázslattal

foglalkoztak. Ez persze eleve lehetetlen volt, hiszen a mágia egészen

egyszerűen eltűnt a királyságból. A foglyok között mostanában folyamatosan

nőtt az elfogott lázadók száma. Távolvég gyomrába a legtöbben Eyllwéből

érkeztek,

azon országok egyikéből, amelyik még ellenállt Adarlannak. Amikor

azonban a lány megpróbálta kikérdezni új sorstársait, a legtöbbjük csupán

semmibe révedő szemmel nézett maga elé. Máris megtörték őket.

Megborzongott, amikor belegondolt, hogy milyen sorsuk lehetett ezeknek a

szerencsétleneknek, amióta csak az adarlani fegyveresek kezébe kerültek.

Néha már az a gondolat is felmerült benne, hogy a nyomorultak esetleg

jobban jártak volna, ha a hóhér bárdja alatt végzik. Erről persze az jutott az

eszébe, hogy talán neki magának is hiba volt túlélnie az elfogása éjszakáját.

Azt a napot, amikor elárulták.

Most azonban egészen más dolgok jártak az eszében, miközben

folytatódott a hosszú séta. Lehet, hogy mégiscsak fel fogják akasz tani? A

gondolattól görcsbe rándult a gyomra. Elég fontos személyi ség volt ahhoz,

hogy a halálos ítéletről szóló végzést a királyi testőrség kapitánya kézbesítse.

De akkor meg miért hozták volna ebbe az épületbe?

Végül megálltak egy vörössel és arannyal színezett kétszárnyú üvegajtó

előtt. Az üveg olyan vastag volt, hogy nem lehetett keresz tüllátni rajta.

Westfall kapitány biccentett a két őrnek. Azok tisztelgésképpen lándzsájuk

végével nagyot koppantottak a padlóra.

A tiszt már olyan erővel szorította a karját, hogy az szinte fájt. Közelebb

rántotta magához a lányt, ám Celaena lába mintha ólommá vált volna.

Megpróbált hátrébb húzódni.

-

Szívesebben maradnál a bányában? - kérdezte a testőr. A hangjában

leheletnyi jókedv érződött.

-

Talán, ha elmondta volna, hogy mégis mire fel ez a nagy felhajtás,

akkor nem érezném azt, hogy makacskodnom kell.

-

Mindjárt mindent megtudsz.

A fogoly tenyerét elöntötte az izzadság. Igen. Odabent a halál vár rá. Hát

eljött ez a pillanat is.

A feltáruló ajtószárnyak mögött valóságos tróntermet pillantott meg. A

mennyezet nagy részét eltakarta az irdatlan szőlőfürtre em lékeztető

üvegcsillár. A metszett üvegdarabkák szikrázó gyémánttűzzel borították be a

terem túlsó falából nyíló ablakok sorát. A kinti zord tájhoz képest a terem

fényűző berendezése mintha csak arcul csapta volna. Egyből megértette,

hogy fogvatartói milyen iszonyatos haszonra tesznek szert a rabszolgák

munkájából.

- Befelé - mordult fel a testőrkapitány, és szabad kezével meg-

taszította a lányt. Végre elengedte a karját. Celaena megtántorodott.

Bőrkeményedésekkel borított talpa megcsúszott a tükörsima padlón,

miközben kihúzta magát. Hátrapillantva azonnal felfigyelt arra, hogy újabb

hat fegyveres csatlakozott az őreihez.

Összesen tizennégy harcos, és persze a kapitány. A fekete egyenruhák

mellrészén valósággal ragyogott az arany királyi címer. Ezek a fegyveresek

az uralkodócsalád személyes őrei közül kerültek ki. A könyörtelen,

elképesztően gyors reflexű katonákat a születésük óta arra képezték ki , hogy

gazdáikat védelmezve habozás nélkül öljenek. A fogoly nyelt egy nagyot.

A vállára mintha csak ólomsúly nehezedett volna, a feje pedig va lósággal

kavargott. A terem közepe felé fordult. A gazdag faragások kal díszített

vörösfenyő trónszéken jóképű fiatalember ült. Celaena szíve egy pillanatra

kihagyott, mikor körülötte mindenki mélyen meghajolt.

Adarlan koronahercege elé hozták.

- FENSÉG - SZÓLALT MEG A TESTŐRKAPITÁNY. Ő nem hajolt meg olyan mélyen, mint

a többiek. Felegyenesedett, hátrahajtotta a csuklyáját. Rövidre nyírt,

gesztenyebarna haja volt. Most már egyértel műnek tűnt, hogy a csuklyával

csupán a lányt akarta megfélemlíteni. Nem mintha az ilyenfajta aljas kis

húzások bármilyen hatással lettek volna Celaenára. A lány rosszkedvűen

összébb vonta a szemöldökét, aztán pislogni kezdett, amikor megvizsgálta

kísérője arcvonásait. A kapitány meglepően fiatal volt!

Westfallt senki nem mondta volna lenyűgözően jóképűnek, ám ennek

ellenére nagyon is rokonszenvesnek tűnt a határozott arcvonású fiatal ember.

Aranybarna szeme tisztán ragyogott. Celaena kissé félrehajtotta a fejét.

Nagyon is tisztában volt azzal, hogy ő maga milyen elkeserítően mocskos.

- Ez volna ő? - kérdezte Adarlan koronahercege. Celaena az ülő

fiatalember felé fordult, miközben mellette a kapitány bólintott. Mind a

ketten a foglyot bámulták. Arra számítottak, hogy majd meghajol. Amikor ez

nem történt meg, Chaol mocorogni kezdett,

a herceg pedig a kapitányra bólintott, és leheletnyit megemelte a fejét.

Na nehogy már meghajoljon előtte! Ha ezek itt éppen az akasz tófára

akarnák küldeni, akkor Celaenának esze ágában sincs, hogy élete utolsó perceit

alázatos hajlongással töltse.

A háta mögött léptek dübörögtek fel. Valaki durván tarkón ra gadta.

Csupán a szeme sarkából pillantotta meg a borvörös arcot és a homoksárga

bajuszt. A következő pillanatban hatalmas csattanással a jéghideg

márványpadlóra zuhant. A fájdalom belemart az ar cába. A felvillanó fény

miatt semmit sem látott. A karjába iszonyatos fájdalom tépett, mivel a

bilincsei miatt teljesen kicsavarodott a keze. Megpróbált feltápászkodni, a

szemében megjelentek a fájdalom könnycseppjei.

-

Na, így illendő leendő királyodat köszönteni — mordult egy vörös

arcú férfi a feltápászkodó lányra.

Az orgyilkos sziszegve a támadójára vicsorgott. Kissé oldalt fordult, hogy

alaposabban is megnézhesse magának a fél térdre ereszkedő kurafit. A jól

megtermett férfi semmivel sem volt kisebb a munkafelügyelőnél.

Öltözékének vörös és narancssárga színe jól illet ritkuló hajához. Mintha csak

két obszidiándarab sötétlett volna a szemüregében. Teljes erővel szorította a

lány nyakát. Ha Celaena csupán néhány ujjnyival el tudná mozdítani a jobb

karját, akkor ki tudná billenteni az ismeretlent az egyensúlyából, és

megragadhatná a kardját... A bilincs azonban a gyomrába mart, és a

tehetetlen, fortyogó düh miatt tűzvörössé vált az arca.

A koronaherceg túlságosan is hosszú csend után szólalt meg:

-

Nem igazán tudom megérteni, miért kényszerítesz erőnek ere jével

meghajlásra valakit, mikor ennek a gesztusnak éppen az volna az értelme,

hogy az üdvözlő kifejezésre juttassa hűségét és tiszteletét.

A hangja fejedelmi unalomról árulkodott.

A fogoly megpróbálta feljebb emelni a fejét, de képtelen volt meg nézni

magának a herceget. Csupán a fehér padlót és a fekete csiz mákat látta.

-

Számomra teljesen egyértelmű, Perrington herceg, hogy te meg-

adod nekem a kellő tiszteletet. Ugyanakkor viszont, mondhatni feleslegesnek

tartom, hogy ilyen erővel kívánod Celaena Sardothient ugyanezen érzelem

kifejezésére kényszeríteni. Mind a ketten nagyon jól tudjuk, hogy a hölgy

nem igazán kedveli a családomat. Netalán az volt a szándékod, hogy

megalázd?

A trónörökös elhallgatott, és a földön fekvő alak meg mert volna esküdni

rá, hogy a fiatalember ebben a pillanatban az arcát bámulja.

-

Úgy vélem, mostanáig már éppen elég megaláztatásban lehetett

része - folytatta a herceg, majd rövid időre ismét elhallgatott. Végül ezt

kérdezte: — Nem kellene neked most éppen Távolvég számvevőjével

találkoznod? Semmiképpen sem szeretném, hogy elkéss. Főleg, hogy éppen

azért tetted meg ezt a hosszú utat, mert találkozni kívántál vele.

Celaena kínzója megértette, hogy elbocsátották. Felmordult, és elengedte

a lány nyakszirtjét. Az orgyilkos leheletnyit felemelte az arcát a márványról,

de továbbra is fekve maradt, míg a másik felállt és távozott. Fia majd sikerül

megszöknie, akkor talán megkeresi magának ezt a derék Perrington

nagyurat, hogy viszonozza szívélyes üdvözletét.

Miközben felkelt, elkomorodva látta, hogy az esése milyen mocs kos foltot

hagyott az egyébként makulátlan padlón. A néma csendbe valósággal

belemart a bilincs csörgése. Celaena nyolcéves kora óta az orgyilkosok között

élt. Ezektől a félelmetes harcosoktól kapott kiképzést, miután a bérgyilkosok

királya megtalálta a félig halott

gyereket a befagyott folyó partján. Magával vitte az erődjébe. Aki mindazon

keresztülment, amin ő, azt egészen egyszerűen nem lehet megalázni. Cseppet

sem számított, hogy ennyire mocskos. Összeszedve minden büszkeségét, egy

mozdulattal a háta mögé vetette hosszú haját, és felemelte a fejét. Tekintete a

herceg szemébe meredt.

Dorian Havilliard a fogolyra mosolygott. A kedves tekintetű fia -

talemberen nagyon is látszott, hogy fejedelmi udvarban sajátította el a

lefegyverző viselkedés illemszabályait. Oldalt dőlve valósággal elfeküdt a

trónon. Egyik kezére támasztotta az állát. Aranykoronája halványan

csillogott a lágy fényben. Fekete zekéjének mellrészét valósággal elborította

az aranycérnával hímzett királyi fenevad alakja. Vörös köpenyét elegánsan a

trónra kanyarította.

Volt rajta valami meghökkentő. Igen. Ragyogóan kék, a déli országok

vizeire emlékeztető szeme éles ellentétben állt hollófekete hajával. Az ifjú

lenyűgözően jóképű volt, és nem lehetett húszévesnél idősebb.

Egy herceg nem lehet ennyire jóképű! A főnemesek nyafogó, ostoba, visszataszító férgek! Ez meg...

ez itt. . Micsoda disznóság, hogy ennyire szép, miközben királyi vér csörgedezik az ereiben.

A lány nagy nehezen feltápászkodott, miközben a trónörökös el-

komorodott, és alaposan megnézte magának.

- Ugye megkértelek rá, hogy mosdassátok meg? - fordult Westfall

kapitányhoz. A főtiszt előrelépett. Celaena valahogy elfeledkezett arról, hogy

nem kettesben van a herceggel. Ahogy a pillantása a testét takaró mocskos

rongyokra esett, már nem tudott a feltámadó szé gyenérzet ellen küzdeni.

Valamikor pedig milyen szép volt! Hát idejutott!

Ha valaki csupán futó pillantást vetett volna rá, az azt hihetné, hogy a

fogoly szeme kék, vagy esetleg szürke volt. Bizonyos ruhában

pedig zöldnek is tűnhetett volna. Közelebbről megnézve viszont kide rült,

hogy az árnyalatok gyors váltakozását a pupillája körül tündöklő ragyogó

aranygyűrű okozza. A legtöbben a lány aranyszínű bajára figyeltek fel. A

föld alatt töltött egy esztendő dacára, a haja még őrizte egykori fényét.

Celaena Sardothien úgy gondolta, hogy néhány átlagon felüli vonása

kellőképpen kárpótolja azért, amiért a többi legfel jebb csak átlagosnak

mondható. Ráadásul serdülőkora hajnalán felfe dezte, hogy a megfelelő

szépítőszerek használatával még az átlagos vonásait is feljavíthatja annyira,

hogy igazi, tökéletes szépségnek tűnjön.

Csak hát most úgy állt Dorian Havilliard előtt, mintha éppen egy

szennycsatorna mélyéről mászott volna elő! Újra elvörösödött, mikor

meghallotta Westfall kapitány hangját:

-

Nem akartalak megvárakoztatni.

A koronaherceg határozottan megrázta a fejét, amikor Chaol ismét a lány

felé nyúlt.

-

Egyelőre hagyjuk azt a fürdőt. Látom, hogy sokat ígérő ifjú

hölggyel van dolgunk.

A trónörökös kiegyenesedett, és továbbra is szemmel tartotta Celaenát.

-

Ha nem tévedek, még nem volt alkalmunk bemutatkozni

egymásnak. Ahogy azt már bizonyára sejted, jómagam Dorian Havilliard

vagyok, Adarlan koronahercege. Sőt, manapság talán már egész Erilea

örökösének is tekinthetem magam.

A lány igyekezett semmibe venni az ismerős név miatt feltóduló keserű

érzéseket.

-

Te pedig Celaena Sardothien vagy, Adarlan leghíresebb orgyil kosa.

Talán egész Erilea legtehetségesebb bérgyilkosa.

A főnemes gondosan szemügyre vette a lány alakját, feszült tartását, majd

felvonta egyik gondosan kiigazított szemöldökét.

-

Kissé fiatalnak tűnsz — állapította meg, majd könyökét a combjára

támasztotta. - Hallottam ám rólad néhány egészen elképesztő dolgot is.

Milyennek találtad Távolvéget, főleg ahhoz képest, ami lyen jólétben

Résvárban élhettél?

Beképzelt seggfej.

-

Egyszerűen tökéletesnek — válaszolta Celaena búgó hangon,

miközben ökölbe szorította a kezét. Töredezett körme a tenyeré be mart.

-

Eltelt egy esztendő, és úgy tűnik, hogy te azért többé-kevésbé jól

vagy. Kíváncsivá teszel. Hogyan maradtál életben, amikor a bányákban az

elítéltek átlagosan egy hónapig bírják?

-

Meglehetősen rejtélyesnek tűnik, magam is így vélem - válaszolt a

fogoly, majd a szempilláit rebegtette, és olyan mozdulattal igazította meg a

bilincsét, mintha csupán csipkés kesztyű lenne a kezén.

A trónörökös visszafordult a kapitányhoz:

-

Éles a nyelve, igaz? Egyáltalán nem úgy beszél, mint a csőcselék

szokott.

-

Még szép, hogy nem! - méltatlankodott Celaena.

-

Fenség — mordult rá Chaol Westfall.

-

Mi fenség? - értetlenkedett a lány.

-

A herceget fenségnek kell szólítani.

Celaena gúnyosan a kapitányra vigyorgott, majd visszafordult a herceg

felé. Legnagyobb meglepetésére Dorian Havilliard nevetni kezdett.

-

Ugye tudod, hogy most már a rabszolgák közé tartozol? Hát semmit

sem tanultál a büntetésedből?

Ha Celaena karját nem bilincselték volna össze, akkor most keresztbe tette

volna a mellén.

-

Nem igazán látom be, hogy mégis mit tanulhatnék egy bánya

mélyén, eltekintve persze a csákány használatától.

-

Meg sem próbáltál elszökni?

A lány ajkán lassú, könyörtelen mosoly jelent meg.

— Egyszer.

A herceg összevonta a szemöldökét, és Westfall kapitány felé for dult:

-

Erről miért nem hallottam?

Celaena a válla fölött Chaolra nézett. A testőr bocsánatkérően pillantott

hercegére.

-

A bánya főkapitánya csupán ma délután számolt be arról, hogy

tényleg sor került egy, hm... közjátékra. Három hónappal azután...

-

Négy hónappal azután - javította ki a lány.

-

Négy hónappal azután, hogy Sardothien megérkezett, megpró bált

elmenekülni.

Celaena várta, hogy a fiatalember folytassa a történetet, ám a testőrnek

mintha csak lakatot tettek volna a szájára.

-

Hé, kihagyta a legjobb részeket!

-

Voltak jó részei is? — kérdezte a herceg. Az arckifejezését látva

nem lehetett eldönteni, hogy haragszik, vagy visszafojtja a mosolyát. Chaol

tekintete majdnem keresztüldöfte a lányt, mielőtt folytatta volna:

-

Távolvégből lehetetlen megszökni. Fenséged atyja csakis olyan

őrszemeket alkalmaz a bányák körül, akik ötszáz lépés távolságból is

eltalálnak még egy menekülő mókust is. Öngyilkosság volna meg -

próbálkozni a szökéssel.

-

Te viszont életben maradtál — mondta a herceg a lánynak. Celaena

arcáról leolvadt a mosoly, ahogy maga előtt látta, ami történt.

-

Hát igen.

-

Mi történt? - tudakolta Dorian. A lány tekintete hideggé és ke-

ménnyé vált:

-

Valami elpattant bennem.

-

Ezzel kívánod megmagyarázni azt, amit tettél? - méltatlankodott

Westfall kapitány. - Hiszen megölted a munkafelügyelődet és huszonhárom

őrszemet, mielőtt elkaptak volna. Csupán egy karnyújtásnyi távolság választott

el a faltól, mielőtt leütöttek volna az őrök.

-

És? - nézett rá a herceg. Celaena dühbe gurult.

-

Mi az, hogy és? Tudja, hogy milyen messzire van az a fal a bá -

nyától?

A nagyúr értetlen tekintetét meglátva becsukta a szemét, és drá maian

felsóhajtott:

-

A tárnától háromszázhatvanhárom lépésnyire. Valakivel meg-

mérettem.

-

És? - ismételte meg Dorian.

- Westfall kapitány, milyen messzire szoktak jutni a bányából ki törő

rabszolgák, ha szökéssel próbálkoznak?

-

Három lépésre - morogta a testőr. - A sóbánya őrszemei általában

már azelőtt agyonlövik a szökevényt, hogy akár három lé pést is tehetne.

A trónörökös csendben maradt. A lány nem éppen erre számított.

-

Tudtad, hogy öngyilkosság, amit teszel - szólalt meg végül az ifjú.

A hangjából eltűnt a jókedv. Lehet, hogy mégsem volt annyira jó ötlet szóba

hozni azt a falat.

-

Hát igen - válaszolta az orgyilkos.

-

Mégsem öltek meg.

-

Az ön apja parancsba adta, hogy a lehető legtovább életben kell

tartaniuk. Csak hogy kiélvezhessem Távolvég minden szörnyűségét és

szenvedését - folytatta a lány, és nem azért kezdett el remegni, mert

a teremben hirtelen lecsökkent a hőmérséklet. - Nem azért törtem ki, mert

azt hittem, hogy meg tudok szökni.

A herceg szemében fellángoló szánalom miatt legszívesebben meg ütötte

volna az ifjút.

-

Sok sebhelyet szereztél? - tudakolta a trónörökös. A lány megvonta

a vállát, mire a fiatalember elmosolyodott. Felkelt, és elindult feléjük. -

Fordulj meg, meg akarom nézni a hátadat!

Celaena elkomorodott, de engedelmeskedett. Miközben a herceg közelebb

jött, Chaol a fogoly mellé lépett.

-

Nem látom túl jól a sebhelyeket a sok kosz miatt - állapította meg a

herceg, és alaposan szemügyre vette a rongycafatok között előbukkanó

bőrfelületet. A fogoly savanyú képet vágott. Rosszkedve csak elmélyült,

amikor az ifjú így folytatta:

-

Iszonyatos ez a bűz!

-

A fürdő és az illatszerek hiányában úgy vélem, nem lehet min-

denkinek olyan mennyei illata, mint fenséges uramnak.

A koronaherceg nagyot csettintett a nyelvével, és lassan megkerülte a

lányt. Chaol, akárcsak a testőrök, a kardját markolva figyelte. Jól is tették.

Kevesebb, mint egy szívdobbanásnyi idő kellene ahhoz, hogy a fogoly

átvesse a bilincs láncát a trónörökös fején, és egyetlen moz dulattal eltörje a

nyakcsigolyáját. Már csak azért is megérné megtennie ezt, mert akkor

láthatná Chaol arckifejezését. A herceg azonban szemmel láthatóan még csak

nem is sejtette, hogy milyen életveszélyes helyzetbe került. Vagy

elképzelhető, hogy ezzel éppen sértegetni akarta Celaenát.

-

Amennyire jól látom - folytatta a trónörökös —, van a hátadon

három hosszabb sebhely, és talán jó pár kisebb is. Nem annyira iszonyatos,

mint amire számítottam, de... úgy vélem, a megfelelő ruházat, majd

eltakarja.

-

Mármint milyen ruházat? - csattant fel a lány. A trónörökös olyan

közel állt hozzá, hogy remekül látta a drága öltözék minden egyes apró kis

részletét. És nyoma sem volt pacsuli illatának. A fér fiból lovak és vas szaga

áradt. Dorian elvigyorodott:

-

Milyen figyelemre méltó szemed van! És mennyire mérges vagy!

Az orgyilkosnak minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy

megőrizze a hidegvérét. Egy halálos szakadék peremén táncolt, mi közben ott

állt Adarlan trónörököse mellett. Megfojthatta volna annak az embernek a

fiát, aki lassú, nyomorúságos halálra ítélte.

-

Tudni akarom... - kezdte volna, de a testőrkapitány megragadta, és

vad erővel elrántotta a herceg közeléből. - Nem akartam megölni, maga

bohóc!

-

Vigyázz a nyelvedre, mert visszahajítalak a bányába! — csattant fel

a barna szemű kapitány.

-

Ó, azt nem hiszem, hogy ilyesmire készülnének!

-

Miért is nem? — kérdezte Chaol.

Dorian visszasétált a trónhoz, és leült. Zafírkék szeme valósággal

ragyogott. A fogoly előbb az egyik, majd a másik férfira nézett. Kihúzta

magát.

-

Azért, mert akarnak tőlem valamit. Mégpedig annyira, hogy

személyesen jöttek ide értem. Nem vagyok valami ostoba fajankó, bár

egyszer annyira ügyetlennek bizonyultam, hogy el tudtak fogni. Világos,

hogy valami titkos dologban sántikálnak. Mégis mi másért kerekedtek volna

fel a fővárosból, hogy eljöjjenek ide, a világ végére? Amióta csak bejöttünk

ide, mást sem csinálnak, mint hogy engem vizsgálgatnak. Azt nézik, hogy

testben és lélekben elég erős vagyok-e. Az számomra világos, hogy nem

háborodtam meg. Nem is sikerült megtörniük, bármit is sugall az a kis

közjáték a fallal. Éppen ezért követelem, mondják meg, hogy miért jöttek ide!

Amennyiben pedig

nem az akasztófa alá óhajtanak kísérni, akkor bökjék már ki végre, hogy mit

kívánnak tőlem!

A két fiatalember összenézett. Dorian egymáshoz támasztott uj jal hegyére

eresztette az állát.

-

Van egy ajánlatom.

Celaena alig kapott levegőt. Soha, még a legmerészebb álmában sem

gondolt volna arra, hogy valaha is lehetősége nyílik beszélni Dorian

Havilliarddal. Olyan könnyen végezhetne a fickóval. A ké pére fagyaszthatná

azt a mosolyt... Akkora sebet üthetne a királyon, amekkorát az öregember

rajta ütött...

Csak hát a herceg ajánlata akár megnyithatná a szökés kapuját is. Ha kijut

a falon, akkor meg tud szökni. Futni fog, és rohanni. Beveszi magát a hegyek

közé, és attól kezdve magányosan élhet a sötétzöld vadonban. Lába elé a

fenyőfák hintenek szőnyeget, esténként pedig a csillagos égbolttal

takarózhat. Képes lenne rá. Csak át kell jutnia a falon. Múltkor már egész

közel járt hozzá...

Végül csak ennyit mondott:

-

Hallgatom.

A HERCEG SZEME JÓKEDVŰEN RAGYOGOTT a fogoly dacos hangját hallva, és a

tekintetével zavarba ejtően sokáig méregette a lány tes tét. Celaena

legszívesebben körömmel mart volna a fickó arcába, amiért az így bámult rá.

Ugyanakkor viszont már a puszta tény is, hogy a fiatalember igenis végigmérte,

dacára, hogy a fogoly ennyire mocskos volt... A lány lassan elmosolyodott.

A trónörökös keresztbe tette hosszú lábát.

- Hagyjatok minket magunkra! - parancsolta az őröknek. - Chaol, te maradj

ott, ahol állsz!

Celaena közelebb lépett, miközben az őrök kivonultak, és bezárták maguk

után az ajtót. Ez nagyon nagy butaság volt a részükről. Chaol arca azonban

kiismerhetetlen maradt. Ez a fajankó talán komolyan azt gondolja, hogy

képes volna megakadályozni a szökését, ha ilyesmivel próbálkozna? Celaena

kihúzta magát. Mégis mire készülhet ez a két fickó? Miért viselkednek

ennyire felelőtlenül?

A herceg halkan nevetni kezdett.

-

Nem gondolod, hogy túlságosan kockázatos ilyen szemtelenül

viselkedni, miközben a szabadságod a tét?

A fogoly sok mindenre számított, kivéve ezekre a szavakra.

-

A szabadságom? - kiáltotta. Ez a szó felidézte a hóval borított

fenyveseket, a napfényben kifakult bérceket, a tengerek fehér hullámtaraját,

az országot, ahol a fényt elnyelte a dombok és a völgyek bársonyos zöld

ragyogása. Az elfelejtett földet.

-

Igen, a szabadságodról beszélek. Éppen ezért Sardothien kisasz -

szony, melegen ajánlom, hogy kissé fogd vissza a csípős nyelvedet, nehogy

újra a bánya legmélyén találd magadat!

A herceg testtartást váltott.

-

Persze elképzelhető, hogy pont ez a megfelelő hozzáállás. Nem is

próbálom azt a látszatot kelteni, hogy az apám birodalma a bizalomra és a

megértésre alapul. De ezzel már amúgy is tisztában vagy.

A lány keze kezdett ökölbe szorulni, miközben a folytatásra várt.

Találkozott a pillantásuk. A herceg tekintetében kíváncsiság ragyogott.

-

Atyám azt vette a fejébe, hogy szüksége lenne egy bajnokra.

Egy egész másodpercbe is beletellett, mire a fogoly végre felfogta

a hallottakat. Celaena hátrahajtotta a fejét, és harsányan felkacagott.

-

Az apja azt akarja, hogy én legyek a bajnoka? Na, ne már! Nem

mondja, hogy a királynak sikerült odakint végeznie az összes nemes lélekkel!

Csak akad legalább egy bátor lovag vagy határozott szívű, vakmerő nagyúr?

-

Vigyázz a nyelvedre! - mordult fel oldalt Chaol.

-

Neked meg mi a bajod? - gúnyolódott a lány. Most már tegezte a

kapitányt. Annyira nevetséges volt ez az egész! Még hogy ő legyen a király

bajnoka! - Hogyhogy nem téged választott szeretett királyod? Kevésnek

bizonyultál?

A kapitány keze ismét a kard markolatára csúszott.

-

Ha végre befognád a szádat, akkor hallhatnád, hogy a fenséges úr

még mit akar közölni veled.

-

Igen? - fordult Celaena a herceg felé. Dorian hátradőlt a trónon.

-

Az apámnak szüksége van valakire, aki segít megvédeni a biro-

dalmat. Aki révén könnyebben kezelhetővé válnának a makacs ellenlábasok.

-

Úgy érti, kell valaki, aki elvégzi a piszkos munkát?

-

Hát, ha már feltétlenül ilyen közönséges szavakat akarsz használni,

akkor igen - válaszolta a herceg. - Az uralkodó bajnoka megnyugtatóan hatna

a trón ellenlábasaira.

-

Halálos nyugalom szállna rájuk - biccentett negédesen a fogoly.

Csak kevés kellett volna ahhoz, hogy Dorian elmosolyodjon, ám sikerült

megőriznie a komor arckifejezését.

-

Így igaz.

Szóval lehetne Adarlan urának hűséges szolgálja? Celaena maga sabbra

emelte az állát. Gyilkolhatna a király parancsára. Agyar lehetne annak a

bestiának a pofájában, amelyik mostanra már felzabálta közel fél Erileát...

-

És ha elfogadom az ajánlatot?

-

Akkor hat esztendő elteltével atyám szabaddá tesz.

-

Hat esztendő? - kiáltotta, ám az elméjében valósággal ott zengett a

szabadság szó.

-

Ha viszont nemet mondasz, akkor életed végéig itt maradsz a

bányában - folytatta Dorian, mivel kitalálta a lány következő kérdé sét.

Ragyogó kék szeme keményen meredt a fogolyra. A lány nagyot nyelt. A

trónörökösnek nem kellett részleteznie azt, hogy a mélyben a halál várna rá.

Hat évig gyilkosként szolgálni a királyt... vagy pedig életfogy tiglan a

mélységben szenvedni.

-

Van azonban egy apró bökkenő — folytatta a herceg. Az orgyilkos

arca kifejezéstelen maradt, miközben a fiatalember az egyik gyűrűjét kezdte

el piszkálni. - Ezt a rangot nem kaphatod meg csak úgy. Egyelőre. Atyám

úgy gondolta, ideje kicsit szórakoznia. Bajnokságot szervezett. Felszólította a

fejedelmi tanács huszonhárom tagját, hogy mindegyik állítson egy-egy

jelöltet. Ezek a harcosok együtt készülnek fel az üvegpalotában, hogy végül

párbajban mérjék össze az erejüket. Ha nyersz, akkor hivatalosan is te lehetsz

Adarlan orgyilkosa.

Amikor az utolsó szavakat mondta, már halvány mosoly ült ki az arcára.

A lány azonban nem viszonozta a mosolyt.

-

Egészen pontosan kik is a vetélytársaim?

Komor tekintetét látva a nagyúr arcáról is eltűnt a jókedv.

-

Tolvajok, bérgyilkosok és harcosok Erilea minden tartományából.

Celaena már szóra nyitotta volna a száját, ám a herceg nem en gedte

megszólalni.

-

Ha nyersz, majd pedig talpraesettnek és megbízhatónak bi-

zonyulsz, akkor szabad leszel. Az apám esküt tett arra, hogy meg ajándékoz a

szabadsággal. Ezenfelül pedig a birodalom bajnokaként igencsak bőséges

javadalmazást kapsz.

A fogoly igazából nem is nagyon figyelt az utolsó félmondatra. Micsoda

erőpróba! Néhány senkiházit kell csak legyőznie, akiket a jó ég tudja, hogy

honnan szalasztottak! Meg orgyilkosokat!

-

Kik ezek az orgyilkosok? - tudakolta.

-

Egyikőjükről sem hallottam még. Nem olyan híresek, mint te. Erről

jut eszembe, a versenyen nem mint Celaena Sardothien veszel részt.

-

Micsoda?

-

Álnevet fogsz használni. Le merném fogadni, még csak nem is

sejted, hogy mi mindent beszéltek az elítélésed után.

-

Tudja, a bánya mélyére viszonylag ritkán jutnak el a postaga -

lambok.

Dorian a fejét csóválva vigyorogni kezdett.

-

Senki nem sejti, hogy Celaena Sardothien egy ifjú hölgy. Az

emberek meggyőződése szerint te jóval idősebb vagy.

-

Hogy micsoda? - csattant fel tűzvörös arccal a lány. - Ez meg

hogyan lehetséges?

Tudta persze, hogy igazából büszkének kellene lenni arra, hogy ilyen

ügyesen eltitkolta valódi kilétét a világ nagyobb része elől. En nek ellenére...

-

Hosszú éveken keresztül megőrizted a titkodat, miközben hullák

hevertek, amerre csak jártál. Atyám még a tárgyalás után is úgy vélte... bölcs

dolog volna, ha nem kötnénk Erilea orrára, hogy ki is vagy. Ezen most sem

kíván változtatni. Mégis mit szólnának az ellenségeink, ha kiderülne, csupán

egy kislány fenyegeti őket?

-

Ezek szerint úgy robotoltam e nyomorúságos hely sötétjében, hogy

közben megtagadták tőlem a nevemet és a címemet? Mégis, mit gondolnak az

emberek? Szerintük kicsoda valójában Adarlan orgyilkosa?

-

Nem tudom, és igazából nem is érdekel. Azzal viszont nagyon is

tisztában vagyok, hogy téged tartottak a legjobbnak. Az emberek mind a mai

napig csak suttogva merik kiejteni a nevedet - felelte a nagyúr, és a

tekintetével majdnem keresztüldöfte. — Ha hajlandó leszel küzdeni értem,

ha a próbatétel hosszú hónapjai során az én jelöltemként veszel részt a

harcban, akkor gondoskodom arról, hogy atyám már öt esztendő elteltével

szabadon engedjen.

Bár a herceg igyekezett eltitkolni, hogy mennyire ideges, valóság gal áradt

belőle a feszültség. Azt akarta, hogy a fogoly igent mondjon. Olyan

iszonyúan szüksége volt a kedvező válaszra, hogy cserében még alkudozni is

hajlandó lett volna. Celaena szemében felragyogott a tűz.

-

Hogy érti azt, hogy engem tartottak a legjobbnak?

-

Egy teljes évet lent voltál a sóbányában. Ki a megmondhatója

annak, hogy ez mennyire viselt meg?

-

Köszönöm szépen, de sikerült talpon maradnom - felelte Celaena,

majd piszkálni kezdte töredezett körmeit. Úgy tett, mintha nem is zavarta

volna a köröm alatt sötétlő kosz. Már nem is emlékezett arra, hogy mikor

volt utoljára tiszta a keze.

-

Ezt majd meglátjuk - biccentett a herceg. — Az erőpróba részle-

teiről akkor értesülsz, ha majd megérkeztünk Résvárba.

-

Önök, nagyurak, természetesen remekül fognak szórakozni, miközben

fogadásokat kötnek a résztvevőkre. Ettől eltekintve azonban a verseny

értelmetlen. Miért nem bérelnek fel most és azonnal?

-

Ahogy említettem volt, be kell bizonyítanod, hogy méltó vagy a

címre.

A fogoly egyik kezét a csípőjére tette, és a lánc hangosan csörög ni kezdett.

-

Én azért úgy vélném, hogy nincs szüksége bizonyításra annak, aki

elnyerte Adarlan orgyilkosának megtisztelő címét.

-

Ebben van valami - mordult fel Chaol. Bronzszínű szeme meg-

villant. - Ez csak azt bizonyítja, hogy bűnöző vagy, akire semmiképpen sem

lehetne csak úgy kapásból rábízni a királyság legbel sőbb titkait.

-

Hajlandó vagyok esküt te...

-

Erősen kétlem, hogy őfelsége hajlandó beérni Adarlan orgyilkosának

adott szavával.

- Ez világos. Csak azt nem értem, hogy miért kell részt vennem azon a

kiképzésen meg az erőpróbán. Úgy értem... kissé kijöttem a formámból... de

mégis mire számítottak azután, hogy egy éven át csákánnyal törtem a követ a

föld alatt.

Gyűlölködő pillantást vetett Chaolra. Dorian elkomorodott.

-

Akkor nem fogadod el az ajánlatot?

-

Még szép, hogy elfogadom az ajánlatot! - csattant fel a lány. A

bilincs olyan erővel vágott a csuklójába, hogy könnybe lábad t a szeme. -

Beleegyezem abba, hogy én legyek az a fene ette bajnok, ha öt év helyett már

három múlva szabad lehetek.

-

Négy év.

-

Rendben, megegyeztünk. Bár valószínűleg csak a rabszolgaság

egyik formáját cserélem egy másikra, de azért nem vagyok bo lond.

Akkor tehát mégis szabad lehet. Szabad. Valósággal érezte a kinti világ

jeges levegőjét. Ez a hűvös szél végigsöpört a hegyhátak felett, és őt is

magával fogja ragadni. Messze elkerülheti Résvárat, a fővá rost, ahol egyszer

ő uralkodott.

-

Remélem, hogy igazad van - válaszolta Dorian. - Ahogyan azt is,

hogy méltó vagy a híredre. Arra számítok, hogy te nyersz. Nem leszek

kegyes, ha miattad bolondot csinálok magamból a többiek előtt.

-

Mi lesz akkor, ha veszítek?

Dorian arca elkomorult, és annyit mondott:

-

Visszaküldenek ide, hogy letöltsd a büntetésed maradékát is.

Celaena lelki szeme elől szertefoszlottak a rózsaszín képek. Mintha csak

bezártak volna egy poros borítójú könyvet.

-

Ezzel az erővel nyugodtan ki is ugorhatnék az ablakon. Már az is

iszonyatosan megviselt, hogy egy évet a mélyben töltöttem.

Elképzelni is nehéz, hogy mi vár rám, ha vissza kell térnem ide. Élve nem

úszom meg a következő esztendőt.

Dacosan felvetette a fejét.

-

Az ajánlatuk elfogadhatónak tűnik.

-

Mert az is - biccentett Dorian, majd intett Chaolnak. - Vidd fel a

szobájába, és mosdasd meg!

A tekintete majdnem keresztüldöfte a lányt.

-

Holnap reggel indulunk Résvárba. Ne kelljen csalódnom benned,

Sardothien!

Csalódni? Micsoda ostobaság. Már miért esne nehezére túlragyogni,

legyőzni, sőt adott esetben megsemmisíteni a vetélytársait? Nem akart

elmosolyodni. Nagyon is tudta, hogy egyetlen mosoly elegendő ahhoz, hogy

feltámadjanak a reményei. De már rég lemondott a reményről. Ennek

ellenére legszívesebben megragadta volna a herceg kezét, hogy táncra

perdüljön vele. Megpróbálta elképzelni a felcsendülő muzsikát, a harsonák

diadalmas zengését, de csupán az eyllwe-i kényszermunkások bánatos,

jajongó munkadalának egyik sora jutott az eszébe. A mély hangok olyan

lassú ütemben áradtak, ahogy a méz csöppen ki az edényből: „S utad végre

hazatalál. . ”

Oda sem figyelt arra, hogy Westfall kapitány kivezeti a teremből. Azt sem

jegyezte meg, milyen csarnokokon, termeken és folyosókon haladtak végig.

Igen, hajlandó lesz velük menni. Elmegy Résvárba, vagy bárho va, ha kell,

még a Rém kapuján is keresztülmegy, le a pokolba, ha ezért elnyeri a

szabadságot.

Hiszen nem véletlenül tartják őt Adarlan legügyesebb orgyilkosának.

AMIKOR CELAENA A TRÓNTEREMBEN lezajlott alkut követően végre rárogyhatott

az ágyára, annak ellenére nem tudott elaludni, hogy teste minden porcikája

nyöszörgött a kimerültségtől. A durva kezű cselédek könyörtelenül

megfürdették. A hátán még most is lüktettek a sebhelyek, úgy érezte, az

arcáról csontig lesikálták a bőrt és a húst. Megpróbált az oldalára fordulni.

Így valamennyit enyhült a gondosan bekötött hátába maró fájdalom.

Végigsimította a matracot. Mozdulat közben megállt a keze, annyira

meglepte, hogy már nem csörgött lánc a kezén. Mielőtt fürödni mentek

volna, Chaol levette a kezéről a bilincset. Újra átélte a pillanatot. Valósággal

érezte, ahogy a kulcs kattanva elfordul a bilincs zárjában, a súlyos vas

lecsúszik a csuklójáról, és a földre zuhan. A láncok szelleme mintha még

mindig ott lebegett volna a bőre fölött. Felpillantott a mennyezetre, és

megropogtatta sebesre mart, lángoló csuklóját. Elége detten felsóhajtott.

Annyira furcsa volt a puha matracon feküdni. Zavarba ejtette a bőrét

simogató selyem és az arcához tapadó párna. Már rég elfelejtette,

milyen a tisztességes étel. Csupán szottyadt zabkását és száraz kenyeret

ehetett egy éven át. Milyen különösen érzi magát az ember, ha megmosakszik,

és tiszta öltözékbe bújhat! Már el is felejtette.

Mondjuk a vacsorája azért annyira nem volt finom. A sült csirkét nem túl

nagy odafigyeléssel készítették el. Ráadásul csupán pár falatot evett belőle,

máris fel kellett pattannia, hogy az árnyékszékbe okádja a gyomra tartalmát.

Pedig akart volna enni, azt szerette volna, ha teli hasára szoríthatná a kezét, ha

annyit zabálhatna, hogy utána már az életben soha többé ne akarjon egy

falatot se legyűrni a torkán. De Résvárban majd jól fogják tartani, igaz? És ami

még ennél is fontosabbnak tűnt, a gyomra ismét képes lesz majd megbirkózni

a rendes étellel.

Egy év kényszermunka után csont és bőr volt. A hálóinge nem tudta

elrejteni kiálló bordáit. Ahol azelőtt hús domborodott, most mindenütt

kilátszott a csont. Na és a keblei! Az egykor formás halmok ugyanolyan

apróvá váltak, mint amilyenek kamaszkora közepén voltak. Valósággal

elszorult a torka. Nyelt egy hatalmasat. A puha matrac mintha fojtogatta

volna. Fészkelődni kezdett. A hátára fordult, nem törődött az ismét beléhasító

fájdalommal.

Az arca sem volt éppen megnyerő, amikor végül belenézett a mosdókamra

tükrébe. Iszonyúan lefogyott. Pofacsontja élesen kiállt, feltűnően nagynak

tűnt az állkapcsa, a szeme pedig kissé, de annál zavarba ejtőbb módon

beesettnek tűnt. Megpróbált odafigyelni a megfelelő légzésre. Élvezni akarta a

reményt. Igenis enni fog. Sokat. És az edzésről sem feledkezik meg.

Visszanyeri az egészségét. Elképzelte, ahogy telezabálja magát, és végre-

valahára visszanyeri egykori szépségét. Mindez segített abban, hogy

elaludjon.

Másnap reggel a hálószobába lépő Chaol azt látta, hogy a takaróba

burkolódzó lány a földön alszik.

- Sardothien! - kiáltotta az ifjú. A lány érthetetlen mormogással válaszolt, és

egy párnát húzott a fejére. - Miért a padlón alszol?

Celaena kinyitotta az egyik szemét. A bárdolatlan fickó persze egy szóval

sem említette volna, hogy a foglya mennyivel jobban néz ki most, miután

már megmosakodott.

Esze ágában sem volt a takaróba burkolózni, miközben felkelt. A há -

lóköntösnek csúfolt sátor rengeteg vászna amúgy is mindent eltakart.

- Kényelmetlen volt az ágy - jelentette ki, ám a következő pillanatban már

el is felejtkezett a kapitányról, mert megpillantotta a nap fényt. A tiszta,

eleven, meleg ragyogást. Ha egyszer majd visszanyeri a szabadságát, akkor

egész nap élvezheti a nap fényét. Az a csodálatos meleg kimossa majd a

csontjaiból a bánya dermesztő hidegét. A fény beragyogott a súlyos függöny

résein keresztül. Vastag vonalakat rajzolt a hálószoba padlójára. A fogoly

habozva a fény felé nyújtotta a kezét.

Sápadt és vékony volt a bőre. Mintha csak egy csontváz kezén fe szült

volna. Mégis, hiába borította rengeteg zúzódás, vágás és seb hely, a keze

igenis gyönyörű és eleven volt a reggeli fényben.

Odaszaladt az ablakhoz, kis híján letépte a függönyt a tartójáról,

miközben félrerántotta a nehéz szövetet, hogy megnézze magának a szürke

hegyeket és a kietlen távolvégi tájat. Az ablaka alatt őrködő katonák még

csak fel sem néztek. Celaena ámulva nézte a kékesszürke égboltot. Fent a

felhők, mint legelésző bárányok, céltalanul bóklásztak a látóhatár felé.

Nem fogok félni. Hosszú idő után most először nem kellett áltatnia magát.

Elmosolyodott. A kapitány felvonta az egyik szemöldökét, de néma maradt.

Nem egyszerűen csak jókedvű volt, elfogta a diadalérzet. A han gulata

tovább javult, mikor a szolgák befonták, és hátul kontyba csavarták a haját.

Meglepően finom anyagból készült lovaglóruhát kapott. A díszes öltözék

eltakarta nyomorúságosan lesoványodott alakját. Celaena imádta a ruhákat.

Odavolt az örömtől, ahogy végigsimított a selymen, bársonyon, szaténon,

szarvasbőrön és a csipkeszegélyeken. Lenyűgözte a gyönyörű ruhák

méltóságteljes suhogása és a hímzéssel borított részek szemkápráztató

tökéletessége. Ha pedig megnyeri ezt a nevetséges erőpróbát, akkor

felszabadul... és olyan ruhát vehet magának, amilyet csak akar.

Nevetni kezdett, amikor Chaol megragadta és félig-meddig kirángatta a

szobából, mivel már megunta, hogy Celaena jó öt perce áll a tükör előtt

önmagát csodálva. A lány kis híján táncra perdült, amikor felpillantott a

ragyogó égboltra. Legszívesebben végigszaladt volna folyosókon és a

csarnokokon. Végül kiléptek a központi udvarra. Kevés híján

megtántorodott. A hatalmas térség túlsó végében meglátta a csontszínű

szikla halmait. Észrevette a rengeteg apró alakot, akik ki-be mászkáltak a

hegybe vágott, szájra emlékeztető nyílásokon.

Aznap már kezdetét vette a munka. Nélküle fognak a mélységben

robotolni, hiszen ő most hátat fordít ennek a nyomorúságos helynek. Görcsbe

rándult a gyomra, elfordult a kényszermunkásoktól. Sietve felzárkózott a

kapitány mögé, aki a magasban tornyosuló fal tövében várakozó

menetoszlop lovai felé sietett.

Ekkor harsány ugatás hallatszott. A karaván irányából három fekete kutya

rohant az érkezők felé. Karcsúak voltak, mint a nyílvessző. A fogoly biztosra

vette, hogy a koronaherceg saját falkájának tagjai. Miközben fél térdre

ereszkedett, fájdalom nyilallt bekötözött sebeibe. Megsimogatta a kutyák

fejét, a tenyerét végighúzta hátuk

sima szőrén. Azok válaszul megnyalták a kezét és az arcát. Jókedvű farkuk

korbácsként csapkodott.

Amikor egy pár szénfekete csizma állt meg a lány előtt, a kutyák azonnal

megnyugodtak, és leültek a fenekükre. Celaena felemelte a tekintetét, és

belenézhetett Adarlan koronahercegének ragyogó kék szemébe. A

fiatalember figyelmesen nézett rá. Halványan elmosolyodott.

-

Milyen különös, hogy így felfigyeltek rád - jelentette ki. Az egyik

kutyának megvakarta a füle tövét. - Talán enni adtál nekik?

A lány megrázta a fejét. Közben a kapitány megállt a háta mö gött. Olyan

közel került hozzá, hogy a térde megérintette a fűzöld bá rsonyköpeny

szegélyét. Két szívdobbanásnyi idő alatt könnyedén le tudta volna

fegyverezni a fickót.

-

Szereted a kutyákat? - kérdezte a herceg. Celaena bólintott. Miért

volt máris ennyire forró az idő? - Számíthatok-e arra a csodálatos kegyre,

hogy esetleg meghallhatom a hangodat, vagy pedig keményen elszántad

magadat arra, hogy utunk végéig néma maradsz?

-

Nagyon sajnálom, de a feltett kérdések nem érdemelték ki azt, hogy

szóban válaszoljak rájuk.

Dorian kissé közelebb hajolt.

-

Ez esetben bocsánatod kérem, hölgyem. Milyen szörnyű lehet

számodra, mikor oly mélyre kell leereszkedned, hogy válaszolj nekem.

Legközelebb igyekszem majd valami érdekesebbet kitalálni, ami esetleg

válaszadásra ösztönöz.

Ezzel sarkon fordult, és nyomában a kutyáival odébbállt.

Az orgyilkos duzzogó képpel állt fel. Rosszkedve csak elmélyült, amikor

észrevette a testőrkapitány széles vigyorát. Odasiettek az induláshoz

készülődő társasághoz. Igencsak nehéz volt ellenállnia a kísértésnek, hogy

szétverje valakinek a fejét, ám ekkor meglátta a neki szánt lovat. Egy tarka,

foltos kancát kapott.

Nyeregbe szállt. Közelebb került az égbolt, és a ragyogó kékség odafenn a

messzeségbe nyúlt. Olyan távoli országok fölött tündökölt, amelyekről

Celaena még csak nem is hallhatott. Megmarkolta a nyeregkápát. Akkor hát

most tényleg hátat fordít Távolvégnek. Véget értek a reménytelen hónapok, a

dermesztő éjszakák... Ez mind a múlté. Vett egy mély lélegzetet. Úgy érezte,

képes volna felemelkedni a magasba, hogy messzire szálljon. A kellemes

érzés egészen addig tartott, amíg meg nem érezte a bilincs vasát a karján.

Chaol könyörtelenül vasba verte bekötözött csuklóit. A hosszú rablánc

túlsó vége a kapitány lovának nyeregtáskái között tűnt el. A fiatalember

felült a fekete csődör hátára. Celaena egy pillanatra arra gondolt, hogy

leugrik a nyeregből, és a láncot a nyakára tekerve a beképzelt fickót

felakasztja a legközelebbi fára.

Meglehetősen népes társaság készülődött az útra. Összesen talán húszan

lehettek. Legelöl két méltóságteljes harcos ügetett, kezükben zászlóval. Őket

őfensége és Perrington hercege követte. Mögöttük hat közönyös, unalmas

külsejű királyi testőr következett. Ezeket a fickókat arra képezték ki, hogy

védelmezzék az uralkodó családját. Például Celaendtól. Dühösen csörgette a

nyergére lógó láncot, és a tekintetével Chaolt kereste. De a férfi a füle botját

se mozdította.

A nap magasabbra hágott. Az utazók még egyszer utoljára ellenőrizték a

készleteiket, majd az egész oszlop mozgásba lendült. A rab szolgák döntő

többsége lent dolgozott a bányában. Csupán néhányan robotoltak a finomító

roskadozó épületeiben. A hatalmas udvaron szinte senki sem mozgott.

Amikor megpillantotta a fölébük tornyosuló falat, a vér valósággal

dübörögni kezdett a lány halántékában. Amikor legutóbb ennyire közel járt a

falhoz...

Egy korbács csattanása mart a csendbe. Üvöltés követte. Celaena elnézett

a válla fölött. A tekintete végigsiklott az Őrökön, a készletekkel

megpakolt szekéren, míg végül a szinte teljesen üres udvaron állapodott

meg. A rabszolgák sosem hagyhatják el a bányát. Még azok sem, akik

meghaltak. A finomító mögött minden héten új tömegsírt ástak. Ezek a

gödrök pedig hétről hétre meg is teltek.

Hirtelen nagyon is érezte a hátán végighúzódó három hosszú seb helyet.

Még ha vissza is nyeri a szabadságát... Még ha valahol vidéken békében is

élhetne... Ezek a sebhelyek folyton arra emlékezte tik majd, hogy mit kellett

itt kiállnia. Hiába lesz szabad, a többiek rabok maradnak.

Előrefordult, és elhessegette magától az ilyen gondolatokat, miközben

nekivágtak, hogy végighaladjanak a fal alatt áthaladó folyosón. Odabenn

sűrű, szinte már füstre emlékeztető párás levegő fogadta őket. A lovak

patkóinak kopogása mennydörgésként visszhangzott az alagútban.

A vas kapuszárnyak kinyíltak. A magasban egy pillanatra megpillantotta

a bánya átkozott nevét, mielőtt a felirat kettévált volna, ahogy a kapu

kitárult, hogy néhány szívdobbanásnyi idő elteltével nyikorogva ismét

bezáruljon a távozók háta mögött. Celaena kijutott.

Megmozdította bilincsbe vert kezét. Nézte, ahogy a lánc meglendül, és

ringatózni kezd a két ló között. A másik végét a testőrkapitány nyergéhez

rögzítették. Amikor majd megállnak pihenni, nem volna éppenséggel

lehetetlen, hogy valaki odaosonjon az elviselhe tetlen alak lovához, és

meglazítsa az állat hasa alatt átvezető vastag szíjat. Persze nem nagyon,

csupán annyira, hogy a láncot erősen megrántva félrecsússzon a fekete mén

nyerge, és a kapitány elterüljön a földön. Akkor pedig...

Megérezte, hogy Westfall kapitány figyeli. A férfi összevont szemöldökkel

bámulta az orgyilkost. Celaena megvonta a vállát, és elen gedte a láncot.

Ahogy telt az idő, kitisztult az ég, kéklőn, kristálytisztán ragyogott.

Felhőknek nyoma sem volt. Az erdei úton haladva gyorsan ma guk mögött

hagyták Távolvég kietlen hegyvidékét, és elérték a lényegesen barátságosabb

síkságot.

Dél körül már a Tölgyváld-erdőben jártak. Ez a rengeteg nem csupán

Távolvéget vette körbe, hanem egyben elválasztotta a keleten fekvő

„civilizált országokat” a nyugat feltérképezetlen pusztasá gaitól is. A

legendák mind a mai napig különös és könyörtelen né pekről szóltak. A

nyugati törzsek az elbukott Boszorkánykirályság könyö rtelen és vérszomjas

leszármazottjai voltak. Celaena egyszer találkozott az elátkozott földek egyik

ifjú leányával. Kiderült róla, hogy tényleg könyörtelen és vérszomjas, ám

ennek ellenére nagyon is emberként viselkedett. Pont úgy vérzett el, mint

egy ember.

Hosszú órák hallgatása után a fogoly végül megszólította Chaolt:

-

A szóbeszéd szerint, ha a király befejezi a Wendlyn elleni had-

járatot, akkor hozzáfog a nyugati földek gyarmatosításához - jelentette ki

közömbös hangon, bár azt remélte, hogy a főtiszt valamit majd mond rá.

Tagadja, vagy megerősíti a hírt. Minél többet tud a király mostani terveiről

és szándékairól, annál jobban jár. A kapitány alaposan megnézte magának,

aztán savanyú képet vágott, majd elfordult.

-

Tökéletesen egyetértek - folytatta a lány, és hatalmasat sóhajtott. -

Nekem is úgy tűnik, hogy azok a távoli, üres síkságok és nyomorúságos

hegyvidékek cseppet sem érdekesek.

A kapitány dühösen összeszorította a száját.

-

Az idők végezetéig átnézel rajtam?

Westfall ráncolni kezdte a homlokát.

-

Észre sem vettem, hogy átnéztem rajtad.

Celaena némán csücsöríteni kezdett a szájával. Megpróbálta nem

kimutatni a rosszkedvét. Nehogy már megadja ezt az elégtételt a fickónak.

- Hány éves vagy?

- Huszonkettő.

- Nahát, milyen fiatal! - kiáltotta a fogoly, és vadul csapkodni kezdett a

szempillájával. Arra számított, hogy a férfi mond valamit válaszul. - Hogy

jutott fel egy ifjú ilyen gyorsan a ranglétra tetejére?

A kapitány megvonta a vállát.

- És te hány éves is vagy? — kérdezte.

- Tizennyolc.

Bejelentése semmilyen reakciót sem váltott ki.

-

Persze, tudom - válaszolt a ki nem mondott megjegyzésre. - Igazán

figyelemre méltó, hogy zsenge korom ellenére már ilyen sokra vittem.

-

A bűnözéssel nem vitted sokra, Sardothien.

-

Az igaz, de akkor is én vagyok a világ leghíresebb orgyilkosa!

Erre sem kapott választ.

-

Nyugodtan kérdezd meg, hogy miként sikerült.

-

Mi sikerült miként? - értetlenkedett a fiatalember.

-

Ilyen gyorsan ilyen nagy hírnévre szert tennem.

-

Nem akarok erről hallani.

A fogoly nem kimondottan ezt a választ várta.

-

Nem vagy valami kedves - állapította meg vicsorogva. Ha tényleg

a fickó idegeire akar menni, akkor kénytelen lesz nagyobb erő- feszítéseket

tenni.

-

Te csak egy bűnöző vagy, én viszont a királyi testőrség kapitánya.

Semmi sem kötelez arra, hogy kedvesen viselkedjek, vagy hogy

beszélgetésbe elegyedjek veled. Örülj neki, hogy nem zárattalak be abba a

kocsiba!

-

Úgy vélem, te még akkor is kiállhatatlan vagy, ha véletlenül ke-

gyeskedsz leereszkedni odáig, hogy valakit kitüntess a figyelmeddel.

Celaena kezdett ingerülté válni, amikor a kapitány erre a megjegyzésére

sem válaszolt. Néhány percig sikerült is befogni a száját. De aztán csak nem

bírta tovább, és megkérdezte:

-

Jó barátok vagytok a koronaherceggel?

-

Semmi közöd a magánéletemhez.

A lány csettintett a nyelvével.

-

Talán valami előkelő uraság vagy?

-

Meglehetősen - felelte a fiatalember, és leheletnyivel jobban ki-

húzta magát.

-

Netán herceg?

-

Nem.

-

Netán főnemes? - tudakolta tovább. Amikor nem kapott választ,

lassan elmosolyodott. - Chaol Westfall nagyúr.

Legyezni kezdte magát a kezével.

-

Le merném fogadni, nagyuram, hogy sok udvarhölgy valóság gal

elolvad a közeledben!

-

Ne hívj így! Nem kaptam főnemesi rangot - válaszolta halkan a

fiatalember.

-

Van talán egy bátyád?

-

Nem.

-

Akkor miért nem te kaptad meg a családod rangját?

Most sem kapott választ. Tudta, hogy ezen a ponton abba kellene hagynia

a kötözködést, de egészen egyszerűen képtelen volt rá.

-

Talán botrányba keveredtél? Megfosztottak az elsőszülötti jo-

gaidtól? Nahát, vajon milyen mocskos cselszövésbe keveredhettél?

A kapitány olyan erővel szorította össze a száját, hogy az ajka el-

fehéredett. Celaena közelebb hajolt hozzá:

- Nem gondolod, hogy...

- Betömjem a szádat, vagy képes leszel a segítségem nélkül is befogni?

— mordult fel a férfi. Kifejezéstelen arccal bámult maga elé, a koronaherceg

irányába. A fogoly kis híján felkacagott, mert meglátta a kapitány savanyú

arckifejezését, amikor újra megszólalt:

- Van feleséged?

- Nincs.

Celaena piszkálni kezdte a körmét.

- Én sem mentem még férjhez.

Westfall orrcimpái már remegtek a visszafojtott indulattól.

- Hány évesen lettél a testőrség kapitánya?

- Húsz voltam - horkant fel a tiszt, és erősen meghúzta a lova kantárját.

A karaván egy jókora tisztáson állt meg. A katonák leszálltak a nye-

regből. Celaena a kapitány felé fordult, aki éppen átlendítette a lábát a ló

fölött.

- Miért álltunk meg?

Chaol leoldotta a láncot a nyergéről, és határozottan megrántot-

ta. Ezzel jelezte a fogolynak, hogy ideje leszállnia.

- Ebédelünk — szólalt meg végül.

CELAENA FÉLRESIMÍTOTT egy elszabadult hajtincset az arca elől, és hagyta, hogy

a kapitány a láncnál fogva a tisztásra vezesse. Ha meg akar szökni, akkor

először Chaolt kell elintéznie. Ha csak kettesben lettek volna, talán meg is

próbált volna végezni a férfival. A lánc sem tette volna egyszerűvé a

támadást, ám így, hogy körülvették őket a kiválóan képzett, habozás nélkül

ölni képes királyi testőrök...

Chaol a fogoly mellett maradt, miközben a katonák tüzet rak tak, és az

élelmiszeres ládákból meg zsákokból előszedték a készleteket. Hozzáláttak a

főzéshez. Mások fatörzseket görgettek a tűz köré. Kisebb köröket alkottak

belőlük, és leülve várakoztak, miközben a társaik sütöttek-főztek. A

koronaherceg kutyái útközben kötelesség- tudóan gazdájuk oldalán ügettek,

de most farkukat csóválva az orgyilkos köré gyűltek, és lefeküdtek a

lábához. Legalább az állatok örültek annak, hogy ott volt velük.

Celaena igencsak megéhezett, mire az ölébe tettek egy tálnyi ételt. Még

ingerültebbé vált, mivel a kapitány csak némi habozás után ol dotta le róla a

láncot. Szúrós pillantással a fogoly szemébe nézett, és

csak utána vette le a vasat a csuklójáról. Aztán a bilincseket a bokájára

erősítette. A lány a szemét forgatta, miközben megkóstolt egy parányi

húsdarabot. Megfontoltan rágni kezdett. Már csak az hiányzott

volna, hogy mindenki szeme láttára elhányja magát. A katonák halkan

beszélgettek egymás közt. A fogoly alaposan körülnézett. Ket tőnket Chaollal

öt katona vette körül. A koronahercegnek természetesen saját tuskót hoztak,

akárcsak a mellette ülő Perringtonnak. A két főnemes igencsa k messze

foglalt helyet. Dorian az előző este még öntelt jókedvvel viselkedett, ám

most az arca hideg volt, mint a jég, ahogy a herceggel társalgott. Csak úgy

áradt belőle a feszültség, cseppet sem volt nehéz észrevenni, mennyire

összeszorítja a száját, valahányszor Perrington megszólal. Nem sokat tudott

róla, hogy milyen a kapcsolatuk, de szívélyesnek semmiképp sem nevezte

volna.

A fogoly tele szájjal elnézett a herceg mellett, és alaposabban szemügyre

vette a fákat. Az erdő elnémult. A szénfekete kopók megfeszített füllel

kémlelték a környéket. Ugyanakkor viszont nem aggasztotta őket a csend.

Lassacskán a katonák is elcsendesedtek. A fogoly szíve dobbant egy nagyot.

Ez az erdő más volt, mint a többi.

A falevelek parányi ékkövekként ragyogtak. Aprócska rubint-,

igazgyöngy, topáz-, ametiszt-, smaragd- és gránátkő csöppek tündököltek a

magasban. Ugyanilyen válogatott kincsek szőnyege borította be az ebédelők

körül az erdő talaját. Hiába zúdultak rá pusztító hódítók, a Tölgyváld-erdő

errefelé érintetlen maradt. Még mindig ott visszhangzott benne annak az

erőnek a maradéka, ami miatt ezek a fák ilyen természetfeletti módon

gyönyörűnek tűntek.

Celaena csupán nyolcéves volt, amikor egy befagyott folyó partján, félig a

vízbe merülve megtalálta későbbi mestere, Arobynn Hamel, az orgyilkosok

királya. A félelmetes alak magával vitte a kislányt

az Adarlan és Terrasen határvidékén épült fellegvárába. Személyesen

gondoskodott a kiképzéséről, melynek köszönhetően a lány lett Arobynn

legügyesebb és egyben leghűségesebb orgyilkosa. Gazdá ja sohasem engedte

meg, hogy hazatérjen Terrasenbe. Celaena azonban még így is emlékezett

arra, milyen gyönyörű volt ez a világ, mielőtt Adarlan királyának parancsára

jelentős részét felperzselték volna. Mostanra már semmi sem maradt bel őle,

amiért érdemes lenne visszamennie oda. Arobynn ugyan sohasem mondta ki

hangosan, ám ha a lány elutasította volna az ajánlatát, ha nem egyezett volna

bele, hogy kiképezze, akkor átadta volna olyanoknak, akik habozás nélkül

végeztek volna a gyerekkel. Vagy még annál is szörnyűbb dolgokat műveltek

volna vele. A nyolcévesen árvaságra jutott gyermek már akkor is pontosan

tudta, hogy Arobynn mellett kaphat még egy esélyt. Ha új nevet vesz fel,

olyat, amit senki sem ismer, de egy napon majd mindenki félni fog, akkor

elkerülheti azt a rettenetes sorsot, ami elől tíz esztendővel korábban egy

éjszaka belevetette magát a folyam jeges vizébe.

-

Átkozott erdő! - mordult fel az egyik közelben ülő, olajbarna bőrű

katona. Mellette a társa vihogni kezdett.

-

Minél hamarabb felégetik, annál jobb.

A katonák bólogatni kezdtek, Celaena viszont valósággal meg dermedt.

-

Árad belőle a gyűlölet - folytatta az egyik harcos.

-

Mégis mire számítottál? — csattant fel a lány hangja. Chaol azonnal

megmarkolta a kardját, miközben a katonák a fogoly felé fordul tak.

Némelyikük vicsorogva nevetett. - Nem közönséges vadonban járunk.

Villájával körbemutatott.

-

Brannon erdejében vagyunk.

- Az apám sokat mesélt róla, hogy régen tele volt Másfélékkel -

válaszolta az egyik katona. — De mára már nyomuk sem maradt.

A társa nagyot harapott az almájába, aztán megszólalt: - Eltűntek,

akárcsak a többiek, mint az átkozott, korcs tündérek.

Valaki gyanakodni kezdett:

- De végleg megszabadultunk tőlük? Ugye megszabadultunk?

- Inkább vigyáznál a nyelvedre - mérgelődött Celaena. - Brannon király

a tündérek közül való volt, és a Tölgyváld még mindig az övé.

Cseppet sem lepődnék meg azon, ha némelyik fa még emlékezne rá.

A katonák nevetni kezdtek.

- Akkor ezeknek a fáknak már kétezer éve is itt kellett volna állniuk —

bizonygatta az egyik.

- A tündérek halhatatlanok - ellenkezett a lány.

- A fák viszont nem.

Celaena gyilkos tekintettel megrázta a fejét, majd újabb parányi

húsdarabot tűzött a villájára.

- Te meg honnan tudsz ennyit erről az erdőről? - kérdezte Chaol halkan.

Talán gúnyolódni akart? A katonák várakozva előrehajoltak. Úgy vélték,

mindjárt nevetni fognak egy nagyot. A kapitány aranybarna szemében

azonban csupán kíváncsiság csillogott. A fogoly lenyelte a húsdarabot.

- Mielőtt Adarlan hódító hadjáratba kezdett volna, ezt az erdőt átitatta a

mágia - szólalt meg halkan, de cseppet sem dacosan. A ka pitány némán

várta, hogy folytassa, ám a lánynak esze ágában sem volt.

- És? — tudakolta.

- Ez minden, amit tudok - jelentette ki a lány, és az őre szemébe nézett.

A katonák csalódott képpel ismét az ételnek szentelték figyelmüket. Semmi

olyat nem hallottak, amin röhöghettek volna egy jót.

Csakhogy Celaena hazudott, és ezzel Chaol is tisztában volt. A fogoly

rengeteg mindent tudott erről az erdőről. Tisztában volt vele, hogy a vadon

milyen Másféle népeknek adott otthont valaha. Éltek itt gnómok, szellemek,

nimfák, manók és még rengeteg más faj is, olyan népek, melyeknek már rég

nem emlékezett a nevére sem senki. Mindegyikőjük fölött a nagyobb termetű,

az emberekre sokban hasonlító unokatestvéreik, a halhatatlan tündérek

uralkodtak. Ezek a lények hódították meg elsőként a földrészt. Őket tartották

Erilea legősibb teremtményeinek.

Ahogy azonban Adarlanban egyre jobban terjedni kezdett a romlottság, és

a király fegyvert fogott, hogy foglyul ejtse és kiirtsa a titokzatos lényeket, a

Másféle népek, és maguk a tündérek is elmenekültek. A világ távoli,

érintetlen fertályaiban kerestek menedéket. Adarlan ura törvényen kívülinek

nyilvánított mindent, aminek a leghalványabb köze is lehetett a varázserőhöz:

a mágiát, a tündéreket és a Másfélék minden fajtáját. Az uralkodó olyan

gondos munkát végezett, hogy még akinek a vérében volt a mágia - ezek közé

tartozott Celaena is -, elhitte, hogy az soha nem is létezett. A király

kijelentette, hogy a varázslat sértő az Istennőre és a kisebb istenségekre

nézve. A mágia használói szemérmetlen módon az isteni erőt próbálják meg

utánozni. Bár a király betiltotta a varázslást, az emberek tisztában voltak az

igazsággal. Ám alig egy hónappal azután, hogy elrendelték a mágikus dolgok

teljes körű betiltását, a varázserő teljesen és tökéletesen eltűnt. Csak úgy, saját

magától. Talán, mert a mágia megérezte, hogy milyen iszonyatos borzalmak

következnek majd.

Celaena nagyon is jól emlékezett a nyolcadik és kilencedik életévében

tomboló tüzekre, melyekben elhamvadtak az ősi, pótolhatatlan bölcsességgel

teli könyvek, ahogy hangosan jajveszékeltek a

bölcs látnokok, nagy hatalmú gyógyítók, amikor maguk is a lángok

martalékává váltak. A boltocskák kirakatai hangosan csörömpöltek,

ahogy bezúzták őket, a szent helyeket romba döntötték, meggyalázták , és

még a nyomukat is eltörölték. A mágia művelői közül sokan odavesztek a

lángok közt, míg a túlélők nagy része fogolyként az északi sóbányákban

kötött ki. A legtöbbjük nem bírta túl sokáig.

Celaena jó ideje már nem is gondolt az elveszett kincsekre. Egykori

épességeinek emléke azonban még a mai napig is gyakran kísértette. A

mészárlás ellenére talán nagyon is jó volt, hogy a varázserő eltűnt. A mágia

túlságosan is veszélyes dolog ahhoz, hogy épeszű ember játszadozzon vele.

Könnyen meglehet, hogy a saját különleges képességei mostanra már

végeztek volna a lánnyal.

A tábortűz füstje könnyeket csalt a szemébe, amikor újabb falatot kapott be

a húsból. Sosem felejtette el az ősi Tölgyváld-erdőről szóló történeteket. A

sötét, iszonyattal teli völgyek és a mély, csendes tengerszemek legendáit.

Emlékezett a fénnyel és mennyei énekszóval teli barlangokra is. Mostanra

azonban mindebből már csak a történetek maradtak. Semmi több. Aki szóba

hozta őket, az elkerülhetetlenül bajba keveredett.

Felpillantott a fák sűrű koronájára. Nézte, ahogy a napfény ke -

resztülszűrődik a lombokon. A feltámadó szélben a fák mintha csak

egymásnak integettek volna hosszú, csontos karjaikkal. Önkéntelenül is

megborzongott.

Az ebéd szerencsére nem tartott sokáig. A lánc a bokájáról visszakerült a

csuklójára, a megetetett lovakat pedig ismét felnyergel ték. Celaena lába

annyira elzsibbadt, hogy csupán Chaol segítségével tudott felülni a hátasára.

Mindene fájt a hosszú lovaglástól, rá- adásul az orrát is megviselte, hogy

folyamatosan érezni kényszerült az izzadó lovak szagát és az állatok

ürülékének a bűzét.

A nap hátralevő részében megállás nélkül haladtak. Az orgyilkos némán

ült a nyeregben, és a tovatűnő erdőt figyelte. A feszültség csupán akkor

engedett fel benne, mikor végre kiértek a hosszan elnyú ló völgyből. Mire

megálltak, hogy éjszakára tábort verjenek, már az egész teste sajgott.

Vacsora közben egy szót sem szólt. Nem érdekelte különösebben az sem,

hogy felállítottak neki egy aprócska sátrat. Az őrök kívül vigyáztak rá. A

láncot nem vették le a kezéről, a végét egész éjjel valamelyik fegyveres

tartotta. Elaludt, ám az álmok elkerülték. Amikor viszont fel ébredt, nem

akart hinni a szemének.

A szalmazsákja végében apró, fehér virágszirmok borították a ta lajt.

Számos, kicsike lábnyom vezetett be és ki a sátorból. Mielőtt valaki

beléphetett volna, hogy észrevegye a meglepő nyomokat, Celaena gyorsan

megsemmisítette a bizonyítékokat, elsöpörte a lábak nyomát, a

virágszirmokat pedig beletömte az egyik hátizsákba.

Bár a nap hátralevő részében senki sem hozta szóba a Másféle népeket, a

fogoly figyelte a katonák arcát. Annak a jelét kereste, hogy a fegyveresek

észrevettek-e valami különöset. A következő nap folyamán is idegesen

törölgette tenyerét, és a szíve háborodottan dobogott. Fél szemmel

mindvégig gondosan ügyelt a környező rengetegre.

AZ ÚTJUK JÓ KÉT HÉTEN ÁT TARTOTT. Déli irányba haladva átszel-

ték a földrészt. Az éjszakák egyre hidegebbek, a nappalok pedig egyre

rövidebbek lettek. Négy napon keresztül jeges eső kísérte őket a z útjukon.

A fagyos idő annyira megviselte a lányt, hogy a nyomorúságában. már

azon járt az esze, hogy talán jobban járna, ha belevetné magát az egyik

szakadékba. Szerencsés esetben akár még Chaolt is magával ránthatja a

mélységbe.

Mindenki bőrig ázott és félig megfagyott. A fogoly azt még el- viselte

volna, hogy csavarni lehet a vizet a hajából, ám az átázott cipője pokoli

szenvedést okozott neki. Úgy érezte, hogy lefagytak a lábujjai.

Éjszakánként mindkét lábfejét gondosan becsavarta, ha a holmija között

talált valamilyen száraz ruhadarabot. Úgy érezte, mintha kezdene elevenen

elrohadni. Megérezve a húsába maró dermesztő széllökéseket, arra

számított, hogy a bőre előbb-utóbb el- az eső majd lefoszlani a csontjairól.

De mivel még csupán ősz volt, az eső hi rtelen elállt, és újra felhőtlen,

ragyogó égbolt borult az utazók feje fölé.

Celaena félig-meddig aludt a nyeregben, mikor a koronaherceg kivált

a menetoszlopból, és hátraügetett hozzá. Sötét haja csak úgy lobogott a

szélben. Vörös köpenye bíbor hullámként úszott mögötte a levegőben.

Egyszerű fehér ingére arany hímzéssel díszített, kobaltkék zekét húzott.

A fogoly legszívesebben a szemét forgatta volna, ám be kellett ismernie,

hogy a fiatalember meglehetősen jól néz ki térdig érő, barna csizmájában.

Széles bőröve is egészen jól mutatott, bár vadászkésének markolatán

ízléstelenül sok volt a drágakő. A herceg Chaol mellett torpant meg.

—

Gyere! — szólt a kapitányra, és fejével a meredek, fűvel borított

hegy csúcsa felé biccentett. A csoport már éppen indult volna felfelé.

—

Hogyan, uram? — kérdezte a kapitány, meglengetve Celaena

láncát, hogy Dorian is észrevegye. Ahova Chaol ment, oda a lánynak is

mennie kellett.

—

Gyere, és nézd meg a kilátást! - magyarázta Dorian. - Hozd ezt

is, ha kell!

Celaena kis híján felfortyant. „Ezt is?” Mintha csak valamilyen

poggyászról beszéltek volna! Chaol kiléptetett a sorból. Vadul meg-

rántotta a láncot. A lány erősen szorította a kantárt, és a három ló

vágtázni kezdett. A nedves lószőr szaga valósággal beleette magát az

orrába. Gyorsan haladtak felfelé a meredek hegyoldalon. A ló hatalmas

ugrásokkal vágtázott. Celaena kis híján felkiáltott, amikor hátrébb

csúszott a nyeregben. Ha leesne a lóról, nem élné túl a szégyent. A

lenyugvó nap közben előbukkant a fák mögül. Elakadt a lélegzete, ahogy

megpillantotta az első, majd a második, a harmadik, aztán még újabb hat

égre törő torony körvonalait.

A hegy tetejéről megbámulhatta Adarlan leghíresebb látványos ságát.

Résvár nevezetes üvegpalotáját.

A magasba törő város egy pöffeszkedő szörnyeteg volt, csillogó

kristályból faragott bástyákkal és hidakkal, csarnokokkal és tornyokka l ,

kupolával fedett báltermekkel és hosszú, végtelen folyosókkal. Az eredeti,

kőből épült palota fölé emelték. Megépítéséhez egy királyság teljes

vagyonára volt szükség.

A fogoly felidézte magában, hogy milyen volt, amikor nyolc évvel

ezelőtt, jéggé dermedve először megpillantotta. A bőre ugyan- olyan hideg

volt, mint kövér pónija patái alatt a fagyott föld. Már akkor is ízléstelennek

találta az építményt. Úgy vélte, hogy óriási

vagyont és rengeteg ember tehetségét pocsékolták el rá. A tornyok karmos

ujjakként meredtek az égbolt felé. Jól emlékezett világoskék köpenyére,

melyet folyamatosan birizgált. Frissen befont haja

mintha csak le akarta volna nyomni a fejét. Harisnyája alatt viszketett a lába,

ahol hozzádörzsölődött a nyereghez. Nagyon megijedt, mikor egy helyen sár

fröccsent piros, bársonycipellőjére. Ráadásul egyre csak az a férfi járt az

eszében. Az az alak, akivel három nappal korábban végzett.

Még egy torony, és összedől ez az egész szörnyűség - méltatlan-

kodott a koronaherceg. Chaol másik oldalán állva bámulta a palotát. A hátuk

mögül jól hallatszott a közeledő karaván hangja. — Még jó pár mérföldet

meg kell tennünk. Jobban szeretnék fényes nappal

átvágni ezeken a hegyeken. Ma éjjel itt verünk tábort.

- Az apád vajon mit szól majd ehhez a lányhoz? - kérdezte Chaol. - Ó,

nem lesz vele semmi baj. Amíg ki nem nyitja a száját. Utána majd kezdetét

veszi az üvöltözés és a vádaskodás. Én pedig bizonyára meg fogom bánni,

hogy két hónapon keresztül futottam után a . Csak hát... Szóval azt hiszem,

atyámnak ennél sokkal súlyosabb gondok miatt kell mostanában aggódnia.

A herceg biccentett, és elügetett.

Celaena képtelen volt levenni a tekintetét a kastélyról. Még innen, a

távolból is parányinak érezte magát mellette. Már el is feledkezett róla, hogy

milyen nyomasztóan hatalmas ez az épület. A katonák leszálltak a nyeregből,

tüzet gyújtottak, és felállították a sátrakat.

-

Olyan képet vágsz, mint aki a hóhérát bámulja, nem pedig a

szabadság ígéretét — szólalt meg a kapitány.

A lány az ujja köré tekerte a kantár bőrszíját, mielőtt megszólalt volna:

-

Furcsa, hogy újra látom.

-

A várost?

-

A várost, a palotát, a nyomornegyedeket, a folyót.

A palota árnyéka támadni készülő fenevadként siklott végig a vá roson.

-

Még mindig nem tudom, hogy pontosan mi is történt.

-

Hogyan kaptak el?

Celaena bólintott:

-

Dacára a tökéletes világ látomásának, melyben minden ország

egyetlen hatalmas birodalomban egyesül, az uralkodók és a politikusok

gyakran egymás torkának ugranak. Azt hiszem, az orgyilkosok is pont

ilyenek.

-

Azt hiszed, hogy a saját társaid egyike árult el?

-

Mindenki tudta, hogy én. kapom a legjobb megbízásokat. A mun-

kámért annyi pénzt kérhettem, amennyit csak akartam - felelte az orgyilkos,

és a tekintete végigsiklott a messzibe nyúló nagyváros ut cáin és a folyó

kígyózó, csillogó vonulatán. - Amikor eltűntem a képből, a megürült

helyemet azonnal elfoglalták, valaki átvette a jövedelmező üzletet. Lehet,

hogy egyvalaki, de az is elképzelhető, hogy többen voltak.

- Hiba volt azt hinni, hogy azok az alakok akárcsak hírből is ismeri k a

becsületet.

- Semmi ilyesmiről nem beszéltem. A legtöbbjükben soha egyetlen

percig sem bíztam. Tisztában voltam azzal, hogy gyűlölnek.

Természetesen volt valaki, akire gyanakodott. A legvalószínűbb,

szóba jöhető elkövető személye miatt, azonban egyelőre képtelen volt,

végiggondolni a dolgot. Egyelőre még nem. De talán később

sem, soha az életben.

- A sóbánya szörnyű lehetett — folytatta Chaol. Ezúttal nem go-

noszkodott, és nem is próbálta meg kigúnyolni. Lehetséges, hogy

rokonszenvet érzett a hangjában?

- Hát igen — mondta a lány. - Az volt.

A fiatalember tekintete elárulta, hogy ennél többet akar hallani. Na és mit

számítana, ha kiöntené neki a szívét?

- Amikor megérkeztem, rövidre nyírták a hajamat, rongyokba bújtattak,

és csákányt nyomtak a kezembe. Nem mintha tudtam volna, hogyan kell

használni. Odaláncoltak a többiek mellé, és nekem is bőségesen kijutott a

korbácsból. A felvigyázóknak azonban világosan megmondták, hogy nagyon

is figyeljenek oda rám. Éppen ezért nem felejtkeztek el arról, hogy sót

dörzsöljenek a sebeimbe. Azt a sót, amit előtte én bányásztam ki. Olyan

gyakran megkorbácsoltak, hogy némelyik sebhely sosem záródott össze

rendesen. Csupán néhány együtt érző eyllwe-i elítéltnek köszönhettem azt,

hogy a sebeim nem fertőződtek el. Valamelyikük minden éjjel ébren maradt

velem, hogy megtisztítsa a hátamat.

Chaol nem válaszolt, csupán gyors pillantást vetett a lányra, mie lőtt

leszállt volna a nyeregből. Talán bolondot csinált magából, hogy így

kitárulkozott? A férfi aznap már nem beszélgetett vele. Csupán néhányszor

kiáltott oda neki valamilyen utasítást.

Celaena hörögve ébredt. Egyik kezét a torkára szorította. Szakadt róla a

hideg verejték, facsarni lehetett volna a ruhájából. Nem elő ször volt része

ebben a rémálomban. Újra és újra átélte, milyen az, ha elevenen behajítják az

egyik tömegsírba. És amikor megpróbál kimászni a rohadó testek közül,

visszarángatják a mélybe. Többsornyi holttest nehezedik rá, senki sem veszi

észre, hogy ott fekszik. Hiába sikoltozik. Elevenen eltemetik.

A hányingerrel küszködve átkarolta a térdét. Kényszerítette ma gát, hogy

elvégezze a légzőgyakorlatot. Kicsit félrehajtotta a fejét. Hegyes térde

nekinyomódott a pofacsontjának. A szokatlanul me leg időjárás miatt nem

állítottak sátrakat. Így ülve páratlan látvány nyílott a fővárosra. A ragyogóan

megvilágított palota csillogó, csupa jég és gőz hegyként emelkedett az alvó

város fölé. Mintha valami zöldes ragyogás áradt volna belőle. Talán még

lüktetett is a fénye.

Arra gondolt, holnap ilyenkor már az üvegfalak rabja lesz. Ez az éjszaka

azonban egyelőre még csendes. Mint vihar előtt, olyan ez a csend.

Mintha az egész világ aludna. Álomba bűvölte a palota tenger zöld

ragyogása. Az idő megállíthatatlanul halad. Hegységek emelkedtek és

tűntek el. Indák burkolták be a szendergő várost, hogy mindent eltakarjanak

töviseikkel és leveleikkel. Egyedül ő maradt ébren.

Maga köré tekerte a köpenyét. Győzni fog. A győzelem után pe dig a

királyt szolgálja. Legvégül pedig eltűnik a semmiben. Akkor majd nem kell

többé palotákra, királyokra vagy orgyilkosokra gondolnia. Semmi kedve

nem volt hozzá, hogy ismét ő uralja a várost. A varázserő kihunyt, a

tündéreket száműzték vagy kivégezték,

Caleaának pedig többé már semmi köze sem lehet a királyságok

felemelkedéséhez és bukásához.

A sors semmit sem tartogatott számára. Most már semmit.

Dorian Havilliard keze kardjának markolatán nyugodott, miköz ben az alvó

társaság túlfeléről figyelte az orgyilkost. A fiatal nő ből különös szomorúság

áradt. Mozdulatlanul ült. Átölelte a térdét. A holdfényben a haja ezüstösen

ragyogott. Megszokott, vakmerő, megátalkodott arckifejezése eltűnt. A

szemében a kastély fényei ragyogtak.

A herceg úgy vélte, hogy a különös, megkeseredett lány valójában nagyon

is gyönyörű. Volt valami megkapó abban, ahogy szikrák villantak a

szemében, ha megpillantott valami igazán gyönyörű dolgot maga körül. A

herceg képtelen volt megérteni, mi lehet ennek az oka.

A fogoly szinte megbűvölve bámulta a palotát. Az alakja tökéletesen

kirajzolódott az Avery-folyó partján magasodó, szemkápráztatóan fényes

épületóriás háttere előtt. A magasban gyülekezni kezdtek a felhők. A lány

felemelte a fejét. A szürke kavargásban rés támadt, és felragyogott néhány

csillag. A herceg önkéntelenül is arra gondolt, hogy a csillagok odafentről a

lányt figyelik.

Ugyanakkor súlyos hiba lett volna elfeledkeznie arról, hogy a csinos és

talpraesett leány valójában életveszélyes gyilkos. Vér tapad a kezéhez, és

talán kevesebb erőfeszítésébe kerül elvágnia valakinek a torkát, mint hogy

kimondjon egy kedves szót. Pontosan ezért volt ő a jelöltje. Aki megküzd a

bajnoki címért. A herceg kedvéért fog harcba szállni. Miatta, és hogy

visszanyerje a szabadságát. Ennyi és

semmi több. A fiatalember hátradőlt, és továbbra is a kardját mar kolva

elaludt.

Az éjszaka folyamán több dologról is álmodott. Egy látomás azonban

újra és újra felbukkant előtte. Egy csodálatos lány bámul ta a csillagokat, a

csillagok pedig visszanéztek a lányra.

A TRÓNÖRÖKÖS ÉRKEZÉSÉT harsonaszó jelezte, ahogy keresztülhaladtak Résvár

magasba törő, alabástromfalai alatt. A főváros fölött rengeteg borvörös

zászló lobogott a szélben. Mindegyiket arany wyvern ékesítette. A

macskaköves utcákról elzavarták a járókelőket. Celaena kezéről lekerült a

lánc. Szépen felöltözött, kifestette magát, és Chaol előtt ült a nyeregben.

Savanyú képet vágott, amikor a város bűze megcsapta az orrát.

A fűszerek és a lovak szaga sem tudta elnyomni a mocsok, a vér és a

megsavanyodott tej bűzének különös keverékét. A levegőben leheletnyit ott

sejlett az Avery sós vizének illata is. Ez a szag gyökere sen más volt, mint

amit Távolvégen megszokott. A széles folyam há tán Erilea minden tájáról

érkeztek hadihajók, áruval és rabszolgá kkal megpakolt bárkák, meg persze

a félig elrohadt, pikkelyes hústól mélyre merülő halászhajók is. Elképesztő,

hogy az emberek képesek megenni ezt a szörnyűséget! Az utca két oldalán

rengetegen ácsorog- tak. Ugyanúgy akadtak itt szakállas utcai árusok, mi nt

féltucatnyi kalapdobozt cipelő cselédlányok. Mindenki mozdulatlanná

dermedt,

amikor a büszke zászlósok elügettek közöttük, Dorian Havilliard pe dig

integetni kezdett.

A koronaherceg nyomában lépdeltek. A fiatalember Chaolhoz hasonlóan

vörös köpenyt viselt. A bal melle fölött a királyi pecsétre emlékeztető dísztű

fogta össze a ruháját. A herceg gondosan nyírt frizuráját aranykorona

ékesítette. A fogoly kénytelen volt beismerni, hogy a fiatalember

meglehetősen fejedelmien néz ki.

A tömegben fiatal nők tolakodtak az első sorba. Jókedvűen integettek.

Dorian rájuk kacsintott, és szélesen elvigyorodott. Celaena figyelmét

azonban nem kerülte el, hogy ugyanezek a nőszemélyek milyen szúrós

pillantásokkal méregették őt, amikor végre kegyeskedtek szemrevételezni a

herceg kíséretét is. Tudta, hogy a látszat alapján alighanem arra gondolnak,

hogy egy új szerető érkezik a palotába. Így aztán kajánul rájuk mosolygott,

hátrasimította a haját, és epekedő pillantásokat vetett a herceg hátára.

Fájdalom hasított a karjába.

-

Mi volt ez? — förmedt rá a testőrkapitányra, aki az előbb

megcsípte.

-

Borzasztóan nézel ki - sziszegte a fiatalember, miközben tovább

mosolygott a tömegre. Celaena pontosan ugyanilyen negédesen bá multa a

környezetét.

-

Ezek néznek ki itt borzasztóan.

-

Fogd be a szád, és viselkedj rendesen!

A férfi lehelete valósággal perzselte a tarkóját.

-

Le is ugorhatnék a lóról, hogy elszaladjak - kötözködött a lány.

Jókedvűen odaintegetett egy fiatal férfinak. Az alattvaló leesett ál lal

bámulta a nagylelkű udvarhölgy kedvességét. — Egy pillanat alatt

eltűnhetnék.

-

Na persze. Csak addigra már három nyílvessző állna ki a hátad ból.

- Annyira kedves vagy.

Beértek a kalmárok negyedébe. Itt még nagyobb tömeg nyüzsgött a fehér

kővel borított, széles sugárutat szegélyező fasor árnyékéban. Az üzletek

kirakata szinte teljesen eltűnt az emberek sorfala mögött. Celaena érezte,

ahogy feltámad benne a mohó vágy. A tekintete végigsiklott az egymást

követő üzleteken. Mindegyik kirakatban gyönyörű ruhákat és köntösöket

látott. A tetszetős öltözékeket a csillogó gyémántok tárlói és a

virágcsokorként egymás mellé tett, széles karimájú kalapok háta mögött

helyezték el. Mindenek- fölött pedig ott tornyosult az üvegpalota. Annyira

magas volt, hogy a lánynak egészen hátra kellett hajtania a fejét, hogy

megnézhesse a legfelső tornyokat is. Miért ezen a hosszú és kényelmetlen

útvonalon haladtak? Tényleg valóságos körmenetet akartak tartani?

Nyelt egy nagyot. Az épületek közti résen át megpillantotta a széttárt

molylepkeszárnyakra emlékeztető vitorlákat. A széles út most már a folyó

partján vezetett tovább. A rakpart mentén rengeteg hajó horgonyzott. A

kötelek és hálók őserdejéből tengerészek szólongatták egymást. Túl sok volt

a dolguk ahhoz, hogy felfigyeljenek a fejedelmi menetre. A lány csak akkor

kapta fel a fejét, amikor meghallotta egy korbács csattanását.

Az egyik kereskedelmi hajóról rabszolgák tántorogtak a part felé. A

leigázott nemzetek alattvalóinak különös keverékét pillantotta meg.

Származásuktól függetlenül mindegyik egyforma, kifejezéstelen tekintettel

bámult maga elé. Hogy milyen sokszor találkozott már ilyen reménytelen

szerencsétlenekkel! A legtöbb rabszolga hadifogolyként került ide. Olyan

lázadók voltak, akik túlélték a harcokat, elkerülték a vesztőhelyet, és

kibírták a végtelenbe nyúló adarlani hadtápvonalak megpróbáltatásait.

Bizonyára olyanok is akadtak közöttük, aki ket tetten értek, miközben

varázslattal próbálkoztak. Másokat csupán

ennek a gyanúja juttatott rabszolgasorba. Azután voltak itt olyan hét -

köznapi halandók is, akik egyszerűen csak rossz hel yen voltak, rossz

időben. Most, hogy jobban odafigyelt rájuk, a kikötő egész területén

számtalan láncra vert rabszolgát vett észre. Izzadva dolgoztak a dok-

kokban, nehéz terheket cipeltek, napernyőt tartottak, vizet öntöttek, ám a

tekintetüket egy pillanatra sem fordították el a földről vagy az égboltról.

Sosem néztek a közvetlenül előttük lévő dolgokra.

Legszívesebben kivetette volna magát a nyeregből. Oda akart ro hanni

hozzájuk, de legalábbis üvölteni szeretett volna, hogy nem, ő bizony nem

része a herceg udvarának, és semmi köze ahhoz, hogy a szerencsétlen,

megláncolt, éhező, összevert emberek idekerültek. El akarta mondani, hogy

ő maga is közöttük robotolt és vérzett. Velük volt, a családjukkal és a

barátaikkal. Nem tartozott a mindent elpusztító szörnyetegek közé. És azt is

elmondhatta volna nekik, hogy két évvel ezelőtt igenis tett valamit az

érdekükben. Kiszabadította a kalózok fejedelmének közel kétszáz

rabszolgáját. Csak hát az nem volt elegendő.

Úgy érezte magát, mintha hirtelen kiszakították vol na a jelenetből. Az

emberek továbbra is integettek és hajbókoltak. Nevettek és röhögtek.

Virágokat szórtak a lovak lába elé. Az orgyilkos alig ka pott levegőt.

Az út azonban hamarabb véget ért, mint ahogy remélte volna. Elöl

felbukkant a palota vasból és üvegből készült kapuja. Kinyíltak a dúsan

díszített, rácsos ajtószárnyak, és a boltívek alá vezető, macs kaköves út két

oldalán tucatnyi katona állt díszőrséget.

Lándzsájuk a magasba meredt. A kezükben téglalap alakú pajzsot

tartottak. A bronzsisakok alól sötét szemek figyelték az érkezőket.

Valamennyien vörös köpenyt hordtak. Páncélzatuk ugyan kopott nak tűnt,

de igen jó minőségű rézből és bőrből készült.

A boltíven túl az út lassan emelkedni kezdett. Kétoldalt arany- és

ezüstfényben tündöklő fák szegélyezték, az oldalt húzódó sövényből

szabályos időközönként üveg lámpaoszlopok emelkedtek a magasba. A

város moraja egyből elhalkult, ahogy átléptettek a következő boltív alatt.

Ezt már kizárólag csillogó üvegből emelték. Mögötte ott magasodott a

palota.

Chaol nagyot sóhajtott, amikor leszállt a tágas udvaron. Celaenát segítő

kezek emelték ki a nyeregből. Bizonytalanul állt a lábán. Mindenütt üveg

csillogott, és valaki megragadta a vállát. Az istállószolgák csendben és

fürgén elvezették a lovukat.

Chaol kissé oldalra húzta. Erősen fogta a lány köpenyét, amikor a

koronaherceg is odament hozzájuk.

-

Hatszáz szoba, a katonák és a cselédek körletei, három kert, va-

daspark és istállók mind a két oldalon - mondta Dorian. A tekintete

körbesiklott az otthonán. - Ki a fenének van szüksége ennyi helyre?

A fogoly haloványan elmosolyodott. Zavarba hozta a főnemes váratlan

nyíltsága.

-

El nem tudom képzelni, hogyan lehet nyugodtan aludni éjszaka,

ha csupán egy üvegfal van közted és a halálos zuhanás között.

Felnézett a magasba, de aztán gyorsan a talaj felé fordította az ar cát.

Nem volt éppenséggel tériszonya, de valósággal görcsbe rándult a gyomra,

amikor arra gondolt, hogy fel kell mennie oda a magasba, ahol csupán

üvegrétegek lesznek közte és a mélység közt.

-

Ezek szerint olyan vagy, mint én - nevetett Dorian. - Adj hálát az

isteneknek, hogy a kőépületben jelöltem ki a szállásodat. Én nagyon rosszul

érezném magamat, ha kényelmetlen volna a lakosztályom.

Celaena úgy döntött, hogy talán bölcsebb dolog lesz, ha most nem

vicsorog a trónörökösre. Alaposabban is megnézte magának a palota

lenyűgöző kapuit. Az ajtószárnyakat félhomályos, vörös

üvegből készítették. Olyan volt, mintha csak egy óriás szájába bá mult volna.

Azt azonban így is látta, hogy az üveg mögött kőből vol tak a falak. Úgy tűnt,

mintha az eredeti épület tetejére valaki odapottyantotta volna az

üvegpalotát. Micsoda elképesztő ostobaság! Kastély üvegből?

-

Úgy látom, került végre egy kis hús a csontodra. A bőrödne k is

kezd visszatérni a színe - folytatta Dorian. - Üdvözöllek az otthonomban,

Celaena Sardothien!

Odabólintott néhány arra járó nemesúrnak. Azok hajlongani kezdtek.

-

A próbatétel holnap kezdődik. Westfall kapitány elvezet a lak-

osztályodba.

Az orgyilkos megmozgatta a vállát, és a vetélytársait keresve kö rülnézett.

Úgy tűnt azonban, hogy velük együtt senki sem érkezett.

A herceg kegyesen biccentett a boldogságtól turbékoló udvaron cok

következő csoportjának. Amikor ismét megszólalt, nem nézett sem az

orgyilkosra, sem a testőrség kapitányára:

-

Jelentkeznem kell az apámnál - mondta, és a tekintete lassan

végigsiklott egy különösen szemrevaló udvarhölgy testén. Rákacsintott a

nőre, aki a legyezője mögé rejtette az arcát, miközben tovább sétált. Dorian

intett Chaolnak. - Este még találkozunk.

Anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna Celaenának, határozott

léptekkel elindult felfelé a palotába vezető lépcsőn. Vörös köpenye

valósággal úszott utána a levegőben.

A koronaherceg igazat mondott. A fogoly valóban a kőépület egyik

szárnyában kapott szállást. A lakosztálya jóval nagyobb volt annál,

mint amire számított. A tágas hálószobához fürdőkamra és egy öltö-

zőszoba is tartozott. Kapott egy aprócska étkezőt, és külön helyiség ben

zenélhetett, vagy múlathatta volna az idejét. Mindenütt arany és borvörös

bútorok álltak. Hálószobája egyik falát elképesztő méretű faliszőnyeg

ékesítette. A lakberendezőnek sikerült ízlésesen elhelyezni a heverőket és a

felettébb kényelmes karosszékeket. Az erkélye előtt szö kőkút csörgedezett a

kertben. A látvány lenyűgözte. Igyekezett nem törődni az erkélye alatt

őrködő katonákkal. Chaol magára hagyta. Celaena még azt sem várta meg,

hogy a lakosztály ajtaja bezáródjon a távozó férfi mögött, máris bezárkózott

a hálószobájába. Miközben a kapitány társaságában az előbb bejárták a

lakosztályát, az orgyilkos gondosan megszámolta az ablakokat (tizenkettő

volt belőlük), a kijáratokat (csupán egy akadt) valamint az ajtó előtt, az

ablakok tövében és az erkély alatt álló katonákat. Azok kilencen voltak.

Mindegyik karddal, késsel és számszeríjjal volt felszerelve. A harcosok

fenemód ébernek látszódtak, amíg a kapitányuk ott lófrált a közelükben, ám

a lány nagyon is tudta, a számszeríj nem az a fegyver, amit órákon keresztül

lövésre készen tart kezében az ember. Ahhoz kissé nehéz és ormótlan.

Nesztelenül odaosont a hálószoba ablakához. A márványfalhoz simult, és

kilesett a kertbe. Pontosan az történt, amire számított. Az őrök máris a

hátukra vetették a számszeríjakat. Adott esetben értékes másodperceket

fognak elpocsékolni azzal, hogy leakasszá k és felhúzzák a fegyvereket.

Ennyi idő pedig éppen elég lesz ahhoz, hogy megszerezze a kardjukat,

elvágja a torkukat és eltűnjön a kertben. Elmosolyodott, majd nyíltan az

ablak elé lépett. Alaposan megszemlélte a kertet. A távolabbi fal mögött jól

látszódtak a szomszédos vadaspark fái. Éppen eléggé ismerte a palotát

ahhoz, hogy tudja, az egyik déli részlegben kapott szállást. Ha

keresztülmegy a vadasparkon, akkor eljut a kőfalhoz, azon túl pedig a

folyóhoz.

Ezután kinyitotta és bezárta a komód, a ruhásszekrény és a szé-

pítőszeres szekrényke ajtaját. Természetesen egy szál fegyvert sem talált.

Még csak egy piszkavasat sem hagytak a lakosztályában. Az öltözőszekrény

egyik fiókjának a legmélyén azonban talált néhány ottfelejtett, csontból

faragott

hajtűt.

Elképesztő

méretű

öltözőjében

rábukkant

egy

varródobozkára. Ebben akadt némi fonál és zsineg is. Tűnek viszont nyoma

sem volt. Letérdelt az öltöző szőnyeggel borított padlójára, és fél szemmel a

háta mögötti ajtót figyelve gyorsan elintézte a hajtűket. Mindegyiknek

letörte a fejét, és a zsineggel összekötötte őket. Amikor elkészült, felállt az

amúgy üres öltözőben - a fogasokról egyetlen ruha sem lógott -, hogy

alaposabban is megvizsgálja az alkotását. Savanyú képet vágott.

A hevenyészett fegyver nem ért fel ugyan egy késsel, de a törött hajtűk

éles hegye okozhatott némi sérülést. Kipróbálta az ujja he gyén. Felszisszent,

mikor az egyik csontdarab keresztülbökte az ujján a bőrkeményedést. Igen,

egészen biztosan fájni fog az őrnek, ha majd tövig nyomja a torkába. Ezzel

éppen elég időt nyer ahhoz, hogy megszerezze a sebesült fegyvereit.

Hatalmasat ásítva visszatért a hálószobába. Megállt a puha matrac előtt,

és kezdetleges fegyverét elrejtette az ágy fölé boruló baldachin egyik

ráncában. Miután megszabadult a fegyvertől, még egyszer körülnézett a

szobában. Valami nem volt teljesen rendben a hálórész alaprajzával. De nem

is az alaprajzzal. A falak magassága zavarta valamiért. Képtelen volt

rájönni, mi zavarja. De a baldachin vásznában rengeteg dolgot el lehetett

volna még rejteni. Még mit dughatna oda anélkül, hogy felfigyelhetnének

rá? Chaol parancsára az érkezése előtt alighanem átkutatták a lakosztályt. A

hálószoba ajtajához lépett, és hallgatózni kezdett. Amikor biztosra vette,

hogy odakint nem lapul senki, kilépett az előszobába, és bement a

zeneszobába. Itt nemcsak muzsikálni, de játszani is lehetett. Végignézett a

falra erősített biliárddákók során, meg a vastag, zöld posztóval borított

asztalra rakott rikító színű, nehéz golyókon. Elvigyorodott. Chaol távolról

sem volt olyan körültekintő, mint amilyen- nek tartotta magát.

Egyelőre békén hagyta a biliárdkészletet. Őrei alighanem felfigyeltek

volna arra, ha a szobában mindennek lába kel. Ugyanakkor a dákók

igencsak jól jönnek majd, ha el kell menekülnie. Az ólomvégű pálcákkal

bármelyik őrt le tudná teríteni. A lány visszatért a hálószobájába, és

fáradtan bemászott az elképesztő szélességű ágyba. A matrac annyira puha

volt, hogy mélyen belesüppedt. Az ágyon akár három ember is kényelmesen

elaludhatott volna. Celaena az oldalára fordult. A szemhéja egyre jobban

elnehezedett.

Talán csak egy órát aludhatott, amikor a cseléd kopogással jelezte, hogy

megérkezett a szabó. Itt az ideje, hogy megfelelő udvari öltözéket

készítsenek neki. Kezdetét vette a méricskélés. Legalább egy órán keresztül

ugráltatták. Utána meg kellett tekintenie a különféle szöveteket és ragyogó

színű kelméket. A legtöbbet visszataszítónak találta. Némelyik persze

felkeltette az érdeklődését. Amikor azonban felpróbálta azokat, amelyek

állítólag előnyösen kiemelték volna az alakját, a szabó csupán elutasítóan

legyintett vagy gúnyosan mosolygott. Az orgyilkos arra gondolt, hogy ideje

volna az egyik igazgyöngy fejű tűt belenyomnia a fickó szemébe.

Utána megfürdött. Valamiért úgy érezte, ugyanolyan mocskos, mint

amilyen a sóbányában szokott lenni. Kifejezetten hálás volt a figyelmes

szolgálóknak. A legtöbb sebhely mostanra már beforrt, és csak vékony

vonal látszott a helyükön. Azonban a hátán a mély korbácsnyomok

továbbra is szörnyen néztek ki. A személyzet közel két órán át kényeztette.

Rendbe hozták a haját, szépen lecsiszolták

a körmét, és a kezéről meg a lábáról ledörzsölték a bőrkeményedéseket. A

végén Celaena elégedetten vigyorgott a tükörképére.

Csakis a fővárosban lehetett ilyen rendkívül ügyes cselédeket ta lálni.

Nagyon tetszett neki a saját látványa. Kifejezetten és teljes mértékben

elragadónak találta magát. Elegáns öltözéke szoknyából és egy fehér színű,

orchidealilával pettyezett és csíkozott, hosszú ujjú felsőrészből állt. Az

indigókék mellénykét vékony aranyzsinór szegé lyezte. A vállára jégfehér

csuklya lógott. A haját félig magasba emelte egy fuksziaszalag. A fürtjei

laza hullámban hullottak alá. A mosoly azonban lehervadt az arcáról,

amikor ráeszmélt, hogy miért is van itt.

A király bajnoka. Hát persze. Csakis. A tükörből sokkal inkább a király

ölebe nézett vissza rá.

-

Gyönyörű! - hallatszott egy érett női hang. Celaena megpördült. A

rajta lévő elképesztő mennyiségű szövet mozgásba lendült. Fűzője, ez az

átkozott, ostoba holmi, könyörtelenül összeszorította a bordáit, hogy alig

kapott levegőt. Pontosan ez volt az oka, hogy szívesebben viselt zekét és

nadrágot. A magas és enyhén túlsúlyos asszonyság kobaltkék és

őszibarackszínű udvari ruhát viselt. A színösszeállításból látszott, hogy a

királyi háztartás egyik cselédje állt előtte. A pirosló arcú, egészségtől majd

kicsattanó ismeretlen arcán csupán néhány ránc látszott. Meghajolt az

orgyilkos előtt.

-

Orsófej Philippa - jelentette ki, amikor kiegyenesedett. - A sze-

mélyes cselédje vagyok. Ön pedig alighanem...

-

Celaena Sardothien — felelte a lány nyugodtan. Az asszony szeme

tágra nyílt.

-

Ezt a titkot jobb lesz megőriznie, kisasszony — suttogta. — Csu-

pán én tudok róla. Meg talán az őrök, legalábbis úgy vélem.

-

És az udvaroncok mégis mit szólnak ahhoz, hogy ilyen sokan

őriznek?

Philippa közelebb lépett. Celaena barátságtalan pillantását figyel men

kívül hagyva, eligazította az orgyilkos szoknyájának ráncait, és

gondoskodott róla, hogy a felsőrész a megfelelő helyen minél jobban

kidomborodjon.

- Ó, a többi... jelöltnek is őrök állnak a szobái előtt. Bizony.

Vagy pedig azt gondolják, hogy az úrnőm a herceg legújabb előke lő

barátnője.

- A legújabb?

Philippa elmosolyodott, de a tekintetét nem vette le a ruháról:

- Ő hercegi fenségének igen nagy a szíve.

Celaena ezen cseppet sem lepődött meg.

- A nők kedvence?

- Nem érzem magamat felhatalmazva arra, hogy a fenséges úrról

beszéljek. Önnek is vigyáznia kellene ám a nyelvére.

-

Azt teszem, amit akarok.

Alaposabban is szemügyre vette a cseléd arcát. Miért éppen egy ilyen

elpuhult asszonyságot küldtek hozzá? Egy pillanat alatt képes lenne

harcképtelenné tenni.

-

Akkor nemsokára újra abban a bányában találja magát, kislány —

figyelmeztette Philippa csípőre tett kézzel. - Jaj, ne duzzogjon már!

Tönkreteszi az arcát, ha ilyen savanyú képet vág!

Felemelte a kezét, hogy megcsípje Celaena arcát, ám a lány félre -

húzódott.

-

Megőrültél? Orgyilkos vagyok, nem pedig valami ostoba ud-

varhölgy.

Philippa nevetni kezdett.

-

Akkor is csak nő marad, és ameddig a gondjaimra van bízva,

addig úgy is kell viselkednie, vagy vigyen el a Rém!

Celaena nagyot pislogott, majd halkan megszólalt:

-

Te elképesztően vakmerő vagy. Remélem, nem így viselkedsz,

amikor igazi udvarhölgyek vesznek körül.

-

Hát, bizonyára megvolt az oka annak, hogy éppen ön mellé

rendeltek.

-

Tisztában vagy azzal, hogy mivel jár az én hivatásom? Ugye?

-

Nem akarok tiszteletlennek látszani, de a munkám jóval töb bet ér

nekem, mint hogy elrettentsen az a lehetőség, hogy esetleg szó szerint

elveszthetem a fejem.

Celaena összevont szemöldökkel figyelte, ahogy a cseléd megfor dul, és

elindul kifelé.

-

Komolyan mondom, hogy ne duzzogjon! - kiáltotta hátra Philippa a

válla fölött. - Egészen kilapítja azt a kedves kis orrát.

Az orgyilkos még akkor is döbbenten kapkodott levegő után, amikor a

szolgáló már rég elment.

Adarlan koronahercege rezzenéstelen tekintettel bámulta az apját. Várta,

hogy először az uralkodó szólaljon meg. Az üvegtrónján ülő király némán

nézte a fiát. Dorian néha el is feledkezett róla, hogy a külseje mennyire eltért

az apjáétól. Inkább az öccse, Hollin hasonlított az uralkodóra. Ugyanolyan

széles válla, kerek arca és határozott vonásai voltak. A magas, kifinomult,

elegáns Dorian nem sokban hasonlított a birodalom urára. És akkor még nem

beszéltünk a szeme színéről! Még Dorian anyjának sem volt ilyen zöld

szeme. Senki nem tudta, kitől örökölhette.

-

Hát megérkezett? - kérdezte az apja. Kemény hangjában pajzsok

csattogása és nyílvesszők zizzenése zengett. A fia ennél kedve sebb

üdvözlésre soha nem számíthatott ezen a helyen.

- Nem jelent sem veszélyt, sem gondot, amíg itt van - jelentette ki a

lehető leghűvösebb hangon. Sardothien kiválasztása igen nagy kockázatot

jelentett. Próbára tette vele az apja türelmét. Nemsokára kiderül, hogy volt-

e értelme a merészségének.

- Pontosan ezt gondolta az a sok bolond is, akiket lemészárolt.

Dorian kihúzta magát, ám a király még nem fejezte be:

- Nem tartozik hűséggel senkinek sem, csakis önmagának. Szem -

rebbenés nélkül a szívedbe döfi a kését.

- Pontosan ezért ő a legalkalmasabb az erőpróbád megnyerésére

- válaszolta Dorian. Mivel az apja néma maradt, a fiú hevesen dobogó

szívvel így folytatta. - Egyébként, jobban belegondolva, ez az egész verseny

feleslegesnek tűnik.

- Ezt csak azért mondod, mert félsz, hogy veszítesz. Sajnálod a pénzt.

Szerencsére az apja nem tudhatta, hogy idősebb fia nem csupán azért kelt

hosszú útra, hogy megtalálja a maga bajnokát, nem csu pán aranyat akart

nyerni, hanem legfőképp az hajtotta, hogy ki sza baduljon a palotából. El

akart tűnni az idős férfi közeléből. Olyan hosszú időre, amennyire csak

lehetséges.

Dorian igyekezett megőrizni a nyugalmát, felidézte magában azokat a

szavakat, amelyeket úton hazafelé Távolvégről gondosan megfogalmazott:

-

Garantálhatom neked, hogy a lány képes lesz eleget tenni a fel-

adatnak; igazából nincs is szükség rá, hogy kiképezzük. De m ár mondtam

neked. Ostobaságnak tűnik ez az egész viadal.

-

Ha nem vigyázol a nyelvedre, téged állítalak céltáblának a je lölted

elé.

-

És utána mi lesz? Hagyod, hogy Holliné legyen a trón?

-

Ne kételkedj bennem, Dorian - csattant fel az apja. - Lehet, hogy

azt gondolod... ez a lány nyerhet, csak hát elfeledkeztél arról,

hogy Perrington herceg jelöltje nem más, mint Káin. Sokkal jobba n járnál,

ha ahhoz a szörnyeteghez hasonló harcost választanál ma gadnak. Olyat,

akit a csataterek véres zivatara és gyilkos vas edzett halálos fegyverré. Igazi

bajnokot.

Dorian zsebre vágta a kezét.

-

Nem gondolod, hogy ez a fellengzős dicsőítés kicsit nevetsé ges?

Hiszen ezeket a jelölteket nyugodtan tekinthetjük közönséges bűnözőknek.

A király felemelkedett a trónjáról. A tanácsterem hátsó falára fes tett

térképre mutatott.

-

Én hódítottam meg ezt a földrészt. Nemsokára egész Erilea ura

leszek. Te sem vonhatod kétségbe a szavamat.

Dorian észbe kapott. Rájött, nagyon közel jár ahhoz, hogy szem-

telenségét atyja nyílt lázadásnak tekintse. A múltban nagyon gon dosan

odafigyelt arra, hogy soha ne lépje át ezt a határt. Csendesen bocsánatot

kért.

-

Hadban állunk Wendlynnel - folytatta az apja. — Mindenfelől

ellenség vesz körül. Mégis, ki hajtsa végre a parancsaimat, ha nem

olyasvalaki, aki a lelke legmélyéig hálás nekem, amiért kapott még egy

esélyt? Sőt, elhalmozom gazdagsággal, és a kezébe adom a ne vem erejét.

A király elmosolyodott, mikor Dorian nem válaszolt. A fiatalember

megpróbálta megőrizni hidegvérét, miközben az apja alapo san felmérte.

-

Perrington azt mondta, hogy rendesen viselkedtél az út folyamán.

-

Miután a nyakamba akasztottad azt a fickót, nem is viselked-

hettem volna másként.

- Nem fogom megengedni, hogy mezítlábas ribancok bukkanjanak fel a

kapu előtt, és hangosan zokogjanak, mert összetörted a szívüket.

A koronaherceg arca elsötétedett, ám továbbra is farkasszemet nézett az

apjával.

- Túlságosán hosszú időn át kellett keményen küzdenem érte, hogy

létrehozhassam a birodalmamat. Nem fogod tönkretenni az ország

nyugalmát a fattyaiddal. Nem lesz trónviszály. Vegyél feleségül egy

megfelelő nőt. Utána annyit kandúrkodhatsz, amennyi csak jólesik.

Gondoskodnod kell arról, hogy egy-két fiú unokám szülessen. Majd ha te

leszel a király, meg fogod érteni miről beszélek.

- Ha én leszek a király, nem fogom az igencsak bizonytalan lábakon

álló örökösödési jogra hivatkozva magamnak követelni az ural mat Terrasen

felett.

Chaol olyan sokszor elmondta már neki, hogy vigyázzon a nyelvére,

amikor az apjával beszél, ám amikor az idős férfi így bánt vele, mintha csak

egy elkényeztetett idióta lett volna...

- Azok a lázadók akkor is lándzsahegyre tűznék a fejedet Orynth kapui

előtt, ha önkormányzatot ígérnél nekik.

- Egy cseppnyi szerencsével ott szárad majd a napon az összes fattyú

gyermekem feje is.

A király gyilkos mosolyt vetett az ifjúra.

- Az én bársonyos nyelvű fiam.

Egy darabig némán figyelték egymást, majd Dorian megszólalt.

- Talán nem lenne szabad figyelmen kívül hagynod, hogy mi lyen

nehézségek árán tudtuk csak legyűrni Wendlyn hadiflottáját.

Ez intő jel lehetne arra, hogy már nem kellene istent játszanod.

- Játszani? - mosolyodott el az uralkodó. Szabálytalan fogai sár gán

ragyogtak a tűz fényében. - Én aztán nem játszadozom. Szó sincs játékról. -

Apja rosszalló tekintetének hatására Dorian kihúzta magát.

-

Az a némber talán egészen csinos, de attól még boszorkány ma rad.

Viselkedj vele távolságtartóan. Érted?

-

Kicsoda? Az orgyilkos?

-

Az a lány veszélyes, fiam. Még akkor is, ha a te jelölted. Csu pán

egyetlen dolgot akar. Ne gondold azt, hogy bármitől is visszariad, hogy

megszerezze. Téged is ki fog használni. Ha megpróbálsz udvarolni neki, a

következmények igencsak kellemetlenek lesznek. Nem a lány miatt, de nem

is miattam.

-

És ha mégis úgy döntenék, hogy közeledni próbálok hozzá? Akkor

mit teszel, atyám? Engem is bevágsz egy bánya mélyére?

A király olyan gyorsan mozdult, hogy Doriannak nem volt ideje

védekezni. Az idős férfi kézháttal hatalmas pofont mért a fia arcára. A

herceg megtántorodott, de visszanyerte az egyensúlyát. Az arca lüktetett.

Olyan fájdalom tört rá, hogy csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta

megőrizni a hidegvérét.

-

Nem számít, hogy a fiam vagy - hörögte az uralkodó. - Én akkor is

a királyod vagyok. Engedelmeskedni fogsz nekem, Dorian Havilliard, vagy

nagyon megfizetsz. Elegem van a kételyeidből.

Adarlan koronahercege nagyon is tisztában volt vele, csak bajt hoz a

fejére, ha tovább marad. Némán meghajolt, és magára hagyta az apját. A

tekintetében nehezen visszafojtott harag lángolt.

CELAENA VÉGIGSÉTÁLT a márvánnyal borított csarnokon. Ruhája

bíbor és fehér hullámokban lebegett a háta mögött. Chaol kezét a kardja

markolatának sast formázó gombján tartva lépdelt mellette.

- Akad bármi érdekes is ebben a csarnokban?

- Mégis mi mást szeretnél még megnézni? Már láttuk mind a hárorn

kertet, a báltermeket, az ősök csarnokait, és megtekintettük a kőépületből

nyíló legszebb kilátást is. Ha nem vagy hajlandó be menni az üvegpalotába,

akkor már mindent láttunk.

A lány karba fonta a kezét a melle előtt. Sikerült rávennie a ka pitányt,

hogy idegenvezetőként körbevezesse a palotában. Úgy tett, mintha

iszonyatosan unatkozott volna. Valójában azonban pillanatnyi szünet nélkül

a szökése előkészítésén dolgozott. Már tucatnyi kivezető útvonalat talált a

szobájából. A palota igen régi épület volt. A folyosók és a lépcsőházak nagy

része zsákutcában végződött. Nem lehetett innen csak úgy megszökni. A

próbatétel csupán másnap kezdődik. Addig mégis mit csinálhatna? Nem

igazán volt jobb ötlete, miként is lehetne felkészülni egy lehetséges

katasztrófára.

-

Nem értem, miért nem vagy hajlandó bemenni az üveg épü-

letrészekbe — folytatta a testőr. — A termek belseje igazából semmiben sem

különbözik az itteniektől. Észre sem vennéd, hogy odafönt vagy. Kivéve

persze, ha valaki felhívja rá a figyelmedet, vagy ha kinéznél az ablakon.

-

Csak egy háborodott érezné jól magát egy üvegből épült házban.

-

Olyan erős, mintha acélból és kőből emelték volna.

-

Persze. Egészen addig, míg egy túl nehéz alak be nem lép oda.

Akkor majd az egész összeomlik.

-

Ez nem fordulhat elő.

Celaena megborzongott, amint elképzelte, hogy az üvegpadlón kellene

állnia.

-

Nincsenek itt állatok, vagy könyvtár, amit megnézhetnénk?

Egy bezárt ajtó előtt haladtak el. Éneklő beszéd hangja szűrődött

ki, amit egy hárfa lágy zengése kísért.

-

Itt bent mi van?

-

A királynő udvartartása - felelte Chaol, majd megragadta a lány

karját, és továbbvonszolta a folyosón.

-

Georgina királynő?

Ez a fickó talán nem is sejti, hogy milyen fontos értesülésekkel látja el?

Talán azt gondolta, hogy a foglya semmilyen veszélyt sem jelent? A lány

próbált nem vigyorogni.

-

Igen. Georgina Havilliard királynő.

-

Az ifjabbik herceg is itthon van?

-

Hollin? Iskolában van.

-

Ő is olyan jóképű, mint a bátyja? - gonoszkodott Celaena, és

elvigyorodott, amikor a testőr arca megfeszült.

Közismert tény volt, hogy a tízéves herceget iszonyatosan elké-

nyeztették. A kölyök igazi kis szörnyeteg volt. Pár hónappal azelőtt,

hogy elfogták volna az orgyilkost, kellemetlen botrány robbant ki. Hollin

Havilliardnak nem tetszett, hogy odaégették a reggeli zab-

kásáját, ezért kegyetlenül összeverte az egyik cselédjét. Olyan súlyos

sérüléseket okozott az asszonynak, hogy azt nem lehetett eltitkolni. A

cseléd családjának pénzzel fogták be a száját, az ifjú főurat pedig elküldték

a hegyek közé egy iskolába. Erről persze mindenki tudott. Az eset után

Georgina királynő egy egész hónapon át nem hívta össze az udvartartását.

- Hollin egyszer még méltó lesz az őseihez - morogta Chaol. Gyors

ütemben haladtak tovább. Az udvar hangjai elhalványultak a hátuk mögött.

Néhány percig némán sétáltak, amikor váratlanul furcsa durranás

hallatszott a közelből. A különös hang megismét lődött.

- Mi ez az iszonyatos zaj? — méltatlankodott Celaena. A kapitány

átkísérte néhány üvegajtón. Kiérve a kertbe megmutatott valamit.

- Az az óratorony - magyarázta, és ragyogó szemében jókedv csil-

logott, amikor elhalt az óra keltette csatazaj. Az orgyilkos még sosem

hallott ilyen különös harangszót.

A kert közepén fekete tintaként csillogó, kőből emelt torony ma-

gasodott. Mindegyik óralap fölött két-két vízköpő bálvány terpeszkedett. A

gargoylok szélesre tárták szárnyaikat, mintha csak a ma gasba akartak volna

emelkedni. Némán vicsorogva bámulták a kertet.

-

Micsoda förtelmes jószágok — suttogta a lány. Az óralap szám-

jegyei fehér arcra mázolt harci színekre emlékeztették. A mutatók kardként

szelték ketté a gyöngyházfényű felszínt.

-

Gyerekkoromban a közelébe sem mertem menni - ismerte be

Chaol.

-

Azt hinnéd, hogy ilyen szörnyűséget legfeljebb a Rém kapuja előtt

láthatsz. Mit keres a kertben? Milyen régi?

-

Őfelsége nagyjából Dorian születése idején építtette.

-

A mostani király?

Chaol bólintott.

-

Már miért építtetett volna egy ilyen fertelmes szörnyűséget?

-

Na, menjünk! - felelte a fiatalember, és eleresztette a füle mel lett a

kérdést. - Gyere már!

Celaena még egy pillantást vetett a toronyra. Az egyik szobor vastag,

karomban végződő ujja mintha csak rá mutatott volna. Valami ért úgy tűnt,

hogy a szörnyszülött szája még nagyobbra nyílt, mint az előbb. Amikor

Chaol nyomába eredt, a lány felfigyelt az egyik lépőkőre az ösvényen.

-

Ez meg micsoda?

-

Mi micsoda? - kérdezte a fiatalember, és megtorpant.

Az orgyilkos a kőlapra vésett jelzésre mutatott. Egy kör, amit a közepén

függőleges vonal metsz ketté. A vonal két vége alul és felül is kilóg, és

mindkettő kampóban végződik. Az egyik lefelé, a másik felfelé mutat.

-

Miért van ez a jel itt az ösvényen?

A kapitány odalépett mellé.

-

El sem tudom képzelni.

Celaena alaposan megnézte magának a vízköpőt.

-

A szobor ide mutat. Mit jelenthet ez a jel?

-

Azt, hogy az időmet pocsékolod! - csattant fel az ifjú. - Talán

valamilyen napóra lehet.

-

Látsz valahol más jeleket is?

-

Ha körülnéznél, egészen biztosan találnál még belőlük.

Az orgyilkos hagyta, hogy kivonszolják a kertből. Kiléptek az óratorony

árnyékából, és már újra a palota márványfolyosóin sétáltak. Igyekezett a

lehető leggyorsabban lépdelni. Ennek ellenére nem

tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy a szörnyszü lött guvadó

tekintete a hátába fúródik.

Elsétáltak a királyi udvar konyhája mellett. Odabent tüzek lobogtak,

mindent eltakart a lisztfelhő, és a helyiségek csak úgy zeng-

tek a kiabálástól. A konyhán túljutva hosszú, keskeny folyosó következett.

Az üres helyiségben csupán a lépteik zaja hallatszott. Celaena hirtelen

megtorpant.

- Az meg ott micsoda? - kérdezte elakadó lélegzettel. A tölgyfa

ajtószárnyak legalább húsz láb magasak voltak. Kétoldalt sárkányok

domborodtak a kőfalon. De négylábú sárkányok, nem pedig a szokásos

kétlábú szörnyszülöttek, mint amilyeneket a királyi címeren is látni

lehet.

- A könyvtár.

A két szó valóságos villámcsapásként zúdult a lányra.

- A... micsoda?

A fogoly tekintete valósággal a karmos mancsot formázó öntött vas

kilincsekre tapadt.

- Bemehe... be szabad mennünk?

A testőrkapitány vonakodva nekiveselkedett az ajtónak. A hátán

megfeszültek az izmok, ahogy lassan beljebb nyomta a kopott tölgyfa

ajtószárnyat. A napfényben úszó folyosóhoz képest a könyvtár félelmetesen

sötétnek tűnt. Amikor a lány belépett, és alaposabban körülnézett,

észrevette a karos gyertyatartókat, a fekete-fehér mintázatú márványpadlót,

a hatalmas mahagóniasztalok mellett sorakozó vörös bársonykárpitú

székeket, a kandallóban parázsló tüzet, a bel ső erkélyeket az oldalfalon, a

hidakat, a létrákat, a rácsokat, és persze a könyveket. Rengeteg,

hihetetlenül, elképesztően sok könyvet.

Mintha csak egy bőrből és papírból épült városba került volna. A szívére

szorította a kezét. Már nem érdekelték a menekülési útvo nalak.

-

Sosem láttam ennyi... Hány kötet lehet idebent?

-

Amikor valaki legutoljára vette magának a fáradságot, hogy

megszámolja őket, nagyjából egymillióig jutott - válaszolta Chaol, és

megvonta a vállát. - Ez mondjuk kétszáz évvel ezelőtt történt. Éppen ezért

úgy vélem, ennél is több könyv lehet itt. Főleg, hogy a legen dák szerint

odalent, a mélységben rejtőzködik egy másik könyvtár is. A

katakombákban és az alagutakban.

-

Több mint egymillió? Egymillió könyv? - kiáltotta a lány. Szélesen

elmosolyodott. A szíve vadul dobogott. - Rég meghalnék, mire csak a feléig

is eljutnék!

-

Szeretsz olvasni?

-

Te talán nem? - kérdezte Celaena, és felvonta az egyik szemöl-

dökét. Meg sem várta a választ, beljebb ment a könyvtárba. Gyönyö rű

ruháját maga után húzta a padlón. Megállt az egyik polc előtt, megnézte a

könyvek címét. Egyiket sem ismerte.

Vigyorogva megpördült, és elindult a polcok között, a főfolyosón. Menet

közben végighúzta a kezét a poros könyveken.

-

Nem is tudtam, hogy a bérgyilkosok szeretnek olvasni — kiáltotta

Chaol. Celaena már azt sem bánta volna, ha meg kell halnia.

-

Ugye azt mondtad, hogy Terassenből származol? Jártál talán

Orynth nagy könyvtárában? Azt mondják, az kétszer akkora, mint ez itt.

Állítólag ott őrizték a világ minden bölcsességét.

A lány vonakodva elfordult a könyvektől.

-

Hát igen - ismerte be. - Csak még nagyon kicsi voltam. Nem is

igazán engedtek egyedül bóklászni. A tudás urai attól tartottak, hogy

tönkreteszem az értékes kézirataikat.

Azóta még egyszer sem tért vissza a nagy könyvtárba. Nem tud hatta,

hogy a felbecsülhetetlen értékű művek közül hány pusztult el, amikor

Adarlan királya betiltotta a mágiát, és elrendelte a könyvek

megsemmisítését. Chaol szomorú szavaiból ítélve feltételezni lehetett, hogy

a gyűjteményt igen komoly károk érték. Azért reménykedett, hogy a tudás

urainak sikerült az értékes könyvek egy részét biztonságos helyre juttatnia,

mielőtt rájuk zúdult volna a vész. Országuk uralkodócsaládját

lemészárolták, és Adarlan királya lerohanta a birodalmat. A

szőrszálhasogató vénségeknek talán megvolt a ma gukhoz való esze, és

legalább megpróbálták elrejteni kétezer esztendő felhalmozott tudását és

műveltségét.

A lány szívében fojtogató, halott űr támadt. Témát akart váltani, ezért

megkérdezte:

- És ti miért nem jártok le ide?

- Semmi szükség testőrökre egy könyvtárban.

Ez a fickó nem is tudta, hogy milyen ostobaságot mondott. A

könyvtárakban a legkülönfélébb gondolatok rejtőztek. Ezek né melyike

veszélyesebb és erősebb volt még a legfélelmetesebb fegyvernél is.

- Igazából a helybeli nemesekre gondoltam - magyarázta a lány.

A kapitány nekidőlt egy asztalnak. A keze még mindig a kardja

markolatán pihent. Legalább az egyikőjük nem tévesztette szem elől, hogy

kettesben maradtak a könyvtárban.

- Sajnálatos módon az olvasás mostanára már kiment a divatból.

- Semmi baj. Annál több jut nekem.

-

Mi az, hogy neked? Ezek a király könyvei.

-

Azt hittem, hogy könyvtárban vagyunk.

-

Minden könyv a királyé. Te pedig még csak nem is vagy ne mesi

származású. Ha olvasni akarsz, arra engedélyt kellene kérned őfelségétől

vagy a hercegtől.

-

Na, nehogy már bármelyikük is észrevegye, hogy hiányzik pár

könyv.

-

Későre jár. Megéheztem - mordult fel Chaol.

-

Komolyan? - kérdezte a lány. A testőr felmordult, és gyakorla tilag

kivonszolta magával a könyvtárból.

Celaena magányosan ebédelt. Étkezés közben alaposan végig gondolta a

lehetséges menekülési útvonalakat. Azon is eltöprengett, miként

készíthetne további fegyvereket magának. Evés után fel-alá járkált a

lakosztályban. Vajon hol tarthatják a vetélytársait? Ők va jon kaphatnak

olvasnivalót, ha erre vágynak?

Lerogyott az egyik karosszékbe. Fáradt volt, ám még magasan járt a nap.

Nem volt kedve olvasni sem. Talán muzsikálni fog egy kicsit. A zongorán.

Csak hát... szóval nagyon régóta nem ült hangszer mel lé, és egyáltalán nem

volt biztos benne, hogy képes lesz elviselni a sa ját ügyetlen, hamisan csengő

próbálkozásait. Egy ujjával végigsimította gyönyörű ruhája fuksziaselymét.

Ott volt az a rengeteg könyv, amit senki sem olvasott.

Egy váratlan ötlettől áthatva felpattant, leült az íróasztalhoz, és maga elé

húzott egy darab papirost. Ha Westfall kapitány ragasz kodik az előírások

betartatásához, akkor örömmel eleget tesz a kérésének. Üvegből metszett

tollát belemártotta a tintatartóba, és írni kezdett.

Milyen különös érzés volt újra tollat fogni a kezében! Az első be tűket

csupán a levegőbe írta. Egyszerűen lehetetlennek tűnt, hogy elfelejtette a

szükséges mozdulatokat. A keze ügyetlenül mozgott, amikor a toll hegye

végre hozzáért a papírhoz. Gyakorolni kezdett. Először óvatosan leírta a

nevét, majd háromszor egymás után az ábécét. A betűk meglehetősen

girbegurbának tűntek, de amit papírra vetett, az olvasható volt. Egy tiszta

papírlapot húzott maga elé, és újra írni kezdett.

Sugárzó arccal újra elolvasta a levelét, majd a legcsinosabb szol gálólány

kezébe nyomta, és világosan az értésére adta, hogy az irományt azonnal el

kell juttatnia a koronaherceghez. A nőszemély jó fél órával később tért vissza.

Jókora halom könyvet szorongatott a karjában. A fogoly hangosan kacagni

kezdett, amikor észrevette a bőrkötéses oszlop tetejét megkoronázó levélkét.

Celaena újra felkacagott. Átvette a könyveket a nőtől, és köszö netet

mondott neki a fáradozásáért. Besietett a hálószobájába. Lá bával csukta be

maga mögött az ajtót, zsákmányát az ágyra borította. A könyvek

megpihentek a borvörös takarón. Egyik cím sem tűnt ismerősnek. Bár

legalább az egyik szerzőről mintha már hallott volna. Végigheveredett az

ágyon, kiválasztotta a legizgalmasabbnak látszó kötetet, a hátára fordult, és

olvasni kezdett.

Másnap reggel az átkozott óratorony zaja keltette. Félálomban szá molni

kezdte a harang kongását. Dél volt. Felült. Hol van Chaol?

És ami még ennél is fontosabb, mi a helyzet a vetélytársaival? Nem arról

volt szó, hogy ma kezdődik a viadal?

Felpattant az ágyból. Kisietett az előszobába. Félig-meddig arra

számított, hogy a kapitány kezét a kardja markolatán nyugtatva ott ül majd

a székben. De nem volt ott. Kikukucskált a folyosóra, ám odakint csupán a

négy őrt látta a fegyvere után kapni. Amikor ki sietett az erkélyre, a kertbe

állított öt őrszem is azonnal készenlétbe helyezte a számszeríját. A fogoly

csípőre tett kézzel belebámult az őszi napsütésbe.

A kert fái arany és barna színekben pompáztak. Az elhalt levelek fele már

a talajt borította. A nap olyan melegen sütött, mintha még mindig tartott

volna a nyár. Leült a korlát mellé, és integet ni kezdett az őröknek, akik

továbbra is rászegezték a fegyverüket.

Innen a magasból jól látta a kikötőben horgonyzó hajók vitorláit. A vízi

járművek közelében szekerek és emberek nyüzsögtek az ut cákon. A város

zöld háztetőit smaragdszínűre festette a nap fénye.

Visszanézett a lent álló öt testőrre. Azok továbbra is feszülten fi gyelték.

Amikor végül lassan lejjebb engedték a számszeríjakat, a lány

elvigyorodott. Újonnan szerzett nehéz könyveivel könnyedén leüthette

volna őket.

A kert felől hangok hallatszottak. Néhány őr abba az irányba pil lantott.

Egy közeli sövény mögül három beszélgető nő lépett elő.

Az előző nap során a fogoly jó pár tökéletesen unalmas és érdekte len

beszélgetésnek lehetett fültanúja. Nem számított másra a kényel mes

ütemben közeledő nőktől sem. Az ismeretlenek finom, udvari öltözéket

hordtak. A legpompásabb ruhát mégis a középen sétáló, hollófekete hajú

szépség viselte. Vörös szoknyájából egy egész sátor

kitellett volna. Ruhája felső részét olyan szorosan elfűzték, hogy a dereka

bősége nem lehetett tizenhat hüvelyknél nagyobb. Társai vi lágoskék ruhába

bújtatott szőkeségek voltak. Egyforma ruhájuk sza bása azt jelezte, hogy

valószínűleg ifjú nemes kisasszonyok lehetnek. Celaena óvatosan hátrébb

húzódott az erkély szélétől, amikor azok hárman megálltak egy közeli

szökőkút mellett.

Még innen hátulról is jól látta, ahogy a vörös ruhás nő lesimítot ta a

szoknyája elejét.

-

A fehér ruhámat kellene viselnem - jelentette ki az ismeretlen

olyan hangosan, hogy azt Résvárban mindenki hallhatta. - Dorian szereti a

fehéret.

Tovább igazgatta a szoknyáját.

-

Csak hát le merném fogadni, hogy mindenki fehéret fog viselni.

-

Menjünk átöltözni, méltóságos asszony? - kérdezte az egyik szőke.

-

Dehogyis! - csattant fel az úri hölgy. - Ez a ruha rendben van. Csak

egy kicsit régimódi és slampos.

-

De hát... - kezdte volna a másik szőkeség, ám elhallgatott, mert az

úrnője abban a pillanatban az erkély felé fordult. Celaena a korláthoz lépett,

és megnézte magának a vörös ruhát. Egyáltalán nem tűnt réginek és

slamposnak.

-

Már nem tart sokáig, hogy Dorian magánkihallgatásra rendel jen.

Az orgyilkos rákönyökölt a korlátra, és a három ismeretlent bá multa. A

gyönyörű hölgyek magukra vonták az őrök figyelmét is. Persze, a

harcosokat egészen más érzelem vezérelte.

-

Persze, kicsit aggódom Perrington udvarlása miatt - folytatta a

fekete hajú nő. - Természetesen imádom a kegyelmes urat, hiszen ő hívott

meg ide, Résvárba. Szegény anyám bizonyára forog a sírjában!

Elhallgatott, és csak rövid szünet után szólalt meg újra:

-

Ki a fene lehet ez a némber?

-

Kiről beszél az úrnőm? Ugye nem az anyjáról?

-

Arról a lányról, akit a herceg hozott Résvárba. Úgy hallottam,

hogy bejárta egész Erileát miatta. Amikor megérkeztek a városba, a

testőrség kapitánya előtt ült a nyeregben. Semmi mást nem tudok róla. Még

a nevét sem.

A szőke udvarhölgyek sokatmondó pillantást váltottak úrnőjük háta

mögött. Az orgyilkos ebből azonnal megértette, hogy a fekete hajú nő már

többször is méltatlankodott miatta.

-

Semmi okom az aggodalomra - elmélkedett fennhangon az

asszonyság. - A herceg ribanca nem számíthat kedvező fogadtatásra.

A kinek a mije?

A nemes kisasszonyok megtorpantak az erkély tövében. Megpróbálták

elbűvölni az őröket.

-

Szükségem van a pipámra - morogta halkan az úrnőjük, és

nyomkodni kezdte a tarkóját. - Érzem, hogy mindjárt megfájdul a fejem.

Celaena a felvonta az egyik szemöldökét.

-

Ennek ellenére nem árt, ha nagyon óvatos leszek - folytatta a

nemes hölgy, és továbblépdelt. Lehetséges, hogy...

RECSSS!

Mind a hárman sikoltozni kezdtek, az őrök pedig megfordultak, és az

orgyilkosra szegezték a fegyverüket. Celaena ártatlanul az eget kezdte

bámulni, miközben elhátrált a korláttól, és belépett az erkélyre vezető

árnyékos ajtóba. A virágcserép nem talált célba. Ezúttal.

A nemes asszony olyan válogatott káromkodások özönét zúdította rá,

hogy az orgyilkos a szája elé kapta a kezét, nehogy han gosan felkacagjon.

Az udvarhölgyek kétségbeesetten karattyoltak.

Megpróbálták letörölni a sarat a némber szoknyájáról és szarvas bőr

cipőjéről.

- Csend legyen! - förmedt rájuk az úrnőjük. Az őrök kellően böl csek

voltak ahhoz, hogy ne mutassák ki a jókedvüket. - Fogjátok be a szátokat, és

menjünk!

Sietve távoztak, miközben „a herceg ribanca” páváskodva vissza ment a

saját lakosztályába, és magához hívatta a cselédjeit. Azt akarta, hogy

kerítsék elő neki a létező leglenyűgözőbb ruhát.

CELAENA MOSOLYOGVA ÁLLT a rózsafa keretes tükör előtt.

Végigsimított a ruháján. A merész nyakkivágást dús, fehér csipke

tengernyi habja szegélyezte. A dekoltázs talán kissé túl merész is volt,

szerencsére a csipke félig eltakarta a keblét. A gyönyörű öltözék elké -

szítéséhez elképesztő mennyiségű halványzöld selymet használtak fel. A

lány derekát öv helyett egy vörös kendő ölelte át. Háromszög alak ban

kötötte magára, így a vöröslő sáv szépen elválasztotta a ruha szo rosan

testre tapadó felső részét az alul zabolátlanul terjeszkedő szok nyától. Az

egészet mintha elborította volna a csillogó, zöld gyöngysze mekkel kivarrott

minta. A lány karcsú alakját kiemelték a zöld indák és a hurkok, meg persze

a keblére simuló csipke. Az öltözék jól eltakarni a hajtűkből eszkábált

kezdetleges tőrt. Nem volt túl kellemes érzés, ahogy a csontdarabok

belenyomódtak az oldalába. Felemelte a kezét, és megérintette gondosan

bebodorított, feltűzött haját.

Igazából nem is tudta okát adni, hogy miért bújt ennyire látvá nyos

öltözékbe. Az járt az eszében, hogy a próbatétel megkezdése előtt amúgy is

át kell majd öltöznie. Csak hát...

Az ajtó felől szoknyák susogása hallatszott. Amikor Celaena felemelte a

tekintetét, a tükörben megpillantotta a szobába lépő Philippát. Megpróbált

nem öntelt képet vágni, ám az álszerénység meghaladta az erejét.

-

Milyen kár, hogy asszonyom az, aki - szólalt meg a cseléd, és

megfordította Celaenát, hogy jobban megnézhesse magának. - Cseppet sem

lepődnék meg rajta, ha valamelyik nagyúr házassági ajánlatot tenne. Ha

asszonyom odafigyelne a viselkedésére, talán még őhercegi fensége is

megfontolná a dolgot.

Megigazította a ruha zöld hullámait, mielőtt letérdelt volna, hogy

megtörölgesse az orgyilkos rubinvörös fényű cipellőit.

-

Hát az emberek máris ilyesmiről fecsegnek. Hallottam, ahogy az

egyik lány arról beszél, hogy a koronaherceg pontosan ezért ho zott ide

magával. Hogy elcsábítson. Pedig én azt hittem, hogy az e gész udvar tud

erről az ostoba erőpróbáról.

-

Bármiről is pletykáljanak most az emberek, egy hét múlva már

senki sem emlékezik majd semmire. Meglátja - válaszolta Philippa, és

felkelt. - Ha a herceg figyelmét egy új nő vonja magára, akkor asszonyom

többé már nem fog szerepelni az udvari pletykákban.

Celaena kihúzta magát, miközben Philippa megigazította az egyik

csintalankodó haj tincsét.

- Jaj, ezzel nem akartam ám megbántani, kislány. A koronaherce get

mindig is gyönyörű nők vették körül. Asszonyom, igazából örülhetne

annak, hogy önt is közéjük sorolják. Ez azt jelenti, kegyedet elég szépnek

tartják ahhoz, hogy akár a herceg szeretője is lehessen.

-

Jobban örülnék annak, ha nem gondolnának ilyesmit rólam.

-

Szerintem pedig ez jobb annál, mintha orgyilkos az ember.

Celaena Philippára nézett, és elnevette magát. Az idősebb nő a fe jét

csóválta.

-

Sokkal csinosabb ám az arca, amikor nevet. Olyan kislányosan

üde. Sokkal jobb volna, ha többet mosolyogna, és nem csak állan dóan

duzzogna.

-

Igen - ismerte be Celaena. - Talán igazad van.

Elindult, hogy letelepedjen a mályvaszínű kerevetre.

- Jaj ne! - kiáltotta Philippa. A lány megdermedt a mozdulat közben. -

Összegyűri a szövetet.

-

De hát ez a papucs iszonyúan nyomja a lábamat — méltatlanko-

dott savanyú képpel az orgyilkos. — Nem gondolod komolyan, hogy egész

nap ácsorogni fogok benne! Még evés közben is!

-

Egészen addig talpon kell maradnia, míg valaki azt nem mondja

nekem, hogy asszonyom gyönyörű.

-

Senki nem tudja, hogy te vagy az én szolgálóm.

-

Ó, azzal mindenki nagyon is tisztában van, hogy a herceg úr

szeretője mellé rendeltek. Akit elhozott magával Résvárba.

Celaena ráharapott az ajkára. Tekinthetné akár előnyös dolognak is, hogy

senki sincs tisztában a valódi személyazonosságával. De vajon mit

gondolnak majd a vetélytársai? Talán mégiscsak jobb volna, ha zekébe és

nadrágba bújna.

Az egyik tincs miatt viszketni kezdett az arca. Megpróbálta félrehúzni, de

Philippa rácsapott a kezére.

-

Tönkreteszi nekem a frizuráját!

A lakosztály ajtaja hangos csattanással vágódott ki. Amit a jól is mert

mérgelődés és lábdobogás követett. A tükörben jól látta a be - viharzó

Chaolt. A férfi lihegett. Philippa pukedlizett előtte.

-

Hé te! - kezdte volna a férfi, de elakadt a szava, amikor Celaena

szembefordult vele. Szinte kővé vált, ahogy megpillantotta a lányt.

Félrehajtott fejjel csak tátogott. Végül összeszedte magát, megrázta a fejét,

és dühös arccal így szólt. - Indulunk felfelé! Azonnal.

Az orgyilkos is pukedlizett. Félig leeresztett szemhéja alól nézett a

fiatalemberre.

-

Tisztelt uram, szabad érdeklődnöm, hogy hová is igyekszünk?

-

Ne selypítsél nekem! - mérgelődött a férfi. Megragadta a karját, és

megpróbálta kivonszolni a szobából.

-

Westfall kapitány! - méltatlankodott Philippa. - Úrnőm el fog esni

a szoknyájában. Legalább azt engedje meg neki, hogy felemelje a szegélyét.

Celaena tényleg rálépett a szoknya aljára. A lába valósággal sajgott a

cipellő miatt. A testőr azonban nem törődött a két nő ellen vetéseivel, hanem

kivonszolta maga után a lányt az előcsarnokba. Az orgyilko s rámosolygott a

kint álló testőrökre. Szélesen elvigyorodott, amikor meglátta, hogy a

harcosok elismerően bólogatnak. A kapitányuk bezzeg már olyan erővel

szorította a karját, hogy az szinte fájt.

-

Igyekezz már! - dühöngött a férfi. - Nem késhetünk el.

-

Talán, ha kellő időben szólsz, akkor felöltözhettem volna már

korábban, és most nem kellene végigvonszolnod a folyosókon!

Alig kapott levegőt, mert a fűző valósággal összesajtolta a tüde jét.

Mindjárt megroppannak a bordái. Szinte rohanva haladtak fel a hos szú

lépcsőn. Gyorsan felemelte a kezét, mert ellenőrizni akar ta, hogy nem ment

tönkre a frizurája.

-

Fontos dolgaim voltak. Inkább örülnél, hogy volt időd felöltözni.

Mondjuk nem éppen ilyen... csicsás ruhába kellett volna búj nod, amikor a

királlyal találkozol.

-

A királlyal?

Szerencse, hogy nem evett egy falatot sem.

-

Igen, a királlyal. Gondoltad, hogy nem fogsz vele találkozni? Hi -

szen a koronaherceg már világosan elmondta, hogy az erőpróba ma

kezdődik. A mostani összejövetel jelenti a küzdelem hivatalos meg nyitóját.

Holnap pedig bele is vágtok a valódi felkészülésbe.

A lány úgy érezte, mintha ólommá váltak volna a tagjai. Teljesen

megfeledkezett sajgó lábáról és a megroppant bordáiról. A kertben

megszólalt az a torz, csálé óratorony. A harangok az egész órát jelez tek.

Végre felértek a lépcső tetejére. Végigrohantak egy hosszú folyó són. Már

alig kapott levegőt.

A rosszullét ellen küzdve kipillantott az egyik oldalsó ablakon. Nagyon

magasan voltak. Nagyon, de nagyon magasan. Fent jártak az

üvegtákolmányban. Nem akart itt lenni. Képtelenség, hogy ki bírja az

üvegpalotában.

-

Miért nem szóltál korábban?

-

Mert a király úgy döntött, hogy most rögtön akar találkozni

veletek. Eredetileg csak a mai estéről beszélt. Remélhetőleg a többi

bajnokjelölt később ér oda, mint mi.

Celaena kis híján elájult. A király.

-

Amikor belépünk - szólt hátra a kapitány a válla fölött -, ott állj

meg, ahol én! Hajolj meg! Mélyen! Amikor kiegyenesedsz, húzd ki magad,

és csakis előre nézz! Ne nézz a király szemébe, és ha vála szolsz neki,

mindig tedd hozzá, hogy „felség”! Soha, semmilyen körülmények között ne

próbálj meg szemtelenkedni vele! Ha felbőszíted, azonnal a hóhér kezére

ad.

Az orgyilkos érezte, hogy kínzó fejfájás áll a bal halántékába. Egyre

nehezebben küzdött a rosszullét ellen. Olyan magasra jöttek. Életveszélyes

magasságban jártak... Chaol megtorpant, mielőtt be fordultak volna egy

sarkon.

-

Milyen sápadt vagy!

A lánynak nehezére esett a fiatalember arcára összpontosíta ni.

Megpróbálta szabályozni a légzését. Igyekezett megnyugodni.

Gyűlölte a fűzőjét. Gyűlölte a királyt. És persze az üvegből készült palotát

is.

Annak idején valóságos rémálomként élte át a fogságát és az elíté lését.

Mintha csak lázas beteg lett volna. Az ítélethozatalra azonban tökéletesen

emlékezett. A falakat sötét lambéria borította. Elfogása közben számos

sérülést szerzett. Mindene fájt, ahogy ott ült a sima széken. Testére és

lelkére egyaránt iszonyatos csönd borult. Rápil lantott a királyra. Csupán

egyszer. Már ez is elég volt ahhoz, hogy Celaenát elragadja a po koli indulat.

Bármire hajlandó lett volna, hogy a lehető legmesszebb kerüljön attól a

férfitól. A legszörnyűbb büntetéstől, még a gyors haláltól sem riadt volna

vissza.

-

Celaena!

Pislogni próbált, és valósággal lángolt az arca. Chaol megenyhült

arckifejezéssel nézett a lányra.

-

Ő is csak egy ember. A rangja miatt azonban meg kell adnod neki

a kellő tiszteletet - magyarázta, majd újra elindultak. Kissé lassabban

haladtak. — A mai találkozó célja csupán annyi, hogy te és a többi jelölt is

az eszébe vésse, kik is vagytok, és mi az, amire vállalkoztatok, és hogy

milyen nagy a küzdelem tétje. Nem bíróság elé állítanak. Nem is kell a

tudásodat bizonyítanod a mai napon.

Befordultak egy hosszú terembe. A túlsó végén a hatalmas üveg ajtó előtt

négy testőr állt.

-

Celaena — folytatta a férfi. Megálltak néhány lépésnyi

távolságban a testőrök előtt. Chaol szeme gazdag, olvadt bronzszínben

ragyogott.

-

Igen? - kérdezte a lány, és a szíve kezdett megnyugodni.

-

Ma igencsak csinos vagy ám!

A kapitány csupán ennyit mondott, majd az ajtók feltárultak. Elindultak

befelé. Celaena büszkén a magasba emelte a fejét, amikor beléptek a zsúfolt

terembe.

Először a padlót vette észre. A fehérrel erezett vörös márvány valósággal

szikrázott a napsütésben. Aztán a nap lassan el- tűnt, ahogy a félig áttetsző

üvegajtók halk zörejjel bezárultak. Mindenütt karos lámpatartók gyertyái és

fáklyák ragyogtak. Az orgyilkos tekintete körbejárta a jókora, igencsak

zsúfolt dísztermet. Innen egyetlen ablak sem nyílott, ám az üvegfalakon

keresztül nagyon is jól látszott az égbolt. Az egyetlen kiutat a hátuk mögött

bezárt ajtó jelentette.

Bal kéz felől az egyik falat szinte teljesen elfoglalta a széles kan dalló.

Miközben Chaol beljebb vezette a terembe, Celaena megpró bált nem

odapillantani arra a szörnyűségre. Az idomtalan tűzhely valamilyen

fenevad üvöltő, vicsorgó száját mintázta. Az iszonyatos agyarak mögött

valósággal tombolt a tűz. A lángok különös, zöldes árnyalatban ragyogtak.

Az orgyilkos önkéntelenül is kihúzta magát.

A trón előtt jókora, üres térség húzódott. A kapitány ennek a szélén

torpant meg. Celaena is megállt. A fiatalember mintha észre sem vette volna

a komor környezetet. Vagy ha mégis, akkor sokkal

jobban titkolta rossz érzéseit. A lány körülnézett. A tekintete végigsiklott a

teremben ácsorgó tömegen. Lassan, esetlen mozdulattal, mélyen meghajolt,

hiszen tudta, hogy rengetegen figyelik. A szoknyája halkan suhogott.

Alig állt a lábán, amikor Chaol kezének érintésével jelezte, hogy ideje

felemelkednie. Kissé arrébb mentek, és Dorian Havilliard mellé álltak. Az

ifjú főnemes arca igencsak megváltozott, hogy nem borította a háromhetes

utazás mocska. Vörös és aranyszínű zubbonyt viselt. Hollófekete haját

gondosan kifésülték. A sötét fürtök valósággal ragyogtak. Az arcára kiült a

meglepetés, amikor megpillantotta a lenyűgöző öltözéket viselő orgyilkost.

A következő pillanatban azonban már szárazon elmosolyodott, és az apja

felé pillantott. A lány talán viszonozhatta volna a mosolyt, csak hogy

minden figyelmét lekötötte, hogy megfékezze végtagjainak remegését.

Az uralkodó végre megszólalt:

- Miután mindenki kegyeskedett színem elé fáradni, talán vég re el is

kezdhetjük.

Celaena egyszer már hallotta ezt a mély, érdes hangot. Úgy érez te,

mintha csontjáig hatolna. Mintha csak rázúdult volna a régmúlt jeges

vizének áradata. Nem merte felemelni a tekintetét. Csupán a király

mellkasát bámulta.

Az uralkodó széles mellkasán nem csupá n izomkötegek domborodtak. A

testes alakra valósággal ráfeszült a borvörös és fekete zub bony. Válláról

fehér szőrmével szegett köpeny lógott. Oldalán kar dot viselt. A fegyver

markolatát nyitott szárnyú, rikoltó wyvern díszítette. Aki szembeszállt

ezzel a fegyverrel, azok közül már egy sem élt. A lány ismerte a széles

pengéjű kardot.

Nothung volt a neve.

- Azért hozattunk ide benneteket Erilea távoli vidékeiről, hogy

szolgálhassátok a hazátokat.

Könnyű volt eldönteni, hogy a jelenlevők közül kik lesznek az ellenfelei,

és kik a főnemesek. Az idős, ráncos képű előkelőségek finom szabású ruhát

viseltek, és a derekukról díszkard lógott. Mindegyikőjük mellett állt valaki.

Némelyik jelölt magas volt és karcsú, mások inkább testesek, néhányan

pedig átlagos termetűek. Kivétel nélkül mindegyik körül legalább három,

feszülten figyelő őr állt.

Celaenát ez a huszonhárom ember választotta el a szabadságtól. A

legtöbbjük éppen elég nagyra nőtt ahhoz, hogy két harcos is ki- teljen

belőle. Amikor azonban alaposabban is megnézte magának az ellenfelei

arcát - némelyik sebhelyes, némelyik himlőfoltos, míg páran egyszerűen

csak visszataszítóak voltak - a szemükben nyomát sem látta a szikrának.

Nem ragyogott ott az ész fénye. Ezeket a fickókat az izomzatuk miatt

választották ki, nem pedig az eszükért. Hármójukat ráadásul láncra verve

hozták ide. Vajon ennyire veszélyesek lennének?

Csupán néhányan viszonozták a lány pillantását. Celaena szigorú

arckifejezéssel bámulta őket. Vajon mit gondolhatnak róla? A vetélytársukat

látják benne, vagy csupán egy csinos udvarhölgyet?

Legtöbbjük nem is törődött vele. Összeszorította a száját. Hiba volt

felvennie ezt a gyönyörű ruhát. Mi a fenéért nem szólt Chaol már tegnap a

mai gyűlésről?

Egy viszonylag jóképű, fekete hajú fiatalember nézett a szemé be. A lány

kifejezéstelen arcot vágott, miközben a szürke szempár alaposan

végigmérte. A magas ifjú karcsú volt, de nem hórihorgas. Apró biccentéssel

köszöntötte a vetélytársát. Celaena jobban megnézte magának az

ismeretlent. Észrevette, hogy az a bal lábára

helyezi a testsúlyát. Érdeklődve figyelte, hogy mit néz az ifjú, amikor

annak tekintete végigsiklott a többi ellenfélen is.

Perrington herceg mellett egy valóságos emberhegy tornyosult. Az

otromba alakot mintha csak izomból és acélból kovácsolták volna. Ezzel

maga is tisztában lehetett. Ujjatlan mellvértet viselt. A karja éppen elég

vastag volt ahhoz, hogy egyetlen ütéssel bezúzhassa egy ló koponyáját. Azt

éppen nem lehetett rámondani, hogy ronda, napbarnította arcát akár

vonzónak is tarthatta volna, csakhogy az egész viselkedésében volt valami

visszataszító. A szeme obszidián- ként csillogott. Körülnézett a teremben,

és a pillantása a lány szemébe fúródott. Elvigyorodott, és elővillantak

széles, fehér fogai.

A király folytatta:

—

Mindannyian azért szálltok harcba, hogy megszerezzétek a ki-

rály bajnokának címét. De csak egyvalaki lehet a kardom ebben a világban,

ahol valósággal nyüzsögnek az ellenségeim.

Az orgyilkos önkéntelenül is elszégyellte magát. Mégis mit jelent

valójában ez a bajnoki cím? Csupán fellengzős elnevezést adnak egy

gyilkosnak. Képes lesz rá, hogy a király kedvéért gyilkoljon? Nagyot nyelt.

Képesnek kell lennie rá. Nincs más választása.

- A következő tizenhárom hét során itt éltek majd a palotámban. Itt

méritek össze az erőtöket is. Mindennap keményen edzitek magatokat.

Hetente egy alkalommal kerül sor a próbákra. A vizsgák során egyikőtökre

mindig kiesés vár.

Celaena gyorsan számolni kezdett. Huszonnégyen voltak, ám a próba

csupán tizenhárom hétig tartott. Az uralkodó mintha csak kitalálta volna a

lány kérdést, mert így folytatta:

-

Az erőpróba ugyanúgy nem lesz könnyű, ahogy a felkészítése tek

sem. Néhányan valószínűleg elpusztultok közben. Ha úgy tart ja a kedvünk,

bármikor újabb szelektáló próbákat iktathatunk be.

Aki lemarad, aki elbukik, aki kivívja a haragomat, azt visszavágjuk abba a

sötét verembe, ahonnan elővakartuk.

- A Yule ünnepét követő héten a négy utolsó bajnokjelölt harcba száll

egymással, hogy páros küzdelemben szerezze meg a címet. Bár az udvar

egy része valamennyire tisztában van vele, hogy legbensőségesebb barátaim

és tanácsadóim bevonásával egyfajta versengés zajlik, mégis elvárom

tőletek, hogy kerüljétek a feltűnést — magyarázta az uralkodó, és vaskos,

sebhelyekkel borított kezével kör- bemutatott a teremben. - Aki valami

kihágást követ el, azt karóba

húzatom a főkapu előtt.

Mintegy véletlenül, a lány tekintete ekkor állapodott meg a király arcán.

Azok a sötét szemek valósággal fel nyársalták. Az uralko dó gonoszul

elvigyorodott. Celaenának kis híján elállt a szívverése.

Gyilkos.

Ezt a szörnyeteget már rég fel kellett volna lógatni. Jóval több emberrel

végzett, mint maga az orgyilkos. Az áldozatai ártatlan és védtelen

szerencsétlenek voltak. Egész népeket pusztított el, megsemmisí tette

felbecsülhetetlen értékű tudásukat, szétzúzta mindazt, ami egy- koron

ragyogó és nemes volt. Miért nem lázadnak fel az alattvalói? Erielának fel

kellene kelnie. Pontosan úgy, ahogy az a néhány vakmerő lázadó tette.

Celaena minden erejét összeszedve farkasszemet né zett az idős férfival.

Képtelen volt rá, hogy meghunyászkodjon előtte.

- Világos minden? - kérdezte a király, még mindig a lányt bá mulva.

Celaena nehéz fejjel bólintott. Yule ünnepéig mindenkit le kell győznie.

Hetente egy próbatétel. Talán több is.

- Beszéljetek! - förmedt rájuk a király bömbölve. A lány kis híján

összerezzent. - Hát nem vagytok hálásak ezért a lehetőségért? Nem akartok

elhalmozni hálás szavakkal? Nem fogadtok hűséget?

Az orgyilkos lehajtotta a fejét, és a lábára meredt.

-

Köszönöm, felséges uram. Mélységesen hálás vagyok - morogta,

és a hangja egybeolvadt a többi bajnokjelölt kórusával. A király megragadta

Nothung markolatát.

-

Érdekes tizenhárom hét vár ránk.

Celaena pontosan tudta, hogy az uralkodó figyelme még mindig rá

irányul. Összeszorította a száját.

-

Legyetek méltók a megtiszteltetésre! A bajnokomra hatalmas

vagyon és örökös dicsőség vár.

Csak tizenhárom hét, és Celaena újra szabad lesz.

-

A jövő héten fontos ügyek miatt távozom. Yule ünnepéig nem is

térek vissza. Azt azonban ne gondoljátok, hogy a táv olból nem adhatok

parancsot a kivégzésetekre. Hóhérkézre juttatom azt, aki ellen a legkisebb

panasz is felmerül. Kerüljétek a félreértéseket!

A jelöltek újra bólintottak.

-

Na, ezzel megvagyunk, és most legnagyobb sajnálatomra tá-

voznom kell! - csattant fel váratlanul Dorian hangja a lány mellől. Celaena

azonnal a fiatalember felé fordult. Hogy merészelhette fél beszakítani az

apját? Az ifjú mélyen meghajolt az uralkodó előtt, és biccentett a néma

tanácsadóknak. Az uralkodó egyetlen intéssel elbocsátotta a fiát. Még csak

arra sem vette a fáradtságot, hogy rápillantson. Dorian Chaolra kacsintott,

mielőtt kivonult volna a teremből.

-

Ha nincsenek kérdések - harsant fel újra a király hangja, ám az

arckifejezése világosan a jelöltek és azok gazdái tudtára adta, hogy egyetlen

rossz szó is elég ahhoz, hogy a kérdező máris az akasztófa tövében találja

magát -, akkor távozhattok. Azt azonban ne felejtsétek, azért vagytok itt,

hogy a dicsőségemet öregbítsétek. Meg persze a birodalomét. Na, tűnjetek

el!

Celaena és Chaol egyetlen szó nélkül kisietett a folyosóra. Gyorsan

lépkedtek vetélytársaik és a főnemesek között. Az előkelőségek még

maradtak egy kicsit, hogy pár szót váltsanak egymással. A harcosok

alighanem megpróbálták felmérni egymás erejét. Ahogy a lány távolabb

került a királytól, mintha csak visszatért volna testé be a meleg. Már nem

szédült annyira. Végre befordultak a sarkon. Chaol megkönnyebbülten

fellélegzett, és elvette a kezét védence hátáról.

Nagyszerű! Kivételesen be tudtad fogni a szádat. Most az egy -

szer - jelentette ki.

- És hogy mennyire meggyőzően bólogatott és hajlongott! - kiáltotta

egy vidám hang. Dorian támaszkodott mellettük a falnak.

- Te meg mit művelsz? - kérdezte Chaol. A koronaherceg ellökte magát

a faltól.

- Szerinted mégis mit csinálnék? Hát rátok várok.

- Nem arról volt szó, hogy együtt vacsorázunk? - kérdezte Chaol.

- Igazából a bajnokomra gondoltam - felelte a főnemes, és mereven a

lányra kacsintott. Celaena azonban nagyon is jól emlékezett rá, érkezésük

napján a herceg milyen szélesen mosolygott a csinosabb udvarhölgyekre,

ezért inkább maga elé meredt. A trónörökös felzárkózott Chaol mellé, és

együtt mentek tovább.

-

A bocsánatodat kérem atyám zordsága miatt.

A lány továbbra sem emelte fel a tekintetét, a falak mellett álló és

mélyen meghajló szolgákat nézte. Dorian nem is törődött velük.

-

A Rémre mondom! - nevetett a fiatalember. — Chaol aztán nem

hanyagolta el a kiképzésedet!

Könyökkel oldalba bökte a barátját.

- Amilyen arcátlanul átnéztek rajtam mindketten, simán azt hin ném, hogy a

jelöltünk valójában az édestestvéred! Persze annyira

nem is hasonlítotok egymásra. Jobban belegondolva, elképzelhetet len, hogy

ilyen szemrevaló teremtés a húgod legyen.

Celaena arcán önkéntelenül is felragyogott egy halovány mosoly. A

herceggel mindketten egy szigorú, könyörtelen apa árnyékában nőttek fel.

Celaena esetében persze nem a vér szerinti apjáról volt szó. Arobynn sosem

pótolhatta a lány elhunyt apját. Nem is próbál kozott ilyesmivel. Viszont az

orgyilkos legalább érthető okok miatt volt ugyanannyira zsarnoki, mint

kényeztető. De miért akarta Adarlan királya, hogy a fia a saját tükörképévé

váljon?

-

Láttam ám! - nevetett Dorian. - Megmoccant a szája széle! Az

isteneknek hála, sikerült jobb kedvre derítenem.

Hátrasandított, és amikor megbizonyosodott arról, hogy senki sem jár a

nyomukban, már lényegesen halkabban folytatta:

-

Nem hinném, hogy Chaol a találkozó előtt beavatott volna a

tervünk részleteibe. Mindannyian nagy kockázatot vállalunk.

-

Milyen tervről beszél? — kérdezte a lány, és az ujjával végigsi-

mított a szoknyáját díszítő gyöngyökön. Az apró díszek szépen ra gyogtak a

délutáni fényben.

-

Eltitkoljuk, hogy ki is vagy valójában. Erről te se beszélj sen kinek.

A vetélytársaid talán ismerik Adarlan orgyilkosának néhány titkát, és ezt

felhasználhatnák ellened.

A nagyúr észrevétele jogosnak tűnt, bár erről szólhattak volna hetekkel

ezelőtt is.

-

És akkor ki is volnék valójában, ha nem egy könyörtelen gyil kos?

- A palotában mindenki úgy tudja - magyarázta Dorian. - Hogy Lillian

Gordaina vagy. Az anyád elhunyt, az apád pedig Bellréve egyik tehetős

kalmára. Te vagy a családi vagyon egyetlen örököse. Sajnos azonban akad

itt egy sötét titkod is. Éjszakánként elszöksz

otthonról, hogy drágaköveket lopj. Idén nyáron akkor találkoztam veled,

amikor megpróbáltál kirabolni bellrévi pihenésem alatt. Ak kor fedeztem

fel a benned rejlő lehetőséget. Azonban az apád, amikor rájött, hogy mivel

múlatod az idődet éjszakánként, sietve eltá volított a csábítással teli

nagyvárosból. Távolvég közelében, egy kisvárosban helyezett el. Amikor

fenséges atyám úgy döntött, hogy megrendezi ezt az erőpróbát, én útra

keltem, hogy megtaláljalak. Magammal hoztalak ide, hogy te legyél a

bajnokjelöltem. Az apróbb részletek kitalálását rád bízom.

-

Na, de komolyan? Besurranó tolvaj?— méltatlankodott a lány, és

felvonta a szemöldökét. Chaol felmordult, Dorian viszont folytatta:

-

Meglehetősen hízelgő fedőtörténet, nem gondolod? - kérdezte.

Amikor a megszólított nem válaszolt, a herceg így folytatta. - Remélem,

tetszik az otthonom?

-

Ami csak szem-szájnak ingere — felelte Celaena hűvösen.

- Ami csak szem-szájnak...? Lehetséges, hogy a bajnokjelöltemet át kell

költöztetnem egy még nagyobb lakosztályba?

-

Ha fenségednek ez az óhaja.

Dorian halkan nevetni kezdett.

-

Örülök, hogy a vetélytársaid láttán sem veszítetted el öntelt ma -

gabiztosságodat. Mi a véleményed Káinról?

Az orgyilkos egyből tudta, hogy kire gondolt a herceg.

-

Talán engem is azzal kellene etetni, amivel Perrington táplál ja azt

az alakot.

Látva, hogy a herceg továbbra is némán bámulja, a lány meg vonta a

vállát.

-

Az ilyen nagydarab fickók általában nem túl gyorsak, és nem is

mozgékonyak. Valószínűleg egyetlen ütéssel le tudna teríteni, vi szont

ahhoz nem elég fürge, hogy eltalálhasson.

A szeme sarkából Chaolra pillantott, mert kíváncsi volt, hogy a testőr

ellenkezik-e. Helyette Dorian válaszolt:

-

Remek. Magam is így véltem. Na és mi a helyzet a többiekkel?

Akad közöttük veszélyes vetélytárs? Némelyik jelöltnek igencsak fé lelmetes

a híre.

-

A többiek nevetséges puhányok - hazudta a lány. A herceg még

szélesebben elmosolyodott.

-

Fogadni mernék, eszükbe se jutna, hogy egy ilyen gyönyörű hölgy

a padlóra küldheti őket.

Lehet, hogy a herceg puszta szórakozásnak tekinti ezt az egészet?

Celaena már épp rákérdezett volna, mikor elállták az útjukat. Az

előbukkanó hölgy mélyen pukedlizett.

-

Fenséges herceg! Micsoda meglepetés! - hallatszott egy magas, ám

elegánsan csengő, megfontolt hang. A kerti némber állt előt tük. Átöltözött.

Fehér- és aranyszínű ruhája valósággal ragyogott. Celaena rosszkedvű,

irigykedő pillantást vetett rá. Az ismeretlen el- keserítően gyönyörű volt.

Az orgyilkos ezenfelül le merte volna fogadni, hogy a találkozá suk

egyáltalán nem a véletlen műve. Ez a cemende talán már rég óta itt állt

lesben.

-

Kaltain úrnő! — szólalt meg Dorian ideges hangon. Enyhén

megfeszült.

-

Éppen csak most jöttem el fenséges anyja mellől — lépett közelebb

a nemesasszonyság. Úgy állt, hogy Celaena csak a hátát láthas sa. Az

orgyilkos akár meg is sértődhetett volna ezen, ha a legkisebb mértékben is

törődött volna az udvaroncokkal. - A fenséges úrnő látni kívánja hercegi

fenségedet. Természetesen tájékoztattam a ki rálynőt arról, hogy nagyuram

éppen egy megbeszélésen vesz részt, és ezért nem...

- Kaltain úrnő! - vágott a szavába Dorian. - Még nem volt alkalmam,

hogy bemutassam a barátomat.

Celaena le merte volna fogadni, hogy a nő szeme szikrát szór.

- Engedelmeddel bemutatom Lillian Gordaina kisasszonyt. Lillian

kisasszony, a hölgy Kaltain Rompier úrnő.

Celaena pukedlizett, bár legszívesebben szó nélkül továbbállt volna.

Nagyon elege volt már az udvaroncokból. Annyira idegesítette a sok

ostobaság, hogy kis híján visszavágyott Távolvégbe. Kaltain biccentett.

Ruhájának arany csíkjai megcsillantak a napfényben.

-

Lillian kisasszony Bellrévéből érkezett. Tegnap.

A nemesasszony gondosan szemügyre vette az orgyilkost.

-

És mennyi időt fogsz velünk tölteni?

-

Csupán néhány évet - válaszolta nagyot sóhajtva Dorian a lány

helyett.

-

Csupán? De fenséges herceg! Hát hogy mondhat ilyet? Néhány év

nagyon hosszú idő ám!

Celaena gondosan megnézte magának Kaltain elképesztően kar csú

derekát. Tényleg ilyen karcsú ez a nősz emély? Vagy még lélegezni is alig

tud, mert annyira szorítja a fűzője?

Nem kerülte el a figyelmét, ahogy a két kísérője összenézett. A te-

kintetükben elkeseredettség, ingerültség és savanyú beletörődés lát-

szódott.

-

Lillian kisasszony és Westfall kapitány igen bensőséges barátok-

jelentette ki Dorian drámai hangon. Celaena őszinte örömére Chaol elpirult.

— Számukra valósággal elröppen majd az a néhány év. Ebben biztos

vagyok.

-

És nagyuram számára? - turbékolta pajzánul Kaltain. A mosolya

azonban nem tudta teljesen elfedni a feszültségét.

Az orgyilkos már arra készült, hogy valamilyen tréfásan sértő vá laszt ad,

de Dorian megelőzte:

-

Le merném fogadni — jelentette ki lassan, elnyújtva a szavakat, és

ragyogó kék szemének a tekintete megállapodott Celaenán

- hogy Lillian úrnővel igen megrázó időszak vár ránk. Lehet, hogy nagyon

is megrázó lesz.

Kaltain azonnal Celaena felé fordult.

-

Hol találtad ezt a ruhát? - dorombolta. - Lenyűgöző.

-

Én ajándékoztam meg vele - jelentette ki Dorian nemtörődöm

módon, és piszkálni kezdte a körmét. Az orgyilkos és a herceg ösz -

szenézett. Kék szemükben megértés csillant. Úgy tűnik, hogy volt legalább

egy közös ellenségük. - Szerintem is határozottan jól mutat rajta.

Kaltain egy pillanatra összeszorította az ajkát, de máris szélesen

mosolygott.

-

Egyszerűen lélegzetelállító. Persze az effajta halványzöld nem

igazán áll jól a sápadt bőrű nőknek.

-

Lillian úrnő halovány színe igen nagy büszkeséggel töltötte el

derék atyját. Meglehetősen szokatlan, hogy valakit ennyire óvtak a

napsütéstől - magyarázta Dorian, majd Chaol felé fordult, aki a legnagyobb

erőfeszítése árán sem tudott kifejezéstelen arcot vágni. - Vagy talán nem

értesz velem egyet, Westfall kapitány?

-

Már hogy miben? - csattant fel a testőr.

-

Abban, hogy mennyire szokatlan hölgy Lillian kisasszony!

-

Fenséges nagyuram igazán szégyellhetné magát - méltatlankodott

megjátszott haraggal az orgyilkos. Bugyután vihogni kezdett, mert nem

akarta, hogy a másik nő észrevegye, menyire élvezi a helyzetet. - Kaltain

úrnő szépsége mellett jómagam csupán halovány árnyék lehetek.

A hölgy megcsóválta a fejét, de mikor válaszolt, Dorianra nézett:

Annyira kedves!

A herceg türelmetlenül mocorogni kezdett. - Úgy vélem, éppen elég sokat

enyelegtem a hölgyekkel. Jelentkeznem kell fenséges anyámnál.

Meghajolt Kaltain, majd Chaol előtt. Utána szembefordult Celaenával. A

lány kérdőn felvonta a szemöldökét, amikor a trónörökös megfogta a kezét,

hogy az ajkához emelje. Érintése puha volt és sima. A kézcsóktól szinte úgy

érezte, lángba borul a keze. És még az arca is megperzselődik egy kicsit.

Majdnem elrántotta a kezét. És majdnem megütötte a herceget.

-

Nagyon várom az újabb találkozást, Lillian úrnő - jelentette ki a

herceg elbűvölő mosollyal. Jó lett volna látni Kaltain arcát, ám az úrihölgy

mélyen pukedlizett.

-

Nekünk is mennünk kell - jelentette ki Chaol, miközben Dorian

zsebre vágott kézzel, halkan fütyörészve távozott. — Elkísérhetjük?

A felajánlás nem tűnt komolynak.

-

Nem - felelte Kaltain hűvösen. A mosoly azonnal leolvadt az

arcáról. - A kegyelmes úrral, Perrington herceggel találkozom. Re mélem,

hogy még látjuk egymást, Lillian kisasszony.

Olyan alapossággal nézte meg magának vetélytársnőjét, hogy arra még

egy orgyilkos is büszke lehetett volna.

-

Ragaszkodom hozzá, hogy mi ketten jó barátok legyünk.

-

Hát persze - válaszolta Celaena, mire Kaltain továbbállt. Díszes

ruhájának szoknyája csak úgy úszott a levegőben. A testőr és az orgyilkos

szintén elindult. Csak akkor szólaltak meg, amikor a ne mesasszony lépteit

már rég nem lehetett hallani.

-

Ezt persze nagyon is élvezted, igaz? - vicsorgott Chaol.

-

Iszonyatosan - vigyorgott Celaena, majd megveregette a testőr

vállát, mielőtt belekarolt volna. — Sajnos az előbbi kis mese miatt kénytelen

leszel úgy tenni, mintha kedvelnél. Különben az emberek átlátnak a szitán.

-

Úgy tűnik, hogy ugyanolyan kifacsart humorérzéked van, mint a

koronahercegnek.

-

Lehet, hogy ő lesz a legjobb barátom, téged meg kirekesztünk,

csak hogy megpukkadj a sárga irigységtől.

-

Dorian jobban kedveli az előkelő származású és figyelemremél-

tóan szép hölgyek társaságát.

A lány gyilkos pillantását észrevéve, a testőr fülig érő szájjal el -

mosolyodott.

-

Mennyire hiú vagy! - tette hozzá, miközben Celaena fortyogva

bámult maga elé.

-

Gyűlölöm az ilyen ribancokat. Olyan kétségbeesetten vágynak a

férfiak elismerésére, hogy azért cserébe bármikor hajlandóak elárulni, vagy

éppen veszélybe sodorni saját nemük tagjait. És még azt mondják, hogy a

férfiakat nem a fejük vezeti. Ők legalább nyíl tan vállalják.

- Azt mondják, az apja olyan gazdag, mint egy király - magyarázta

Chaol. - Úgy vélem, ez is szerepet játszik abban, hogy Perrington annyira

odavan érte. Kaltain akkora gyaloghintóban érkezett, amiben kényelmesen

elférhetett volna egy paraszt egész otthona. Hazul ról egészen idáig

cipeltette magát benne. Az majdnem kétszáz mérföldnyi távolság.

-

Micsoda züllöttség!

-

Csak a szolgáit sajnálom.

-

Én meg az apját!

Nevetni kezdtek. A férfi kissé feljebb emelte a karját, amibe Celaena

karolt. A lány odabiccentett a lakosztálya előtt álló őröknek. Megálltak.

Most Chaol felé fordult.

-

Nem akarsz enni valamit? Én mindjárt éhen halok.

A kapitány is az őrökre nézett, az arcáról leolvadt a mosoly.

-

El kell intéznem valamit. Össze kell állítanom azoknak a har-

cosoknak a listáját, akiket a király magával visz az útjára.

Az orgyilkos kinyitotta az ajtót, de még mindig a fiatalembert bámulta.

Chaol arcán megjelent egy parányi gödröcske, ahogy ismét elmosolyodott.

-

Mi az már megint? — méltatlankodott az orgyilkos. A lakosztá-

lyából elképesztően finom ételek illata áradt. Azonnal korogni kez dett a

gyomra. Chaol a fejét csóválta.

-

Adarlan orgyilkosa - nevetett halkan, majd elindult tovább a

folyosón.

-

Pihenned kellene! - kiáltotta hátra a válla fölött. - A valódi erőpróba

holnap kezdődik. Szükséged lesz minden erődre, rád fér az alvás. Még

akkor is, ha tényleg olyan iszonyatosan jó vagy, ami lyennek tartod magad.

Celaena savanyú képpel bevágta az ajtót, ám ennek ellenére evés közben

végig halkan dudorászott.

Celaena úgy érezte, hogy csak egy pillanatra csukta be a szemét, amikor

valaki csúnyán oldalba bökte. Felnyögött, és halkan nyö szörögni kezdett,

mert félrehúzták a súlyos függönyöket, és beáradt a felkelő nap fén ye.

-

Ébresztő!

Cseppet sem meglepő módon Chaol állt a hálószobában. A lány

megpróbált eltűnni a takarók alatt. A fejére húzta a paplanját. A férfi

azonban megragadta a másik végét, és az összes ágyneműt egyetlen

rántással lehajította a földre. Celaena hálóinge felcsúszott a combján.

Remegni kezdett a hidegtől.

-

Annyira hideg van - panaszkodott, és magához szorította a térdét.

Nem érdekelte, hogy alig néhány hét alatt le kell győznie a többi félelmetes

harcost. Úgy érezte, alvásra van szüksége. A koronaherceg mégis miért nem

döntött valamivel korábban úgy, hogy idehozza a jelöltjét Távolvégből?

Akkor legalább lett volna egy kis ideje, hogy visszanyerje az erejét. Amúgy

meg, mióta is tudott az a fickó erről az erőpróbáról?

- Felkelni! - kiáltotta Chaol, és most már a párnákat is kirángatta a feje

alól. — Ne pocsékold az időmet!

Ha észre is vette, hogy a hálóing alig takarja el a lány ölét, ennek semmi

tanújelét nem adta. Celaena halkan morogva felült az ágy szélén.

Előrehajolt, és a kezével megérintette a padlót.

-

Hozd már ide a papucsomat! - morogta. - Mintha jégből lenne a

padló.

A kapitány dühösen felmordult, de Celaena nem is törődött vele.

Feltápászkodott, megtántorodott, majd átvonszolta magát az étke zőbe. A

reggelizőasztalt fejedelmien megterítették. Chaol fejével az étel felé int ett:

-

Edd meg mindet! A küzdelem egy óra múlva kezdődik.

Bár Celaena igencsak ideges volt, nem hagyta, hogy az érzelmei kiüljenek

az arcára. Hatalmasat sóhajtott, majd lerogyott a székbe.

Ilyen lehet egy kidőlt fa zuhanása is. Gondosan megvizsgálta az asztalt.

Természetesen most sem kapott kést. A villáját beledöfte egy darab

kolbászba. Chaol az ajtóból visszafordult:

-

Mégis mitől vagy te ennyire álmos?

A gránátalmalének csodálatos volt az illata. A lány megtörölte a száját a

szalvétával.

-

Hajnali négyig olvastam — válaszolta. — Levelet küldtem a her-

cegednek, és engedélyt kértem rá, hogy könyveket kölcsönözzek a

könyvtárból. Kegyesen beleegyezett, és a saját személyes könyveiből átküldött

nekem hét kötetet. Megparancsolta, hogy olvassam el őket.

Chaol hitetlenkedve megrázta a fejét:

-

Nem volt jogod levelet írni a koronahercegnek.

Celaena egy vigyorral válaszolt, majd beleharapott a sonkába.

-

Ha nem tetszett volna neki, amit írtam, akár ki is dobhatta volna a

levelemet. Egyébként is, én vagyok a herceg bajnoka. Nem

mindenki gondolja ám úgy, hogy olyan szemét módon kell viselkednie

velem, mint ahogy te teszed..

-

Orgyilkos vagy.

-

Ha besurranó tolvaj lennék, akkor udvariasabban viselkednél

velem? - kérdezte Celaena, de aztán intett a kezével. — Nem kell

válaszolnod.

Bekapott egy nagy kanál zabkását, de nem ízlett neki. Négy ha talmas

kanál barna cukrot halmozott a szürke massza tetejére.

A vetélytársai talán komoly ellenfelek lesznek? Ahelyett, hogy ag gódni

kezdett volna, inkább szemügyre vette a testőr fekete ruháját.

-

Normális ruhát nem szoktál viselni?

-

Igyekezz!

Ez volt minden válasz. A vetélytársak már vártak rájuk. Hirtelen elment

az étvágya. Eltolta maga elől a zabkásával teli tálat.

-

Akkor megyek és felöltözöm.

Már fordult volna, hogy behívja Philippát, de aztán megtorpant.

-

Mégis mire számíthatok a mai napon? Milyen feladatok várnak

rám a próbatétel során? Azért kérdezem, hogy me gfelelően tudjak felöltözni.

-

Nem tudom. A részleteket csak akkor közlik velünk, ha már

odaértünk.

A kapitány felkelt, és megtapogatta a kardja markolatát. Behívott egy

cselédet, miközben Celaena besétált a hálószobájába. Jól hallotta, hogy mit

mond Chaol a szolgálónőnek:

-

Nadrágot és inget adjatok rá! Valami bő szabású holmit. Ne legyen

sem csicsás, sem pedig merész szabású! Kell még egy kö peny is.

A cseléd eltűnt az öltözőszobában. Celaena utánasietett. Közben oda sem

figyelve vetkőzni kezdett. Csupán alsónemű maradt rajta.

Kifejezetten nagy elégtételt érzett, amikor Chaol elvörösödött, és sietve

elfordult.

Néhány perccel később a lány savanyú képpel sietett a folyosón a

kapitány után.

-

Olyan vagyok, mint egy bohóc! Ez a nadrág iszonyatos, az ing

pedig rettenetes.

-

Fejezd már be a nyafogást! Az emberek fütyülnek rá, hogy né zel ki

- mordult fel Chaol, majd feltépte az ajtót. Odakint a testőrök vigyázzba

vágták magukat. - De ha gondolod, nyugodtan levetkőzhetsz, ha

megérkeztünk. Biztosra veszem, mindenki odalesz a gyönyörtől, ha az

alsóneműdben láthat.

A lány halkan, de annál kiadósakban káromkodni kezdett. Összevonta

maga körül a zöld bársonyból szabott köpenyt, és a férfi nyomába eredt.

A testőrség kapitánya keresztülviharzott a palotán. Még mindig érződött a

kora reggeli hideg. Nemsokára elértek a katonaság kör leteihez. Itt rengeteg

testőrt láttak. Némelyik már vértet viselt, mások csak most vették magukhoz

a felszerelésüket. Mindenki tisztelgett. Egy nyitott ajtón keresztül jókora

étkezdébe pillanthattak be. Odabent a testőrök éppen nekiláttak a

reggelinek.

Végül valahol a földszinten álltak meg. A lenyűgöző méretű, tég lalap

alakú csarnok akkora volt, mint egy bálterem. Oldalt karcsú oszlopok

tartották a belső karzatot. A padlót fekete és fehér csempék borították. Az

egyik falat teljes egészében üvegajtók helyettesítették. Ezeket kinyitották, és

a kert felől beáramló hűvös reggeli szellő táncra perdítette a függöny finom

fátyolszövetét. A bajnokjelöltek többsége már korábban megérkezett.

Szétszéledtek a teremben, és javában edzettek. Valószínűleg a gazdáik

vívómesterei lehettek azok a férfiak, akikkel elvégezték a bemelegítést.

Kivétel nélkül

valamennyi harcosra éber őrök vigyáztak. Az érkező lánnyal sen ki sem

törődött. Csupán egy viszonylag elviselhető külsejű, szürke szemű

fiatalember fordult Celaena irányába. Halványan elmosolyodott, majd

megfordult, és újabb nyílvesszőt lőtt ki a csarnok túlsó felében felállított

céltáblára. Elképesztően pontosan célzott. A lány kihúzta magát, és

alaposan szemügyre vette a hátsó falnál sorakozó fegyvereket.

-

Komolyan gondolod, hogy egy órával napkelte után buzogányt

fogok használni?

A hátuk mögött hat testőr lépett be az ajtón. Kezüket a kardjuk

markolatán tartva csatlakoztak a teremben lévő bajtársaikhoz.

-

Ha esetleg valami meggondolatlanságon törnéd a fejedet - fi-

gyelmeztette Chaol -, ők figyelnek rád.

-

De hát én csak egy besurranó tolvaj vagyok. Ugye nem felej tetted

el? - mosolygott Celaena, majd közelebb lépett a fegyverállványhoz.

Megbízói buták, de tényleg nagyon buták voltak, hogy csak úgy itt hagyták

ezt a rengeteg fegyvert. Akadtak itt kardok, vívótőrök, bárdok, íjak, pikák,

vadásztőrök, buzogányok, lándzsák, hajítókések és vívóbotok is... Bár

többnyire igyekezett kerülni a feltűnést, és ezért általában tőrt használt, az

orgyilkos nagyon is jól értett valamennyi kirakott fegyverhez. Gyorsan

körülnézett a teremben, és megpróbált nem vigyorogni. Úgy tűnt, pontosan

ugyanez az arckifejezés ül a legtöbb vetélytársa arcán is. Miközben alapo -

sabban is megnézte magának a többieket, a szeme sarkából felfi gyelt a

mozgásra.

Az ajtón Káin lépett be. Két testőr és egy összeszabdalt képű, iz mos férfi

kísérte. Alighanem a személyi edzője. Celaena kihúzta ma gát. Káin

határozott léptekkel közeledett. Vastag ajka széthúzódott, ahogy

elvigyorodott.

- Jó reggelt! - szólalt meg mély, reszelős hangon. Sötét szemének

tekintete végigsiklott a lány testén, majd visszatért az arcára. - Azt hittem,

hogy mostanra már rég hazamenekültél.

Válaszul savanyú mosolyt kapott.

-

Hiszen csak most kezdődik a mulatság. Nem igaz?

Káin szélesen elmosolyodott, és továbbment.

Annyira, de annyira könnyű lett volna. Megpördül, megragadja a fickó

nyakát, és belevágja arccal a földbe. Észre sem vette, hogy remeg a

visszafojtott dühtől. Ekkor azonban Chaol bukkant fel az orra előtt.

-

Tartalékold az erőd a küzdelemre! - szólalt meg halkan, de ha-

tárazottan.

-

Kinyírom ezt a fickót! - suttogta a lány.

-

Dehogyis! Ha eleged van a pofájából, akkor verd össze! Ez az alak

csupán a királyi hadsereg egyik bajkeverője. Ne pocsékold arra az erődet,

hogy gyűlölöd!

-

Annyira rendes volt tőled, hogy így kiálltál mellettem — kiáltotta

szem forgatva.

-

Nem volt rá szükséged, hogy megmentselek.

-

Akkor is kedves gesztus lett volna.

-

Szerintem meg képes vagy megvédeni magadat - ellenkezett a

testőr, majd a kardjával a fegyverállványra mutatott. — Válassz egyet!

Chaol szeme hatalmasat villant, amikor a lány kikapcsolta és a háta mögé

dobta a köpenyét.

-

Lássuk, hogy tudsz-e valamit, vagy csak a szádat jártatod!

Egy szép napon majd elintézi Káint. Örökre eltünteti egy névte len sírban.

Most viszont... Most viszont egy kicsit megtáncoltatja a testőrt.

A napfényben csillogó fegyverek kivétel nélkül gondosan ko vácsolt

mesterművek voltak. Celaena alaposan megfontolta, hogy

melyiket válassza. Olyan valamit keresett, amivel alaposan elcsú fíthatja a

kapitány arcát.

A szíve hevesebben kezdett el dobogni, amikor végighúzta az ujját a

pengéken és a fegyverek markolatán. Nem tudta eldönteni, hogy egy pár

vadászkést, vagy inkább egy hosszú pengéjű, félgömb alakú

markolatvédővel ellátott párbajtőrt válasszon. Ez utóbbival kellő tá -

volságról is ki tudta volna metszeni az öntelt fajankó szívét.

Végül a kardnak is beillő párbajtőrt választotta. A penge megzendült,

ahogy kihúzta a tartójából. Jó minőségű, erős, könnyű fegyvert választott.

Milyen furcsa. Az étkezőasztalra még véletlenül sem tennének vajazókést,

itt meg ilyen fegyverek között válogathat. Ideje kicsit átszabni Chaol ábrázatát.

A kapitány a lányéra dobta a saját köpenyét. Kidolgozott izmai jól

láthatóan mozogtak a sötét ing alatt. Előhúzta a kardját.

-

Védd magad! - kiáltotta, majd védekező testtartást vett fel.

Celaena tompa döbbenettel bámulta a férfit.

Téged mégis honnan szalasztottak? Mi ütött beléd, hogy ilyeneket kiabálsz? Még hogy „ védd

magad”?

-

Nem akarod először elmagyarázni nekem a vívás alapjait? - kérdezte

olyan halkan, hogy csak a kapitány hallhassa, miközben a párbajtőr lazán

lógott a kezéből. Finoman megszorította a markolatot, az ujjai rázáródtak a

hűvös fémre. - Egy éven át Távolvégen voltam. Talán elfelejtetted? Nem

csoda, ha elfelejtettem vívni.

-

Figyelembe véve, hogy milyen sokan vesztették életüket körü -

lötted a bányában, én meglehetősen nehezen hinném el, hogy bár mit is

elfelejtettél.

-

Ott csákányt használtam - magyarázta a lány könyörtelen vi-

gyorral. - Nem kellett sokat ügyeskednem. Elég volt, ha betörtem a

koponyáját, vagy tövig nyomtam valaki hasába a csákányt.

Szerencsére a többi jelölt nem törődött kettőjükkel.

-

Ha azt a durva mészáros munkát összekevered a vívással... Akkor

igencsak érdekel, te hogyan szoktál vívni, Westfall kapitány.

A szívére szorította a bal kezét, és látványosan becsukta a szemét.

A testőrkapitány felmordult, és támadásba lendült.

A lány azonban pontosan erre számított. Abban a pillanatban kipattant a

szeme, amikor meghallotta, hogy a férfi megmozdult. Könnyed

karmozdulattal maga elé rántotta a pengéjét, és a térdét enyhén

rogyasztotta. Acél csapódott az acélnak. A fém élesen fel- sikoltott. A zaj

jobban fájt, mint az ütés ereje. Celaena nem is tö rődött a karjába hasító

fájdalommal, miközben újra és újra könnyedén hárította a férfi támadásait.

A keze belesajdult, hiszen nem volt alkalma bemelegíteni, de ennek ellenére

gond nélkül hárított és védekezett.

Úgy vívtak, mintha táncolnának. Be kellett tartaniuk bizonyos

szabályokat, különben az egész darabokra hullott volna. Mihelyst

megérezte a ritmust, rögvest eszébe jutottak a megfelelő mozdulatok. A

többi jelöltet elnyelték az árnyékok és a napfény.

-

Remek! — morogta a férfi összeszorított foggal, miközben há-

rította az orgyilkos döfését. Most már ő volt kénytelen védekezni. Celaena

combja sajogni kezdett.

-

Nagyon ügyes - folytatta Chaol. Ő maga is egészen jól csinálta. Sőt

valójában az átlagosnál is jobban. Persze a lánynak esze ágá ban sem volt,

hogy ezt az orrára kösse.

A két penge zajos csendüléssel egymásnak feszült. Erőlködve meg-

próbálták meghátrálásra kényszeríteni a másikat. A férfi lényegesen erősebb

volt, így Celaena csak komoly erőfeszítés árán tudta megakadályozni, hogy

hátratolják. Ellenfele ereje sem tudta azonban fe ledtetni a tényt, hogy a lány

lényegesen gyorsabb nála.

Visszahúzódott, úgy tett, mintha meghátrálna, majd egy madarat is

megszégyenítő eleganciával előrébb siklott, és döfött. A kapitány nem

számított ilyesmire. Csak arra maradt ideje, hogy egy meglehetősen esetlen

mozdulattal hárítson.

Celaena habozás nélkül folytatta a támadást. Újra és újra lecsa pott. A

pengéje kifordult, új irányból szökkent előre. A férfi kardja ismét nagyot

csendült, ahogy védekezett. A lány gyorsan mozgott, mit sem törődve sajgó

vállával. Olyan mozgékony volt, mint a templomi táncosok. Gyors volt és

halálos, mint a vörös sivatag kígyója, mint a hegyoldalról lezúduló víz

áradata.

A testőr egészen jól tartotta magát. Celaena hagyta, hogy kicsit

visszaszorítsa, mielőtt ismét lerohanná. Chaol váratlan támadással

próbálkozott. Az arcát vette célba. Csalódottan kellett látnia, hogy az

orgyilkos könnyedén megemeli a könyökét, és hárítja a döfést. Egy erőteljes

mozdulattal oldalra kényszerítette a férfi karját.

-

Valamiről nem szabad megfeledkezned, Cardothien, ha velem

harcolsz - lihegte az ifjú. Aranybarna szeme fellángolt a nap fényé ben.

-

Igen? - mordult fel a lány, és egy gyors mozdulattal hárította a

testőr következő támadását.

-

Én sosem veszítek - vigyorgott Chaol. Mire felfoghatta volna,

hogy mire is készül a fickó, valami nekivágódott a lábszárának, és...

Az orgyilkos érezte, hogy elzuhan. Nagyot nyögött, amikor a háta

nekicsapódott a márványnak. A penge kirepült a kezéből. A testőr kardja

Celaena szívére mutatott.

-

Nyertem - fújta ki a levegőt a férfi.

-

De csak azért, mert elgáncsoltál. Na nehogy már ezt tisztes séges

győzelemnek fogadjam el! - méltatlankodott Celaena, és félkönyékre

emelkedett.

Nem én vagyok az, akinek majdnem átszúrták a szívét.

A terem valósággal zengett a fegyverek csattogásától és a férfiak hörgő

lélegzetétől. A fekvő alak gyorsan körbepillantott. A jelöltek kivétel nélkül

izzadva edzettek. Ez persze nem volt igaz Káinra. A férfi szélesen

elvigyorodott. Celaena vicsorogni kezdett.

- Nagyon is tehetséges vagy - ismerte be Chaol. - A mozgásod azonban

részben fegyelmezetlen.

A lány elfordult Káintól, és metsző pillantást vetett a testőrre.

-

Ez idáig még egyszer sem akadályozott meg abban, hogy meg öljek

valakit — sziszegte.

A kapitány nevetni kezdett, majd a kardjával a fegyverállvány felé

mutatott. A lány feltápászkodott.

-

Válassz valami mást! Egy másik fegyvert. De legyen ám érdekes!

Próbáld meg elérni, hogy megizzadjak egy kicsit!

-

Fogsz majd mindjárt izzadni, ha elevenen megnyúzlak és szét-

taposom a szemgolyóidat - mormogta az orgyilkos, és felemelte a földről a

tőrt.

-

Na, ezt nevezem.

Celaena hangos csattanással bevágta a helyére a pengét, és pillanatnyi

habozás nélkül kihúzta a két vadászkést.

Drága öreg barátaim.

Gonosz mosoly jelent meg az arcán.

LEHELETNYIT ELŐREGÖRNYEDT, hogy késsel a kézben a kapitányra vesse

magát, ekkor azonban valaki nagyot koppantott egy lándzsa nyelével. A

csarnok elhallgatott. A hang irányába fordult, és észre vette a belső karzat

alatt álló zömök, kopaszodó férfit.

— Mindenki figyeljen!- harsogta az ismeretlen. Celaena Chaolra

pillantott. A testőr biccentett, és elvette a vadászkéseket, miközben a többi

huszonhárom vetélytársával együtt odasétáltak a férfihoz.

— Theodus Brullo vagyok, a király fegyvermestere és az erőpró ba

bírája. Természetesen a végső szót fejedelmi urunk mondja ki. Ő dönti el,

hogyan folytatódjon nyomorúságos életetek. Ettől függetlenül nap mint nap

én fogom megítélni, hogy alkalmasak vagytok-e a feladatra. Arra, hogy a

király bajnoka legyen belőletek.

Megpöckölte a kardja markolatát, Celaena pedig megcsodálta a fegyver

gyönyörűen megmunkált, arany markolatgombját.

— Harminc esztendeje én vagyok a fegyvermester, és előtte már

huszonöt éven át itt éltem a palotában. Számos nagyurat és lovagot

képeztem ki, meg persze jó párat Adarlan bajnokai közül. Nemigen hiszem,

hogy bármivel is meglephetnétek.

Celaena mellett Chaol kihúzta magát. A lányban felmerült a gondolat,

hogy a kapitány maga is valamikor Brullo tanítványa lehetett. Chaol az

előbb meglehetősen ügyes harcosnak bizonyult. Ha való ban Brullótól kapta

a kiképzését, akkor a fegyvermester alighanem tényleg rászolgált a rangjá ra.

Az orgyilkos nagyon is tisztában volt vele, hogy a kinézete miatt senkit sem

szabad alábecsülni.

-

Őfelsége már elmondott mindent, amit tudnotok kell erről az

erőpróbáról - folytatta Brullo, és hátratette a kezét. - Viszont úgy vélem,

hogy esz a fene benneteket, hogy többet tudjatok meg egymásról.

Vaskos ujjával Káinra mutatott.

-

Te ott! Mi a neved? Mi vagy? És honnan kerültél ide? Őszin - te

válaszokat várok. Tudom, hogy egyetlen pék vagy gyertyaöntő sincs

köztetek.

Káin arcán ismét felvillant az a kibírhatatlan vigyor.

-

Káin vagyok, a királyi hadsereg katonája. A Fehéragyar -hegység-

ből származok.

Még szép, hogy onnan. Celaena számtalan beszámolót hallott már az ott

élő, hegyvidéki nép könyörtelen szokásairól. Alkal ma volt néhányukat

közelebbről is szemügyre venni. Kivétel nélkül veszedelmes fickóknak

bizonyultak. Sokan közülük fellázadtak Adarlan ellen. A lázadók nagy része

meghalt. Vajon mit szólnának Káin honfitársai, ha meglátnák itt? A

gondolattól elkomorodott. Vajon mit szólna Terrasen népe, ha meglátnák

Celaenát ezen a helyen?

Brullót azonban szemmel láthatóan nem érdekelte a hegyvidék félelmetes

híre. Még csak nem is biccentett, amikor a Káin jobb ol dalán álló férfira

mutatott. Celaena egyből rokonszenvesnek találta az ismeretlent.

—

És te ki vagy?

A karcsú, magas, szőke, ritkás hajú férfi körbetekintett, és vigyorogva

elmosolyodott.

-

Xavier Forul. Mestertolvaj Melisandéból.

Mestertolvaj? Ez az alak? Hát persze. Akkor nem girhes, hanem karcsú,

mint egy nádszál. Hogy könnyebben bejusson a házakba. Lehet, hogy

tényleg igazat mond.

Egymás után a többi huszonegy vetélytársa is bemutatkozott. Ha tan

tapasztalt, veterán katonák voltak. Kivétel nélkül kirúgták őket a

hadseregből. Ez azért sejtetett valamit, hiszen az adarlani sereg hírhedt

volt, hogy milyen kegyetlen módszereket alkalmaz. Ezek itt alighanem

túlfeszíthették az amúgy laza húrt. Akadt még aztán három tolvaj is.

Közéjük tartozott a sötét hajú, szürke szemű Nox Owen is. A fiatalember

nevét valahol már hallotta. Nox egész reggel ragyogó mosollyal bombázta a

lányt. Három jelölt korábban zsoldosként szolgált. Igencsak kemény

fickóknak tűntek. Két vetélytársuk pedig láncra vert gyilkos volt.

Bill Chastaint nem véletlenül nevezték Szemzabálónak. Meg szok ta enni

az áldozatai szemét. A könyörtelen gyilkosnak meglehetősen átlagos

külseje, kócos, barna haja, napbarnított bőre volt. Nem nőtt túl magasra.

Celaena alig bírta megállni, hogy ne bámulja a sorozat- gyilkos forradásos

száját. A másik gyilkost Ned Clementnek hívták. Három éven keresztül

használta a Sarlós álnevet. Ezzel a szerszámmal kínzott meg és szabdalt

apró darabokra papnőket. Meglepőnek tűnt, hogy elfogásakor nem

végezték azonnal ki. A két gyilkos napbarnított bőre alapján azonban

sejthető volt, hogy az elítélésüket követően hosszú éveken át robotoltak

Calaculla perzselő napja alatt, a birodalom másik, déli munkatáborában,

amelyik legalább annyira hírhedt volt, mint Távolvég.

Utánuk két hallgatag, sebhelyes fickó következett. Mintha valami távoli

hadúr csatlósai lettek volna. További öt vetélytársuk az or gyilkosok közül

került ki.

Celaena azonnal elfelejtette az első négy nevét. Az egyik egy hó-

rihorgas, dölyfös képű fiú volt. A második hatalmas termetű bajke verő. A

harmadik egy törpe, akinek lesírt az arcáról a többiek iránti megvetés, a

negyedik pedig egy vékony hangú, sasorrú siheder, aki azt állította, hogy

remekül ért a késekhez. Természetesen nem voltak az orgyilkos céh tagjai.

Arobynn Hamel soha nem vett volna be ilyen amatőröket a csapatába. A

tagság előfeltétele volt, hogy valaki hosszú évek kemény munkájával

készüljön fel, és számos sikeres bevetésen legyen túl. Ebben a négy alakban

ugyan lehetett némi tehetség, ám hiányzott belőlük az a kifinomultság, amit

Arobynn elvárt a követőitől. Természetesen szemmel kell majd tartania

őket, de legalább nem a Vörös-sivatag széltépte dűnéin élő, csendes

orgyilkosok közül kerültek ki. Azok bizony méltó ellenfélnek

bizonyulhattak volna. Lehetséges, hogy nem is tudta volna őket olyan

könnyedén legyőzni. Egyszer egy hónapon keresztül együtt edzett egy

sivatagi orgyilkossal. Az izmai még most is belesajdulnak, ha eszébe jutnak

a pokoli hőségben elvégzett könyörtelen gyakorlatok.

Az utolsó orgyilkost azonban alaposabban is megnézte magának. A férfi

a Sír nevet viselte. Az alacsony, sovány alaknak olyan kegyet lenség áradt az

arcából, hogy a legtöbb ember igyekezett mielőbb másfelé fordítani a

tekintetét. Láncra verve vezették be a csarnokba. Őrei komolyan

megfenyegették, mielőtt kioldozták volna a bi lincseit. Öt harcos tartotta

szemmel. A testőrök most is ott álltak a közelében. Egy pillanatra sem

vették volna le a tekintetüket róla. Bemutatkozás közben a férfi képére aljas

vigyor ült ki. Megbarnult fogait kivicsorította. Celaena undorodva érezte,

ahogy Sír tekintete

végigsiklik a testén. A hozzá hasonló alakok sosem érték be azzal, hogy

egyszerűen csak végezzenek az áldozatukkal. Nem bizony. Ha az áldozatuk

nő volt, előtte még elszórakoztak vele. Minden önural mát összeszedve

farkasszemet nézett a kéjsóvár gyilkossal.

-

És te? - mordult rá Brullo, kizökkentve a gondolataiból.

-

Lillian Gordaina - válaszolta, és büszkén kihúzta magát. - Bellrévi

gyémánttolvaj.

Összeszorította a száját, mert néhány fickó vihogni kezdett. Alig hanem

leharapnák a nyelvüket, ha megtudhatnák az igazi nevét. Inukba szállna a

bátorságuk, ha kiderülne, hogy ez a „gyémánttolvaj ” kés nélkül is képes

lenne megnyúzni őket.

-

Nagyszerű — kiáltotta a fegyvermester, és intett a kezével. - Van

öt percetek, hogy a helyére rakjátok a fegyvereket és kifújját ok magatokat.

Utána megyünk, és futunk egy jót. Kiderül, hogy milyen az erőnlétetek. Aki

nem képes lefutni a távot, az már mehet is haza. Vagy oda, ahonnan

előkapartak benneteket. Megrohadni a börtönben. Az első igazi erőpróba öt

nap múlva lesz. És legyetek hálásak érte, hogy nem korábban.

A jelenlevők szétszéledtek. A bajnokjelöltek halkan suttogva ta nácskozni

kezdtek

az

edzőikkel,

hogy

melyik

vetélytársukat

tartják

a

legveszélyesebbnek. Káint vagy Sírt. Ez volt a legvalószínűbb. Bi zonyára

senki sem törődött a bellrévi besurranó tolvajjal. Chaol a lány mellett

maradt. Némán figyelték a többieket. Celaena fortyo gott a dühtől. Nem

azért küzdött nyolc éven keresztül, nem azért lett híres a megfelelő

körökben, és nem is azért szenvedett egy tel jes éven át Távolvégen, hogy

csak így egyszerűen semmibe vegyék.

-

Ha még egyszer gyémánttolvajnak kell neveznem magamat...

-

Akkor azt fogod mondani magadra, hogy gyémánttolvaj vagy -

vágott a szavába összehúzott szemöldökkel a kapitány.

- Tudod, hogy milyen sértő számomra úgy tenni, mintha csupán egy kis

senki, besurranó tolvaj volnék a Tépő-láp egyik kisvárosából.

-

Ennyire beképzelt volnál? — szólalt meg az ifjú rövid hallgatás

után. Az orgyilkos szúrós pillantást vetett rá, ám a kapitány zavartalanul

folytatta:

-

Ostobaság volt, hogy csak úgy leálltam vívni veled. Beismerem,

nem számítottam rá, hogy ennyire ügyes vagy. Szerencsére senki sem

figyelt fel rád. Tudod, mi ennek az oka, Lillian?

Közelebb lépett, és szinte suttogva folytatta:

-

Mert te csak egy szemrevaló kislány vagy. Mert senki sem tö rődik

egy kisvárosból érkező, névtelen senkivel. Egy besurranó tolvajjal. Nézz

csak körül!

Úgy fordult, hogy szemmel tarthassa a többi jelöltet.

-

Bámul talán bárki is téged? Töpreng csupán egyetlenegy is kö-

zülük azon, hogy milyen veszélyes harcos vagy? Hát nem. Mert nem tartanak

igazi vetélytársnak. Mert te nem állsz közöttük és a megígért jutalom, a

szabadság és a vagyon közt.

-

Pontosan! Micsoda sértés!

-

Egyáltalán nem sértő, hanem nagyon is okos megoldás. Ez a

helyzet. Te pedig igyekezz visszafogni magad az egész próbatétel so rán.

Nem szabad kitűnnöd a többiek közül. Nem fogod lemészá rolni azokat a

tolvajokat, katonákat és névtelen orgyilkosokat. Sta bilan és kitartóan a

középmezőnyben maradsz. Azt akarom, hogy ne is törődjenek veled.

Gondolják azt, hogy nem jelentesz veszélyt. Azt fogják hinni, hogy előbb -

utóbb valaki úgyis végez majd veled, éppen ezért minden figyelmüket az

olyan nagydarab, erős és gyors jelöltekre összpontosítják majd, mint

amilyen Káin.

-

Te pedig túléled őket — folytatta Chaol. - Amikor elérkezik az

utolsó párharc reggele, akkor fogják csak látni, hogy te vagy az

ellenfelük, te győzted le őket. És akkor majd az arcukra kiülő cso dálkozás

kárpótolni fog a rengeteg sértésért és azért, hogy nem tiszteltek.

A karját nyújtotta, hogy kikísérje a teremből.

-

Na, mit szólsz ehhez, Lillian Gordaina?

-

Tudok én vigyázni magamra - mordult fel a lány, de elfogadta a

férfi kezét. — Kénytelen vagyok viszont beismerni, hogy igazi lángelme

vagy, kapitány. Elképzelhető, hogy okosságodért azzal ju talmazlak meg,

hogy neked adom az egyik gyémántot, amit ma éj jel elemelek a királynő

kincsesládikájából.

Chaol halkan felnevetett. Kisiettek az udvarra, ahol nemsokára kezdetét

vette a futóverseny.

Celaena tüdeje valósággal lángolt. A lába mintha ólomból lett volna. Ennek

ellenére elszántan futott. A csoport közepén maradt. Brullo, Chaol és a

többi edző — valamint háromtucatnyi állig felfegyverzett őr - lóháton

követték a futókat. A vadasparkban jártak. Néhány je löltre hosszú pányvát

kötöttek. Sír, Ned és Bill is csak így futhatott. Úgy vélte, Chaol

tulajdonképpen kegyet gyakorolt vele, hogy nem láncolta futás közben

magához. Legnagyobb meglepetésére a harcosok falkája élén Káin rohant.

Legalább harminclábnyira megelőzte a többieket. Hogy a fészkes fenében

lehet ennyire gyors?

A meleg, őszi levegőben hangosan ropogtak az összetaposott falevelek.

A futók hangosan ziháltak. Celaena tekintete az előtte ro hanó tolvaj

izzadtan csillogó, sötét hajára tapadt. Lépés, lépés után. Beszívta a levegőt,

kifújta a levegőt. Beszívta, kifújta. A légzés mindennél fontosabb volt. Nem

feledkezhetett meg róla.

Messze előttük Káin befordult a kanyarban. Onnantól észak felé

tartották. Vissza a palota irányába. Úgy követték az elöl futót, mint valami

madárraj. Lépés lépést követett. Nem akart lassítani. A töb biek meg csak

hadd bámulják Káint. Hadd találjanak ki terveket ellene. Semmi szükség rá,

hogy megnyerje ezt a futóversenyt. Nem így akarta bebizonyítani a

felsőbbrendűségét. Nagyon is jól megvolt anélkül, hogy a királyi udvar

elhalmozza kitüntetésekkel vagy elismeréssel! Rosszul vette a levegőt.

Fájdalom hasított a térdébe, ám ennek ellenére változatlan ütemben rohant

tovább. Nemsokára véget ér a futás. Hamarosan.

Nem mert hátrapillantani. Nem tudta, hogy feladta-e már valaki. Végig

érezte magán Chaol tekintetét. A kapitány mintha csak arra akarta volna

emlékeztetni, hogy maradjon középen. Már az is szép volt, hogy ennyire

bízott a lányban.

Kiértek a fák közül. Jól látszott a vadaspark és az istállók közöt ti

mezőség. A futóverseny a végéhez közeledett. Most már zúgott a feje.

Legszívesebben hangosan káromkodott volna az oldalába szú ró, éles

fájdalom miatt, persze csak ha maradt volna ehhez elegendő levegő a

tüdejében. Középen kellett maradnia. Maradj középen!

Káin célba ért. Diadalmasan a magasba emelte a karját. Tett még pár

lépést, fokozatosan lassított. Az edzője fennhangon dicsérte. Celaena nem

törődött velük. Futott tovább. Már csak féltucatnyi lépés. Csillagok

táncoltak a szeme előtt, és alig látott. Középen kel lett maradnia. Éveken

keresztül edzett Arobynn Hamel keze alatt. Megtanulta, hogy milyen

veszélyekkel jár az, ha túl korán feladja.

Végre már ő is kiért a fák közül. Minden irá nyból körülvette a tágas

mező. Valósággal megmámorosodott a fű és a kék ég látványá tól. Az előtte

futók lassítottak. Minden önuralmára szükség volt ahhoz, hogy nehogy

térdre rogyjon. Csak fokozatosan lassított. Lépés

lépést követett. Már nem futott, csupán lépdelt. Arra kényszerítette magát,

hogy mélyen beszívja a levegőt. Továbbra is csillagok táncol tak a szeme

előtt.

-

Rendben - kiáltotta Brullo. Meghúzta a lova kantárját, és gondosan

megjegyezte magának, hogy ki ért vissza először. - Igyatok vizet! További

edzés vár rátok.

Celaena szeme előtt továbbra is különös fények táncoltak, de azért

észrevette, ahogy Chaol megállította a lovát. Elindult a férfi felé, de aztán

inkább megkerülte, és folytatta az útját az erdő irányába.

-

Te meg hova mész?

-

Az előbb elejtettem a gyűrűmet - hazudta szemrebbenés nélkül.

Megpróbált igazi ostoba nőszemélynek látszani. - Egy perc, és máris jövök.

Nem várta meg, hogy a testőr engedélyt adjon rá. Belépett a fák közé.

Néhány jelölt hallotta a szóváltásukat. Ezek hangosan röhögtek vagy

vigyorogtak. Sietős lábak dobogása hallatszott. Ebből rá jött, hogy egy másik

jelölt is elindult a bokrok felé. A bozótban talált menedéket.

Megtántorodott, mert hirtelen elsötétült a világ. A lába alól kicsúszott a

talaj. Térdre rogyott, és hányni kezdett.

Görcsösen újra és újra hányt. Végül már semmi sem maradt a

gyomrában. Tántorgó vetélytársa elhaladt mellette. A lány remegő kézzel

megragadta az egyik fát, és nagy nehezen feltápászkodott. Westfall

kapitány az ösvény túloldalán állt. Töprengő arccal néz te a bajnokát.

Celaena kézháttal megtörölte a száját, és egyetlen szó nélkül ki sétált az

erdőből.

BRULLO EBÉDIDŐRE ELENGEDTE A JELÖLTEKET. Celaena nem egyszerűen

éhes volt, hanem valósággal farkaséhség kínozta. Lerogyott az asztalhoz, és

zabálni kezdett. Húst és kenyeret gyömöszölt a szájába, amikor kinyílt az

étkező ajtaja.

-

Te meg mit keresel itt? - kiáltotta teli szájjal.

-

Szerinted? - kérdezte a testőrkapitány. Leült az asztalhoz. Mos-

tanára már átöltözött és megfürdött. Maga elé húzta a lazacos tál cát, és

megpakolt egy tányért. Celaena undorodó pillantást vetett az ételre.

Elfintorította az orrát. — Nem szereted a lazacot?

-

Utálom a halat. Inkább meghalok, mint hogy egyek belőle.

-

Ez meglepő - felelte a testőr, és nagyot harapott az ételbe.

-

Miért?

-

Mert árad belőled a halszag.

Celaena dühösen eltátotta a száját. Odabent jól látszott a félig megrágott

kenyér és marhahús. A férfi megcsóválta a fejét.

-

A harcban egész jó vagy, de viselkedni meg kellene tanulnod.

A lány várt egy kicsit. Arra számított, hogy a testőr szóba hoz za, hogy az

előbb elhányta magát. Az ifjú azonban nem folytatta.

-

Igenis tudok úgy beszélni és úgy viselkedni, mint egy úrihölgy, ha

úgy tartja a kedvem.

-

Akkor azt javaslom, hogy mostantól tartsa úgy - felelte Chaol. -

Élvezed az átmeneti szabadságot?

-

Most gonoszkodsz, vagy komolyan érdekel?

-

Azt gondolsz, amit akarsz - felelte a testőr, és nagyot harapott a

halból. Az ablakon át jól látszott a délutáni égbolt kissé sápadt, de még

derűs színe.

-

Nagyjából-egészéből élvezem. Főleg azóta, hogy könyveim is

vannak. Olvashatok, valahányszor csak bezársz ide. Persze nem hin ném,

hogy ezt megérted.

-

Éppen ellenkezőleg. Lehet, hogy nincsen olyan sok időm olvas-

gatni, mint neked vagy Doriannak, ám ez távolról sem jelenti azt, hogy ne

szeretném a könyveket.

Celaena beleharapott egy almába. A gyümölcs íze egyszerre volt

savanykás, és mégis édes. Olyan utóízt hagyott a szájában, mintha mézet

kóstolt volna.

-

Tényleg? És mik a kedvenc könyveid?

A férfi válaszát meghallva meglepődve pislogott egy nagyot:

-

Hát ezek annyira nem is rosszak... Nagyjából-egészéből. És még

mit szeretsz?

Az egyik kérdést követte a többi. Valahogy eltelt egy óra, ők ketten meg

csak ott ültek egymás mellett, és beszélgettek. Azonban váratlanul

megszólalt az óra. A kapitány felkelt.

-

A délutánt azzal töltöd, amivel csak jólesik.

-

És te hova mész?

-

Pihentetem a lábam, meg a tüdőm.

-

Értem. Remélem, olvasol majd valami hasznosat is, mielőtt újra

találkozunk.

A férfi feltűnően szaglászni kezdett, miközben elindult kifele:

-

Remélem megmosakszol, mielőtt újra találkozunk.

Az orgyilkos nagyot sóhajtott, majd behívta a cselédeit, hogy készítsék elő

a fürdőt. Úgy döntött, ezt a délutánt olvasgatással tölti az erkélyen.

Másnap hajnalban kinyílott a lakosztály ajtaja, és felhangzott az ismerős

léptek zaja. Chaol Westfall megtorpant, amikor megpillantotta a hálószoba

ajtajában a szemöldökfába kapaszkodó orgyilkost. A lány egymás után

többször is állig felhúzta magát. Alsóingét át áztatta az izzadság. A

nedvesség vékony patakokban csörgött sápadt bőrén. Egy órával ezelőtt

kezdte el az edzést. A karja remegett, amikor ismét a magasba húzta magát.

A többiek előtt persze úgy tett, mintha csak közepesen lett volna

tehetséges. Amikor viszont egyedül edzett, akkor felesleges volt az ilyenfajta

képmutatás. Minden erejét beleadta, még akkor is, ami kor a teste már

üvöltött, hogy hagyja abba. Azért olyan nagyon nem romlott le az erőnléte.

Lent a bányában meglehetősen nehéz csákányt kellett használnia.

Elszántságának természetesen semmi köze sem volt ahhoz, hogy tegnap a

vetélytársai olyan fölényesen lepipálták.

Már most is jobb náluk. Csak egy kicsit kellett még javítania az erőnlétén.

Nem hagyta abba a gyakorlatot, miközben a fiatalemberre mosolygott.

Összeszorított szájjal, lihegve kapkodott levegő után. Legnagyobb

meglepetésére az ifjú visszamosolygott.

Délutánra vad vihar érkezett. Chaol megengedte a lánynak, hogy a

társaságában bejárja a palotát, miután aznapra már véget ért a kö zös

felkészülés. Bár az ifjú csak keveset beszélt, Celaena nagyon is örült annak,

hogy kijuthatott a lakosztályából. Felvette az egyik szépséges, új ruháját. A

gyönyörű akáclila selymet halvány rózsa szín zsinórzat díszítette, és

gyöngyhímzés csillogott rajta. Amikor azonban befordultak az egyik

sarkon, kis híján belefutottak Kaltain Rompierbe. Az orgyilkos

legszívesebben vigyorgott volna, ám a következő pillanatban már meg is

feledkezett a nemes kisasszonyról, mert észrevette, hogy az nincs egyedül.

A kísérője Eyllwéből származott.

A ragyogó, barna bőrű nő lenyűgözően szép volt. Magas, kar csú alakja

csak kiemelte tökéletes arcvonásait. Könnyű szabású, fehér ruhát viselt. A

nyakában lévő és a keblére csüngő aranyláncot három vastag fémszálból

szőtték. A csuklóját elefántcsont és arany karkötők díszítették. Szandálba

bújtatott lábán hasonló bokagyűrűk ragyogtak. A fején aranyból készült,

gyémántokkal díszített, vékony korona tündökölt. Két állig felfegyverzett

testőre kísérte. A harcosok görbe pengéjű, eyllwéi tőröket és kardokat

viseltek. Mind a ketten alaposan felmérték Chaolt és Celaenát. Megpróbál -

ták eldönteni, hogy veszélyesek-e.

A sötét bőrű lány egy hercegnő volt.

- Westfall kapitány! - kiáltotta Kaltain, és pukedlizett. Mellette az udvari

tanácsnokok vörös és fekete zubbonyát viselő alacsony férfi mélyen

meghajolt.

Az eyllwéi hercegnő tökéletes mozdulatlanságba dermedt. Barna

szemének pillantása végigsiklott Celaenán és a társán. Az orgyilkos

halványan elmosolyodott. A hercegnő közelebb lépett. Két testőre nyakán

megfeszültek az izmok. Az ismeretlen rendkívül elegánsan mozgott.

Kaltain a lányra mutatott. Szépséges arcán rosszul titkolt ellen szenv

villant.

-

Ez itt nem más, mint ő hercegnői fensége, Nehemia Ytger Eyll-

wéből.

Chaol mélyen meghajolt. A hercegnő leheletnyit biccentett. Celaena már

hallotta a nevét. Távolvég bányáiban az eyllwéi rabszolgák gyakran

magasztalták Nehemia szépségét és vakmerőségét. A hercegnőt hazájuk

fényének nevezték. Arra számítottak, hogy majd megmenti őket szorult

helyzetükből. Elképzelhető, hogy Nehemia egy szép napon komoly kihívást

jelenthet majd az adarlani uralkodó számára, ha egyszer elfoglalja hazája

trónusát. Földje fölött azonban most Adarlan volt az úr. A suttogók szerint

a hercegnő titokban értesüléssel és készletekkel látta el a lázadók rejtőzködő

csoportjait. Akkor viszont mit csinált itt?

-

Ő pedig Lillian kisasszony - tette hozzá Kaltain hűvösen.

Celaena olyan mélyen pukedlizett, hogy kis híján az or rára esett.

Utána viszont a barna lány anyanyelvén szólalt meg:

-

Üdvözlöm fenségedet Résvárban!

Nehemia lassan elmosolyodott, a többiek viszont alig kaptak levegőt. A

tanácsnok arcán széles vigyor ragyogott fel. Letörölte a homlokáról az

izzadságot. Miért nem a koronaherceg, vagy esetleg Perrington kegyelmes

úr kísérte el Nehemiát? Miért sózták szegény lányt Kaltain Rompier

nyakába?

-

Igazán kedves - válaszolta a hercegnő halk hangon.

-

Úgy vélem, hosszú útja lehetett - folytatta Celaena továbbra is a

távoli ország nyelvén. - Fenséged ma érkezett?

A két sötét bőrű testőr összenézett. Nehemia leheletnyit felvon ta az

egyik szemöldökét. Az északiak közül nem sokan beszélték a nyelvüket.

-

Igen. És a királynő ezt varrta a nyakamba - biccentett Kaltain felé. -

Ő mutatja meg nekem a palotát, meg az a kis izzadó fé reg.

A sötét bőrű szépség gyilkos pillantást vetett az alacsony tanácsos ra, aki

kétségbeesetten tördelni kezdte a kezét, majd idegesen letöröl te a homlokát

egy zsebkendővel. Lehet, hogy a hivatalnok nagyon is tisztában volt vele,

mennyire veszélyes Nehemia? De akkor meg mi ért hozták ide a palotába?

Celaena nyelve végigsiklott a fogai hegyén. Igyekezett nem elnevetni

magát.

-

Kicsit idegesnek látszik a fickó - jelentette ki, ám érezte, hogy

sürgősen témát kell váltaniuk, különben hangosan elkacagja magát.

-

Milyennek találja a palotát?

-

Soha életemben nem láttam még ennél nagyobb otrombaságot

-

kiáltotta Nehemia. Szúrós pillantást vetett a mennyezetre, mintha

csak átlátott volna a kövön a fent ragyogó üvegépületbe. - Inkább laknék

egy homokvárban.

Chaol hitetlenkedő arckifejezéssel hallgatta a beszélgető nőket.

-

Attól tartok egy szót sem értek a beszélgetésből - szólt közbe

Kaltain. Celaena nem is nézett rá. Már teljesen megfeledkezett arról, hogy a

némber is itt van.

-

Mi éppen... — szólalt meg a szavakat keresgélve a közös nyelven a

hercegnő. - Éppen az időjárás nak beszélünk.

- Az időjárás ról- javította ki azonnal Kaltain.

-

Vigyázz a szádra! - csattant fel Celaena, mielőtt észbe kaphatott

volna. Kaltain gyilkos mosollyal válaszolt.

-

Ha egyszer azért jött ide, hogy megtanuljon úgy viselkedni, mint

mi, akkor mindig ki kell javítanom, nehogy bolondot csináljon magából.

Tényleg azért volt itt, hogy eltanulja a birodalom szokásait? Vagy

valamilyen egészen más szándék vezérelte? A hercegnő és a két testőr arcán

semmilyen érzelem sem tükröződött.

-

Fenséges hercegnő! - szólalt meg Chaol, és egy ügyes mozdulattal

előbbre lépett, hogy feltűnés nélkül Nehemia és Celaena közé kerüljön. -

Éppen megtekinti a kastély szépségeit?

Nehemia megrágta magában a szavakat, majd neheztelő pillantást vetett

Celaenára. Nem értette, hogy miért nem fordít neki. Az orgyil kos halványan

elmosolyodott. Nem csoda, hogy a tanácsnok annyira szörnyen érezte

magát. Nehemia félelmetesen erős egyéniségnek bi zonyult. Szerencsére

Chaol kérdését könnyedén meg lehetett érteni.

-

Már ha ezt az őrült tákolmányt kastélynak lehet tekinteni - felelte

a hercegnő.

-

Azt mondja, hogy igen — fordult Celaena Chaol felé.

-

Elképesztő, hogy ez a hosszú mondat annyit jelentett, hogy igen -

szólt közbe Kaltain megjátszott szívélyességgel. Celaena keze ökölbe

szorult.

Kitépem a ribanc haját.

Chaol újra lépett egyet. Gyakorlatilag a testével akadályozta meg, hogy

Celaena elérje Kaltaint. Okos fickó. A férfi most a mellére szorította a

tenyerét.

-

Fenséges hercegnő, a királyi testőrség kapitánya vagyok. Ké rem,

engedje meg, hogy elkísérjem!

Celaena ismét fordított. A hercegnő egy biccentéssel válaszolt.

-

Szabaduljunk meg tőle! — intett kezével Kaltain felé. — Ki nem

állhatom az alattomos pofáját.

-

A hölgy távozhat - fordult Celaena Kaltainhoz, és lelkesen rá-

mosolygott. - A hercegnő megunta a társaságát.

Kaltain döbbenten meredt a lányra.

-

De hát a királyné...

-

Ha a hercegnő őfenségének ez a kívánsága, akkor engedelmes -

kednie kell — vágott a szavába Chaol. Bár gondosan ügyelt, hogy a jó

modor által elvárható udvarias arckifejezés ragyogjon az arcán, a szeme

elárulta. Egyértelműen káröröm csillogott a tekintetében. Celaena

legszívesebben megölelte volna. Eszébe sem jutott búcsú zásképpen

biccenteni Kaltainnak, amikor a hercegnő és a nyomában loholó tanácsnok a

testőrökkel csatlakozott kettőjükhöz, és továbbindultak a folyosón. Maguk

mögött hagyták a füstölgő úrihölgyet.

-

Nálatok az összes fejedelmi asszonyság ilyen? - kérdezte a her-

cegnő hazája nyelvén Celaenától.

-

Mint Kaltain? Sajnos többnyire ez a helyzet, fenség.

Nehemia alaposan megszemlélte az orgyilkost. Celaena tisztában

volt vele, hogy a sötét bőrű hölgy figyelmét semmi sem kerüli el. Sem a

ruhája, sem a testtartása, sem a mozgása. Pontosan azokat a dol gokat

vizsgálta meg, amelyeket Celaena is behatóbban megnézett, amikor

legelőször megpillantotta az ismeretlen hölgyet.

-

Te viszont... még csak nem is hasonlítasz rájuk. Hogy a csudába

beszéled ilyen jól Eyllwe nyelvét?

-

Én... - próbált a lány gyorsan valami hihetőt hazudni - hosszú

éveken át tanultam.

-

Úgy beszélsz, mint egy paraszt. A tankönyveitek erre a nyelv-

járásra oktatnak?

-

Ismertem egy eyllwéi asszonyt. Tőle tanultam a kiejtést.

-

A rabszolgád volt? - csattant fel a hercegnő. Chaol aggódó pil-

lantást vetett a két nőre.

-

Nem! — vágta rá Celaena sietve. — Nem tartozom a rabszolgaság

hívei közé.

Valamiért ismét görcsbe rándult a gyomra. Eszébe jutottak azok a

rabszolgák, akiket Távolvégben hagyott. Az a rengeteg szerencsétlen!

Haláluk órájáig szenvedés lesz az osztályrészük. Az hogy ő kijutott a

sóbányából, még nem jelenti azt, hogy Távol vég megszűnt volna létezni.

Nehemia némileg kedvesebben folytatta:

-

Akkor hát ebben is más vagy, mint az udvar tagjai.

A lány erre nem tudott mit válaszolni. Csupán biccentett, majd

mindketten a elébük táruló csarnok felé fordultak. A folyosón ren geteg

szolga sürgött-forgott. A szemük kimeredt a csodálkozástól, amikor

észrevették a hercegnőt és a testőreit. Rövid hallgatás után Celaena kihúzta

magát.

-

Mit keres Résvárban? Már ha meg szabad kérdeznem - tudakolta,

majd gyorsan hozzátette —, fenség.

-

Nem kell állandóan a rangomon szólítanod - felelte a hercegnő, és

piszkálni kezdte a csuklóján lévő egyik arany karkötőt. - Apám kérésére

érkeztem. Eyllwe királya azt akarja, hogy megtanuljam a nyelveteket és a

szokásaitokat, hogy a jövőben jobban tudjam szol gálni a hazámat és a

népemet.

Azok alapján, amit Nehemiáról hallott, az orgyilkos nem igazán hitte el,

hogy ez lett volna minden. Ennek ellenére udvariasan mo solygott.

-

Milyen sokáig marad itt Résvárban?

-

Addig, amíg az apám értem nem küldet — mordult fel a hercegnő,

és már nem piszkálta a karkötőit. Savanyú képpel bámulta az ablaktáblákat

korbácsoló esőt. - Szerencsés esetben csupán tavaszig kell itt lennem, hacsak

az apám úgy nem dönt, hogy egy adarlani

férfiú volna mellém a legjobb társ. Ebben az esetben addig kell ma radnom,

míg le nem rendezzük az ügyet.

A hercegnő ingerültségét látva Celaena máris megsajnálta azt a

szerencsétlent, akit a déli fejedelem férjéül választ a lányának. Ekkor

azonban az eszébe villant valami. Kissé félrehajtotta a fejét.

-

Kinek lesz a felesége? Dorian hercegé?

Ez bizony kotnyelesség volt a javából. Meg kicsit szemtelenség is. Egyből

megbánta a kérdezősködést, alighogy a szavak kibuktak a száján. Nehemia

válaszul nagyot csettintett a nyelvével.

-

Az a szépfiú? Túlságosan is sokat vigyorog rám. Egyébként pe dig

látnod kellett volna, mekkorákat kacsintgatott az udvar többi asszonyára.

Nekem olyan férj kell, aki csak és kizárólag az én ágyamat melegíti.

A szeme sarkából ismét az orgyilkosra pillantott. Tetőtől talpig felmérte.

Celaena figyelmét nem kerülte el, hogy a vendég felfigyelt a kezén látható

sebhelyekre.

-

Hova valósi vagy, Lillian?

Celaena nyugodt mozdulattal elrejtette a kezét a ruhája fodrai közé.

-

Belrévébe. Az egy tépő-lápi kisváros. Halászok élnek ott. Iszo-

nyúan büdös egy hely.

Ezzel mondjuk nem is hazudott. Ha egy küldetés során el kellett mennie

Belrévébe, a halak elképesztő bűze miatt már akkor elfogta a hányinger,

mikor még mesze járt a kikötőtől.

A hercegnő halkan elnevette magát.

-

Résvár is valósággal bűzlik. Túl sok itt az ember. Bandzsáliban a

nap legalább mindent feléget. Apám folyóparti palotája pedig olyan illatos,

mint a lótusz virága.

Chaol figyelmeztetően megköszörülte a torkát. Mostanra bizonyára már

nagyon unta, hogy kihagyták a beszélgetésből. Celaena a fiatalemberre

vigyorgott.

-

Ne legyél már ennyire rosszkedvű! - szólt rá a birodalom nyelvén.

— Szórakoztatnunk illik a hercegnőt.

-

Fejezd be a hencegést - felelte a kapitány, és összevonta a szemöl-

dökét. A kardja markolatára tévedt a keze. Nehemia testőrei azonnal

közelebb húzódtak. Bár Chaol a testőrség kapitánya volt, Celaena egy

pillanatig sem kételkedett benne, hogy Nehemia fegyveresei pillanatnyi

habozás nélkül lekaszabolták volna, ha úgy vélik, hogy veszélyt jelent

úrnőjükre. - Egyszerűen csak visszakísérjük a kirá lyi tanácshoz. Alaposan

lehordom őket azért, amiért megengedték, hogy Kaltain vigye körbe a

palotában.

-

Szoktál vadászni? - szólalt meg Nehemia az anyanyelvén.

- Én?

A hercegnő bólintott.

-

Ó, én... szóval nem - válaszolta Celaena. - Inkább olvasni szeletek.

Nehemia ismét az esőverte ablakot nézte.

-

Öt évvel ezelőtt a könyveink nagy részét elégették, amikor be-

vonultak Adarlan seregei. Nem törődtek vele, hogy a könyvek varázslatról

vagy történelemről szólnak. Egész könyvtárakat perzsel lek fel. Csóvát

vetettek a múzeumokra és az egyetemekre is...

A varázslat szót olyan halkan mondta ki, mint aki attól tart, hogy Chaol

vagy a tanácsnok megértheti a szavait. Celaena mellébe belemart a jól ismert

sajgás. Egy biccentéssel felelt.

-

Nem Eyllwe volt az egyetlen ország, ahol ez megtörtént.

Nehemia szemében hideg, keserű fény villant.

-

Most pedig Adarlanból kapjuk a könyveinket. A legnagyobb

részüket. Alig értem mi van bennük leírva. Olvasni is meg kell ta nulnom

rendesen, ameddig itt vagyok. Rengeteg dolog vár rám!

Dühösen toppantott. Az ékszerei hangosan megcsörrentek.

-

Gyűlölöm ezt a cipőt! Ezt a nyomorult ruhát! Nem érdekel, hogy

hazai selyemből szabták, és hogy a királyságot kell képvisel nem itt... Azóta

viszket mindenem, hogy felvettem ezt a rongyot!

Komor pillantást vetett Celaena gazdagon díszített ruhájára.

-

Hogy a fenébe bírod ki ebben a szörnyűségben?

Az orgyilkos megigazította a ruhája oldalát.

-

Őszintén szólva a fűző miatt alig kapok levegőt.

- Akkor legalább nem egyedül nekem kell szenvednem - biccentett a

hercegnő. Chaol előttük ért az ajtóhoz. Rászólt az ott őrködő hat testőrre,

hogy tartsák szemmel a nőket és a hercegnő fegyvereseit.

-

Hát ez meg mit művel?

-

Visszakísérteti fenségedet a tanácshoz, és gondoskodik róla, hogy

legközelebb ne Kaltain legyen az idegenvezetője.

Nehemia válla leheletnyit megroggyant.

-

Még csak egy napja vagyok itt, de máris szeretnék hazamenni.

Hatalmasat sóhajtott. Olyan képpel fordult az ablak felé, mintha

egészen a szülőföldjéig ellátott volna. Hirtelen megragadt Celaena kezét, és

megszorította. Az ujjai meglepően kemények voltak. Pontosan azon a

helyen érződtek a bőrkeményedések, ahol a kard vagy a tőr markolata

szokta dörzsölni. Celaena a hercegnő szemébe né zett, aki elengedte a kezét.

Lehet, hogy igazak a rémhírek? Tényleg kapcsolatban áll hazája lázadóival. ..

-

Számíthatok a társaságodra, amíg itt vagyok, Lillian úrnő?

Celaena nagyot pislogott. Önkéntelenül is úgy érezte, hogy meg -

tiszteltetés érte.

-

Természetesen. Ha időm engedi, örömmel leszek fenséged mel lett.

-

Vannak szolgáim. Azért kellenél, hogy legyen kivel beszélget nem.

Celaena képtelen volt visszafogni magát. Felragyogott a moso lya. Chaol

épp ekkor lépett vissza a folyosóra. Meghajolt a hercegnő előtt.

-

A tanács látni kívánja fenségedet.

Celaena lefordította a szavait. Nehemia halkan felmordult, ám ennek

ellenére köszönetet mondott a fiatalembernek, majd visszafordult az

orgyilkos felé.

-

Örülök, hogy találkoztunk, Lillian úrnő - mondta mosolyogva. -

Béke legyen veled!

-

Ahogyan fenségeddel is — suttogta az orgyilkos, miközben a

vendég távozott.

Sosem volt sok barátja, és még abban a kevésben is gyakran csalódnia

kellett. Ez néha bizony iszonyatos következményekkel járt. A saját kárá ból

tanult a Vörös-sivatagban, a csendes orgyilkosok között. Utána letette a

nagyesküt arra, hogy soha többé nem bízik meg egy nőben sem. Főleg nem

az olyan nőszemélyekben, akik erősek és nagyravágyók. Sem az olyan kis

ribancokban, akik bármire hajlandók, csak hogy megkapják, amire vágynak.

Amikor azonban az ajtó hangos csattanással bezáródott a kül földi

hercegnő és a kísérői mögött, Celaenában felmerült a gyanú, hogy ezúttal

talán másképp áll a helyzet.

Chaol Westfall csendben figyelte az ebédelő orgyilkost. A lány pil lantása

valósággal táncot járt a tálalóedények között. Amikor belép tek a

lakosztályába, Celaena azonnal a sarokba hajította a díszruháját. Most a

rózsaszín és jádezöld fürdőköpenyét viselte. Nagyon jól állt neki ez az

öltözék.

—

Ma valahogy szörnyen csendben vagy - szólalt meg az orgyilkos

tele szájjal. Meddig fog még enni ez a lány? Chaol még senkit sem látott , aki

ennyit zabált volna. Még a katonái sem voltak ennyire falánkak. Nem

számított, hogy ebéd vagy vacsora, Celaena minden fogásból többször is

szedett. - Talán ennyire lenyűgözött Nehemia hercegnő?

Annyi étel volt a szájában, hogy alig lehetett érteni a szavait.

- Az a makacs leányzó? - kiáltotta a kapitány. Azonnal megbánta a

kifakadását, amikor észrevette az orgyilkos pillantását. Alighanem ki akarta

oktatni, ám a tisztnek semmi kedve sem volt ahhoz, hogy megleckéztessék.

Nagyon fontos dolgok nyomasztották. A király ma reggel távozott.

Egyetlenegyet sem vitt magával azok közül a testőrök közül, akiket Chaol

javasolt neki. Nem ők kísérték el az útjára, és az uralkodó azt sem volt

hajlandó elárulni, hogy hová megy. Elutasította a kapitány ajánlatát, hog y

személyesen kísérje el.

Ezenfelül az is aggasztotta, hogy néhány királyi kopónak nyo ma veszett.

Félig felfalt maradványaikat a palota északi szárnyai ban találták meg. Ez

meglehetősen megriasztotta. Mégis ki tenne ilyen szörnyűséget?

-

Mi bajod a makacs lányokkal? — hördült fel Celaena. - Eltekintve

attól az apróságtól, hogy nem vagyunk üresfejű libuskák. És hogy többre

vagyunk képesek, mint követelőzni meg pletykálkodni.

-

Lehet, hogy csak bizonyos fajta nőket kedvelek.

Az egeknek hála, alighanem ez volt a helyes válasz, mert a lány

váratlanul elcsendesedett, és rebegtetni kezdte a szempilláit.

-

És mégis milyen fajta nőket?

-

Akik nem olyan önteltek, mint egy orgyilkos.

-

Tegyük fel, hogy nem lennék orgyilkos - duzzogott a lány. —

Akkor tetszenék neked?

-

Nem!

-

Inkább Kaltain úrnőnek udvarolnál?

-

Ne légy ostoba!

Olyan könnyen eldurvulnak kettejük beszélgetései. Ugyanakkor viszont

legalább ennyire jólesik, amikor kedvesen elbeszélgetnek. A kapitány

beleharapott a kenyérbe. A lány félrebillentett fejjel figyelte. Néha az volt az

érzése, hogy az orgyilkos pontosan úgy bá mulja, mint ahogy a macska

szemez az egérrel. Sosem lehet benne biztos, mikor fog támadni.

Celaena megvonta a vállát. Nagyot harapott egy almába.

Volt benne valami nagyon is kislányos. Csak hát a kapitány képtelen volt

elviselni az ellentmondásosságát.

-

Miért bámulsz így, kapitány?

Kis híján bocsánatot kért, de észbekapott. Hiszen egy dölyfös, közönséges

és elképesztően szemtelen bérgyilkos volt a beszélgetőtársa. Bárcsak

felgyorsult volna az idő! Ha ez a nőszemély lenne végre a kinevezett bajnok,

akkor már csak azt kéne kivárnia, hogy leteljen vállalt szolgálatának az

ideje, és végre megszabadulhatna tőle. A kapitánynak egyetlen nyugodt

éjszakája sem volt, amióta elhozták Távolvégből.

-

Ételmaradék van a fogaid között! - figyelmeztette. A lány az egyik

hegyes körmével kipiszkálta a morzsát, és az ablak felé fordult.

Az üvegtáblákon végigfolyt az esővíz. Vajon a záport bámulja, vagy

valamit azon túl?

A testőr belekortyolt a kupájába. Celaena ugyan beképzelt volt, de

ostobának éppen nem lehetett mondani. Egészen kedves is tu dott lenni, és

valahogy bájosnak látta. De hol van benne a fenye gető, gyilkos gonoszság?

Miért nem mutatja ki a valódi természetét? Akkor végre behajíthatná a

lányt a tömlöc legmélyére, és lefújhatná ezt a nevetséges próbatételt! Az

orgyilkos minden bizonnyal valami hatalmas és halálos dolgot titkolhat. És

ez cseppet sem tetszett a férfinak.

Persze akkor is készen áll majd. Ha üt az óra, ő ott lesz. Csupán abban

nem lehetett biztos, hogy az igazság pillanatát melyikőjük fogja túlélni.

A KÖVETKEZŐ NÉGY NAP SORÁN Celaena minden reggel már jóval napkelte

előtt felkelt, hogy egyedül eddzen. A gyakorlatokhoz min dent felhasznált,

amit csak tudott. A székeket, az ajtófélfát, de még a biliárdasztalt és a

dákókat is. A golyók segítségével kiválóan lehe tett egyensúlyozni. Napkelte

körül többnyire beállított Chaol, hogy együtt reggelizzenek. Utána futni

mentek a vadasparkba. A fickó könnyedén tartotta az iramot. Mostanra már

beköszöntött az ősz. A szélben a száraz levelek és a közelgő hó illata

érződött. Chaol bölcsen befogta a száját, mikor a lány meggörnyedt,

megtámaszkodott a térdén, és kihányta a reggelijét. Persze azt sem tette

szóvá, hogy egyre távolabb jutottak anélkül, hogy meg kellett volna állniuk

pihenni.

Miután befejezték a futást, egy zárt edzőteremben készültek, tá vol a

vetélytársak leskelődő pillantásaitól. Az edzés addig tartott, míg Celaena

szinte összeesett és nyafogni kezdett, hogy mindjárt végez vele az éhsé g

meg a kimerültség. A fegyveres gyakorlatok során a lány továbbra is a

késeket részesítette előnyben, bár igencsak

a szívébe zárta a vívóbotot is. Ennek alighanem komoly köze le hetett ahhoz,

hogy a fadarabbal szabadon püfölhette a kapitányt. Nem kellett attól

tartania, hogy tőből lemetszi a férfi karját. Találkozásuk óta színét se látták

Nehemia hercegnőnek. Még csak nem is hallottak róla. A palota vendégéről

még a cselédek sem pletykálkodtak.

Chaol viszont mindig felbukkant ebédre. Evés után Celaena a többi jelölt

társaságában néhány órán keresztül Brullo figyelő te kintete alatt folytatta a

felkészülést. A kiképzés ezen része alapvetően azt a célt szolgálta, hogy a

jelöltek képesek legyenek a legkülönfélébb fegyverek használatára. A lány

odafigyelt rá, hogy ne tűnjön ki a többiek közül. Csupán annyira igyekezett,

hogy Brullo ne kezdje el kritizálni, viszont semmit sem tett azért, hogy a

fegyvermester felmagasztalja, mint Káint.

Káin. Hogy mennyire gyűlölte azt a fickót! Brullo valósággal oda volt az

egykori katonáért. Még a többi jelölt is tiszteletteljesen biccentett felé, ha a

közelében akadt dolguk. Ezzel szemben senki sem tett rá megjegyzést, hogy

Celaena milyen remekül mozog. Lehet, hogy a többi orgyilkos is pontosan

így érezte magát a titkos szövetség fellegvárában, miközben az ifjú lány

hosszú éveken át kétségbeesett rajongással küzdött Arobinn Hamel

figyelméért? Itt azonban igencsak nehezére esett összpontosítani, ha Káin is

ott volt a közelben. A vigyorgó férfi folyamatosan gúnyolta. Alig győzte

kivárni, hogy a lány elkövessen egy hibát. Remélhetőleg nem fogja elterel ni

a figyelmét az első selejtező során. Brullo semmi jelét sem adta, hogy mire

számítsanak az erőpróbák alatt. Chaol sem tudott semmit az első vizsgáról.

Alig egy nappal a legelső próba előtt, még be sem kellett lépnie az

edzőterem ajtaján, máris tudta, hogy valami nincs rendjén. Chaol

nem jött reggelizni, ehelyett az embereit küldte, hogy kísérjék le a lányt az

edzőszobába. Celaena kénytelen volt egyedül felkészülni. A fiatalember az

ebédet is kihagyta. Mire a testőrök elindultak a lánnyal a közös terem felé,

már alig tudott hova lenni a sok kérdéstől.

Chaol nélkül magányosnak érezte magát. Az egyik oszlop tö vében

ácsorgott. Figyelte a vetélytársai érkezését. A harcosokat az őreik és az

edzőik kísérték. Meglepő módon Brullo sem jelent meg. A csarnokban

ráadásul túlságosan is sok volt az őr.

-

Szerinted ez mégis mit jelenthet? - szólalt meg Nox Owen, a fiatal

perranthi tolvaj. A felkészülés során kiderült, hogy a fiú meglehetősen

ügyes. Vetélytársai közül néhányan hajlandók let tek volna szóba állni vele,

ám Nox továbbra is kerülte a társaságot.

-

Westfall kapitány nem edzett velem ma reggel - válaszolta a lány.

Nem származik hátránya, ha ezt bevallja. Az ifjú válaszul a ke zét nyújtotta.

-

Nox Owen.

-

Tudom, hogy ki vagy — felelte Celaena, de azért megszorította a

kezét. A fiú sebhelyes kezének erős szorítása volt. Látszott rajta, hogy már

sok mindenen keresztülment.

-

Remek. Már azt hittem, láthatatlan lettem. Ahogy az a to-

ronymagas fajankó itt hencegett az elmúlt néhány nap során - magyarázta a

fiú fejével Káin fele intve. A hegylakó éppen duzzadó bicepszét

vizsgálgatta. Az ujján hatalmas fekete, fényesre csiszolt kőgyűrű csillogott.

Különös volt, hogy edzés közben is ékszert visel.

-

Láttad Verint? - folytatta Nox. - Úgy néz ki, mint aki mindjárt

elhányja magát.

A nagypofájú tolvaj felé mutatott. Celaena ezt a fickót is kifejezet ten

utálta. Verin általában Káin közelében lebzselt. Máskor előszere tettel

gúnyolta a többi jelöltet, ma viszont magányosan álldogált az ablak előtt.

Tágra nyílt szemmel, holtsápadtan bámult kifelé.

—

Hallottam, hogy mit mondott Káinnak - szólalt meg a hátuk

mögött egy félénk hang. Pelor, a legifjabb orgyilkos ácsorgott a kö zelben.

Celaena korábban alaposan megnézte magának a fiút. Míg ő csupán úgy

tett, mintha középszerű lett volna, Pelorra tényleg ráfért volna egy alapos

kiképzés.

Mégis milyen orgyilkos az ilyen? Hiszen még rnutál a hangja! Hogy a fenébe kerülhetett ide?

—

És mit mondott? - kérdezte Nox zsebre vágott kézzel. A fiatal-

ember lényegesen jobb minőségű öltözéket hordott, mint a vetélytársai.

Látszik rajta, hogy sikeres tolvaj lehetett Perranthban, mint ahogy az is arra

utal, hogy az orgyilkos már hallotta a nevét.

Pelor szeplős képe enyhén elsápadt.

-

Ma reggel holtan találták Bill Chastaint, a Szemzabálót.

Meghalt egy jelölt? Mégpedig az egyik hírhedt gyilkos.

-

De hát hogyan? - kiáltotta a lány. Pelor nagyot nyelt.

-

Verin szerint nem volt szép látvány. Mintha valaki kifordította

volna a fickót. Ahogy idefelé tartott, látta a hulláját.

Nox halkan káromkodni kezdett. Celaena alaposabban is szemügyre

vette a többi jelöltet. Csend támadt a teremben. A harcosok kisebb

csoportokat alkotva suttogva beszélgettek. Verin története gyorsan

elterjedt. Pelor még folytatta:

—

Azt mondta, hogy Chastain hulláját csíkokra szaggatták.

A lány érezte, hogy a hátán végigfut a hideg. Megrázta a fejét, ám ebben

a pillanatban belépett egy testőr, és bejelentette, hogy Brullo üzeni, ma nem

kell a csarnokban edzeniük, hanem mindenki olyan

módon készülhet, ahogy az jólesik neki. Celaena úgy gondolta, hogy

valamivel el kéne terelje a figyelmét a gondolataiban felbukkanó képekről.

Még csak arra sem vette a fáradtságot, hogy elbúcsúzzon Noxtól és Pelortól,

odasietett a fegyverállványhoz, és magához vett egy hajítókésekkel teli övet.

Az íjászok céltáblái előtt állt meg. A következő pillanatban Nox is

felbukkant mellette. A fiatalember szintén kést hajított a céltáb lára. A

pengéje ugyan belefúródott a második gyűrűbe, ám képte len volt eltalálni a

céltábla közepét. Nem volt olyan ügyes késdobá ló, mint íjász.

Celaena előhúzott egy tőrt az övéből. Mégis miért ölték volna meg ilyen

kegyetlenül a jelöltek egyikét? Hogy a fenébe sikerült elkövetni a

gyilkosságot, ha a holttestet az előcsarnokban találták meg? A kastélyban

nyüzsögtek az őrök. Holnap lesz az első igazi erőpróba, és máris meghalt

egy jelölt. Mostantól ez így fog folyni?

A céltábla közepén elhelyezkedő, parányi fekete foltra összponto sított.

Nyugodtan vette a levegőt, miközben meglendítette a karját. A csuklója

ostorként csapott előre. Elhalkult a többiek zaja. A céltábla közepe feketén

ragyogott. Abban a pillanatban fújta ki a leve gőt, amikor az ujjai közül

kisiklott a tőr.

Az acélból kovácsolt hullócsillagon megcsillant a fény. Az orgyil kos

komoran elmosolyodott, amikor a penge célba talált.

A háta mögött Nox hangosan káromkodott, mivel a kése csupán a

harmadik gyűrűbe fúródott. Celaena még szélesebben vigyorgott, és már

nem törődött vele, hogy a kastélyban valahol egy szétmar cangolt holttestet

találtak.

Előhúzta a következő tőrt is, ám megtorpant, mert meghallotta Verin

hangját. Az a gazfickó éppen a küzdőringben gyakorolt Ká innal:

-

A vásári mutatványosok trükkjeivel semmire sem mész, ha te vagy

a király bajnoka.

A lány csupán egy pillantást vetett a hangoskodó irányába, de továbbra

is a célpontra összpontosított.

-

Inkább hanyatt kéne dobnod magadat. Egy nő úgy sokkal többre

viheti ilyesfajta tudással. Ha szépen megkérsz rá, ma éjjel megtaníthatlak

néhány mesterfogásra.

Hangosan felröhögött. Káin is csatlakozott hozzá. Celaena olyan erővel

markolta a tőrét, hogy az ujja sajogni kezdett.

-

Ne is hallgass rájuk! - suttogta Nox. Elhajította a következő tőrét,

de az ismét mellé ment. - Nem tudnának mit kezdeni egy nővel. Csak

bámulnák, ha egy meztelen lány besétálna a hálószobájukba.

Celaena keze meglendült. A kés pengéje megcsendült, mikor hajszálnyira

a másik mellé fúródott a céltábla kellős közepébe. Nox felvonta sűrű

szemöldökét. Szürke szeme megvillant. Nem lehetett idősebb huszonöt

évesnél.

-

Elképesztő, amit csinálsz.

-

Ahhoz képest, hogy lány vagyok? - vigyorgott Celaena.

-

Dehogyis - legyintett a fiú, és már dobta is a következő kést. - Ez

bárkinek dicsőségére válna.

A penge belefúródott a céltáblába, de ismét elkerülte a közepét. Nox

odasietett, és mind a hat tőrt kihúzta a táblából. Az övébe dug ta őket,

mielőtt visszatért volna a dobóvonalra. Celaena megköszö rülte a torkát.

-

Rosszul állsz - szólalt meg. Olyan halkan beszélt, hogy a többi

jelölt nem is hallhatta a hangját. - És a csuklómunkád sem jó.

Nox leengedte a karját. A lány felvette a dobótesttartást.

-

Így kell állni - folytatta. A szürke szempár egy pillanatra fel mérte,

majd az ifjú utánozta a testtartását.

-

Térdben roggyantsd meg a lábadat! Húzd hátra a válladat! La zítsd

el a csuklódat! Akkor dobj, amikor kifújod a levegőt.

Megmutatta, hogy mire gondolt, és a tőr a fekete foltba vágódott.

-

Mutasd meg még egyszer! - kérte Nox.

Celaena eleget tett a kérésnek. Most sem tévedett. Utána bal kézzel dobta

el a tőrt. Legszívesebben hangosan felkiáltott volna, ami kor a kés

belefúródott az előző tőr markolatába.

Nox a céltáblára összpontosított, és felemelte a karját.

-

Hát melletted mindjárt elszégyellem magam - szólalt meg halkan

nevetve, és még feljebb emelte a tőrt.

-

Tartsd egész lazán a csuklód! — válaszolta a lány. — Minden az

ostorcsapásszerű mozdulaton múlik.

Az ifjú engedelmeskedett, és amikor lassan kifújta a levegőt, elha jította a

tőrt. A sötét foltot ugyan nem találta el vele, de a penge még így is a belső

körbe fúródott. Magasba vonta az egyik szemöldökét.

-

Máris fejlődtem kicsit.

-

De csak egy kicsit - biccentett Celaena. A vonal mellett ma radt,

miközben az ifjú összegyűjtötte mindkettejük késeit. Az övére akasztotta a

fegyvereket. - Ugye perranthi vagy?

Bár sosem járt Perranthban, Terrasen második legnagyobb városában, a

hazai föld említése miatt mégis elfogta a félelem és a bűn tudat. Tíz év telt el

azóta, hogy lemészárolták a királyi családot. Tíz éve annak is, hogy Ada rlan

uralkodója beküldte a csapatait. Kereken tíz év telt el azóta, hogy Terrasen

némán fejet hajtott a végzete előtt. Nem kellett volna szóba hoznia a

szülőföldjüket. Igazából nem is tudta, hogy mi ütött bele. Igyekezett

udvariasan mosolyogni, amikor Nox bólintott.

-

Most először hagytam ott Perranthot. Hát bizony. Te meg azt

mondtad, hogy Bellrévébe való vagy?

-

Az apám kalmár - hazudta a lány.

-

Mit szól az öreged ahhoz, hogy a lánya a besurranó tolvajlást

választotta hivatásul?

Celaena nagy nehezen megőrizte a komolyságát. A tőre ismét cél ba

talált.

-

Hát azt hiszem, nem mostanában fog hazahívni.

-

Azért ne aggódj, jó kezekbe kerültél. Az egész bandából neked van

a legjobb edződ. Látom, ahogy reggelente futni mentek. Nekem

könyörögnöm kell, hogy a mesterem letegye a borosüveget, és meg engedje,

hogy az előírt időn kívül is eddzem magamat - magyarázta a tolvaj, fejével

az edzője felé intve. A férfi a falnak támaszkodva ült. Az arcát eltakarta a

csuklyája. - Már megint alszik.

-

Én néha ki nem állhatom a testőrök kapitányát - mérgelődött a

lány, és újabb penge reppent ki az ujjai közül. - Ebben viszont igazad van,

tényleg ő a legjobb.

Nox egy darabig csendben maradt.

-

Ha legközelebb párosával kell edzenünk, akkor keressük meg

egymást! Rendben?

-

Miért is? - kérdezte a lány. Nyúlt volna a következő tőrért, de

rájött, hogy már mindet elhasználta.

Nox elhajította a kését. Ezúttal telibe találta a céltábla közepét.

-

Mert én hajlandó lennék minden pénzemet feltenni rá, hogy te

nyered meg ezt az egész átkozott ostobaságot.

Celaena elmosolyodott.

-

Remélem, holnap nem téged nyírnak ki a próbatételen.

Alaposan körülnézett a csarnokban. A leghalványabb jelét sem

látta, hogy másnap sor kerül az első, igazi erőpróbára. A többi jelölt

meglehetősen csendben ügyködött. Kivéve persze Káint és Verint. A

legtöbb harcos sápadt volt, mint a hó.

-

Remélem, egyikünk sem végzi úgy, mint Szemzabáló - tette még

hozzá.

Komolyan is gondolta.

- Te állandóan csak olvasgatsz? - méltatlankodott Chaol. Celaena kis híján

felpattant az erkélyre kiállított székből, amikor a férfi leült a közelében. A

késő délutáni napsütés kellemesen melegítette az arcát. A langyos őszi szellő

meglobogtatta kibontott haját. Nyelvet öltött a kapitányra.

-

Nem kéne inkább elkapnod Szemzabáló gyilkosát?

Most esett meg először, hogy Chaol ebéd után is visszajött a lakosztályba. A

férfi szemében komor fény villant.

-

Semmi közöd hozzá! És ne is próbáld meg kiszedni belőlem a rész-

leteket! - tette hozzá zordan, amikor a lány kinyitotta a száját. A Celaena

ölében fekvő könyvre mutatott. - Ebédkor láttam, hogy A szél és az esőt olvasod,

csak elfelejtettem megkérdezni, mi a véleményed róla.

Tényleg azért jött, hogy egy könyvről beszélgessen, amikor ma reggel

holtan találták az egyik jelöltet?

-

Hát kicsit sok a jóból - ismerte be a lány, és keze megpihent az

ölében fekvő barna köteten. Amikor nem kapott választ, így folytatta. - Miért

vagy itt valójában?

-

Nehéz napom volt.

Celaena megmasszírozta sajgó térdét.

-

Mert meggyilkolták Billt?

-

Mert a herceg magával hurcolt a tanács egyik megbeszélésére.

Három órán keresztül tartott - felelte a testőr, és az állán megfeszültek az

izmok.

-

Azt gondoltam, hogy ő hercegi fensége a barátod.

-

Az is!

-

És mióta vagytok barátok?

A fiatalember nem válaszolt. A lány tudta, most éppen azt latol gatja,

hogy milyen mértékben fordíthatná ellene, ha elmondaná az igazat. Látszott

rajta, hogy gondosan mérlegeli a lehetőségeket. Már éppen ráüvöltött volna,

amikor Chaol végül megszólalt:

-

Egészen ifjú korunk óta. Akkoriban csak mi voltunk egykorúak a

kastélyban. Már ami a főnemeseket illeti. Együtt kellett tanul nunk, együtt

játszottunk, együtt kaptunk kiképzést. Tizenhárom éves koromban azonban

az apám a családunkkal együtt hazaköltözött a birtokunkra, Anielle-be.

-

Az Ezüst-tó partjára?

Nagyon is hihetőnek tűnt, hogy Chaol apja volt Anielle ura. Az ottani

nép gyermekei harcosnak születtek. Nemzedékek óta őrköd tek, hogy

visszatartsák a Fehéragyar-hegységből támadó vademberek hordáit.

Szerencsére az elmúlt tíz esztendő során némiképp enyhült a feszültség.

Adarlan hódító seregei elsők között csaptak le a Fehéragyar-hegység

lakóira. A lázadók közül alig maradtak néhányan életben, őket pedig

eladták rabszolgának. Celaena hallotta a híresz teléseket, hogy a hegylakók

inkább megölték a feleségüket és a gyerekeiket, azután magukkal is

végeztek, nehogy Adarlan rabszolgái legyenek. Valósággal beleszédült a

gondolatba, hogy Chaol hadba vonult a félelmetes törzsek ellen. A

csatatéren százával találkozhatott olyan óriásokkal, mint amilyen Káin.

-

Hát igen — válaszolta a testőr, és piszkálni kezdte az oldaláról

lógó hosszú vadászkést. - Az a sors várt rám is, mint az apámra. A királyi

tanács tagja lehettem volna. Apám azt akarta, hogy töltsek el egy kis időt a

saját népünk között. Tanuljam meg... amit a tanács

tagjainak meg kell tanulnia. Arról is beszélt, hogy mióta a király had serege

bevette magát a hegyek közé, a hegyi törzsek elleni háború he lyett most már

inkább jobban összpontosíthatnánk a politizálásra.

Aranyló szeme a semmibe révedt.

-

Nekem viszont nagyon hiányzott Résvár.

-

És inkább elszöktél otthonról?

Celaena nagyon csodálkozott, hogy a fiatalember ilyen sokat el árul

magáról. Útközben, idefelé Távolvégből még harapófogóval sem lehetett

volna kihúzni belőle egy szót is a múltjáról.

-

Még hogy elszöktem? - nevetett a férfi. - Dorian meggyőzte a

testőrség parancsnokát, hogy vegyenek be apródnak. Brullo is segí tett neki.

Az apám nemet mondott. Így aztán lemondtam főnemesi rangomról. Most

már az öcsém Anielle ura. Másnap pedig elindultam visszafelé.

A kapitány elhallgatott. A csend olyasmiről árulkodott, amit az ifjú nem

tudott vagy nem akart kimondani. Hogy az apja nem ellenkezett. Na és az

anyja? Chaol nagyot sóhajtott.

-

És veled mi a helyzet?

A lány keresztbe tette a karját a mellén.

-

Azt hittem, hogy semmit sem akarsz tudni rólam.

A testőr arcán halvány mosoly jelent meg, miközben a lassan na-

rancsszínbe forduló égboltot bámulta.

-

Mit szóltak a szüleid, hogy a lányuk Adarlan orgyilkosa lett?

-

A szüleim meghaltak. Amikor nyolcéves voltam.

-

Ezek szerint...

Celaena szíve majd kiugrott a mellkasából.

-

Terrasenben születtem. Orgyilkos lett belőlem, elkerültem Tá-

volvégbe, és most itt vagyok. Ez minden.

A hosszú csendet végül a fiatalember törte meg:

-

Mitől van az a sebhely a jobb kezeden?

Celaena nem pillantott az alkarja felé. Pontosan tudta, hogy mire gondol

a kapitány. Vastag, fehér vonal húzódott a keze fején, alig va lamivel a

csuklója fölött. A keze ökölbe szorult.

-

Nagyjából tizenkét éves lehettem, amikor Arobynn Hamel úgy

döntött, hogy bal kézzel nem tudok ugyanolyan jól vívni, mint a jobbal.

Eldönthettem, ő törje el a jobb kezemet, vagy inkább én ma gam.

Az egykori iszonyatos fájdalom emléke valósággal belehasított a kezébe.

-

Azon az éjszakán megmarkoltam az ajtófélfát, és rácsaptam a

kezemre az ajtót. A kézfejem felszakadt, és eltört két csontom. Hónapokig is

eltartott, amíg meggyógyultam. Ezalatt csak a bal keze met tudtam

használni.

Kegyetlen mosolyt vetett az ifjúra.

-

Lefogadom, hogy Brullo sosem csinált ilyet veletek.

-

Hát nem - felelte halkan a testőr. - Bizony, hogy nem.

Megköszörülte a torkát, aztán felállt.

-

Holnap van az első erőpróba. Készen állsz?

-

Hát persze - hazudta a lány. A kapitány még egy darabig ott állt

előtte. Alaposan megnézte magának.

-

Akkor holnap reggel találkozunk - szólalt meg végül, és távozott.

Csend lett. Celaena átgondolta a hallottakat. Más úton jutot tak el idáig. Sok

mindenben különböztek, mégis számos dologban hasonlítottak egymásra.

Ismét karba tette a kezét. Megborzongott, mikor a hideg szél belekapott a

szoknyájába, és a lábához szorította a vékony szövetet.

BÁR HANGOSAN SOSEM MONDTA VOLNA KI, Celaena igazából nem tudta,

hogy mire számítson az első próbatétel során. Az elmúlt öt nap kőkemény

edzése, a különféle fegyverek és módszerek kipróbá lása után sajgott az

egész teste. Ez volt a másik dolog, amit semmi képpen nem ismert volna be.

Annak ellenére sem, hogy csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudott

megbirkózni a végtagjaiban lüktető fájdalommal. Amikor másnap reggel

Chaol oldalán belépett a tágas edzőcsarnokba, a vetélytársait megpillantva

egyből rájött, nem ő az egyetlen, akinek fogalma sincs arról, mire

számíthatnak. A termet valósággal félbevágta a mennyezetről lógó fekete

függöny. Nem lehetett tudni, mi van a túloldalon. Bármi is rejtőzködött

odaát, az dönti el egyikőjük sorsát. Erre egyből rájött.

A megszokott hangzavar helyett halk suttogással teli csend fogadta. A

jelölteknek semmi kedvük sem volt hozzá, hogy a terem köze pén

ácsorogjanak, ezért ott maradtak edzőik mellett. Celaena is ott maradt Chaol

oldalán, ami egyáltalán nem számított meglepő dolognak. Az viszont nem

szokott előfordulni, hogy a jelöltek megbízói is

ott ácsorogjanak a fekete-fehér mintás padló fölé tornyosuló, belső er-

kélyen. Szinte elakadt a lélegzete, mikor a tekintete találkozott a ko -

ronaherceg pillantásával. Azóta még csak nem is hallott a nagyúr fe lől,

hogy együtt álltak a király színe előtt. A herceg csupán a könyveit küldte el.

Most lelkesen mosolygott a lányra. Zafírzöld szeme megvillant a reggeli

fényben. Celaena válaszul félénken elmosolyodott, majd gyorsan elfordult.

Brullo ott állt a függöny tövében. Forradásokkal teli keze megpi hent a

kardja markolatán. Celaena alaposan körülnézett. Valaki meg állt mellette.

Már azelőtt tudta, hogy ki az, hogy Nox megszólalt volna:

-

Kicsit túljátsszák a dolgot, nem gondolod?

A szeme sarkából a tolvajra pillantott. Chaol feszültté vált. Ala posan

szemügyre vette Noxot. Alighanem azon aggódott, hogy az orgyilkos és a

tolvaj valamilyen szökési terven töri a fejét. Bizonyára az is megfordult a

fejében, hogy a cselszövésük következtében halál várhat a királyi család

valamennyi tagjára.

-

Öt napon át úgy meghajtottak, hogy most alig állok a lábamon —

válaszolta halkan, mivel nagyon is tisztában volt vele, hogy a csar nokban

alig beszélt valaki. - Nagyon örülök ennek a kis izgalomnak.

Nox halkan elnevette magát.

-

Szerinted mire készülnek?

Celaena megvonta a vállát, de továbbra is feszülten figyelte a függönyt.

Egyre több vetélytársuk érkezett. Nemsokára kilencet üt majd az óra. Akkor

végre kezdetét veszi az erőpróba. Persze, akkor sem árulta volna el a

tolvajnak, ha tudja, hogy mi van a függöny túloldalán.

-

Remélem, hogy egy egész falkányi emberevő farkas, és puszta

kézzel kell őket elintéznünk - válaszolta végül. Az ajkán félmosollyal Chaol

felé fordult. — Az lenne ám a jó kis móka!

A testőr megköszörülte a torkát. Nem most jött el a beszélgetés ide je. Az

orgyilkos válaszul fekete nadrágja zsebébe dugta a kezét.

-

Légy szerencsés! - biccentett Noxnak, mielőtt elindult volna a

függöny irányába. Chaol utánament. Amikor eléggé távol jutottak a fiútól,

Celaena halkan megkérdezte:

-

Nem tudod, mi van a túloldalon?

Chaol megrázta a fejét.

Az orgyilkos megigazította a csípőjén lazán lógó vastag bőrövet. Ilyen

övet akkor vett fel az ember, ha arra készült, hogy sok fegyvert kell magára

aggatnia. Az üres öv súlya arra emlékeztette, amit elveszített. Meg persze

arra is, ami talán várni fog rá. Szemzabáló tegnapi halálának volt egy

kedvező olvasata is. Eggyel kevesebb ellenséggel kellett szembenéznie.

Dorian irányába pillantott. Ő bezzeg odafentről bizonyára látja, mi van a

függöny túloldalán. Miért nem segít neki egy kicsikét? A lány tekintete

végigsiklott a többi főúron. A nemesek kivétel nél kül finom ruhákat

hordtak. Vicsorogni kezdett, amikor megpillantotta Perringtont. A férfi

gúnyosan vigyorgott, miközben Káint figyelte. A hatalmas termetű, egykori

katona izmos karját lengette. A herceg talán elárulta Káinnak, hogy mire

számíthat?

Brullo megköszörülte a torkát:

-

Figyeljen ide mindenki!- kiáltotta. A résztvevők igyekeztek nyu-

godtnak tűnni, miközben a fegyvermester lassan a függöny elé sétált. - Eljött

az első erőpróba ideje.

Szélesen elvigyorodott, mintha csak arra számítana, hogy a füg göny

túloldalán rejtőzködő dolog kínok özönét fogja zú dítani a vakmerőkre.

-

Ő királyi felsége parancsának megfelelően, ma egyikőtöket utol -

éri a végzete! Azt, akiről bebizonyosodik, hogy méltatlan.

Ne húzd már az időt!, gondolta Celaena, és összeszorította a száját.

Mintha csak olvasott volna a lány gondolataiban, Brullo nagyot

csettintett, és a fal mellett álló testőr máris félrehúzta a függönyt. A súlyos

szövetfal megmoccant, és lassan mozgásba lendült. Végül...

Celaena majdnem felkacagott. Íjászat? Azt nézik meg, hogy ki a legjobb

céllövő?

-

A szabályok egészen egyszerűek! - jelentette ki Brullo. A háta

mögött különböző távolságban öt céltáblát állítottak fel a csarnok ban. - Öt

nyílvesszőt kaptok. Egyet minden céltáblára. Aki a legrosszabb eredményt

éri el, az már megy is hazafelé.

Néhány résztvevő halkan méltatlankodni kezdett. Celaena azon ban

majdnem ujjongott örömében. Sajnálatos módon Káin sem próbálta meg

eltitkolni diadalmas vigyorát. Ha már valaki úgyis gyilkolja a jelölteket,

miért nem inkább vele kezdte?

-

Egymás után fogtok lőni - folytatta Brullo. A jelöltek mögött

néhány katona már be is tolt egy kocsit. Íjak és nyílvesszővel teli te gezek

feküdtek rajta. - Álljatok sorba az asztal mellett. Az lesz a sorrend. Az

erőpróba elkezdődött.

A lány arra számított, hogy a többiek azonnal megrohanják a hosszú

asztalt. A katonák teljesen egyforma Íjakat és nyílvesszőket raktak rá.

Szemmel láthatóan azonban huszonegy társa közül egynek sem volt annyira

sürgős, hogy hazatérjen. Celaena már ment volna, hogy a kialakuló sor

elejére álljon, de Chaol megragadta a vállát.

-

Ne próbálj meg hencegni! - figyelmeztette. A lány negédesen

elmosolyodott. Lesöpörte karjáról a fiatalember kezét.

-

Majd igyekszem - dorombolta, és beállt a várakozók sorának

végére.

Elképesztette, hogy a küzdelem szervezői ennyire megbíztak a részt

vevőkben. Íjat és nyilat adnak a kezükbe? A nyílvesszők hegyét per sze

leköszörülték. Csak hát ettől még egy pontos lövéssel simán át fúrhatná

Perrington torkát. Vagy éppen Dorianét, ha úgy tartja a kedve.

A gondolattól egészen felvidult, ám a figyelmét továbbra is a ve-

télytársaira összpontosította. A huszonkét jelölt mindegyike öt lö vést

adhatott le. A próbatétel rendkívül sokáig tartott. Ráadásul, mivel Chaol az

előbb visszatartotta, csupán a sor végére állhatott be. Szerencsére nem ő

volt a legutolsó. Hárman még álltak mögötte. Innen, a sor végéről viszont

legalább jól láthatta a többiek próbálkozásait. Káin is előtte került sorra.

A jelöltek egészen ügyesnek bizonyultak. A hatalmas, kör alakú

célpontokat öt színes gyűrű díszítette. A középső gyűrű sárga volt. Kellős

közepén parányi, fekete folt látszott. Az egymás mögött el helyezett

céltáblák egyre kisebbnek tűntek. Mivel a terem igencsak hosszú volt, az

utolsó céltáblától több mint kétszáztíz lépésnyi távol ság választotta el a

lövészeket.

Celaena végighúzta ujját a tiszafa íj lágy ívén. Az íjászat volt az egyik

első dolog, amire Arobynn annak idején megtanította. Min den

orgyilkosnak remekül kellett lőnie. A többiek közül a két or gyilkos is

gyakorlott lövésznek bizonyult. Nem találták el ugyan a céltáblák kellős

közepét, és a távolabbi célokkal eléggé bizonytalanul bántak, ám mestereik

- bárkik is voltak - értettek a szakmájukhoz.

Pelor, a vézna orgyilkos még nem volt elég erős ahhoz, hogy telje sen

megfeszítse az ember nagyságú íjat. Csak a legnagyobb nehézség

árán tudta kilőni a nyílvesszőket. Amikor befejezte, a szeme dacosan

csillogott, a jelöltek pedig vihogni kezdtek. Káin hangosan kacagott.

Brullo komor arccal figyelte a fejleményeket.

-

Hát senki nem tanított meg az íj használatára, te legény?

Pelor kihúzta magát. Meglepően nyílt haraggal bámult a fegy-

vermesterre.

-

Elsősorban a mérgekhez értek.

- A mérgekhez! - harsogta Brullo, és az égre emelte a kezét. - A király

egy bajnokot akar... te pedig még a legelőn kérődző tehenet sem tudnád

eltalálni.

Intett a fiúnak, hogy takarodjon. A többiek ismét röhögni kezdtek.

Celaena szerette volna átérezni a jókedvüket. Pelor azonban mé lyen

beszívta a levegőt, a vállából eltűnt a feszültség, és beállt a többi ek közé,

akik már lőttek. Vajon ha ma kiteszik a szűrét, hová fogják visszavinni? A

börtönbe? Vagy egy haláltáborba? Celaena furcsa mód megsajnálta a fiút.

Annyira nem is ügyetlen lövész.

Nox viszont nagyon is meglepte. Az ifjú tolvaj a három közeleb bi

céltábla kellős közepébe talált. A két távolabbin is sikerült egész pontos

találatot elérnie. A nyílvesszők a belső körökbe csapódtak. Lehet, hogy

mégiscsak érdemes volna elfogadni szövetségesnek az ifjút? A többiek

arckifejezéséről lerítt, hogy hasonló gondolatok jár nak a fejükben, ahogy

Nox elindult visszafelé a terem hátsó részébe.

Sír, a visszataszító orgyilkos a körülményekhez képest egész jól

szerepelt. Négy telitalálat, és az utolsó lövésével is eltalálta a legbel ső kör

peremét. Ekkor azonban Káin állt a padlóra húzott fehér vo nal mögé.

Megfeszítette tiszafa íját. A fekete gyűrű megcsillant az ujján, mikor az

óriás elengedte a húrt.

Aztán újra, és újra, és újra lőtt. Két lövés között alig telt el néhány

szívdobbanásnyi idő.

A teremben halotti csend támadt. Amikor meghallotta az utolsó

nyílvessző koppanását is, Celaena kis híján elhányta magát. Öt pon tos

találat.

Csupán azzal vigasztalta magát, hogy félelmetes vetélytársa

egyetlenegyszer sem találta el a céltáblák közepén lévő parányi, fe kete

pöttyöt. Az igazi középpontot. Mondjuk az egyik lövése elég közel járt.

Ezután valamiért felgyorsult a sor. A lány csak Káinra tudott gon dolni.

Ahogy Perrington harsányan megéljenezte. Ahogy Brullo lelkesen a hátát

veregette. Mindenki erre a hústoronyra figyelt, mindenki őt dicsőítette. És

ezúttal nemcsak azért, mert olyan nagyda rab fickó volt, hanem mert tényleg

kiérdemelte a dicséretet.

Celaena váratlanul azon kapta magát, hogy már ő áll a fehér vonal

mögött. A hatalmas csarnok, mintha a végtelenbe nyúlott volna előtte.

Néhány vetélytársa halkan vihogni kezdett. A lány büsz kén kihúzta magát,

és a válla fölött előhúzott egy nyílvesszőt. Fel készült a lövésre.

Pár nappal korábban már lőttek célba. Kiváló eredményt ért el.

Legalábbis annyira, hogy azzal még ne hívja fel magára a figyel met. Ölt már

embert jóval távolabbról is, mint ahová a legmesszebb lévő céltáblát

állították. Mégpedig egyetlen lövéssel. Keresz tüllőtte a torkát.

Szeretett volna nyelni egy nagyot, de kiszáradt a szája.

Celaena Sardothien vagyok. Adarlan orgyilkosa. Ha ezek a fajankók tudnák, hogy ki áll előttük,

nem nevetnének így. Celaena Sardothien vagyok. Győzni fogok. Nem fogok félni.

Megfeszítette az íjat. A karja elkínzott izmai belesajdultak az erő-

feszítésbe. Kizárta magából a zajt, a mozgást. Egészen egyszerűen elzárt

mindent, és csupán a saját légzését hallotta. Teljes figyelmével

az első céltáblára összpontosított. Beszívta a levegőt. Amikor kifújta,

elengedte a húrt.

Telitalálat.

A gyomrából kezdett eltűnni a feszültség. Az orrán keresztül fúj ta ki a

levegőt. A nyílvessző nem a fekete pöttyben állt meg, de hát nem is arra

célzott.

Már nem nevettek annyian, mint az előbb. Nem is törődött ve lük, amikor

újabb vesszőt illesztett a húrra, és kilőtte a második cél felé. A belső gyűrű

peremét akarta eltalálni. A nyílvessző halálos pontossággal oda is csapódott

be. Ha akarta volna, egész gyűrűt rajzolhatott volna az odalőtt

nyílvesszőkből. Már ha lett volna elegendő nyílvesszője.

A harmadik céltáblát is középen találta el. A belső kör peremét vette

célba, de a lövés kicsit beljebb ment. Ugyanezt történt a negyedik céllal is,

ám itt most a belső kör másik oldalát akarta eltalálni. Ahova célzott, a nyíl

ott fúródott be.

Amikor megragadta az utolsó nyílvesszőt, hallotta, hogy az egyik

vetélytársa, Renault, a vörös hajú zsoldos hangosan vihog. Válaszul annyira

megfeszítette az íjat, hogy a tiszafa megzendült, és felké szült az utolsó

lövésre.

A célpont alig volt több, mint egy színes volt. A fekete pötty a kö zepén

nem lehetett nagyobb egy homokszemnél. Igazából nem is láthatta. Nem

látta azt az érintetlen pöttyöt, amelyet egyikőjük, még Káin sem talált el.

Celaena karja remegett az erőfeszítéstől, amikor a húrt még egy picivel

hátrébb húzta. Végül lőtt.

A nyílvessző a céltábla kellős közepébe vágódott be. Az apró, fe kete

pöttybe. A vihogás elhallgatott.

Senki sem szólt egyetlen szót sem, amikor otthagyta a fehér vonalat, és

az íját feldobta a kocsi tetejére. Chaol dühös pillantásokkal

méregette. Úgy tűnt, a védencének nem sikerült teljesen elkerülnie a feltűnést.

Dorian viszont mosolygott. A lány felsóhajtott, majd oda ment a többiekhez,

akik az erőpróba végére vártak. Megtartotta tőlük a három lépés távolságot.

Az elért eredményeket maga Brullo hasonlította össze. Kiderült, hogy

nem az ifjú Pelort, hanem az egyik veterán katonát küldik el. Bár

Celaenának nem volt oka azt gondolni, hogy veszített - mert tényleg nagyon

jól szerepelt -, mégsem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy

igazából semmit sem nyert.

HIÁBA PRÓBÁLTA MEG egyenletesen venni a levegőt, Celaena hörögni

kezdett, mikor Chaollal az oldalán keresztülfutott a vadasparkon. A férfi a

legcsekélyebb jelét sem adta, hogy kimerült volna. Csupán az arcán

csillogott az izzadság, meg a fehér inge tapadt a hátára.

Egy hegy felé rohantak. A magaslat tetejét még mindig beborítot ta a

reggeli köd. A lány kis híján összecsuklott, ahogy megpillantot ta a meredek

lejtőt. A reggelije kezdett elindulni felfelé. Hangosan felnyögött, hogy

felhívja magára Chaol figyelmét, mielőtt megállt volna. Megragadta egy fa

törzsét.

Remegni kezdett, igyekezett erősen megkapaszkodni, aztán elhányta

magát. Annyira gyűlölte, hogy forró könnyek csorogtak a szeméből.

Görcsölő gyomra miatt azonban alig kapott levegőt, így nem tudta tisztára

törölni az arcát. Chaol némán állt a közelben. Celaena letörölte a homlokát.

A légzésére összpontosított. Megpróbálta rákényszeríteni a testét, hogy

ellazuljon. Három nap telt el az első erőpróba óta. Csupán tíz napja é rkezett

meg Résvárba, de még mindig nem sikerült rendbe hoznia az

állóképességét. A következő

próbára négy nap múlva kerül sor. A közös edzések a megszokott ütemben

folytak. Ő azonban egyre korábban kelt fel. Nem hagyja, hogy Káin legyőzze.

Vagy Renault, vagy bármelyikük.

—

Kész vagy? - kérdezte Chaol. Celaena felemelte a fejét, és meg-

próbálta gyilkos pillantásával keresztüldöfni a fickót. A világ azon ban

táncra perdült, és a talaj mintha csak magához akarta volna rántani. Újra

görcsölni kezdett. — Mondtam neked, hogy futás előtt ne egyél!

—

Nem kéne ennyire örülnöd a szenvedésemnek!

—

Nem kéne ennyit hánynod!

—

Egyelőre nem jön több! - csattant fel a lány. — De lehet, hogy

legközelebb nem leszek ennyire udvarias, és téged foglak lehányni.

—

Ahhoz előbb utol kéne érned - felelte a kapitány vigyorogva.

Legszívesebben betörte volna az orrát, ám amikor közelebb lé pett,

megroggyant a térde. Kénytelen volt ismét megkapaszkodni a fatörzsben.

Várta, hogy újrakezdődjön a görcsös hányás. A szeme sarkából jól látta a

csendben várakozó férfit. Chaol a lány hátát nézte. Az izzadt, fehér alsóing

alatt jól látszódtak a sebhelyei.

—

Élvezed, ha a forradásaimat bámulhatod?

Chaol egy pillanatra ráharapott az alsó ajkára.

—

Hogy szerezted őket?

Egyértelmű volt, hogy a hátán végighúzódó három, rettenetes forradásról

beszélt.

—

Szerinted mégis hogy? - méltatlankodott Celaena. Amikor nem

kapott választ, felemelte a fejét, és a lombkoronát kezdte el bámulni. A

reggeli szellő mozgásba hozta a leveleket. Néhányat leszakított a

csontujjakként meredező ágakról. — Ezt a hármat az érkezésem napján

kaptam Távolvégben.

—

Mivel szolgáltál rá?

-

Szerinted mivel lehet erre rászolgálni? - kacagott fel keserűen a

lány. - Senki sem érdemel olyat, hogy megkorbácsolják, mint egy állatot.

A fiatalember már nyitotta volna a száját, de Celaena nem engedte

szóhoz jutni:

-

Amikor megérkeztem Távolvégbe, azonnal odarángattak a tá bor

közepére, és kifeszítettek két oszlop közé. Huszonegy korbács ütést kaptam.

A tekintete a semmibe meredt. Már nem Chaolt látta maga előtt, mindent

elborított a távolvégi pusztaság fölé boruló hamuszürke égbolt. Már nem a

szél süvített, a rabszolgák jajveszékeltek...

-

Ez még azelőtt történt, hogy összebarátkoztam volna a többi

rabszolgával. Az első éjszakám azzal telt, hogy a halált vártam. Nem

tudtam, megérem-e a reggelt. A hátamon könnyen elfertőződhettek volna a

sebek. Vagy el is vérezhettem volna. Mire észbe kapok, már nem is élek.

-

Senki sem segített?

-

Csak másnap reggel. Egy fiatal nő a kezembe csempészett egy

gyógyírral teli bádogdobozkát. Sorban állva vártuk a reggelit. Nem volt rá

alkalmam, hogy megköszönjem neki. Aznap négy munka felügyelő

megerőszakolta és megölte. - Ökölbe szorította a kezét, és majdnem elsírta

magát. - Később, amikor már nem bírtam tovább, benéztem hozzájuk, hogy

megfizessek nekik azért, amit azzal a szerencsétlennel tettek.

Mintha már nem is vér, hanem valamilyen jeges folyadék áramlott volna

az ereiben.

-

Túl gyorsan meghaltak.

-

Nő létedre Távolvégben... - kezdte volna Chaol. A hangja érdessé

vált, de el is halkult. - Senki sem próbált...

Elhallgatott. Nem tudta befejezni a kérdést. A lány lassan, kese rűen

elmosolyodott.

- Eleve féltek tőlem. Azután a nap után pedig, amikor kis híján

megérintettem a falat, senki sem mert még csak a közelembe se jönni. Ha

pedig valamelyik őr megpróbált volna túlságosan is barát ságosan

viselkedni... olyankor a bajtársai nagyon hamar megértet ték vele, hogy igen

könnyen kifordulok magamból, ha éppen olyan a kedvem.

Feltámadt a szél. Belekapott a lány hajába, és kicibálta a szálakat a

fonatból. Semmi kedve sem volt ahhoz, hogy beszéljen a gyanújáról. Hogy

talán Arrobyn valahogy lefizette Távolvég őreit. Az ő kedvéért.

Mindenki úgy marad életben, ahogy tud.

Celaena nem igazán értette, mitől vált olyan lággyá a fiatalember

pillantása. Egy hosszú pillanaton keresztül csak némán bámulta a kapitányt,

aztán hirtelen mozgásba lendült. Felfelé rohant a hegycsúcs irányába. A

szirt tetejét ragyogó fénybe borították a nap első sugarai.

Másnap délután a bajnokjelöltek Brullo körül álltak. A fegyvermester

előadást tartott a különféle fegyverekről. Csupa olyan ostobaság ról

szövegelt, amit Celaena már évekkel korábban megtanult, így semmi oka

nem volt rá, hogy feszülten figyeljen. Azon törte a fejét, hogyan tudna

feltűnés nélkül állva aludni, amikor a szeme sarkából észrevette, hogy

valaki megmoccant az egyik erkély ajtajában. Ép pen időben fordult meg

ahhoz, hogy lássa, a jelöltek egyike - egy leszerelt, veterán katona -

megtámadja a mellette álló őrt. Egyetlen

ütéssel leterítette a fegyverest. A testőr feje hangos csattanással vágódott a

márványpadlónak, abban a pillanatban elveszítette az esz méletét. A lány

valósággal kővé dermedt. Hozzá hasonlóan egyet len vetélytársa sem mert

megmoccanni. A lázadó rohanni kezdett. Megpróbált kijutni az ajtón át a

kertbe, hogy elmenekülhessen.

Chaol és az emberei elképesztő gyorsasággal reagáltak. A mene külő

veterán még az üvegajtót sem érte el, amikor az első nyílvessző a hátába

állt.

Néma csend támadt. Az őrök fele körülvette a jelölteket. Kezük a kardjuk

markolatát szorította. A többiek, Chaollal az élükön, odarohantak a

halotthoz és a leterített őrhöz. Hallatszott az íjak fájá nak recsegése, ahogy a

belső körfolyosón álló íjászok megfeszítették fegyverük húrját. Celaena

mereven állt. Mellette Nox sem mozdult. Elég lett volna egy rossz mozdulat

ahhoz, hogy az ingerült őrök bárkivel végezzenek. Még Káin sem mert

túlságosan nagy levegőt venni.

Celaena jól látta, hogy a jelöltek és a fegyvereiket szorongató test őrök

falán túl Chaol letérdel az eszméletlen őr mellé. Senki sem nyúlt a halott

jelölthöz. A katona hason feküdt a kövön. Kinyújtott karja az üvegajtóra

mutatott. Az elhunytat Svennek hívták. A lány nem tudta, hogy miért

zárták ki a hadseregből.

-

Istenek az égben! - suttogta Nox olyan halkan, hogy szinte meg

sem moccant a szája. - Egyszerűen csak... megölték.

Celaena legszívesebben ráförmedt volna, hogy fogja be a száját, de még

ezt is túl kockázatosnak tartotta. Vetélytársai közül néhányan halkan

morogtak, de egyikőjük sem mert akárcsak egy lépést is tenni.

-

Tudtam én, hogy komolyan gondolják, nem mehetünk el in nen. De

hát... - a fiatalember halkan káromkodni kezdett. Celaena

érezte, hogy Nox a szeme sarkából őt figyeli. - A megbízóm büntetlenséget

ígért. Amikor sarokba szorított, azt ígérte, hogy nem kell börtönbe mennem,

ha esetleg elbukom az erőpróbán.

A lány ekkor már tudta, hogy az ifjú nem is annyira hozzá szólt, mint

inkább önmagának beszélt. Amikor nem válaszolt, Nox is elhallgatott. Mind

a ketten némán bámulták a halott bajnokjelöltet.

Mégis mi vitte rá Svent? Miért itt? Miért most? Hiszen még csak három

nap múlva esedékes a második erőpróba. Miért gondolta ez a harco s, hogy

ez a legmegfelelőbb időpont? Annak idején, amikor a lányban elpattant a

húr a sóbánya mélyén, nem is gondolt a szabadságra. Hát nem. Eldöntötte,

hogy akkor és ott fog kitörni. Megragadta a csákányt, és lecsapott vele.

Valójában esze ágában sem volt elmenekülni.

A beáradó napfényben az elhunyt vére úgy ragyogott, mintha a bejárati

ajtót vörös ólomüveg borította volna.

Lehet, hogy az elhunyt rájött valami fontosra. Arra, hogy nem tud nyerni.

Úgy vélte, az ilyen gyors halál még mindig sokkal jobb, mintha vissza

kellene térnie oda, ahonnan elhozták. Ha szökni akart volna, akkor kivárta

volna a sötétség beköszöntét. Csendben, tanúk nélkül kelt volna útra. Sven

mást akart. Celaena most már maga is megértette az összefüggéseket.

Világosság vált minden, de csak azért, mert akkor régen ő maga is

megpróbált kitörni Távolvégből. Egyujjnyira járt a faltól.

Adarlan rabszolgasorba taszíthatja őket. Elpusztíthatja az életü ket,

lesújthat rájuk, megkorbácsolhatja, összetörheti a foglyokat. Arra

kényszerítheti a rabszolgákat, hogy részt vegyenek ezen a nevetséges

versenyen. Függetlenül attól, hogy bűnözők voltak-e, avagy sem, a harcosok

mégiscsak emberek maradtak. Sven számára már

csak egyetlen kiút maradt. Inkább meghalt, mint hogy részt vegyen a király

játékában.

Ahogy a halott ott feküdt a hideg kövön, ahogy az ujja továbbra is az

elérhetetlen látóhatár felé mutatott, Celaena csendben imádkozni kezdett

érte, és azt kívánta, hogy jó legyen neki ott, ahová került.

DORIAN HAVILLIARD IGYEKEZETT egyenes háttal ülni a trónján. A

szemhéja mintha csak ólomból lett volna. A muzsika és a cse vegés közepette

majdnem elaludt. Miért ragaszkodik az anyja ahhoz, hogy ő is részt vegyen

a királynői udvar fogadásain? Hetente egyetlen délutánt kellett itt

eltöltenie, de már ez is túl soknak tűnt. Mondjuk még így is jobban járt,

mintha

Chaol

társaságában

Szemzabáló

hulláját

kellett

volna

tanulmányoznia. A kapitány jó pár napja minden idejét ezzel tölti. A herceg

egyelőre nem aggódott. Arra ráér majd később is. Ha esetleg komoly gond

lesz a gyilkosságból. Ez valószínűtlennek tűnt, hiszen Chaol már hozzálátott

az ügy felderítéséhez. Valószínűleg valamilyen részeg verekedés lehetett.

Ott volt persze még az a jelölt is, aki ma délután megpróbált elszökni.

Dorian megborzongott. Milyen lehetett azoknak, akik az eset szemtanúi

voltak? Chaolnak igen sok kellemetlenséggel kell most megbirkóznia. Ott

volt a sebesült katona, meg a főnemes, aki elve szítette a bajnokjelöltjét. És

akkor még nem is beszélt az elhunytról.

Mégis mi járhatott az apja fejében, amikor úgy döntött, hogy meg rendezi

ezt a versenyt?

A herceg az anyjára pillantott. A királyné a szomszédos t rónon ült.

Anyja valószínűleg semmit sem tudott az uralkodó szándéka iról. Bizonyára

halálra rémült volna, ha megtudja, milyen bűnözőkkel kell egy fedél alatt

élnie. Az anyja még mindig gyönyörű asszony volt. Csupán néhány ránc

volt az arcán, és azokat is gondosan eltakarta a púderrel. Aranybarna

hajában is csupán néhány ezüst hajszál látszott. A fejedelmi asszonyt

valósággal elborította a zöld bársony hullámzó tengere, a könnyű anyagból

készült kendő és az aranyszínben ragyogó sál. A koronája alól csillogó

fátyol borult az arcára. Dorian valamiért úgy érezte, hogy felséges anyja

aznap egy sátrat húzott magára.

Előttük az udvari nemesség tagjai ácsorogtak vagy sétáltak a teremben.

Az urak és hölgyek pletykáltak, cselszövéseken törték a fejüket, vagy

megpróbálták elcsábítani egymást. A sarokba ültetett zenekar menüettet

játszott. A szolgák mintha maguk is táncoltak volna, miközben teli tálcákkal

siklottak az összegyűlt nemesek között. Újratöltötték az előkelőségek

kupáit, és eltüntették a bemocskolt tányérokat, poharakat és ezüst

evőeszközöket.

A herceg úgy érezte magát, mintha ő is valamilyen dísztárgy len ne.

Természetesen azt a lenyűgöző öltözetet viselte, amit az anyja ma reggel

küldetett át hozzá. A mellény sötét, kékeszöld bársonyból készült. A kék -

fehér csíkos vállrészből szinte már nevetségesen bő fe hér ruhaujj buggyant

elő. Hála az égnek, legalább a szürke nadrágja miatt nem kellett

szégyenkeznie. Férfiember létére viszont igencsak kényelmetlenül érezte

magát a túlságosan is újnak látszó világosbarna, szarvasbőr csizmájában.

-

Dorian, drágám, te duzzogsz - szólalt meg Georgina királyné, mire

a fia bocsánatkérően rámosolygott. — Levelet kaptam Hollintól. Szeretettel

üdvözöl.

-

Mondott bármi érdekeset is?

-

Csak azt, hogy utálja az iskolát, és haza akar jönni.

-

Minden levélben ezt írja.

Adarlan királynéja felsóhajtott.

-

Ha az apád nem tiltotta volna meg, már rég hazahozattam volna.

-

Addig jó, amíg az iskolában van.

Ami az öccsét illeti, tényleg az volt a legjobb, ha a lehető legmesszebb

volt tőle. Georgina alaposabban megnézte magának a fiát.

-

Te sokkal jobb gyerek voltál. Sohasem viselkedtél engedetlenül a

mestereiddel. Jaj, szegény kicsi Hollin! Ha majd meghalok, ugye vigyázni

fogsz rá?

-

Meghalsz? De hát anyám...

-

Tudom, hogy milyen idős vagyok — ellenkezett a királyné, és

legyintett gyűrűkkel teliaggatott kezével. - Éppen ezért kell megnősülnöd.

Minél hamarabb.

-

Megnősüljek? - hördült fel a herceg. - Ugyan kit vehetnék el?

-

Dorian, te vagy a koronaherceg. Ráadásul már elmúltál tizenkilenc

éves. Talán örökös nélküli király akarsz lenni, hogy majd Holliné legyen

utánad a trón?

Az ifjú nem válaszolt.

-

Gondoltam - biccentett az anyja. Rövid töprengés után így

folytatta. - Rengeteg fiatal nő van az udvarba n, akikből mind jó feleség

válna. Persze az volna a legjobb, ha egy hercegnőt választa nál.

-

Nincsenek szabad hercegnők - mordult fel a fia.

-

Ott van például Nehemia hercegnő — nevetett az anyja, és gyor-

san a fia vállára tette a kezét. — Ó, ne aggódj! Nem kényszerítelek rá, hogy

őt vedd feleségül. Már az is meglepett, hogy az apád nem fosztotta meg a

rangjától. Ezt a beképzelt, dölyfös lányt. Tudtad, hogy nem hajlandó azt a

ruhát viselni, amit én küldtem neki?

-

Biztosra veszem, hogy a hercegnőnek jó oka van rá, hogy így

tegyen - felelte Dorian ingerülten. Felbőszítette az anyja szavaiból kicsengő

kimondatlan előítélet. — Csupán egyszer beszéltem vele, de nagyon is...

elevennek tűnt.

- Akkor lehet, mégiscsak öt kellene feleségül venned — nevetett ismét a

királyné, mielőtt a fia válaszolni tudott volna. Dorian halványan

elmosolyodott. Még mindig nem tudott rájönni, miért is tett e leget az apja

Eyllwe királya óhajának, amikor a legyőzött fejedelem azt kérte, hogy

engedjék a lányát ellátogatni Adarlan fővárosába. Itt az udvarban majd

jobban megismerheti a birodalom szokásait. Hát, Nehemia nem bizonyult

túl jó nagykövetnek. A herceg ráadásul arról is hallott, hogy vendégük

állítólag titokban országának lázadóit támogatja. Közismert volt, hogy fel

akarta számoltatni a Calacullában működő munkatá bort. Dorian ezért nem

is hibáztatta. Főleg azután nem, hogy tanúja lehetett Távolvég

szörnyűségeinek. Jól látta, hogy a sóbánya mennyi re megviselte Celaena

Sardothient. Az apja azonban soha semmit nem tett ok nélkül. Bár a herceg

csupán pár szót válthatott Nehemiával, ez is elég volt ahhoz, hogy

feltámadjon a halvány gyanúja. Lehet, hogy a hercegnő valamilyen titkos

céllal érkezett a fővárosba?

-

Annyira kár, hogy Kaltain úrnő Perrington herceg jegyese - foly-

tatta az anyja. — Nagyon szép az a lány. És felettébb udvarias. De ta lán van

egy húga.

Dorian összefonta a karját a mellén. Nyelt egy nagyot. Kaltain a terem

túlsó felében állt. A herceg nagyon is tisztában volt vele, hogy

a szépséges, ám ennek ellenére kimondhatatlanul ellenszenves ifjú hölgy

valósággal felfalja a tekintetével. Mocorogni kezdett a trónon. A feneke

máris megfájdult a sok ücsörgéstől.

-

Mit szólsz Elise-hez? - kérdezte a királyné, és a fejével egy fiatal,

levendulaszínű ruhát viselő, szőke lány felé intett. - Ő is nagyon szép. És

szerintem nagyon... játékos természet lehet.

Ahogy azt már én is megtapasztalhattam.

—

Elise borzasztóan unalmas - válaszolta a herceg.

- Jaj, Dorian!- kiáltott fel az anyja, és a szívére szorította a kezét. - Csak

nem akarod azt mondani, hogy szerelmi házasságot forgatsz a fejedben? Ugye

nem? A szerelem távolról sem garantálja, hogy si keres lesz a házasságod.

A herceg unatkozott. Elege volt ezekből a némberekből, és unta már azokat

az úrfikat is, akik úgy tettek, mintha a fegyvertársai let tek volna. Halálosan

unt mindent.

Azt remélte, hogy a távolvégi utazás majd kizökkenti az unalom ból. Úgy

vélte, a hosszú út után boldogan tér majd haza. Erre kiderül, hogy itthon

semmi sem változott. Ugyanazok az úrihölgyek bámultak rá, ugyanolyan

esdeklő bociszemmel. A kacsintgató cselédlányok sem változtak. A királyi

tanács tagjai továbbra is törvényjavaslatokat csúsztattak be az ajtaja alatt, és

a mellékelt leveleikből kiderült, hogy a támogatására számítanak. Ami

pedig az apját illeti... Az apja kizárólag a hódításaival törődött. Addig nem

nyugszik, míg valamennyi földrész fölött nem Adarlan zászlója lo bog.

Meglepően hamar ráunt arra, hogy fogadásokat kössön ezekre az

úgynevezett bajnokjelöltekre. Egyértelműnek tűnt, hogy a végső

összecsapásra majd Káin és Celaena között kerül sor. Addig pedig... Na

szóval, felesleges lett volna a figyelmét a többi jelöltre pocsékol nia.

-

Már megint duzzogsz. Valami felzaklatta az én kiskutyámat? Hírt

kaptál Rosamundról? Szegény kisfiam, milyen csúnyán össze törték a

szívedet! - kiáltotta a királyné fejcsóválva. - De már több mint egy év is eltelt

azóta...

A fiatalember nem válaszolt. Semmi kedve sem volt ahhoz, hogy

Rosamundra gondoljon. Vagy a férjére, arra a durva alakra, akiért a lány

elhagyta.

Néhány előkelőség táncolni kezdett. Hullámzó mozgással kerül gették

egymást. Páran vele egykorúak voltak. A herceg mégis úgy érezte, hogy

eltávolodott tőlük. Nem érezte magát idősebbnek, bölcsebbnek meg főleg

nem. Mintha csak... mintha azt érezte volna...

Valamiért az az érzése támadt, mintha a belsejében rejtőző valami egész

egyszerűen lehetetlenné tette volna, hogy örömét lelje a mulatozásban.

Nem bírta elviselni az udvaroncok képmutatását, ahogy azok erőnek

erejével semmibe vették a kinti világot. Mindennek nem a hercegi cím volt

az oka. Serdülőkorában nagyon is élvezte a többiek társaságát. Nagyon

hamar nyilvánvalóvá vált azonban, hogy valami örökre el fogja választani a

többiektől. Az egészben mégis az volt a legszörnyűbb, hogy az udvaroncok

mintha észre sem vették volna ezt a különbséget. Fogalmuk sem volt arról,

hogy a herceg másnak tartja magát. Ha nem lett volna Chaol, kétségbe -

ejtően magányos lett volna.

-

Tudom, hogy az apád rendkívül sok feladatot bízott rád - folytatta

az anyja, majd elefántcsontfehér ujjával odaintette magához az egyik

udvarhölgyet. - Ha azonban veszed magadnak a fáradságot, és van egy

ráérő pillanatod, amikor anyádra vagy a királyság jövő jére gondolnál,

akkor nézd át ezt a papírt.

Az udvarhölgy mélyen pukedlizett, és a herceg felé nyújtott egy

összehajtogatott papirost. Az irományon az anyja vérvörös pecsétje

ragyogott. Dorian feltépte a levelet, és a gyomra valósággal görcsbe rándult,

amikor meglátta a hosszú névsort. Előkelő úrihölgyek ne vei sorakoztak

egymás alatt. Kivétel nélkül megfelelő korban voltak ahhoz, hogy férjhez

menjenek.

-

Ez meg mit jelentsen? - csattant fel, és legszívesebben cafatokra

tépte volna az irományt. Az anyja lefegyverző mosollyal válaszolt:

-

A szóba jöhető menyasszonyok névsora. Bármelyik hölgy alkalmas

volna rá, hogy koronát viseljen a fején. Ezenfelül pedig mindannyiukról

biztosan tudom, hogy képesek lesznek örökösöket adni neked.

Dorian az egyik mellényzsebébe csúsztatta a névsort. Egyszerű en képtelen

volt megülni a fenekén.

-

Majd még meggondolom a dolgot - jelentette ki, és mielőtt az anyja

válaszolhatott volna, lelépett a gazdagon díszített emelvény ről. Abban a

pillanatban öt ifjú hölgy vette körbe. Az egyik táncolni szeretett volna, a

másikat az érdekelte hogy van a herceg, a harma dik azt tudakolta, hogy részt

vesz-e Samhuinn éjszakáján a bálon. Be nem fogták volna a szájukat. Dorian

üveges tekintettel bámulta őket. Nem kellett volna legalább a nevüket

tudnia?

Elnézett a szépségek drágaköves ékszerekkel borított feje fölött, hogy

kiutat találjon. Meg fog fulladni, ha túl sokáig idebent marad. Viszonylag

udvariasan búcsút vett a hölgyektől, majd kisietett a fejedelmi udvar

csillogó-villogó

kavargásából.

Ügy

érezte,

hogy

lehetséges

menyasszonyainak névsora átégeti a ruháját, és megper zseli a bőrét.

Odakint zsebre vágta a kezét, és elindult a palota egyik hosszú folyosóján.

A kutyák részlegében nem volt senki sem. Az ebeket és a kopókat kivitték

gyakorolni a pályára. Meg akarta nézni az egyik vemhes szukát. Persze

tisztában volt vele, hogy az újszülött kutyákról

addig semmi sem fog kiderülni, míg meg nem kezdődik az elles. Re mélte,

hogy a szuka fajtiszta kölykökkel lepi meg, bár tudni lehetett róla, hogy

gyakran és ügyesen kiszökik a ketrecéből. Ez a kopó volt a leggyorsabb

mind közül, de a herceg nem tudott megbirkózni a szuka ösztönös

vadságával.

Ezért aztán nem is nagyon tudta, hová tart. Egyszerűen csak ment az

orra után. Mindegy volt, hogy hová.

Kikapcsolta a mellénye legfelső gombját. Egy nyitott ajtó felől kar dok

csattogása hallatszott. Megtorpant. A bajnokjelöltek edzőtermének ajtaja

előtt állt. Mostanra már véget ért a kiképzés, ám ennek ellenére...

A lány volt bent.

Aranyhaja valósággal ragyogott, ahogy eltáncolt a három testőr mellett.

Mintha nem is markolta volna a fegyvert, hanem az acélkard is a keze része

lett volna. Esze ágában sem volt elhátrálni a fegyveresek elől. Ügyesen

oldalra mozgott, és megkerülte őket.

Bal kéz felől valaki tapsolni kezdett. A négy párbajozó megállt.

Mindannyian lihegtek. Dorian jól látta, hogy az orgyilkos kajánul

elmosolyodott. Kiálló pofacsontján izzadság csillogott, kék szeme

valósággal ragyogott. Hogy lehet ennyire csinos? Csak...

Előlépett a tapsoló alak. Nehemia hercegnő nem a megszokott fehér

díszruháját viselte. Sötét zubbonyt és bő nadrágot hordott. A karja

hajlatában gazdagon faragott vívóbotot tartott.

A hercegnő vállon veregette az orgyilkost. Mondott valamit, amin a lány

nevetni kezdett. Dorian körülnézett. Hol a csudába volt Chaol vagy Brullo?

Hogy került Adarlan orgyilkosa Eyllwe hercegnőjének társaságába?

Ráadásul karddal a kezében! Ez nagyon nem volt rendjén. Főleg azután,

hogy a minap az egyik bajnokjelölt megpróbált elszökni.

Amikor Dorian belépett hozzájuk, szélesen rámosolygott a hercegnőre, és

meghajolt. Nehemia csupán egy ingerült biccentésre mél tatta. Nem is csoda.

A herceg megragadta Celaena kezét. A lány bőrének fém- és izzadságszaga

volt, ennek ellenére kezet csókolt neki. Miközben az ajka hozzáért, felemelte

a tekintetét, hogy a szemébe nézhessen.

-

Lillian úrnő — lehelte a lány bőrébe.

-

Hercegi fenség - felelte az orgyilkos, és megpróbálta elhúzni a

kezét. Dorian azonban erősen tartotta.

-

Válthatnánk néhány szót? - kérdezte, és maga után vonszolta,

mielőtt az orgyilkos válaszolhatott volna. Amikor hallótávolságon kívülre

kerültek, azonnal ráförmedt. — Hol van Chaol?

-

No de fenség, illik így beszélni hőn szeretett bajnokjelöltjével?

- méltatlankodott a lány, és karját összefonta a melle előtt. A herceg

savanyúan nézett rá.

-

Szóval hol van?

-

Nem tudom, de ha fogadni akarnék, akkor azt mondanám, hogy

Szemzabáló széttrancsírozott holttestét vizsgálja. Lehet per sze, hogy éppen

Sven hullájától szabadul meg. Ami pedig azt illeti, Brullo megengedte

nekem, hogy délutánonként annyi időt töltsék el itt, amennyi csak jólesik.

Talán nagyuram is tudja, hogy holnap újabb erőpróba vár rám.

Még szép, hogy tudta.

-

Mit keres itt Nehemia hercegnő?

-

Benézett hozzám, és amikor Philippa elmondta neki, hogy itt talál,

akkor mindenképpen be akart állni gyakorolni. Úgy tűnik, minden nő

nyugtalanná válik, ha túl sokáig nem markolhat fegyvert — magyarázta

vigyorogva a lány.

-

Régebben nem voltál ennyire beszédes.

-

Talán, ha fenséged kegyeskedett volna szóba elegyedni velem,

akkor hamarabb is rájött volna, hogy ilyen kis szószátyár vagyok.

A herceg felhördült, nem tudott ellenállni a csábításnak, pedig tudta,

hogy baja lesz belőle.

-

Mégis mikor beszélhettem volna veled?

-

Nagyuram, ugye kegyeskedik emlékezni arra az apróságra, hogy

Távolvégből együtt jöttünk idáig? Ezenfelül pedig már hetek óta itt vagyok

a városban.

-

Küldtem neked könyveket - figyelmeztette a herceg.

-

És talán egyetlenegyszer is megkérdezte, hogy elolvastam-e őket?

Elfeledkezett volna ez a lány arról, hogy éppen kihez beszél?

-

Egyszer igenis beszéltem veled, mióta megjöttünk.

Az orgyilkos megvonta a vállát, és megpróbált hátat fordítani. A herceg

ingerülten, ám ugyanakkor kissé kíváncsian megragad ta a karját. A lány

türkizkék szeme felvillant, ahogy a kezére nézett. Dorian szíve gyorsabban

kezdett el dobogni, ahogy találkozott a pillantásuk. Igen, a bajnokjelöltje

tényleg gyönyörű volt, még ilyen izzadtan is.

-

Fenséged nem fél tőlem? - hallatszott a kérdés. A lány tekintete a

herceg kardjára tapadt. — Vagy netán nagyuram ugyanolyan jól kezeli a

fegyvert, mint a derék Westfall kapitány?

Dorian közelebb lépett, és erősebben szorította a karját.

-

Jobb vagyok nála - suttogta az orgyilkos fülébe. Hát igen: a lány

elpirult, és lesütötte a szemét.

-

Na szóval... - folytatta volna, de már elkésett vele. A herceg úgy

érezte, hogy győzött. A bajnokjelölt karba tette a kezét. - Fenséged

rendkívül tréfás kedvében van.

-

Megteszek minden tőlem telhetőt - hajolt meg túljátszott ele-

ganciával a herceg. - De Nehemia hercegnő akkor sem lehet itt veled.

-

Már miért ne lehetne? Talán azt hiszi, hogy meg fogom ölni? Mégis,

miért ölném meg az egyetlen embert a palotában, aki nem nyáladzó idióta?

A szúrós pillantás egyértelművé tette, hogy a trónörökös i s ez utóbbiak

közé tartozik.

-

És azt még nem is említettem, hogy a hercegnő testőrei egy szem-

pillantás alatt lemészárolnának, mielőtt még kezet emelhetnék rá.

-

Ez akkor sem lehetséges. A hercegnő azért jött ide, hogy meg-

ismerje a szokásainkat, nem azért, hogy vívni tanuljon.

-

Egy hercegnő... az bizony hercegnő. Azt tesz, amit akar.

-

Ezek szerint, ha nem tévedek, te akarod kiképezni a fegyver-

forgatásra.

-

Lehet, hogy fenséged mégiscsak fél egy kicsit tőlem? — vigyorgott

a lány félrehajtott fejjel.

-

Azonnal visszakísérem a lakosztályába.

-

A Rém segítsen benne nagyuramnak! — hajlongott félreállva az

orgyilkos.

Dorian beletúrt a hajába, és odasietett a hercegnőhöz. A sötét bőrű hölgy

csípőre tett kézzel várta.

-

Fenséges hercegnő - szólalt meg az ifjú, és intett a nő két test-

őrének, hogy jöjjenek oda. - Attól tartok, hogy vissza kell térnie a

lakosztályába.

Nehemia felvonta az egyik szemöldökét, és elnézett Dorian vál la fölött. A

herceg ingerülten hallotta, hogy Celaena valamit a ven dég anyanyelvén

magyaráz. A hercegnő ingerülten a padlóra csa pott a botjával. Dühösen a

vendéglátójára förmedt. Dorian csupán egészen kicsit értette Eyllwe

nyelvét, és rangos vendégük érthetetlenül gyorsan beszélt. Szerencsére az

orgyilkos lefordította a szavait.

-

Őfensége azt mondja, hogy fenséges hercegséged méltóztasson

visszatérni a puha párnái közé, és csak táncikáljon nyugodtan, de hagyjon

minket békén.

A fiatalember nagy erőfeszítés árán megőrizte a komolyságát.

-

Mondd meg neki, elfogadhatatlan, hogy itt vívjon.

Celaena mondott valamit. Válaszul a hercegnő csak legyintett,

majd határozott léptekkel elindult a vívásra kijelölt rész felé.

-

Mit mondtál neki? - tudakolta Dorian.

-

Azt, hogy fenséged önként jelentkezett vívópartnernek - felelte a

szemérmetlen teremtés. — Na? Csak nem akar csalódást okozni egy

hercegnőnek?

-

Nem fogok leállni vívni vele.

- Jobban szeretné velem próbára tenni az ügyességét?

-

Csak ha kettesben küzdünk a lakosztályodban - vágta rá azonnal a

fiatalember. - Ma éjjel.

-

Oh, annyira várom - mosolygott álszenten a lány, és elkezdett a

hajával játszani.

A hercegnő viszont olyan határozott ügyességgel pörgette meg a

vívóbotját, hogy Dorian nyelt egy nagyot. Úgy döntött, talán mindenki

jobban jár, ha a vendég ma nem veri pépesre az ország trón örökösét. A

herceg talpraesett módon ezért odasietett a fegyveráll ványhoz, és

kiválasztott két fából készült gyakorlókardot.

-

Mi lenne, ha inkább elsajátítanánk a kardvívás alapjait? - kérdezte

Nehemiától. Legnagyobb megkönnyebbülésére a hercegnő biccentett, és a

vívóbotját átadta az egyik testőrének. Elvette Doriantól az egyik

gyakorlókardot. A herceg megkönnyebbülten felsóhajtott. Celaenának

mégsem sikerül bolondot csinálnia belőle!

-

Ilyen a legelső beállás — fordult a hercegnő felé, és védekező test-

tartásba helyezkedett.

Celaena elmosolyodott. Csendben figyelte, ahogy Adarlan koronahercege

végigvezeti Eyllwe hercegnőjét a kardvívás alapvető lépésein. Kénytelen

volt elismerni, hogy a fiatalember meglehetősen elbűvölő módon viselkedik.

A maga öntelt módján persze. Egy ilyen magas rangú úrfi igazán lehetett

volna sokkal, de sokkal borzasztóbb is. Az előbb kissé bosszús lett, amiért

az ifjú olyan zavarba hozta, még el is pirult. Ha őszinte lett volna magához,

akkor beismeri, hogy Dorian elképesztően vonzó. Igazából más sem járt az

eszében, csupán a jóképű nagyúr. Milyen különös, hogy ez a vonzó

fiatalember még nem nősült meg.

Legszívesebben megcsókolta volna.

Nyelt egy nagyot. Celaena természetesen már csókolózott. Sam

megcsókolta, mégpedig éppen elég sokszor, hogy tudja, milyen érzés is

csókot kapni. Már több mint egy év is eltelt azóta, hogy elveszí tette az

orgyilkost, akivel együtt nőttek fel. Régebben még a puszta gondolatától is

rosszul lett volna, hogy valaki mással csókolózzon. Most azonban, ahogy

elnézte Doriant...

Nehemia hercegnő előrevetette magát. A fakard nagyot csat tant Dorian

csuklóján. Celaena ráharapott az ajkára, nehogy fel nevessen. A herceg

savanyú képet vágott, és megdörzsölte a csuklóját, de aztán mosolyogva

figyelte az öntelten vigyorgó hercegnőt.

Hogy a fenébe lehet ennyire jóképű!

Celaena nekitámaszkodott a falnak, és nagy örömmel figyelte volna

továbbra is a vívóleckét, ám ekkor valaki olyan erővel ragadta meg a karját,

hogy belehasított a fájdalom.

-

Ez meg mit jelentsen?

Chaollal nézett farkasszemet. A kapitány szó szerint elrángatta a fal

mellől.

-

Mire gondolsz pontosan?

-

Arra, hogy mégis mit művel Dorian ezzel a nővel?

Az orgyilkos megvonta a vállát.

-

Szerintem vívnak.

-

Miért vívnak?

-

A herceg önként elvállalta, hogy megtanítja vívni a vendéget.

Chaol gyakorlatilag maga előtt tolta, miközben odasietett a két

vívóhoz. Azok abbahagyták a küzdelmet, és Dorian elkísérte a ka pitányt a

sarokba. Csendben, de látható indulattal beszéltek egymással. Végül Chaol

visszajött Celaenához.

-

Az őrök visszakísérnek a lakosztályodba.

-

Hogy micsoda? - méltatlankodott a lány. Eszébe jutott, hogy

milyen szépen elbeszélgettek az erkélyen. Ráncba szaladt a homlo ka.

Tessék, ennyit ér, ha valakinek bizalmas dolgokat mesél. - Holnap újabb

erőpróba. Edzenem kell.

-

Ha nem tévedek, ma már éppen eleget edzettéi. Mindjárt va -

csoraidő. Brullo két órával ezelőtt befejezte a felkészítést. Menjél,

és pihenj egy kicsit, különben holnap alig állsz majd a lábadon. És nem.

Fogalmam sincs róla, milyen feladat vár rád. Ne is próbáld kiszedni belőlem.

-

Ez képtelenség! — sikította a lány, de aztán elhallgatott, mert

Chaol a karjába csípett. Nehemia hercegnő aggódó pillantást vetett Celaena

irányába. Az orgyilkos mosolyogva integetni kezdett, hogy folytassák csak a

vívást a koronaherceggel. — Nem áll szándékomban semmi rosszat csinálni,

te elviselhetetlen fajankó!

-

Tényleg annyira vak vagy, hogy nem látod, miért nem enged-

hetjük ezt neked?

-

Mi az, hogy nem engedhetitek? Egyszerűen csak félsz tőlem!

-

Túlságosan is sokra tartod magad.

-

Azt hiszed, hogy vissza akarok kerülni Távolvégbe? - sziszegte a

lány. — Azt gondolod, nem vagyok tisztában vele, hogy az életem végéig

földönfutó maradnék, ha elszöknék innen? Szerinted nem tudom pontosan,

miért hányom el magam minden reggel, amikor futunk? Tönkrement a

testem. Szükségem van minden perc edzésre. Nem lenne szabad büntetni azért,

mert lelkiismeretesen készülök.

-

Nem is próbálok úgy tenni, mintha érteném, milyen körmön font

módon gondolkodik egy bűnöző.

Celaena a magasba emelte mind a két kezét.

-

Tudod, az előbb még pici bűntudatot is éreztem. Egy egészen picit.

Most már viszont nagyon is úgy látom, hogy semmi okom nem volt rá.

Annyira utálom, hogy ott kell ücsörögnöm, bezárva a szobámba.

Felrobbanok az unalomtól. Gyűlölöm az őröket, meg ezt az egész

ostobaságot. Ki nem állhatom, mikor nem engeded, hogy mindent beleadjak

az edzésbe. Brullo közben dicshimnuszokat zeng Káinról. Én meg ott

bénázok, unatkozom, és senki sem törődik

velem. Utálom, amikor folyton azt hallom, hogy mit nem tehetek meg. De

legeslegjobban téged utállak!

A kapitány türelmetlenül topogott a lábával.

- Befejezted?

Chaol arcán a legcsekélyebb együttérzés sem látszott. Celaena na gyot

sóhajtott, aztán elindult, miközben az járt a fejében, hogy milyen jó volna

kiverni a fickó összes fogát.

KALTAIN A DÍSZTEREM KANDALLÓJA MELLETT ÜLT egy székben. Figyelte,

ahogy Perrington herceg az emelvényen trónoló Georgina királynéval

beszélget. Milyen kár, hogy Dorian egy órával korábban, olyan váratlanul

távozott. Egyetlen szót sem válthatott a herceggel. Ez azért bőszítette fel

különösen, mert a reggel nagyobb része ráment arra, hogy a lehető

legszebben kicicomázza magát az udvari fogadásra. Hollófekete haja

gyönyörű csigákban keretezte az arcát. A bőre aranyfényben ragyogott,

mert csillogó port dörzsölt az arcára. Bár rózsaszín és sárga díszruhája kis

híján behorpasztotta a bordáit, a nya kát ékesítő igazgyöngyök és gyémántok

pedig majdnem megfojtották, a nemes kisasszony mégis szálegyenes háttal,

büszkén ült. Dorian ugyan távozott, de Perrington váratlanul beállított. Az

idős herceg ritkán látogatott el a királyné udvarába. Bizonyára fontos dolga

akadt.

Kaltain felállt a tűz mellől, amikor a főnemes meghajolt a királyné előtt,

és már indult volna a kijárat felé. Perrington megtorpant, amikor a

gyönyörű, fiatal nő elállta az útját. A szemében olyan mohóság lán golt,

hogy Kaltain kis híján összerezzent. A nagyúr mélyen meghajolt.

-

Szépséges hölgy.

-

Kegyelmes uram - mosolygott a nő. Megpróbált nem gondolni rá,

mennyire visszataszítónak találja a herceget.

-

Remélem, jól érzi magát - válaszolta a férfi, és karját nyújtotta,

hogy kivezesse a csarnokból. Kaltain ismét elmosolyodott, és belé- karolt. A

herceg mostanra már kissé elhízott, ám a nő tenyere alatt még mindig

vaskos, kemény izmok feszültek.

-

Egyszerűen remekül, köszönöm szépen. És nagyuram? Úgy ér-

zem, mintha hosszú napok óta nem láttam volna. Milyen csodála tos

meglepetés, hogy itt találkozhatom önnel, a királyné udvarában.

-

Ön is nagyon hiányzott nekem, szépséges hölgy - villantotta ki

Perrington sárgás fogait. A nő igyekezett, hogy ne látszódjék raj ta,

mennyire borzad attól, ahogy kísérője vaskos, szőrös ujjai hófe hér bőrébe

mélyednek. Ehelyett finom mozdulattal közelebb hajolt.

-

Remélem, a királynő jó egészségnek örvend. Kellemesen elbe-

szélgettek?

Veszélyes dolog volt ilyen nyíltan kíváncsiskodni. Főleg úgy, hogy csak

a herceg kegyének köszönhette azt is, hogy egyáltalán itt lehet. Tényleg

rámosolygott a szerencse, amikor az elmúlt tavasszal talál kozott a férfival.

Nem volt könnyű meggyőzni róla, hogy hívja meg a királyi udvarba. Ebben

igen nagy szerep jutott a ki nem mondott ígéreteknek. Többször is utalnia

kellett rá, hogy milyen kellemes meglepetések várhatnak a hercegre, ha az

ifjú hölgy egyszer kijuthat a szülői házból, az erénycsőszök védelme alól.

Jobban belegondolva nem is volt annyira nehéz. Csak hát Kaltain nem azért

jött ide, hogy a fejedelmi udvar gyönyöreit élvezze. Hát nem! Elege volt

abból, hogy egy alacsonyabb rangú nemesi család leányaként úgy

kereskedtek vele, mint valami jószággal. Annak szánták feleségül, aki a

legtöbbet hajlandó fizetni érte. Unta már a vidéki nemesség

kisded játszmáit, és elege volt a könnyen az orruknál fogva vezet hető

fajankókból.

-

Ő királynéi felsége remekül van - válaszolta Perrington, miközben

visszavezette a nőt a lakosztálya irányába. Kaltain gyom ra kezdett görcsbe

rándulni. A férfi nem csinált belőle titkot, hogy mennyire kívánja őt, ám

eddig nem próbálta az ágyába kényszeríteni. Egyelőre nem. Csak hát az

ilyen alakok, mint ez a Perrington, aki mindig megszerzi, amit akar...

Kaltain nem tudhatta, meddig húzhatja még az időt. Előbb-utóbb valóra kell

váltania burkolt ígéreteit.

-

Csak hát - folytatta a herceg -, úrnőnknek igen sok a dolga, hiszen

a fia házasulandó korba került.

A nőnek szeme sem rebbent. Megőrizte a nyugalmát. Angyali jósággal

kezdett kérdezősködni:

-

Számíthatunk-e arra, hogy nemsokára bejelentik a fenséges el-

jegyzés hírét?

Újabb veszélyes kérdés.

-

Nagyon remélem, hogy így lesz - dörögte a herceg, és arcának

színe már alig különbözött vöröses hajától. A fejébe tóduló vér még jobban

kiemelte a szabálytalan alakú sebhelyet. - A királynő kegyesen úgy látta

jónak, hogy összeállítsa a szóba jöhető hajadonok névsorát...

A herceg elnémult. Mintha csak eszébe jutott volna, kihez is be szél

éppen. Kaltain csábítóan rebegtetni kezdte a szempilláját.

-

Ó, annyira sajnálom - dorombolta. - Semmiképpen nem akartam

belekotnyeleskedni a királyi család ügyeibe.

Megveregette az idősebb férfi karját, és a keblében vadul dobo gott a

szíve. Dorian kezébe nyomták a megfelelő menyasszonyjelöl tek névsorát? Ki

került fel rá? Hogy a csodába jut... Nem, erről majd

ráér később is töprengeni. Egyelőre még azt kell kitalálnia, hogy ki áll

közötte és a korona között.

-

Semmi olyat nem tett, amiért bocsánatot kéne kérnie - válaszolta a

herceg, és a szeme komoran felragyogott. — Jöjjön, inkább mesélje el

nekem, hogy mivel töltötte az elmúlt néhány napot.

-

Semmi különöset nem csináltam. Mondjuk találkoztam egy

meglehetősen érdekes ifjú hölggyel - felelte a nő nyugodt hangon. Kísérőjét

magával vezette a palota üvegből épített része felé. A lép csőházból számos

ablak nyílt. - Dorian barátja, Lillian úrnő - a herceg így emlegette.

-

Találkoztál vele? - kiáltott fel a főúr, és valósággal jéggé dermedt.

-

Ó igen... Nagyon kedves teremtés - hazudta pillanatnyi habozás

nélkül - Jót beszélgettünk ma, és azt is megemlítette, hogy a koronaherceg

valósággal odavan érte. Remélem, ő is felkerült a ki rályné listájára.

Tényleg szeretett volna többet megtudni Lillianról, de remélte, hogy

ilyesmiről azért nem fog értesülni.

-

Lillian úrnő? Dehogyis van rajta!

-

Szegény teremtés. Attól tartok, hogy darabokra fog törni a szí ve.

Tudom, hogy nem lenne szabad kotnyeleskednem, de hát alig egy órával

ezelőtt magától Doriantól hallottam... - folytatta gördülékenyen, miközben a

herceg arca egyre jobban elkomorodott és elvörösödött.

-

Mit mondott?

A nagyúr haragos hangját meghallva Kaltain valósággal meg borzongott.

Hiszen a herceg nem rá haragudott, hanem Lillianra. Úgy tűnik, hogy a jó

szerencse váratlanul értékes fegyvert adott a ke zébe.

-

Azt, hogy nagyon fontos számára ez a lány. Lehet , hogy szerelmes

is belé.

-

Ez nevetséges!

-

Pedig igaz! Milyen tragédia - rázta meg a fejét bánatos arcki-

fejezéssel az ifjú hölgy.

-

Inkább csak bolondság! - mérgelődött a herceg, de aztán megállt a

Kaltain lakosztálya felé vezető folyosó előtt. A haragja miatt nem tudott

lakatot tenni a szájára:

-

Ostobaság, nevetséges és lehetetlen.

-

Lehetetlen?

-

Valamikor majd elmondom miért - felelte Perrington, ám ekkor

meghallotta az óratorony furcsa ütését. A zaj irányába fordult. - Mennem

kell a királyi tanácsba.

Olyan közel hajolt, hogy a nő fülébe suttoghasson. Nedves, forró

lélegzete valósággal égette annak bőrét.

-

Talán láthatom ma éjjel?

Végigsimította Kaltain oldalát, mielőtt elsietett volna. A nő né mán nézett

utána, ám amikor végre eltűnt, megkönnyebbülten fellélegzett. Persze, ha a

herceg segítségével közelebb kerülhetne Dorianhoz...

Ki kell majd derítenie, kik a vetélytársai. Legelőször azonban ki kell

szabadítania Lillian karmai közül a herceget. Akár benne van a névsorban,

akár nincs az a némber, Kaltain számára akkor is fenyegetést jelent.

A herceg szemlátomást valamiért gyűlölte a fiatal nőt. Ezek sze rint

Kaltain erős támogatókra számíthat, ha üt az óra. Ha majd vég re kimenti

Lillian kelepcéjéből Doriant.

Dorian és Chaol nem nagyon beszélgetett egymással, miközben a dísz -

terembe tartottak vacsorázni. Nehemia hercegnő, személyes testőre inek

kíséretében, biztonságban visszatért a lakosztályába. Abban mind a ketten

egyetértettek, nagy ostobaság volt, hogy Celaena leállt vívni a hercegnővel.

Ugyanakkor viszont egyértelmű volt, Chaol követte el a megbocsáthatatlan

bűnt azáltal, hogy ezt lehetővé tette. Még akkor is, ha ott sem volt, mert épp

a meggyilkolt jelölt holttestét vizsgálta.

-

Úgy tűnik, nagyon összemelegedtél Shardothiennel - jegyezte meg

Chaol hűvös hangon.

-

Csak nem féltékenyek vagyunk? - ugratta Dorian.

-

Én elsősorban a biztonságod miatt aggódom. Lehet, hogy csinos az

a lány, és talán lenyűgöző a talpraesettsége, de attól még orgyilkos marad,

Dorian.

-

Pont úgy beszélsz, mint az apám.

-

A józan ész szavát hallod. Kerüld el a lányt! Nem számít, hogy ő a

bajnokod.

-

Ne parancsolgass nekem!

-

Csak a biztonságod érdekében teszem.

-

Mégis miért gyilkolna meg? Szerintem imádja, hogy így elké-

nyeztetjük. Ha eddig nem próbált megszökni, vagy megölni bárkit is, miért

pont most kezdene hozzá? — ellenkezett, és megveregette a barátja vállát. -

Túl sokat aggódsz.

-

Azért tartotok, hogy aggódjak.

-

De így huszonöt éves korodra teljesen meg fogsz őszülni, és

Shardothien egészen biztosan nem fog beléd szeretni.

-

Mi ez az ostobaság?

-

Ha mégiscsak megpróbálna megszökni, amúgy lefogadom, hogy nem

fog, azzal összetörné a szíved. Kénytelen lennél tömlöcbe vetni vagy

üldözőbe venni a lányt, esetleg megölni.

-

Dorian! Ki nem állhatom azt a lányt.

Látva barátja növekvő ingerültségét, a herceg témát váltott.

-

Na, és mi a helyzet azzal a halott harcossal? Van már valami el -

képzelésed róla, ki ölte meg a Szemzabálót, vagy hogy miért?

Chaol elkomorodott.

-

Mást sem tettem az elmúlt néhány nap során, mint hogy újra és

újra megvizsgáltam a maradványait. Iszonyú, amit azzal a testtel tet tek.

A kapitány kezdett elsápadni.

-

A belső szerveinek nyoma veszett. Még az agyának is... Futárt

küldtem az apádnak, de addig is folytatom a vizsgálatot, míg választ nem

kapok.

-

Lehet, hogy csak részegen összeverekedett valakivel - válaszolta

Dorian, aki annak idején jó pár alkalommal keveredett kocsmai ve-

rekedésbe. De egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy bárki is kibelezte volna

a másikat. A fiatalember elméjének mélyén ekkor bukkant fel először a

félelem. - Atyám valószínűleg örülni fog neki, hogy megszabadultunk a

Szemzabálótól.

-

Hát remélem.

Dorian elvigyorodott, és a karját a kapitány vállára tette.

-

Ha a te kezedben van a vizsgálat, akkor biztosra veszem, hogy

holnapra már tudni is fogjuk a választ - jelentette ki.

CELAENA BEZÁRTA A KÖNYVET, és nagyot sóhajtott. Milyen szörnyű a

vége! Felkelt a székből, és bár nem tudta, hogy hova is men jen, azért kisétált

a hálószobájából. Amikor Chaol rájuk bukkant ma délután, hajlandó lett

volna bocsánatot kérni a fiatalembertől, amiért leállt vívni Nehemiával, ám

ahogy ez a fajankó viselkedett... A lány ingerülten fel és alá járkált a

lakosztályban. Szóval fontosabb dolga akadt annál, mint hogy a világ

leghírhedtebb bűnözőjére vigyázzon? Cseppet sem élvezte, amikor olyan

csúnyán viselkedett a kapitánnyal, de hát... Talán nem szolgált rá?

Celaena már azzal bolondot csinált magából, hogy egyáltalán szó ba

hozta a hányást. Ezenfelül pedig nagyon csúnya dolgokat vágott a

fiatalember fejéhez. Chaol talán bízott benne? Vagy inkább gyűlölte? A lány

a kezére pillantott. Észrevette, hogy olyan erővel sz orítja ökölbe az ujjait,

hogy azok elfehérednek. Mégis mi ütött belé? Hogyan lett Távolvég

legfélelmetesebb fegyencéből ilyen érzelgős kis libuska?

Sokkal komolyabb dolgok miatt kellene aggódnia. Ott van például a

holnapi próbatétel, meg az a halott bajnokjelölt. Celaena mostanra

kissé átalakította lakosztálya ajtajait. A zsanérok ezentúl hangosan

nyikorognak, ha valaki kinyitja az ajtókat. A hálószobából is tud ni fogja, ha

valaki belép a lakosztályába. Sikerült néhány varrótűt is lopnia. Ezeket

belenyomta egy szappanba, így máris volt egy újabb aprócska fegyvere. Ez

is többet ért, mint a semmi, főleg hogy a gyilkos, mintha a bajnokok vérére

szomjazna. Leengedte maga mellé mindkét karját. Kirázta belőlük a

nyugtalanságot. Mozgásba lendült. Belépett a zeneszobába. Egyedül persze

nem lehet biliárdozni, vagy kártyázni, de...

Alaposabban szemügyre vette a zongorát. Régebben egész jól játszott.

Sőt, valójában imádott játszani, imádta a zenét, ahogy a muzsika feloldotta a

kötöttségeket, és meggyógyított dolgokat. Zenét hallgatva úgy tűnt, hogy

bármi lehetséges.

Olyan óvatos léptekkel közelítette meg a hangszert, mintha egy alvó

ember lett volna. Előhúzta alóla a padot, összerándult, amikor annak lába

megcsikordult a padlón. Felhajtotta a súlyos billentyűfedőt. A lábával

megnyomkodta a pedálokat. Kipróbálta őket. A tekintete végigsiklott a

sima, elefántcsont billentyűkön. Megcsodálta a fekete billentyűket is,

melyek foghíjakra emlékeztették.

Valamikor egészen ügyes játékos volt. dalán több is, mint ügyes.

Arobynn Hamel ragaszkodott hozzá, hogy védence játsszon neki,

valahányszor csak kettesben maradtak.

Vajon Arobynn tudja, hogy a lány kikerült a bányákból? És ha igen,

akkor megpróbálja kiszabadítani innen? Celaena még mindig nem merte

végiggondolni, hogy annak idején ki árulhatta el. Minden olyan

zűrzavarossá vált, amikor elfogták. Csupán két hét kel lett hozzá, hogy

elveszítse Samet és a szabadságát. Azok során a zavaros napok során

önmagából is elveszített valamit.

Sam? Vajon ő mire menne ebben a helyzetben? Ha életben lett volna,

amikor elfogták a kedvesét, akkor egész biztosan kiszabadítja az uralkodó

tömlöcéből, mielőtt a király egyáltalán értesülhetett volna a fogságáról. Samet

azonban ugyanúgy elárulták, mint őt. A férfi hiánya néha olyan erővel zúdult

Celaenára, hogy még lélegzetet venni is elfelejtett. Megérintette az egyik

billentyűt. Mély, remegő hang csendült fel. Bánat és harag zúgott benne.

Habozva, egy kézzel elpötyögött egy egyszerű, lassú dallamot. Elméje

mélyén visszhangok, emlékek szilánkjai kezdtek kiemelkedni a semmiből. A

lakosztályában olyan mély csend honolt, hogy a muzsika szinte már bántónak

tűnt.

Megmozdította a jobb kezét is. Ujjai végigfutottak a billentyűkön. Ezt a

darabot annak idején olyan gyakran eljátszotta, hogy Arobynn végül már

ráförmedt, hogy játsszon valami mást. Felcsendült az első akkord, aztán a

második. Jobb kézzel néhány ezüstösen csengő hangot adott hozzájuk, és

megnyomta az egyik pedált. Innentől kezdve már nem volt visszaút.

A hangok valósággal szárba szökkentek az ujjai alatt. Kezdetben még

habozva, aztán egyre magabiztosabban törtek elő, ahogy teljesen magával

ragadta a muzsika. Gyászos darabot választott. A zene ugyanakkor

megtisztította, szinte újjászületett tőle. Meglepődve tapasztalta, hogy a kezei

semmit sem felejtettek. Nem számított, hogy egy évet töltött rabszolgaként a

sötétben, mert az elméje mélyén még mindig elevenen élt a muzsika .

Ahonnan jött, a hangok között ott volt Sam is. Teljesen megfeledkezett az

időről. Az egyik darabot játszotta a másik után. Kimondta a kimondhatatlant,

feltépte a régi sebeket. Addig játszott, míg a hangok zengése megbocsátással

és békével töltötte el.

Dorian kővé dermedve támaszkodott az ajtófélfának. Már jó ideje hallgatta

a lány játékát. Az orgyilkos nem fordult a fiatalembe r felé. Észrevette

egyáltalán? Befejezi-e valamikor is a muzsikálást? A herceg akár az idők

végezetéig is hajlandó lett volna hallgatni. Azzal a szándékkal érkezett ide,

hogy majd jól zavarba hozza a beképzelt orgyilkost, ám helyette egy fiatal

nőt talált, aki a legbensőségesebb érzéseit osztotta meg a zongorával.

Lassan ellökte magát a faltól. Ahhoz képest, hogy orgyilkos volt, a lány

csak akkor vette észre, amikor odaült mellé a padra.

-

Olyan szépen játszo...

Celaena mellényúlt. A hangszer hangosan, fülsértő módon fel- jajdult. A

lány felpattant, és már félúton járt a biliárddákók állványa felé, amikor

összeszedte magát. Dorian le merte volna fogadni, hogy könnyes a szeme.

-

Ön meg hogy kerül ide?

A lány az ajtót bámulta. Tényleg az egyik biliárddákóval a kart volna

rátámadni?

-

Chaol nélkül jöttem - szólalt meg az ifjú gyors mosollyal. - Már ha

ez az, amit tudni szerettél volna. Bocsánat, ha félbeszakítot talak.

Megdöbbenve látta, hogy a lány zavarba jött és elvörösödött. Elképesztő,

hogy Adarlan orgyilkosa ilyen emberi érzésekre is képes. Lehetséges, hogy

mégiscsak sikerült zavarba hoznia, ahogy azt ere detileg is tervezte?

-

Csak hát olyan gyönyörűen muzsikáltál...

-

Semmi baj - hallatszott a válasz. Celaena elindult az egyik szék

felé. A herceg elé lépett, és elállta az útját. Meglepte, hogy a fogoly csak

átlagos magasságú. Alaposan megnézte magának. Bár nem nőtt túl nagyra,

az alakja igenis vonzó.

-

Miért van itt? - kérdezte újra a lány. A herceg csábító mosolyt

villantott rá.

-

Abban maradtunk, hogy ma éjjel találkozunk, talán nem em -

lékszel?

-

Azt hittem, hogy tréfálkozik!

-

Adarlan koronahercege vagyok - mordult fel az ifjú, és leült a

tűzhely mellett álló székre. - Sohasem tréfálkozom.

-

Szabad egyáltalán itt lennie?

-

Mi az, hogy szabad-e? Mondom, herceg vagyok. Azt teszem, amit

akarok.

-

Ez igaz. Csakhogy én meg Adarlan orgyilkosa vagyok.

A fickó egészen egyszerűen nem volt hajlandó megriadni. Annak

ellenére sem, hogy a fogolynak csupán néhány szívdobbanásnyi időre lett

volna szüksége hozzá, hogy felnyársalja az egyik bili árddákóval.

-

Hallva, ahogy játszottál, nagyon is úgy vélem, hogy jóval több

vagy egyszerű orgyilkosnál.

-

Ezt meg hogy érti?

-

Hát úgy - válaszolta az ifjú, összeszedve minden önuralmát,

nehogy elvesszen abban a különös, csodálatos szempárban -, hogy nem

igazán hinném, csak egy közönséges bűnöző az, aki így tud játszani.

Nekem úgy tűnik, nagyon is van lelked.

-

Még szép, hogy van lelkem! Mindenkinek van lelke.

Celaena arca továbbra is vörösen égett. Ennyire felbőszítette vol na? A

herceg megpróbálta megőrizni a komolyságát. Nagyon élvez te a helyzetet.

-

Hogy tetszettek a könyvek?

-

Nagyon örültem nekik - hallatszott a csendes válasz. - Komolyan

mondom, csodálatosak voltak.

-

Ennek örülök — biccentett a herceg. A tekintetük találkozott, és a

lány megpróbált elbújni a szék háta mögött. Ha Dorian nem lett volna

tisztában a szereposztással, akár azt is gondolhatta volna, hogy ő az

orgyilkos! — Na, és hogy megy az edzés? Akad valami gondod valamelyik

vetélytársaddal?

-

Minden nagyon jó - felelte a lány, de mégis lebiggyedt a szája

széle. - És nem. A mai közjáték után nem igazán hinném, hogy

bármelyikünkkel is gond akadhatna.

Beletellett egy hosszú pillanatba, míg a herceg rájött arra, hogy a lány az

aznapi menekülési kísérlet során megölt vetélytársáról be szél. Celaena

beleharapott az alsó ajkába, csendben maradt egy pil lanatra, de végül csak

megkérdezte:

-

Chaol adta ki a parancsot Sven megölésére?

-

Nem - felelte a herceg. - Apám valamennyi őrnek megparancsolta,

hogy a résztvevők közül mindenkit habozás nélkül lőjenek agyon, aki

szökéssel próbálkozna. Nem hiszem, hogy Chaol valaha is kiadna ilyen

parancsot.

Igazából nem is tudta, hogy ebben miért lehet olyan biztos. Viszont végre

mintha eloszlana a lány szemében parázsló zaklatottság. Amikor a fogoly

továbbra is néma maradt, Dorian megjátszott kedélyességgel megkérdezte

tőle:

-

Ha már itt tartunk, te meg Chaol hogyan jöttök ki egymással?

Természetesen minden hátsó szándék nélkül tette föl a kérdést.

Amikor a lány megborzongott, megpróbált a lehető legkeveseb bet

belemagyarázni ebbe a gesztusba.

-

Remekül. Azt hiszem, kicsit gyűlöl, de figyelembe véve a be-

osztását, ez nem lep meg.

-

Miért gondolod, hogy gyűlöl? - kérdezte a herceg. Valami oknál

fogva képtelen volt rávenni magát, hogy tagadja a feltételezést.

-

Hát azért, mert én orgyilkos vagyok, ő viszont a testőrség kapi-

tánya, akit ráadásul arra kényszerítettek, hogy alantas feladatot vé gezzen.

Pátyolgatnia kell egy bajnokjelöltet.

-

Szeretnéd, ha ez nem így lenne? - mosolyodott el a herceg. Ez a

kérdés már távolról sem volt annyira ártatlan. Amikor a lány lassan

megkerülte a széket, és egy kicsivel közelebb jött, Dorian szíve majd

kiugrott a mellkasából.

-

Mégis, ki szereti, ha gyűlölik? Bár, ha már választhatok, akkor

inkább gyűlöljön, mintsem hogy semmibe vegyen. Persze nem olyan nagy a

különbség.

Cseppet sem volt meggyőző.

-

Magányos vagy? - kérdezte a herceg, mielőtt észbe kaphatott

volna.

-

Hogy magányos?

A fogoly megrázta a fejét, és végre-valahára leült. Milyen sok időbe

tellett! Az ifjú legszívesebben közelebb hajolt volna, hogy átnyúlva a

kettőjüket elválasztó távolságon megsimogassa a haját. Tényleg olyan

selymes, mint amilyennek látszik?

-

Hát nem. Nagyon is jól elvagyok én egyedül, feltéve, ha kapok

megfelelő minőségű olvasnivalót.

A herceg a tűz felé fordult. Megpróbált nem gondolni rá, hol is tartották

alig néhány héttel ezelőtt a lányt. Milyen lehetett a sóbá nya mélye?

Távolvégen nem voltak könyvek.

-

Ugyanakkor persze nem túl kellemes, ha állandóan csak te vagy

saját magad társa.

-

Miért, ön mit tenne a helyemben? - nevetett a lány. — Inkább

ilyen legyek, mint hogy bárki is fenséged egyik szeretőjének tartson.

-

És abban mi volna a rossz?

-

Orgyilkosként már így is hírhedt vagyok. Eszem ágában sincs,

hogy fenséged ágymelegítőjeként emlegessék a nevemet.

A herceg alig kapott levegőt, ám a szemrehányások sora nem ért véget.

-

Szeretné, ha részletesen elmagyaráznám, hogy miért? Vagy beéri

azzal, hogy az én vonzalmamat nem lehet drágakövekkel és hasonló

kacatokkal megvásárolni.

Dorian valósággal felhördült.

-

Na nehogy már leálljak az erkölcsről vitatkozni egy orgyilkossal!

Talán elfeledkeztél arról, hogy te pénzért ölöd az embereket?

A lány elkomorodott, és az ajtó felé mutatott:

-

Felséged távozhat.

-

Kidobsz engem? — hitetlenkedett a herceg. Nem tudta eldönteni,

hogy nevessen, vagy kiabáljon.

-

Hívassam ide Chaolt? Vajon ő mit fog mondani? — válaszolt a

lány, és összefonta a karját a melle előtt. Tudta, hogy győzött. Talán az is

felmerült benne, milyen mulatságos, ha egy királyi herceget ide gesíthet.

-

Azért akarsz kidobni a lakosztályodból, mert kimondtam az

igazat? Hiszen ma reggel gyakorlatilag szoknyapecérnek neveztél -

méltatlankodott a herceg. Már nem is emlékezett rá, hogy mikor érezte

magát utoljára ilyen jól. - Mesélj már egy kicsit magadról. Hogyan tanultál

meg zongorázni? Lenyűgözően játszol. Egyébként meg mi volt ez a darab?

Olyan szomorú volt. Talán csak nem egy titkos szeretődre go ndoltál?

Celaenára kacsintott.

-

Csak gyakoroltam - felelte a lány, és elindult az ajtó felé. Való-

sággal ráförmedt az ifjúra. - És igen, rá gondoltam.

-

De kis érzékenyek vagyunk ma! - méltatlankodott Dorian, és

sietve elindult a lány után. Csupán egylábnyi távolságban állt meg tőle. A

fogoly valamiért mégis úgy érezte, minta sokkal közelebb kerültek volna

egymáshoz. Főleg, mert a fiatalember dorombolva folytatta. - Úgy látom,

nem vagy már olyan beszédes, mint délután.

-

Nem vagyok valami furcsa ritkaság, amit csak úgy meg lehet

bámulni - lépett közelebb az orgyilkos. - Ne tévesszen össze valami vásári

mutatványossal. Eszem ágában sincs eltűrni, hogy velem pótolja az életéből

hiányzó kalandot és izgalmat! Biztos vagyok benne, csakis emiatt döntött

úgy, hogy én legyek a bajnoka.

A herceg leesett állal bámulta.

-

Hogy micsoda? - Csak ennyit tudott kinyögni. A lány elsétált

mellette, és belezuhant a karosszékbe. De legalább nem küldte el.

-

Komolyan azt gondolta, nem jövök rá, mit keres nálam ma éj jel?

Talán nem öntől kaptam a Hősök koronájá t? Aki ilyesmit olvas, az

egyértelműen kalandok után vágyódik.

-

Nem gondolom, hogy te valamilyen kaland volnál - morogta a

férfi.

-

Tényleg? A palotában olyan sok elképesztően izgalmas dolog

nyüzsög, hogy Adarlan orgyilkosának jelenléte már ki sem tűnik közülük?

Hát semmilyen hatással nem vagyok arra az ifjú hercegre, aki az egész

életét a királyi udvar ölelésében élte le? És mégis mit gondoljak erről az

egész vetélkedésről, ha már itt tartunk! Már így is az apja rabszolgája

vagyok. Nem leszek a drága fia udvari bolondja.

A változatosság kedvéért most a herceg vörösödött fülig. Élete során

valószínűleg még soha nem teremtették le ennyire. A szülei meg a mesterei

néha összeszidták, de egyetlen nő sem ment ilyen messzire.

-

Tisztában vagy azzal, hogy kivel beszélsz?

-

Édes drága hercegem - felelte a lány negédesen, és elkezdte a

körmeit vizsgálni -, ön egyedül van a lakosztályomban. A folyosó ajtaja jó

messzire van. Azt mondhatok, amit csak akarok.

Dorianból valósággal kirobbant a kacagás. A lány kihúzta magát, és

félrehajtott fejjel alaposabban is szemügyre vette. Az arca ki pirult, emiatt a

kék szeme még elevenebben ragyogott. Talán tudta, hogy a fiatalember mit

szeretett volna művelni vele, ha nem lett volna orgyilkos.

-

Akkor hát megyek - szólalt meg végül a herceg. Nehezen tudta

rávenni magát, hogy ne vegye fontolóra a maradás lehetőségét. De kivívta

volna maga ellen az atyja és Chaol haragját is, ha úgy dönt, semmibe veszi a

következményeket. Vajon hova vezetett volna egy ilyen döntés? - De majd

visszatérek. Nemsokára.

-

Abban biztos vagyok — felelte a lány szárazon.

- Jó éjszakát, Sardothien - biccentett a herceg, majd körülnézett, és

elvigyorodott. — Egyvalamit azért árulj már el nekem, mielőtt távoznék. Ez

a titokzatos szeretőd... Ugye ő nem itt él a kastélyban?

Egyből rájött, hogy mekkora ostobaságot kérdezett, amikor meg látta,

hogy a lány szeméből eltűnt a fény.

-

Jó éjszakát! — felelte hűvösen az orgyilkos. Dorian megrázta a

lejét.

-

Nem akartam...

A lány csak intett, és a tűzhely felé fordult. A herceg megértette, hogy

nincs tovább. Elindult az ajtó felé. Lépései hangosan zengtek az immár

túlságosan is csendes szobában. Már az ajtó előtt járt, amikor meghallotta a

halk szavakat:

-

Samnek hívták.

Celaena még mindig a tüzet bámulta. Ez a Sam...

-

Mi történt?

A fogoly felnézett, és szomorúan elmosolyodott.

-

Meghalt.

-

Mikor? - nyögte az ifjú. Ha tudta volna, hogy egy halottról van

szó, akkor esze ágában sem lett volna ugratni ezt a szerencsétlent. Egyetlen

átkozott szóval sem...

-

Tizenhárom hónappal ezelőtt - felelte végül nagy nehezen a lány.

Az arcát valósággal beragyogta a fájdalom. Olyan mélységes, végte len

szenvedés áradt belőle, hogy a hercegnek jéggé dermedt a szíve.

-

Annyira sajnálom — suttogta.

Celaena megvonta a vállát. Mintha ez a gesztus valamennyire enyhített

volna a szemében lángoló fájdalmon. A kék szempár élénken ragyogott a

tűz fényében.

-

Hát még én - suttogta a fogoly, és elfordult. Dorian most már

biztosra vette, hogy a beszélgetésük véget ért.

-

Sok szerencsét holnap a próbatétel során! - búcsúzott. Miközben

távozott, a lány néma maradt.

A herceg elindult a lakosztálya felé. A fülében még mindig ott zengett az

a fájdalmas muzsika. Nem tudott megszabadulni tőle még akkor sem,

amikor elégette az anyja névsorát, még akkor sem, amikor hajnalig olvasott,

még akkor is világosan hallotta a zenét, mikor végre nagy nehezen el tudott

aludni.

CELAENA A PALOTA EGYIK KŐFALÁRÓL LÓGOTT. A lába erősen remegett,

miközben csupán kátránnyal borított ujjaival és a hatal mas sziklatömbök

közti résekbe szorított lábujjaival tartotta magát. Brullo kiabált valamit a

palota falát ostromló másik tizenkilenc jelöltnek is. Hetven láb magasban

azonban a szél messze fújta szavait. Az egyik jelölt nem jelent meg a

próbatételen. Még a kijelölt őrei sem tudták, hogy hol lehet. Lehet, hogy

sikerült elmenekülnie. Még a veszélyes szökés is okosabb döntésnek tűnt,

mint ez a nyomorúságos, ostoba próbatétel. A lány összeszorította a fogát,

óvatosan a magasba nyúlt, és egylábnyival feljebb húzta magát.

Az őrült versenyfutás célja húsz lábbal feljebb és nagyjából har-

minclábnyira oldalirányban lobogott a szélben. Az aranyszínű zász lóért

folytatott küzdelem egyszerű szabályokkal zajlott. Fel kellett mászniuk a

palota falára, kilencvenlábnyi magasságba. Az nyer, aki megszerzi a zászlót.

Ha sikeresen visszaér vele a földre, akkor vállon veregetik. Aki viszont

utolsóként ér fel a zászló helyére, az egyből mehet is vissza abba a

csatornába, ahonnan előkaparták.

Meglepő módon eddig még senki sem zuhant le. Talán azért, mert a

zászlóhoz egészen egyszerű útvonal vezetett. A falfelület nagy részét

rácsok, ablakpárkányok és bemélyedések borították. Celaena ismét feljebb

küzdötte magát. Minden ujja sajgott. Ostobaság lett volna a mélybe

pillantania, még akkor is, ha Arobynn parancsára egyhuzamban órákon át

kellett az orgyilkos fellegvárának legtetején állnia, hogy leküzdje a

tériszonyát. Lihegve megragadta a következő ablakpárkányt, és ismét

feljebb húzta magát. Elég hely volt ahhoz, hogy le tudjon kuporodni. A

rövid pihenőt kihasználva megnézte, hogy hol járnak a többiek.

Cseppet sem meglepő módon Káin haladt legelöl. A férfi a leg könnyebb

útvonalat választotta. A nyomában Sír és Verin igyeke zett. Nox nem sokkal

maradt le mögöttük, őt pedig Pelor, az ifjú orgyilkos követte. Utánuk

következett a jelöltek többsége. Olyan sokan nyomorogtak viszonylag kis

helyen, hogy a köteleik többször is összegabalyodtak. Mindenki

választhatott magának egy segédeszközt: kötelet, kampót, különleges

csizmát. Káin természetesen egyből felkapott egy kötelet.

A lány viszont egy parányi kátránnyal teli fémdobozkát válasz tott.

Amikor Celaena felállt az ablakpárkányban, ragadós, fekete keze és lába

könnyedén fogást talált a kőfalon. Némi madzaggal az övéhez rögzítette a

dobozkát. Mielőtt kilépett volna az ablakpárkány árnyékából, kent még egy

kevés kátrányt a tenyerére. Kicsit lejjebb valaki nagyot nyögött. Az

orgyilkos úgy döntött, nem nézi meg, ki jön utána. Tudta, hogy lényegesen

nehezebb útvonalon indult el fölfelé. Ez a kerülő mégiscsak jobb döntésnek

bizonyult annál, mintha ő maga is ott nyüzsgött volna rengeteg vetélytársa

között a könnyebbik útvonalon. Sírból vagy Verinből simán kinézte, hogy

letaszítják a mélységbe.

A tenyere szinte rátapadt a kőre. Már éppen feljebb nyomta volna magát,

amikor meghallotta a sikoltást. A földnek csapódó test puf fanását néma

csend követte, majd a bámészkodók kiabálni kezdt ek. Az egyik vetélytársa

lezuhant... És meghalt. Most már csak lenézett. Odalent Ned Slement, az

egyik gyilkos holtteste feküdt. Az önmagát Sarlónak nevező szörnyeteg

éveket töltött a calacullai munkatáborban a bűnei miatt. A lány

megremegett. Szemzabáló halála miatt a többi jelölt kissé elcsendesedett.

Megbízóikat ugyanakkor mintha a legkisebb mértékben sem zavarta volna,

hogy a küzdelem során még jó páran az életüket veszítik majd.

Magához ölelte a vízvezeték csövét, és mászni kezdett fölfe lé. Combjával

is erősen szorította a fémet. Káin a hosszú kötelével hurkot vetett az egyik

vicsorgó vízköpő nyakára, és átlendült egy csupasz falszakasz fölött. Egy

erkély peremén állapodott meg. Már csak 15 lábnyi mélység választotta el a

zászlótól. Celaena halkan átkozódott, miközben az esőcsatorna csövén egyre

feljebb és feljebb küzdötte magát.

A többiek Káin nyomában haladtak. Kiabálás támadt. A lány odanézett,

és kiderült, hogy a küzdők Sír miatt akadtak el. A gazfic kó képtelen volt

ugyanúgy hurkot dobni a kőszobor nyakába, ahogy azt Káin tette. Verin

előretolakodott az orgyilkos mellett. Ő könnyedén a megfelelő helyre dobta

a hurkot. Nox követni akarta a példáját, Sír azonban dühösen káromkodni

kezdett. A fiú megtorpant, és bocsánatkérően magasba emelte a kezét.

Celaena gonoszul elvigyorodott. Szurokfekete talpát megtámasztotta a

csövet tartó egyik keresztvason. Nemsokára már olyan magasan jár, mint a

zászló. Akkor már csupán 15 lábnyi csupasz falat kell leküzdenie.

Eltolta magát a csőtől. Lábujjai rátapadtak a fémre. Jó nyolclábnyival

lejjebb az egyik zsoldos idegesen kapaszkodott egy vízköpő

szarvába. Szabad kezével megpróbálta a szobor nyakába akasztani a kötelet.

Úgy tűnt, hogy vízköpőről vízköpőre ugorva, az egyszerűbb útvonalon

próbált eljutni a zászlóhoz. Utána már csak a kilenclépésnyi távolságban

lévő kiugróra kellett volna átlendülnie. Onnan megközelíthette volna

azokat a vízköpőket, amelyek tetején ebben a pillanatban Sír és Nox

veszekedett. A fickónak eszébe sem jutott, hogy a lány nyomában

megpróbáljon felmászni a vízvezetéken, Celaena ezért nyugodtan elindult

felfelé. A szél ugyan vadul rángatta a haját, de még így is szépen haladt.

Nox üvöltése valósággal belehasított a szél zúgásába. Celaena pontosan

abban a pillanatban nézett oda, amikor Sír a szobor hátá ról a mélybe

taszította a fiút. Nox kilendült a semmibe. A derekára erősített kötél

megfeszült, amikor nekicsapódott a palota falának. Celaena megdermedt.

Nem mert levegőt sem venni, miközben Nox megpróbált megkapaszkodni a

tovasuhanó kőfalban.

Sír azonban nem érte be ennyivel. Összegörnyedve úgy tett, mintha csak

a csizmáját akarta volna megigazítani. Celaena azonnal felfigyelt a parányi

tőr pengéjén megcsillanó napfényre. Hogy a fenébe tudta ez a gazfickó az

őröket kijátszva megtartani azt a fegyvert? A lány kiabálni kezdett, ám a

szavait elfújta a szél. Sír kezdte elvágni Nox kötelét. Egyetlen más jelölt sem

törődött a dologgal. Pelor legalább megállt egy pillanatra, mielőtt kikerülve

Sírt továbbmászott volna. Ha Nox meghal, akkor eggyel csökken az

ellenfeleik száma, ha viszont közbelépnek, akkor lehet, hogy elveszítik ezt a

próbatételt. Celaena is tudta, hogy mennie kellene tovább, de valamiért

mintha gyökeret vert volna.

Nox képtelen volt megkapaszkodni a kőfalon. A közelben egyet len

párkány vagy szobor sem volt. Innen már csak lefelé vezetett az útja. Ha a

kötél elszakad, le fog zuhanni.

Sír tőre egy pillanatra sem állt meg. A vastag kötél fonatai egymás után

pattantak el. Nox, megérezve a rándulásokat, halálra vált arc cal nézett fel az

orgyilkosra. Semmi esélye sem volt a túlélésre, ha innen lezuhan. Még

néhány gyors mozdulat, és Sír elmetszi a kötelet.

A kötél szinte fel nyögött. Celaena mozgásba lendült.

Egyszerűen lecsúszott az esőcsatornán. A lábán és a tenyerén fel szakadt

a bőr, ahogy a fém a húsába vágott. Még csak nem is tö rődött a

fájdalommal. A szobor tetején kuporogó zsoldosnak csak annyi ideje volt,

hogy hozzásimuljon a falhoz, A lány valósággal a vízköpő fejére zuhant. A

szarvba kapaszkodva nyerte vissza az egyensúlyát. A zsoldosnak addigra

már sikerült a vízköpő nyakába kötni a mászókötél egyik végét. Celaena

felkapta a kötelet, és a másik végét a dereka köré erősítette. A kötél elég

hosszú és elég erős volt. A négy szomszédos szobor háta éppen elég

szélesnek tűnt ahhoz, hogy lendületet véve nekiiramodjon.

— Kibelezlek, ha hozzányúlsz a kötélhez! - figyelmeztette a zsoldost, és

vett egy mély lélegzetet.

Nox üvöltözni kezdett Sírral. A lány gyors pillantást vetett a mélybe lógó

tolvajra. A kötél hangos csattanással elpattant. Nox üvöltésébe rémület és

őrjöngő harag vegyült. Celaena rohanni kezdett. Végigfutott a négy szobor

hátán, majd a legcsekélyebb habozás nélkül a semmibe vetette magát.

A SZÉL MINTHA CSAK DARABOKRA akarta volna szaggatni. Celaena minden

figyelmével Noxra összpontosított. A fiú túl gyorsan zuhant. Túl messze

volt megmentője kinyújtott kezétől.

Odalent hangosan kiabáltak az emberek. A kastély üvegfaláról

visszaverődő fény valósággal elvakította. A tolvaj azonban már ott volt a

közelében. Csak egy tenyérnyi semmi választotta el az orgyilkos ujjaitól.

Szürke szeme tágra nyílt, és úgy csapkodott a karjával, mintha azok

szárnnyá változtak volna.

És egy pillanattal később Celaena átölelte a fiú derekát. Olyan erővel

találta el, hogy az utolsó csepp levegő is kipréselődött a tüdejéből.

Összetapadva, együtt zuhantak a mélybe. Lent, a tátongó, fé lelmetes

mélységben már várt rájuk a talaj.

Nox megragadta a kötelet, de még ez sem enyhített sokat a vakító

fájdalommal járó ránduláson, amikor az megfeszült, é s majdnem kettétépte

a lány derekát. Minden erejét a szorításba adva magához ölelte a tolvajt.

Egyszerűen nem volt hajlandó elengedni. Vadul pörögve nekivágódtak a

falnak. Az orgyilkosban maradt annyi lélekjelenlét,

hogy félrekapja a fejét, amikor az épületnek csapódtak. Kegyetlen fájdalom

hasított az oldalába és a vállába. Ennek ellenére elszántan szorította Noxot.

Minden erejét a karjába összpontosította. Hallotta a saját ziháló lélegzetét. A

kötél megfeszült és mozdulatlanná vált. A falnak simultak, és lihegve a

mélybe pillantottak. A talaj jó harminclábnyira volt alattuk. Kibírta a kötél.

- Lillian - hörögte Nox. Alig kapott levegőt. Az arcát a lány ha jának

szorította. - Hála az isteneknek.

Odalent azonban olyan üdvrivalgás támadt, hogy nem lehe tett érteni a

további szavait. Celaena karja iszonyatosan reme gett. Minden erejét

megfeszítve szorította a fiút. Közben valósággal táncra perdült a gyomra.

Csakhogy közben a próbatétel nem szakadt félbe. Tőlük is elvárták, hogy

fejezzék be a feladatukat. Celaena a magasba nézett. Valamennyi

bajnokjelölt megtorpant, és azt bámulta, hogyan menti meg a zuhanó

tolvajt. Kivéve persze azt az egyvalakit, aki odafent trónolt a fejük fölött a

magasban.

A lány vicsorogva bámulta, ahogy Káin kitépi a helyéről a zászlót, és

diadalittasan bömbölni kezd. Amikor lengetni kezdte a zsákmá nyát, hogy

odalent is mindenki láthassa, a nézők hangosan éljenezni kezdtek. Celaena

valósággal fortyogott a dühtől. Könnyedén győz hetett volna, ha a

legegyszerűbb útvonalat választja. Neki feleannyi ideig sem tartott volna

feljutni a magasba, mint Káinnak. Csak hát Chaol a lelkére kötötte, hogy

maradjon a középmezőnyben. A nehezebb útvonal ráadásul sokkal inkább

megmutatta, hogy mennyire ügyes. Káinnak csupán ugrándoznia és

lengedeznie kellett. Csak az amatőrök másznak így a falra. De ha a

könnyebb útvonalat választotta volna, akkor most nem tudta volna

megmenteni Noxot.

Összeszorította a száját. Képes lesz időben feljutni a zászló helyé re?

Talán Nox felmászhatna a kötélen, míg ő maga puszta kézzel

feljuthatna a fal tetejére. Nincs rosszabb, mint a második hely. Mi közben

azonban ez járt a fejében, Verin, Sír, Pelor és Renault is megtette az utolsó

néhány lépésnyi távolságot. Megérintették a zászló helyét, mielőtt

megindultak volna lefelé.

—

Lillian, Nox igyekezzetek már! - bömbölte Brullo. A lány izzó

pillantással nézett le a fegyvermesterre.

Dühösen vicsorogva nekinyomta a lábát a kőfalnak. Kapaszkodót

keresett a repedésekben. Vörösre mart bőre néhány helyen vér zett. Végre

talált egy rést, ahova beerőltethette a lábujjait. Óvato san elindult felfelé.

—

Bocsánat - suttogta Nox, amikor ügyetlenül belerúgott a lábába,

miközben maga is megpróbált támaszt találni a falon.

—

Semmi baj - felelte az orgyilkos. Remegve, lemerevedett tagokkal,

Celaena elindult felfelé a falon. Nox majd magától is rájön, ho gyan kell

felmásznia. Ostobaság. Micsoda ostobaság volt megmenteni a fiút. Mégis,

mi jutott az eszébe?

- Ne legyél már ennyire mérges! - figyelmeztette Chaol, és nagyot kortyolt a

vízből. - A 18. hely nagyon szép eredmény! Legalább Noxot lehagytad.

Celaena nem válaszolt, csak némán piszkálta a répákat a tányér ban.

Kétszer kellett vizet cserélni a kádban, és egy teljes szappant elhasznált,

mire le tudta mosni a szurkot sajgó kezéről és lábáról. Philippa fél órát

töltött minden egyes végtagján a sebek kitisztításával és bekötözésével.

Celaena legalább már nem remegett, de magában még mindig hallotta Ned

Clement sikoltását, és a földbe csapódó test puffanását. A hullát elvitték,

mielőtt befejezte volna a

próbatételt, Noxot csupán azért nem zárták ki, mert a gyilkos szó szerint

kiesett a küzdelemből. Sírt pedig még csak meg sem fenyítették. A

szabályok nem tiltották, hogy valaki aljas legyen.

-

Pontosan azt tetted, amiben megállapodtunk - folytatta Chaol.

-

Bár amilyen hősiesen megmentetted azt a fickót, azt azért nem ne -

vezném középszerű dolognak.

Gyilkos pillantás volt a válasz.

-

Akkor is veszítettem.

Dorian gratulált, amiért megmentette a fiút, a tolvaj pedig újra és újra

hálálkodva magához ölelte. Chaol viszont egyre csak fanyalgott, amióta

véget ért a mai próba. Nem akarta elfogadni, hogy egy besurranó tolvaj is

megmentheti egy embertársa életét. A déli nap sütésben a kapitány barna

szeme arany fényben úszott.

-

A kiképzésed során nem tanultad meg, hogy jó képet vágj a ve-

reséghez?

-

Hát nem - hallatszott a keserű válasz. - Arobynn mindig azt

mondta, hogy a második helyen csak a legelső vesztes áll.

-

Arobynn Hamel? - kapta fel a fejét Chaol, és letette a poharát.

-

Az orgyilkosok királya?

A lány kinézett az ablakon. A távolban éppen csak hogy láthatta Résvár

hatalmas, csillogó végtelenjét. Különös érzés volt elképzelnie, hogy

Arobynn is ott van, ugyanabban a városban. Egészen közel hozzá.

-

Tudod, hogy ő volt a mesterem, nem?

-

Elfelejtettem - válaszolta Chaol. Arobynn megkorbácsoltatta v olna

a lányt, amiért az Nox megmentésével kockára tette a saját biztonságát, és a

verseny során elérhető jó helyezését. — Ő felügyelte a kiképzésedet?

-

Saját maga kezdte a kiképzésem. Utána pedig Eriela minden szeg-

letéből elhozatta a legjobb tanítókat. A déli kontinens rizsföldjeiről

a közelharc mestereit. Bogdano őserdejéből a mérgek szakértőit... Egyszer

pedig elküldött a csendes orgyilkosok közé Vörös-sivatagba. A pénz nem

számított. Mert nekem kellett fizetnem - tette még hozzá Celaena, és ujja

köré tekerte a fürdőköpeny egyik finom cérnaszá lát. - Arra sem vette a

fáradságot, hogy a 14. születésnapom előtt közölje velem, hogy az utolsó

rézpénzig vissza kell fizetnem a kiképzésem költségeit.

-

Kiképzett, és utána kifizettette veled a költségeket?

A lány megvonta a vállát, de képtelen volt visszatartani felvilla nó

haragját.

-

Ugyanez a kurtizánok sorsa is. Egészen fiatalon kerülnek a

szakmába, és addig nem hagyhatják ott a kuplerájukat, míg vissza nem

fizetik az utolsó garast is, amit a kiképzésükre, az ellátásukra és a

ruhatárukra költöttek.

-

Hát ez undorító! - hördült fel a kapitány. A lány pislogott, ami kor

meghallotta hangjában a dühöt. Ez a harag kivételesen nem el lene irányult.

- Visszafizetted neki?

Celaena arcán dermesztő mosoly jelent meg, a szeme azonban kö -

nyörtelen maradt.

-

Vissza bizony! Az utolsó rézpénzig. Ő pedig fogta magát, és el-

mulatta az egészet. Több mint ötszázezer aranypénzt. Három órá ig sem

tartott.

Chaol leesett állal hallgatta. A lány megpróbálta félresöpörni az emléket.

Olyan mélyre rejtette, ahol már nem fájt.

-

Még nem kértél bocsánatot! — váltott gyorsan témát, mielőtt

Chaol további kérdéseket tehetett volna fel.

-

Már miért kellene bocsánatot kérnem?

-

Azért a sok szörnyű szemrehányásért, amivel tegnap délután

árasztottál el, mikor Neheimával gyakoroltam.

A fiatalember összehúzta a szemöldökét, de ráharapott a csalira:

-

Nem fogok bocsánatot kérni azért, mert kimondtam az igazságot!

-

Milyen igazságot? Úgy bántál velem, mint egy háborodott bű -

nözővel!

-

Te pedig arról beszéltél, hogy mindenki másnál jobban gyűlölsz.

-

Minden szavamat komolyan is gondoltam — vágta rá a lány, ám a

szája sarkában megjelent egy aprócska mosoly. A kapitány is akaratlanul

mosolyogni kezdett. Dühében felkapott egy kenyérdarabot, és az

orgyilkoshoz vágta. Az persze fél kézzel elkapta a lövedéket, és

visszadobta. Chaolnak sem okozott gondot, hogy röptében elkapja.

-

Fajankó — vigyorgott Celaena.

-

Háborodott bűnöző - vágta oda az ifjú fülig érő szájjal.

-

Tényleg utállak ám!

-

De legalább nem a tizennyolcadik vagyok a listádon - hangzott a

válasz. Celaena szeme szikrákat szórt. Chaol fejét csupán a gyors vetődés

mentette meg, amikor egy alma zúgott el ott, ahol az előbb még az arca volt.

Egészen addig tomboltak, míg Philippa meg nem hozta a ször nyű hírt. A

bajnoknak, aki reggel elmulasztott megjelenni a próbán, a szolgák

lépcsőházában megtalálták a hulláját. A férfit valósággal szétszaggatták és

kibelezték.

A következő két hétre az újabb gyilkosság vetett árnyékot. Közben

túljutottak két újabb próbatételen is. Celaenának a legcsekélyebb gondot

sem okozta, hogy a középmezőnyben keresztüljusson a lopakodás és a

nyomkövetés vizsgáján. Nem keltett feltűnést, és senki

életét sem mentette meg. Szerencsére egyetlen más jelöltet sem gyil koltak

meg közben. Celaena ennek ellenére mind nyugtalanabbul figyelte a

környezetét. Bár Chaol mintha arra a meggyőződésre ju tott volna, hogy a

két gyilkosság csupán valamilyen szerencsétlen véletlen volt.

Minden reggel elmentek futni. Egyre tovább bírta, és egyre gyorsabb lett.

A legnagyobb teljesítménynek mégis azt tartotta, hogy nem ölte meg Káint,

amikor az edzés közben állandóan gúnyolódott. A koronaherceg nem

méltóztatott lejönni a harcosokhoz. Csupán a próbatételeken vett részt.

Ilyenkor szélesen vigyorgott, és nagyokat kacsintgatott a lányra. Celaena

maga is meglepődött, hogy a fiú közelségétől elöntötte a meleg, és mindene

bizseregni kezdett.

Akadtak persze fontosabb dolgok is, ami miatt aggódhatott. Már csak

kilenc hét választotta el az utolsó összecsapástól. Nyilvánvalóvá vált, hogy

a többiek között akadt néhány egészen belevaló fickó is. Nox egészen

ügyesnek bizonyult. Úgy tűnt, kemény harc árán dől majd el, hogy ki kerül

be a négyes döntőbe. Ahhoz nem fért kétség, hogy az egyik Káin lesz. De

vajon ki lesz a másik három? A lány mindig is úgy gondolta, hogy az egyik

hely rá vár.

Csak hát mostanára, ha egészen őszinte akart volna lenni önma gához,

Celaena ebben már nem lehetett teljesen biztos.

CELAENA DÖBBENTEN BÁMULTA A TALAJT. Jól ismerte ezeket az éles,

szürke sziklákat. Tudta, milyen hangot adnak ki, amikor szétmor zsolódnak

a talpa alatt. Ismerte eső utáni szagukat. Nem felejtette el azt sem, hogy

milyen könnyedén felmetszették a bőrét, amikor a földre lökték. Minden

irányban hatalmas sziklák tornyosultak. Vi csorgó, töredezett agyarként

valósággal belemartak a felhővel borított égbe. Dermesztően hideg szél fújt.

A lány testét csupán rongyok fedték. Nem igazán védték meg a mardosó

széllökésektől. Megérintette a mocskos foszlányokat. Erezte, hogy maró

váladék emelkedik a gyomrából a torkába. Mi történhetett?

Megpördült. A lábán hangosan megcsörrent a bilincs. Döbben ten bámulta

Távolvég kietlen pusztaságát.

Veszített. Elveszítette a versenyt, és visszaküldték ide. Esélye sem maradt

a menekülésre. Pedig már érezte a szabadság édes ízét, már egész közel járt

hozzá, és most...

Felsikoltott, amikor a fájdalom valósággal felhasította a hátát. Az izzó

kínt csupán leheletnyivel előzte meg a korbács csattanása.

A földre rogyott. A kődarabok belehasítottak amúgy is véresre mart

térdébe.

- Talpra! - förmedt rá valaki.

Könnyek borították el a szemét, és újra felsüvített a korbács. Ezúttal

nincs menekvés. Meg fogják ölni. Egészen egyszerűen belehal a kínba.

A bőrszíj ismét lecsapott. Csontig mart a húsába. A fájdalom az egész

testét görcsbe rántotta. A világ szétesett, darabokra hullott és felrobbant a

kíntól. Elnyelte a sír, a halottak...

Celaena kinyitotta a szemét. Lihegve kapkodott levegő után.

-

Mi a... - kérdezte valaki, és a lány összerezzent.

Hol volt?

-

Csak álmodtál - hallotta meg Chaol hangját.

Döbbenten bámulta a fiatalembert. Utána körülnézett a hálószo bában, és

beletúrt a hajába. Résvár. Itt volt Résvárban. Az üvegpalotában. Vagyis

nem. Lejjebb, a kőből emelt épületben.

Átizzadta a hálóingjét. A hátán csorgó verejték zavarba ejtő módon a

vérre emlékeztette. Szédült, és hányingere volt. Egyszerre érez te magát túl

kicsinek és túl nagynak. Bár valamennyi ablakot bezár ták, a szobában mégis

enyhe huzat érződött. A légmozgás végigsimított az arcán. Különös, de

rózsák illatát érezte.

-

Celaena, csak álmodtál — figyelmeztette újra a testőrség kapitá-

nya. Zavartan elmosolyodott. - Amikor sikoltozni kezdtél, azt gondoltam,

éppen meggyilkolnak.

A lány hátranyúlt. A hálóingje alatt végigsimította a hátát. Jól érezte a

három mély sebhelyet. Kitapintott néhány kisebbet is, ám ezen felül

semmit. Tényleg semmit...

-

Megkorbácsoltak - rázta meg a fejét, hogy valahogy megsza-

baduljon a nyomasztó emléktől. Utána összevonta a karját a mel lén, és

enyhén elpirult. - Te meg mit keresel itt? Még csak nem is pirkad a hajnal.

-

Ma van Samhuinn ünnepe. Töröltem a mai edzésünket. Azért

jöttem, hogy megkérdezzem, részt kívánsz-e venni az istentiszteleten.

-

Hogy mi van ma? Ma van Samhuinn? Miért nem szólt nekem

senki? Lesz ma este lakoma?

Hát tényleg annyira lekötötte a figyelmét a versengés, hogy meg-

feledkezett az idő múlásáról? A fiatalember elkomorodott.

-

Még szép, hogy lesz. Téged viszont nem hívtak meg rá.

-

Világos. Te pedig ezen a kísértetekkel teli éjszakán magadhoz

hívod a halottakat, vagy inkább a vidám cimboráid társaságában gyújtasz

hatalmas tüzet?

-

Semmi ilyen babonás ostobaságban nem veszek részt.

-

Légy óvatos, cinikus barátom! - kiáltotta a lány, és égnek emelte

mindkét kezét. - Ezen a napon az istenek és a halottak egészen közel

kerülnek a földi világhoz. Hallják ám az aljas kis megjegyzéseidet! Az

összesei.

A kapitány szemét forgatva megrázta a fejét.

-

Csak egy ostoba ünnep, hogy megemlékezzünk a tél beálltáról.

Örömtüzeket meg azért gyújtunk, hogy a máglyák hamujával beboríthassuk

a szántóföldeket.

-

Ami valójában áldozat az isteneknek, hogy vigyázzanak a ter-

mésre!

-

Ami valójában csupán trágyázás.

-

Legalábbis szerinted - mordult fel Celaena, aztán lerúgta ma gáról

a takarókat. Felkelt. Megigazította átizzadt hálóköntösét. Bűzlött az

izzadságtól. A fiatalember felmordult, de a nyomába eredt.

-

Sohasem gondoltam volna, hogy babonás vagy. Ezt hogyan lehet

összeegyeztetni a választott hivatásoddal?

Dühös pillantást vetett rá a válla fölött, mielőtt bement volna a

fürdőszobába. Chaol a nyomában maradt. A lány megtorpant a kü szöbön.

-

Segítesz megmosakodni? - kérdezte. Chaol megdermedt. Rájött,

hogy milyen ostoba hibát követett el. Válasz helyett ingerülten becsapta az

ajtót.

Amikor Celaena elkészült, a kapitány az étkezőben várta. A lány hajából

víz csöpögött a padlóra.

-

Otthon nem kapsz reggelit?

-

Még mindig a válaszodra várok.

-

Mire is kellene válaszolnom? — kérdezte az orgyilkos, majd leült

az asztalhoz, és zabkását szedett a tányérjába. Most már csak egy adag...

mégis inkább három adag cukor kell bele. Meg persze egy kis forró tejszín

és...

-

Elmész a templomba?

-

Templomba mehetek, a lakomára meg nem? - felelte Celaena tele

szájjal.

-

Senkit sem szabad megakadályozni benne, hogy eleget tegyen a

vallás előírásainak.

-

A lakoma talán nem...

-

Csupán a falánkság és a kicsapongás ünnepe.

-

Értem, világos - biccentett, és újabb kanálnyi zabkását vett a

szájába. Egyszerűen imádta ezt az ételt! Mi lenne, ha keverne bele még egy

kanál cukrot?

-

Na, akkor mész vagy nem mész? Mert, ha mész, akkor indul nunk

kell.

-

Nem - felelte a lány tele szájjal.

-

Babonás nőszemély létedre miért kockáztatod meg, hogy magadra

vond az istenségek haragját? Azzal, hogy nem veszel részt az istentiszteleten.

Eddig azt hittem, hogy egy orgyilkos számára sokkal fontosabb a halottak

napja.

Celaena savanyú képet vágott, de közben nyugodtan evett tovább.

-

A magam módján élek vallásos életet. Lehet, hogy még áldoza tot is

bemutatok. Egyet vagy kettőt. Amilyen illik hozzám.

A fiatalember felkelt. A kardja markolatára tette a kezét.

-

Viselkedj tisztességesen, amíg távol vagyok! Felesleges volna

túlságosan is kicicomáznod magadat. Brullo szólt, hogy délután edzeni

fogtok. Hiszen holnap vár a következő erőpróba.

-

Már megint? De hát csak három nappal ezelőtt volt az előző -

méltatlankodott a lány. Lóhátról kellett vadászgerelyt hajítaniuk. A csuklója

még mindig sajgott.

A kapitány azonban néma maradt. A lakosztályba visszatért a csend. Bár

szerette volna elfelejteni a korbács hangját, a csattogás még mindig ott

visszhangzott a fülében.

Dorian Havilliard mélységes megkönnyebbülést érzett, amikor vég- re-

valahára véget ért az istentisztelet. Sietve elindult a palota folyo sóin. A vallás

tanításai nem győzték meg, és nem is ragadták ma gukkal. Hosszú órákon

keresztül ült a templom padján. Imát ima után darált le, és mostanra már

kétségbeesetten vágyott egy kis friss levegőre. Meg magányra.

Összeszorította a fogát, nagyot sóhajtott, és megdörzsölte a halántékát.

Kisietett a kertbe. Néhány udvarhölgy mellett haladt el. A szépségek

pukedliztek, és a legyezőjük takarásában vihogni kezdtek. Dorian

komor arccal biccentett, ahogy elviharzott mellettük. Az anyja ki használta a

hosszú szertartást, és sorra bemutatta a szóba jöhető menyasszonyjelölteket.

A hercegnek minden lelkierejére szükség volt ahhoz, hogy ne kezdjen el

fennhangon üvölteni.

Amikor határozott léptekkel megkerülte a sövényt, kis híján ne kiütközött

egy kékeszöld bársonyruhát viselő alaknak. Pont ilyen volt a hegyi tavak

színe is. Úgy ragyogott, mint az a drágakő, aminek még mindig nem tudta a

nevét. Igazából az sem zavarta, hogy a ruha szabása nagyjából száz évvel

ezelőtt mehetett ki a divatból. A másik sétáló arcába nézett, és szélesen

elmosolyodott.

-

Nahát, Lillian úrnő! - szólalt meg mélyen meghajolva. Utána a

másik két alak felé fordult. — Nehemia hercegnő, Westfall kapitány!

Tekintete visszatért az orgyilkos ruhájára. Olyan volt a szövete, mint a

folyó eleven vize. Nagyon is tetszettek a hullámai.

-

Milyen szépen felöltözött. Ünnepélyesen.

Celaena gyilkos pillantással válaszolt.

-

Lillian kisasszony cselédei az istentiszteleten vett ek részt, amikor

a hölgy felöltözött - magyarázta Chaol. - Semmi mást sem talált, amit

egyedül is felvehetett volna.

Hát persze. A fűző felvételéhez mindenkinek segítségre van szük sége. A

fejedelmi udvar díszruhái pedig felértek egy-egy kisebb útvesztővel.

Rengeteg titkos kapocs és szalag rejtőzött bennük.

-

Mélységes bocsánatkérésem, hercegi nagyuram! - szólalt meg a

lány. A szeme dühösen ragyogott. Az arca kipirult. - Mélységesen sajnálom,

hogy öltözékem nem felel meg a nagyúr kényes ízlésének.

-

Nem, dehogyis! - vágta rá gyorsan Dorian, és a lány lábára né zett.

Az orgyilkos piros cipőt viselt. Úgy ragyogott, mint ősz végén az érett

bogyók a bokrokon. - Nagyon csinos vagy. Csak egy kicsit... Idejétmúlt.

Néhány évszázaddal.

A lány arcára kiült a döbbenet. A herceg ekkor Nehemia felé fordult.

-

Kérlek, bocsáss meg! — szólította meg összeszedve minden nyelv-

tudását. Meglehetősen gyengén beszélte Eyllwe nyelvét. - Hogy vagy?

A hercegnő tekintete jókedvűen felragyogott, amikor meghallot ta a

fiatalember ügyetlen próbálkozását, de udvariasan biccentett.

-

Jól vagyok, fenséges herceg - válaszolta a vendég a közös nyelven.

Dorian tekintete a két külföldi testőr felé villant. A harcosok ott álltak a

közelben. Feszülten figyelték a környéket. A herceg vére hangosan

dübörgött a halántékában.

Perrington nagyúr már hetek óta amellett erősködött, hogy dobjanak át

még nagyobb katonai erőt a meghódított országba. Könyör telenül le akart

számolni a lázadókkal, hogy utána a világ egyetlen országa se merje

megkérdőjelezni Adarlan uralmát. Ráadásul az idős herceg tegnap

benyújtott egy új tervet is. Nem csupán néhány légiót vezényelnének át

Eyllwe-be, de lefognák Nehemiát is. A hercegnőt túszul ejtve akarta

elrettenteni a lázadókat az esetleges bosszúállástól. Doriannak nagyon nem

tetszett az elképzelés, hogy ilyen alantas módszerrel éljen. Hosszú órákon

keresztül érvelt a terv ellen. Bár a királyi tanács néhány tagja ugyancsak

hangot adott nemtetszésének, a jelenlevők többsége mégis úgy vélte, hogy a

nagyúr által javasolt módszer igenis helyénvaló. Dorian minden

ékesszólását latba vetve legalább arra rá tudta venni a tanácsot, hogy a

döntés meghozatalával várják meg atyja visszatértét. Ezzel időt nyert. Ki

fogja használni, hogy a maga oldalára állítsa a nagyúr néhány támogatóját.

A herceg sietve lesütötte pillantását. Nem akart Nehemiára nézni.

Legszívesebben figyelmeztette volna. A birodalom koronaherce geként

azonban ezt nem tehette meg. Ha Nehemia az előre egyez tetett időpont előtt

távozik a fővárosból, abból Perrington egyből

rájön, ki figyelmeztette az ellenséget. És habozás nélkül beárulná a

királynál. Doriant amúgy is rendkívül feszült viszony fűzte az apjához.

Semmi szüksége sem volt rá, hogy a lázadók támogatójaként bélyegezzék

meg.

-

Részt veszel ma este a lakomán? - kérdezte végül a hercegnőtől.

Minden önuralmát összeszedve felemelte a fejét, és semmitmon dó

arckifejezéssel a vendégre nézett. Nehemia Celaena felé fordult.

-

Te ott leszel? - A lány gonosz kis mosolya jól jelezte a közeledő

bajt.

-

Sajnálatos módon más irányú elfoglaltságaim vannak. Ugye jól

mondom, fenséges herceg?

Az orgyilkos nem is próbálta meg eltitkolni az ingerültségét. Chaol

köhögni kezdett. Valamiért hirtelen hihetetlenül érdekesnek találta a

bokrok között ragyogó bogyókat. Dorian magára maradt.

-

Ne engem hibáztass! - vágta rá talpraesetten. - Hetekkel ezelőtt

beleegyeztél abba, hogy részt veszel azon a bizonyos résvári mulatságon.

A lány szeme megvillant, ám a hercegnek esze ágában se volt visz -

szakozni. Egyszerűen nem vihette magával a lakomára. Ahhoz túl ságosan is

szemmel tartották. Az emberek kérdezősködni kezdené nek. Túlságosan is

sokan. Ezenfelül pedig abban a tömegben nehéz lett volna szemmel ta rtani

az orgyilkost.

Nehemia savanyú pillantást vetett Celaenára.

-

Akkor hát nem mész?

-

Nem, de biztosra veszem, hogy ti nagyon jól fogjátok érezni ma -

gatokat - válaszolta a lány, azután átváltott a sötét bőrű vendég nyel vére, és

úgy folytatta. Dorian minden nyelvtudását összeszedve megértette a

magyarázat lényegét. Ha jól vette ki a szavait, akkor az or gyilkos arról

beszélt, hogy „ő hercegi fensége kiválóan ért a hölgyek

szórakoztatásához”. Nehemia harsányan felkacagott. Dorian elvörö södött.

Ez a két nőszemély mindenkit kikészít. Az istenek legyenek kedvesek az

áldozataikhoz.

-

Na kérem, mi nemcsak nagyon fontos személyek vagyunk, de

rendkívül sok a dolgunk is — folytatta Celaena, és belekarolt a hercegnőbe.

Lehetséges, hogy iszonyatos, végzetes hibát követtek el, ami kor

megengedték, hogy ezek ketten összebarátkozzanak? - Így aztán már

mennünk is kell. Jó napot kívánok fenséges nagyuramnak!

A lány mélyet pukedlizett. Az övét díszítő vörös és kék drágakö vek

felvillantak a nap fényében. Kicsit távolabbról még hátranézett, és a válla

fölött rávigyorgott Dorianra, miközben elvezette a hercegnőt a kert mélyére.

A fiatalember gyilkos pillantást vetett Chaolra:

-

Köszönöm a segítséget!

A kapitány együtt érzően megveregette a vállát.

-

Azt hiszed, hogy ez kellemetlen volt? Akkor még nem láttad őket,

amikor tényleg beindulnak.

Savanyú képpel a két nő után sietett.

A herceg legszívesebben üvölteni kezdett volna. Kis híján tépni kezdte a

haját. Azon a múltkori éjjelen olyan csodálatosan érezte magát Celaena

társaságában. Nagyon is remekül. Az elmúlt néhány hét során azonban

minden idejét lekötötték a királyi tanács ülései és az udvar szertartásai.

Képtelen volt meglátogatni a lányt. Ha aznap este nem lett volna ez a

lakoma, akkor Dorian újra el mehetett vol na hozzá. Esze ágában sem volt

felbőszíteni a ruhájára tett megjegyzésével. Mondjuk a lány tényleg idejétmúlt

öltözéket viselt. Honnan a csudából tudhatta volna, hogy az orgyilkost

ennyire felbőszítette, hogy nem hívták meg a lakomára? Csak hát...

A herceg megfordult, és duzzogva elindult a kutyaólak irányába.

Celaena savanyúan mosolygott, és a kezével végigsimította a gondo san nyírt

sövényt. Hogy a fenébe gondolhatta azt, hogy szép a ru hája? Pedig mennyire illik

az ünnephez!

-

Nem-nem, fenséges hercegnő — magyarázta Chaol lassan, nagyon

érthetően Nehemiának. Fontosnak tartotta, hogy a hercegnő megértse a

szavait. - Nem katona vagyok, hanem testőr.

-

Az a kettő van ugyanaz - válaszolta a hercegnő nehezen érthető,

meglehetősen furcsa kiejtéssel. Ennek ellenére Chaol nagyon is felfogta a

lényeget. Ingerült arcot vágott. Celaena alig tudta eltitkolni kárörömét.

Az elmúlt két hét folyamán többször is találkozott Nehemiával. A legtöbb

esetben csupán rövid ideig sétálhattak együtt, vagy közösen étkeztek. Sok

mindenről beszélgettek. Megtudta, milyen volt a hercegnő ifjúkora Eyllwe-

ben, hogy mit gondol Résvárról, és hogy aznap melyik udvaronc bőszítette

fel a fenséges vendéget. Celaena örömmel hallotta, hogy a barátnője szinte

mindenkit kibírhatatlan fajankónak tartott.

-

Nem képeztek ki arra, hogy a csatatéren harcoljak - magyarázta

Chaol rosszkedvűen.

-

De akkor is ölni fogsz a királyod parancsára.

A királyod? Nehemia ugyan nem beszélte folyékonyan a biroda lom nyelvét,

de kellőképpen okos volt ahhoz, hogy tudja, mit is fejez ki ezzel a rövid

mondattal. Arra utalt, hogy Chaol királya nem az ő ura. Celaena szívesen

hallgatta volna, akár órákon át, ahogy Nehemia dühöngve gyalázza Adarlan

királyát, ám most a kertben voltak. Könnyen kihallgathatják a szavaikat. A

lány megremegett, és a barátnője szavába vágott, mielőtt Nehemia

folytathatta volna.

-

Azt hiszem, semmi értelme vitatkoznod vele, Chaol - és könyökkel

oldalba bökte a testőrség kapitányát. - Lehet, hogy nem kellett volna Terrin

javára lemondanod a címedről. Nem kérhetnéd vissza a főnemesi rangodat?

Akkor lényegesen egyszerűbb volna a helyzet.

-

Honnan a csudából tudod az öcsém nevét?

A lány megvonta a vállát. Nem igazán értette, hogy miért lángol annyira

a férfi tekintete.

-

Hiszen te magad mondtad. Már miért ne emlékeznék rá?

Chaol ma nagyon jól nézett ki. A haja színe illett aranyként csillogó

bőréhez. A hajfürtök nem takarták el teljesen a homlokát. Iz galmas volt

látni, ahogy félresöpörte az arca elől.

-

Remélem, élvezni fogod a lakomát. Főleg úgy, hogy én n em leszek

ott — folytatta az orgyilkos rosszkedvűen. A fiatalember felhor kant.

-

Hát ez zaklatott fel ennyire, hogy téged nem hívtak meg?

-

Dehogyis! — felelte a lány, és a hajfonatát ingerülten a válla mögé

dobta. — Csak hát... Biztos remek mulatság lesz. Tánc meg ilyesmi.

Mindenki szereti az ilyesmit.

-

Hozzak neked valamilyen kis emléket a kicsapongásból?

-

Egy kóstolónak örülnék. Mondjuk egy egészben sült birkának.

A veszekedők fölött kéken ragyogott az égbolt.

-

Ez a lakoma cseppet sem érdekes ám - védekezett Chaol. - Pont

olyan, mint bármilyen más vacsora. Biztosíthatlak róla, hogy a bá rány

száraz lesz és rágós.

-

Milyen barátom vagy, hogy nem viszel magaddal, vagy nem

maradsz velem?

-

Mi az, hogy a barátod? - mordult fel a kapitány. A lány elpirult.

-

Hát talán helyesebb volna, ha „duzzogó kísérőnek” nevezné lek.

Vagy „vonakodó ismerősnek”, ha az jobban tetszik - töprengett,

ám ekkor legnagyobb meglepődésére a fiatalember elmosolyodott. A

hercegnő ezt a pillanatot választotta, hogy megragadja Celaena kezét.

-

Te leszel a tanárom! - kiáltotta az anyanyelvén. - Taníts meg arra,

hogyan beszéljem jobban a nyelveteket! El akarom sajátítani az írásotokat

is. Hogy jobban tudjam olvasni a betűiteket, mint most. Akkor ráadásul

megszabadulok azoktól az iszonyatosan unalmas, vén fajankóktól, akiket itt

oktatóknak hívnak.

-

De hát... - kezdte volna Celaena a közös nyelven, de elsápadt.

Elfogta a lelkiismeret-furdalás azért, mert ilyen hosszú időn át kihagyta

Nehemiát a beszélgetésből. Jobban belegondolva nagyon is mulatságos dolog

lenne, ha az előkelő vendég folyékonyan beszél né mind a két nyelvet. Csak

hát Chaol folyton akadékoskodott, ha a foglya találkozni akart Nehemiával.

A kapitány mindig ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje. Szemmel akarta

tartani. Soha az életben nem egyezne bele abba, hogy végigülje a tanulás

óráit. Akkor hát hazudni kell. — Nem is tudom, hogyan taníthatnálak meg

a nyelvünkre.

-

Ostobaság! - csattant fel Nehemia. — Igenis megtanítasz! Miután...

Miután befejezted azt, amit ezzel az alakkal szoktál művelni. Mindennap egy

órát vacsora előtt.

Elszántan felemelte a fejét. Világosan a vendéglátói tudtára adta, hogy

ellenkezésnek pedig helyen nincs. Celaena nagyot nyelt, majd magára öltve

egy ájtatos manó szelíd arckifejezését, Chaol felé fordult. A kapitány

gyanakodva figyelte a két nőt.

-

A hercegnő azt kívánja, hogy mindennap vacsora előtt tanít sam a

nyelvünkre.

-

Attól tartok, hogy ez lehetetlen - felelte Chaol. A lány azonnal

lefordította a válaszát. Nehemia olyan pillantást vetett a tisztre, amitől az

embereket általában kiverte a hideg veríték.

-

Miért nem? - förmedt rá, aztán az anyanyelvére váltott. — Ő

okosabb, mint a palota legtöbb lakója.

Chaol szerencsére valamennyire megértette a kifakadás lényegét.

-

Nem hinném, hogy...

-

Talán nem én vagyok Eyllwe hercegnője? - vágott a szavába

Nehemia a közös nyelven.

-

Fenséges hercegnő - kezdte volna Chaol, de Celaena egy intéssel

elhallgattatta. A fekete és félelmetes óratorony közelében jártak. Csakhogy

most Káin térdelt a förtelmes építmény előtt. Lehajtotta a fejét, és valamit

bámult a földön.

Meghallva az érkezők lépteit, a vadember azonnal felkapta a fe jét.

Szélesen elvigyorodott, és felkelt. A kezét föld borította. Mielőtt Celaena

alaposabban is szemügyre vehette volna vetélytársát, hogy fényt derítsen

különös viselkedése okára, a harcos odabiccentett Chaolnak, és elsétált a

torony mögé.

-

Mocskos gazember! - suttogta a lány, és képtelen volt a tekintetét

levenni onnan, ahol a vetélytársa eltűnt.

-

Ki ez az alak? - kérdezte Nehemia az anyanyelvén.

- A királyi hadsereg katonája - hangzott a válasz. - Jóllehet most

Perrington herceget szolgálja.

Nehemia is Káin után fordult. Összevonta fekete szemöldökét.

-

Van benne valami, ami miatt legszívesebben beverném a po fáját.

-

Örülök, hogy más is így érez — kacagott fel Celaena. Chaol néma

maradt, amikor folytatták az útjukat. A két nő a férfi mögött lépdelt.

Keresztülsétáltak az óratorony parányi udvarán. Celaena a földre pil lantott.

Káin az előbb még ott térdelt. A harcos kikaparta a földet a kockakőbe

vésett különös jelből. A mélyedés most már sokkal vilá gosabban látszott.

-

Szerinted ez mi lehet? - kérdezte Celaena a hercegnőtől, és a kőbe

metszett jelre mutatott. Káin vajon miért akarta kitisztítani?

-

Rémjel - felelte a hercegnő. A különös szót a közös nyelven

mondta ki.

Celaena felhúzta az egyik szemöldökét, de csupán egy körbezárt

háromszöget láttak.

-

Ismered ezeket a jelzéseket? - kérdezte. Rémjel? Hát ez különös!

-

Dehogyis! - vágta rá Nehemia azonnal. - Egy rég kihalt, ősi vallás

használt ilyeneket.

-

Melyik vallás? — tudakolta a lány. - De nézd csak, ott egy másik!

Alig néhány lépésnyi távolságban felfedezett egy másik vésetet is.

A függőleges vonal közepéből ferde vonal indult el fölfelé.

-

Ne is törődj velük! - csattant fel a hercegnő. Celaena meglepetten

nagyot pislogott. — Jó oka van annak, hogy elfelejtették az ilyesmit.

-

Ti meg miről beszélgettek? — méltatlankodott Chaol. A fogoly

röviden összefoglalta a beszélgetésük lényegét. Amikor befejezte, az ifjú

összeszorította az ajkát, és néma maradt.

Továbbsétálva Celaena észrevett egy újabb jelet is. Nagyon külö nös

alakja volt. A parányi gyémánt két oldalából egy-egy ferde vonal állt ki. A

drágakő alsó és felső csúcsát szokatlanul megnyújtot ták. Az alakzat

tökéletesen szimmetrikusnak látszott. Vajon ezeket a jeleket a király

parancsára vésték ide, vagy már akkor is itt vol tak, amikor felépíttette az

óratornyot? Nehemia olyan feszülten bámulta a lány homlokát, hogy

Celaena önkéntelenül is megkérdezte:

-

Koszos lett a képem?

-

Nem — vágta rá a hercegnő, akinek mintha valahol másutt jártak

volna a gondolatai. Összehúzta a szemöldökét, és továbbra is az or gyilkos

homlokát tanulmányozta. A következő pillanatban azonban

már olyan vad tekintettel meredt a barátnőjére, hogy az orgyilkos majdnem

hátrahőkölt. - Semmit sem tudsz a rémjegyekről?

Megkondultak az óratorony harangjai.

-

Semmit - felelte a lány. - Semmit sem tudok róluk.

-

Te eltitkolsz valamit - suttogta Nehemia az anyanyelvén. Úgy

tűnt, mégsem vádaskodott. - Te jóval több vagy annál, mint aminek látszol,

Lillian.

-

Tessék... Na szóval, remélem, hogy több is vagyok ezeknél a

kényeskedő udvaroncoknál - felelte a lány megjátszott önelégültséggel.

Szélesen elvigyorodott. Azt remélte, hogy Nehemia befeje zi ezt a különös

viselkedést. A tekintete valósággal lyukat perzselt Celaena homlokába. - Mi

lenne, ha megtanítanál még jobban az anyanyelvedre?

-

Feltéve, ha cserében megtanítasz a ti elképesztő nyelvetekre -

vágta rá azonnal a hercegnő, ám a hangjából némi távolságtartás érződött.

Mégis mire figyelhetett fel? Mi miatt lett ennyire bizal matlan?

- Áll az alku — felelte Celaena leheletnyi mosollyal. - Neki viszont ne

áruljuk el! Westfall kapitány délutánonként békén szokott hagy ni. A vacsora

előtti óra tökéletes időpontnak tűnik.

-

Akkor holnap ötre jövök — biccentett Nehemia. Elmosolyodott, és

határozottan megindult előre. Fekete szemében fellángolt valami. Celaena

sietve a nyomába eredt.

CELAENA AZ ÁGYÁBAN FEKÜDT. A holdfény padlón tündöklő tócsáját

bámulta. A ragyogás kitöltötte a kőlapok közötti poros rése ket. Mindent

elborított a kékes árnyalatú, ezüstös ragyogás. Vala miért úgy érezte, mintha

csak belefagyott volna egy örökké tartó pillanatba.

Az orgyilkos nem félt az éjszakától, bár nem is igazán kedvelte a sötét

órákat. Éjszaka aludni szokott, vagy éppen lesben állni, vadászni és

gyilkolni. Olyankor, amikor felragyogtak a csillagok, szik rázó szépségük

miatt csodálatosan parányinak és jelentéktelennek érezte magát.

Most elkomorodott. Még csak éjfélre járt az idő, és bár másnap újabb

próba várt rájuk, mégsem tudott elaludni. A szeme túlságo san elnehezült,

hogy olvasni próbáljon. Nem mert zongorázni sem, mert attól tartott, hogy

újabb kellemetlen közjáték várna rá. Arra pedig semmiképpen nem lett

volna hajlandó, hogy álmodozva töprengjen a lakoma csodáin. Még mindig

a smaragdzöld ruháját viselte. Lusta volt átöltözni.

Végighúzta az ujjait a holdfény vonalán. Elérte a szőnyeggel borított

falat. A különös faliszőnyeg igencsak réginek tűnt. Nem na gyon törődhettek

vele mostanában. Egy erdei jelenetet ábrázolt. A sűrű vadon fái között

rengeteg állatot fedezett fel. A kép alsó részében egy asszony állt. A

faliszőnyegen ő volt az egyetlen emberi alak.

Az életnagyságban ábrázolt nő figyelemre méltó szépség lehetett. Bár a

haja ezüstösen csillogott, az arca fiatal maradt, és földig érő, fe hér ruhája

mintha csak meglibbent volna a holdfényben... Celaena megdöbbenve felült

az ágyon. Tényleg mozgott kicsit a faliszőnyeg? Az ablakra sandított. Az

bizony be volt zárva. A falikárpit alja azonban leheletnyit akkor is

kipúposodott. Nem oldalra mozdította el a huzat.

— Csak nem?

Bizseregni kezdett a bőre. Meggyújtott egy gyertyát, és odalépett a

falhoz. A szőnyeg mozdulatlanná dermedt. Lehajolt, megragadta az alját, és

a magasba emelte. Csupán követ látott. Vagyis... Még jobban felhúzta a

nehéz szövetet, majd begyűrte egy láda mögé, nehogy visszahulljon. A falon

több vékony vonal is látszott. Az egyik eltért a többitől. Utána pedig alig

háromlábnyi távolságra oldalt felfedezett egy másikat is az előzővel

párhuzamosan. Mind a kettő a padlóból indult ki, és alig valamivel Celaena

feje fölött...

De hát ez egy ajtó!

Nekivetette a vállát a kőlapnak. Amikor sikerült kicsivel beljebb

nyomnia, a szíve majdnem kiugrott a helyéről. Újra nekifeszült. A gyertya

lángja megremegett a kezében. Az ajtó halk nyikorgással beljebb mozdult. A

lány felnyögött, és minden erejével megtaszította. A bejárat feltárult.

Egy sötét folyosó torkolatába bámult.

A fekete mélységből lágy huzatot érzett. Hátrafújta kócos ha jszálait.

Celaena megborzongott. Miért a szoba irányába fújt a szél? És egészen

pontosan, mikor is kezdett el fújni?

Az ágy felé pillantott. A lepedőn több könyv is feküdt. Ezeket ma éjjel

már nem fogja elolvasni. Belépett a folyosóra.

A gyertyafényben látszott, hogy a járatot kőből építették. Mindent vastag

porréteg takart. Visszalépett a szobába. Megfelelő fel szerelés nélkül nem

szabad felfedezőútra indulni. Milyen kár, hogy nincs kardja, vagy legalább

egy tőre. Letette a gyertyát. Jó volna egy fáklya is. Vagy legalább még

néhány gyertya. Bár remekül mozgott a sötétben, annyira azért nem volt

ostoba, hogy megbízzon benne.

Az izgalomtól remegve körülnézett a lakosztályban. Philippa var-

rókosarából kivett két jókora pamutgombolyagot. Magához vett há rom

krétadarabot, és az egyik kezdetleges kését. Három gyertyát bedugott a

köpenye zsebébe. A vastag ruhát szorosan maga köré te kerte.

Újra ott állt a sötét folyosó torkában. Iszonyú sötétség fogadta. A homály

mintha csak hívogatta volna. Továbbra is érezte a huzatot.

Az egyik széket beerőltette az ajtóba. Nem örült volna, ha vélet lenül

elzáródik a visszaút, és örökre csapdába kerül. Az egyik gom bolyag végét a

szék hátához kötötte. Öt csomót is rakott rá, nehogy kioldódjon. A szabad

kezével erősen tartotta a gombolyagot. Ha eltévedne, a fonalat követve

vissza tud találni. Indulás előtt gondosan a helyére engedte a faliszőnyeget.

Eltakarta vele az ajtót. Ha valaki benéz a hálószobába, nem fogja

észrevenni.

Elindult a hideg, de száraz járatban. Mindent pókháló borított, és

egyetlen ablakot sem látott. Egy rendkívül hosszú lépcső tetején találta

magát. A gyertya nyomorúságos fényénél nem sokat látott. Feszültté vált,

amikor elindult lefelé. Egyetlen hangos zaj is elég lett

volna, hogy visszameneküljön a szobájába. A csendet azonban sem mi sem

törte meg. Halotti némaság fogadta a tökéletesen elfelejtett járatban.

A magasba emelte a gyertyát. Ahogy továbbment, a köpenye széles sávot

rajzolt a porral borított lépcsőre. Hosszú perceken át ha ladt. Hiába keresett

valamilyen jelet vagy vésetet a falakon, semmit sem látott. Lehetséges, hogy

régen csupán a cselédek használták ezt a lépcsőt? A gondolattól kissé

elfogta a csalódás.

Nemsokára elérte a lépcső alját. Három, teljesen egyforma, sö tét és

méltóságteljes ajtó előtt állt. Hol járhat vajon? Igencsak ne hezére esett

elhinni, hogy tényleg el lehet felejteni egy ilyen hosszú járatot egy olyan

kastélyban, amelyikben valósággal nyüzsögtek az emberek.

A három ajtó előtt por borította a padlót. Egyetlen lábnyomot se látott.

Celaena pontosan tudta, hogy mi szokott az ilyen titkos átjárók ban a

hívatlan vendégekre várni. Magasba emelte a gyertyát, hogy megvizsgálja

az ajtók boltívét. Olyan feliratot keresett, ami esetleg jelezte volna, hogy

milyen szörnyűséges halál vár az engedély nél küli betolakodóra, ha az

keresztülmerészkedik az ajtón.

Alaposan megnézte magának a kezében tartott gombolyagot. Már csak

egy kicsi volt belőle. Letette a gyertyát, és a zsinór végé hez kötötte a másik

gombolyagot. Lehet, hogy még egyet hoznia kellett volna magával? Hát

legalább kréta lapult még a zsebében.

A középső ajtót választotta, ha másért nem, akkor azért, mert az előtt állt.

Az ajtó túloldalán a lépcső tovább ereszkedett lefelé. Amennyire látta,

egészen sokáig folytatódott. Lehet, hogy már a kas tély alatt jár? A folyosó

még jobban kihűlt, és párássá vált a levegő. Megváltozott a gyertyaláng

fénye.

Ebből a járatból számos oldalfolyosó nyílt, de Celaena úgy dön tött, hogy

egyenesen folytatja útját. A levegő lépésről lépésre párásabbá vált. A

falakról víz csöpögött. A követ az évszázadok során kifejlődött, nedvesen

csillogó gomba borította. Piros bársonycipője átázott a nedves padló miatt.

Már azon volt, hogy visszafordul, amikor elölről meghallotta a halk zajt.

Folyóvíz zúgását hallotta. Mégpedig lassú vízét. Ahogy továbbhaladt, a

folyosó egyre jobban kivilágosodott. De nem gyertya fé nyét látta, hanem a

hold egyenletes, fehér ragyogását. Bizony, a holdfényt!

A fonal végére ért. Letette a földre. A járat egyenesen folytatódott, ezért

nem kellett bejelölnie, merre ment tovább. Tudta, hogy mi vár rá a végén.

Megpróbálta elhessegetni a reményt. Attól félt, hogy csa lódni fog, ha

nagyon belelovalja magát a dologba. Ha valóban az van ott, amire számít.

Sietni kezdett. Kétszer is megcsúszott. A szíve olyan hangosan dobolt, hogy

attól tartott, mindjárt beszakad a dobhártyája. Megpillantott egy boltíves

ajtót. Azon túl pedig... Azon túl...

Döbbenten bámulta a kastélyból nyílegyenesen kifelé áramló vi zet. A

csatorna rendkívül büdös volt. Iszonyatosan büdös.

Megállt a partján, és alaposabban szemügyre vette a széles pa takra nyíló

nyitott kaput. A patak alighanem a tengerbe vagy az Averybe folyik.

Egyetlen őrt sem látott, és a vízig leérő vasrácsot nem rögzítették

lakatokkal. A fémhegyek csupán annyira nyúltak a mélybe, hogy a szemét

még könnyedén átlebegjen alattuk.

Mindkét parton négy kisebb csónak hevert. Számos más ajtó is -

némelyik fából, némelyik meg vasból készült - nyílott ere a kijáratra. Talán

ez lehetett a király menekülési útvonala. Figyelembe véve azonban, hogy a

csónakok félig már el rohadtak, az orgyilkos gyana kodni kezdett, hogy az

uralkodó esetleg nem is tud erről az egérútról.

Odasietett a vasrácshoz. Keresztüldugta a kezét az egyik nyíláson. Az

éjszakai levegő hideg volt, de nem fagyos. A patak túlsó partján fák

magasodtak. Alighanem a palota hátsó oldalára jutott. A tenger re néző

falhoz... De vajon rejtőzködnek odakint őrszemek? Felvett egy kődarabot a

padlóról. A mennyezet egyik darabkája hullott oda. Átnyúlt a rácson, és jó

messzire a vízbe dobta a követ. Nem hallotta vértezet nyikorgását, sem őrök

halk káromkodását. Gondosan körülnézett odakint. Észrevette a kart,

aminek a segítségével fel lehetett nyitni a csónakokhoz vezető kaput.

Letette a gyertyát, levette a köpenyét, és kiürítette a zsebét. A falnak vetette

a hátát, megkapaszkodott, majd az egyik, utána pedig a másik talpát is

nekiszorította a kapunak.

Nem lesz nehéz kinyitnia a kijáratot. Zabolátlan jókedve támadt. Vadnak

és szilajnak érezte magát. Mégis mi a fene keresnivalója vol na a palotában?

Miért vesz részt ő, Adarlan orgyilkosa egy ilyen ne vetséges erőpróbán?

Miért kellene bebizonyítania, hogy ő a legjobb? Hiszen ezzel tökéletesen

tisztában van!

A többiek már bizonyára kivétel nélkül berúgtak. A foglyuk szépen

odasétálhat az egyik kevésbé megviselt csónakhoz, hogy eltűn jön az

éjszakában. A kapu kellőképpen feltárult. Visszamászott a kö penyéért.

Elképesztő, hogy ezek a fajankók tényleg azt gondolták, képesek lesznek

majd megszelídíteni!

A lába megcsúszott a nedves kövön. Kis híján felkiáltott, de aztán

megragadta a rácsot. Halkan káromkodni kezdett, mert a térdét beverte a

kapuba. Nekisimult a rácsnak. Becsukta a szemét. Csak a víz zúgását

hallotta.

Amikor megnyugodott a szívverése, újra tapogatózni kezdett a lábával. A

holdfény valósággal elvakította. Olyan erővel ragyogott, hogy kis híján

kioltotta a csillagokat.

Nagyon is tudta, hogy innen már könnyedén elszökhet. Viszont

ostobaság volna elmenekülni. A király valahogy úgyis megtalálja majd.

Szégyent hozna Chaolra. A fiatalember elveszítené a beosztá sát. Nehemia

hercegnő pedig magára maradna. Egyedül a sok idióta társaságában.

Ráadásul...

Az orgyilkos megtorpant, és dacosan kihúzta magát. Nem fog el futni

előlük, mintha csak közönséges bűnöző lenne. Farkasszemet néz

mindegyikkel, még a királlyal is. Tisztes küzdelemben nyeri el a

szabadságát. Mégis mi értelme volna annak, ha lemondana az ingyen

szállásról, ellátásról és kiképzésről? Egy darabig még nyugod tan maradhat.

Ezenkívül pedig a szökése előtt kellő mennyiségű készletet kell

felhalmoznia. Ez akár heteket is igénybe vehet. Semmi értelme kapkodni.

Visszamászott a rács túloldalára, és felvette a köpenyét. Győzni fog. A

győzelem után pedig, ha egyszer majd úgy dönt, hogy meg akar szökni a

zsarnokoskodó király elől... Akkor pontosan tudni fogja, hol nyílik a kiút.

Ennek ellenére nem szívesen ment még vissza a hálószobájába. Hálásan

fogadta a visszaúton a folyosót betöltő csendet. Lábizmai már sajogtak a sok

lépcső miatt. Mégis csak azt tette, amit tennie kellett.

Nemsokára visszaért a hármas elágazáshoz. Vajon milyen csalódá sok

várják a két másik ajtó mögött? Már nem is érdekelték a titkok. Ekkor

azonban ismét feltámadt a szél. A huzat olyan erővel fújt jobb kéz felé, hogy

a lány önkéntelenül is tett egy lépést. A karján felállt a szőr, amikor

észrevette, hogy a gyertya lángja meghajolt, és a mindent elnyelő sötétség

felé mutatott. Odalent mintha sűrűbb homály uralkodott volna, mint bárhol

a föld alatt. A huzatba halk suttogás is vegyült. Rég elfelejtett nyelveken

szólt a lányhoz. Megremegett,

és úgy döntött, hogy inkább a másik utat választja. A bal oldali be járathoz

lépett. Samhuinn éjszakáján bajba kerül az, aki odafigyel a sötétség

suttogására.

A huzat ellenére ezen a folyosón elég meleg volt. Elindult felfelé a

csigalépcsőn. A suttogás elhallgatott. Egyre feljebb és feljebb jutott. Csupán

a léptei zaját és a saját zihálását hallotta. Amikor felért, a nyílegyenes

folyosóról egyetlen oldaljárat sem ágazott el. A folyosó mintha a végtelenbe

tartott volna. Bár már fáradt volt, azért csak továbbment. Egy idő múlva

csodálkozva megtorpant. Csendben fülelt. Muzsikaszót hallott.

Nem is akármilyet. Valahol rengetegen mulatoztak. Aranyló fényt látott

maga előtt. Mintha csak egy ajtón vagy egy ablakon át áramlott volna ide.

A sarkon befordulva keskeny lépcsőkön haladt. Innen már egy

lényegesen alacsonyabb folyosó vezetett tovább. Annyira alacsony volt a

mennyezete, hogy le kellett hajolnia, miközben továbbment a fény irá nyába.

Nem is ajtót, nem is ablakot talált, hanem egy erős bronzrácsot.

Pislogni kezdett a ragyogástól. Amikor kitisztult a látása, odalent a

mélyben megpillantotta a palota nagy csarnokát. Javában tartott az ünnepi

lakoma.

Lehet, hogy ezeket a folyosókat a titkos megfigyelők számára alakították

ki? Elkomorodva szemügyre vette az elébe táruló látványt. Odalent több

mint száz ember evett, énekelt, táncolt... Ott volt Chaol is. Egy öregember

mellett ült, beszélgetett és...

Nevetett?

A fiatalemberből áradó boldogság látványától Celaena arcát elöntötte a

forróság. Letette a gyertyáját. Átnézett a tágas terem túl só végébe. Odaát,

közvetlenül a mennyezet alatt, szintén felfedezett

néhány rácsot. A díszesen megmunkált fémrudak mögött azonban nem

csillogott egyetlen titokzatos kém szeme sem. A lány pillantása most a

táncolok felé siklott. Észrevette közöttük a próbatétel né hány résztvevőjét.

Elegáns ruhát viseltek, ám az előkelő öltözék sem tudta elfedni, hogy

mennyire ügyetlenül táncoltak. Ott volt Nox is. A fiatalember mostanára

Celaena állandó edzőpartnere lett. Vala mivel ügyesebben mozgott, mint a

többiek, ám a kiválasztott hölgynek még így is vigyáznia kellett a lábára.

De várjunk csak!

A többi résztvevőnek megengedték, hogy ott legyen az ünnepsé gen?

Csak neki nem? Megmarkolta a rácsot, és az arcát nekiszorította a fémnek,

hogy jobban lásson. Hát bizony, az asztalok mellett további bajnokjelöltek

foglaltak helyet. Még az a pattanásos képű, éppen csak hogy felserdült

orgyilkos fiú, Pelor is ott ülhetett Chaol mellett! Celaena vicsorogni kezdett.

Micsoda pofátlanság, hogy egyedül őt nem hívták meg az ünnepségre! A

szívébe hasító fájdalom épp csak enyhült egy kicsit, amikor rájött, hogy

Káint sem látja sehol a mulatozók között. Legalább akkor azt a gazembert is

ketrecbe zárva tartják.

Felfedezte a koronaherceget is. Egy ostobán vigyorgó szőkeséggel táncolt

nevetve. Annyira szerette volna gyűlölni ezt a fiatalembert. Hiszen a herceg

bajnokjelöltje, nem? Csakhogy egyszerűen képte len volt levenni a tekintetét

az ifjúról. Nem igazán akart beszélgetni vele. Beérte azzal, hogy nézheti.

Lenyűgözte a herceg kecses mozgása. A szemében most is az a kedvesség

ragyogott, ami miatt Celaena mesélt neki Samről. Hiába volt a Havilliard

család sarja, akkor is... Szóval mindentől függetlenül szerette volna

megcsókolni.

Savanyú arcot vágva nézte, ahogy a tánc véget ért, és a koronaher ceg

megcsókolta a szőke nő kezét. Celaena elfordult a rácstól. Erre felé nem

vezetett tovább a folyosó. Visszapillantott a terem irányába.

Chaol felkelt az asztala mellől, és a tömegen keresztülfurakodva elindult

kifelé a díszes csarnokból. Mi történik akkor, ha feljön Celaena lakosztályába,

és üresen találja? Hát nem azt ígérte, hogy hoz valamilyen meglepetést a

lakomáról?

A rengeteg lépcsőfokra gondolva a lány felnyögött. Felkapta a gyertyát és

a gombolyagot, majd sietve elindult visszafelé a folyosón. Nemsokára végre

kiegyenesedhetett. Menet közben feltekerte a fonalat. Valósággal rohant

lefelé a lépcsőn. Kettesével vette a lépcsőfokokat.

Elérte a hármas útelágazást. Innen már felfelé rohant a szobá ja irányába.

Odafenn egyre erősebbnek látszott a hívogató világosság. Chaol azonnal

bevágja a tömlöc legmélyére, ha tudomást sze rez a titkos járatról. Főleg, ha

megtudja, hogy az egyik alagút kivezet a palotából!

Izzadságban fürödve ért fel a hálószobájába. Arrébb rúgta a széket,

bezárta a kőajtót, elé húzta a faliszőnyeget. Gyorsan az ágyára vetette magát.

Dorian hosszú órákon keresztül nagyon is jól érezte magát az ün nepségen.

Most mégis ott állt Celaena ajtajában. Igazából egészen pontosan nem tudta

volna megmondani, hogy mit is keres hajnali kettőkor az orgyilkosnál. A feje

zúgott a bortól. A rengeteg tánc kimerítette. Biztosra vette, hogy elalszik, ha

leül. A sötét lakosztályban csend honolt. A herceg résnyire nyitotta a

hálószoba ajtaját, és belesett.

A lány az ágyban aludt, de még mindig azt a furcsa ruhát viselte. Az

öltözék valamiért már nem tűnt annyira zavaróan régimódinak,

ahogy beborította a piros takarót. Celaena aranyl ó haja valósággal

ragyogott. Az arcát enyhe pír borította.

Egy könyv feküdt mellette. Nyitott lapjai mintha csak arra vár tak volna,

hogy a lány tovább olvassa. A herceg megtorpant a kü szöbön. Félt, hogy a

bajnoka felébred, ha beljebb lép. Milyen orgyil kos az ilyen? Még csak meg

se moccant. Ahogy aludt, cseppet sem tűnt veszedelmes gyilkosnak. Az

arcáról hiányzott az agresszió vagy a vérszomj leghalványabb jele is.

Dorian úgy érezte, ismeri a lányt. Tudta, hogy az semmilyen kö-

rülmények között sem bántaná őt. Micsoda értelmetlen gondolat. Amikor

beszélgettek, az orgyilkos cseppet sem kímélte a szavai val, a herceg

azonban mégis imádta a társaságát. Úgy vélte, hogy Celaenával bármiről

lehet beszélgetni. Bizonyára a lány is ugyanezt érezte. Hiszen még arról a

Samről is beszámolt neki, bárki is legyen a fickó! A herceg ezért most itt állt

az ajtajában az éjszaka kellős közepén. Hiszen a lány kikezdett vele, nem?

Léptek zaját hallotta. Chaol állt a háta mögött az előszoba ajtajában.

A kapitány határozottan odalépett a herceghez, és megragadta a karját.

Doriannak több esze volt annál, minthogy tusakodni kezdjen. A barátja

maga után vonszolta, keresztül az előszobán. A folyosóra nyíló ajtó előtt

álltak meg.

-

Te meg mit művelsz itt? - dühöngött Chaol halkan.

-

Te mit keresel itt? - vágta rá Dorian. Figyelt rá, hogy ne kia báljon.

Teljesen jogos volt a kérdése. Talán nem Chaol emlegette állandóan, hogy

milyen iszonyatos veszélyekkel jár, ha közel enge di magát Celaenához?

Akkor meg mégis mit keres itt a fickó az éjszaka kellős közepén?

-

A Rém bújjon beléd Dorian! Ez a lány orgyilkos. Könyörgöm, ugye

nem voltál már itt korábban is?

Dorian önkéntelenül elmosolyodott.

- Még csak a magyarázatod sem érdekel. Gyere innen kifelé, te vakmerő

fajankó! Gyerünk!

Chaol megragadta a herceg gallérját. Dorian talán behúzhatott volna neki

egyet, de a barátja gyors volt, mint a villám. Mielőtt észbe kaphatott volna, a

kapitány már ki is dobta a folyosóra. Az ajtó bezáródott, és halkan bekattant

a zár.

Valami különös oknál fogva Dorian nem aludt jól ezen az éjszakán.

Chaol Westfall levegő után kapkodott. Mi a fenét keresett itt? Mégis milyen

jogon bánt így Adarlan koronahercegével, miközben jómaga is meglehetősen

ostoba módon viselkedett? Képtelen volt felfogni, hogy miért gurult olyan

iszonyatos dühbe, amikor meglátta az ajtóban álló Doriant. Nem is akarta

megérteni, hogy mitől lett ennyire mérges. Több volt ez puszta

féltékenységnél. A barátja valami miatt teljesen átalakult. Olyan lett,

amilyennek Chaol nem látta még. A kapitány biztosra vette, hogy a foglyuk

még szűz. Vajon Dorian tudja ezt? Lehet, hogy ez csak még jobban felkeltette

az érdeklődését. Felsóhajtott, és óvatosan kinyitotta az ajtót. Összerezzent,

mikor a zsalu megnyikordult.

A lány felöltözve feküdt. Hiába volt gyönyörű, a külseje nem rejthette el,

hogy milyen kegyetlenül életveszélyes. Az erőszak lehető sége ott látszott

határozott állkapcsának vonalában, a szemöldökében, és abban, hogy

tökéletesen mozdulatlanul hevert. Celaena valójában az orgyilkosok

királyának mesterien kiélezett, nagy hasznot hozó fegyvere. Egy alvó állatra,

hegyi oroszlánra vagy sárkányra hasonlított. Üvöltött róla, hogy rendkívül

erős. A kapitány

megcsóválta a fejét, és belépett a hálószobába. A lépései zaját meg hallva a

lány kinyitotta a szemét.

-

Még csak nem is hajnalodik — mérgelődött, és hasra fordult.

-

Ajándékot hoztam - szólalt meg Chaol. Hirtelen úgy érezte, hogy

bődületes ostobaságot cselekszik. Egy pillanatig arra gondolt, hogy az lenne

a legjobb, ha elszaladna.

-

Ajándékot? — kérdezte a lány jóval tisztább hangon. Pislogva hí-

vatlan vendége felé fordult.

-

Csak egy apróság. A lakomán osztogatták. Nyújtsd ide a tenyered!

Azért ez hazugság volt a javából. Csupán a legelőkelőbb hölgyek kaptak

ebből az ajándékból. A kapitány egészen egyszerűen elcsent egyet a

kosárból, miközben továbbadta. Az előkelőségek valószínű leg soha nem

fogják viselni. Eldobják, vagy megajándékozzák vele az egyik kedvenc

cselédjüket.

-

Na mutasd! — nyújtotta ki Celaena lustán a karját. Chaol a zse-

bébe túrt, és elővette az ajándékot.

-

Tessék - mondta, és a lány tenyerébe tette. Az orgyilkos alapo san

megnézte, és bágyadtan elmosolyodott.

-

Egy gyűrű. Milyen aranyos!

Felhúzta az ujjára az egyszerű ékszert. Az ezüstgyűrű közepét egy

köröm nagyságú ametiszt díszítette. A drágakő csiszolt, lekerekített felszíne

bíborszemként ragyogott az orgyilkosra.

-

Köszönöm - mondta Celaena, és becsukta a szemét.

-

Még mindig a díszruhádat viseled, Celaena — figyelmeztette a

kapitány, és érezte, hogy a forróság még mindig nem múlt el az ar cáról.

-

Egy pillanat, és átöltözöm. - Chaol tudta, hogy ebből egy szó sem

igaz.

- Csak egy pillanatra... behunyom a szememet.

Azonnal álomba merült. Az egyik keze megpihent a keblén. A gyűrű a

szíve fölött ragyogott. A kapitány ingerült sóhajjal felkapott egy pokrócot a

közeli heverőről, és betakarta vele az alvót. Arra gondolt, hogy esetleg le

kellene húznia az ujjáról a gyűrűt, csak hát... A lány arcából tökéletes

békesség áradt. A fiatalember a tarkójára tett kézzel ácsorgott egy darabig,

majd lángoló arccal kisietett a lakosztályból. Egyre csak az járt a fejében,

hogy másnap mégis hogyan tudja majd ezt az egészet elmagyarázni

Doriannak.

ÁLMÁBAN CELAENA ÚJRA VÉGIGMENT a hosszú, titkos folyosón. Nem vitt

magával sem gyertyát, sem fonalat, hogy visszataláljon. A hármas

elágazásnál a jobb kéz felőli bejáratot választotta. A másik kettő nyir kosnak

és barátságtalannak tűnt. Ezt viszont melegnek és kellemes nek érezte. A

szag pedig... már nem a penész bűze csapta meg az orrát, hanem rózsák

illata. A kacskaringós folyosó váratlanul keskeny, lefelé vezető lépcsőben

folytatódott. Nem tudta, hogy miért, de nem akarta megérinteni a kőfalat.

A csigalépcső nagyon hosszú volt. Időnként egy-egy ajtó vagy folyosó

torkolata mellett haladt el. A rózsák illata vezette. Kezdett elfáradni, már

megunta a gyaloglást, amikor elérte a lépcső alját. Megtorpant. Egy régi,

fából ácsolt ajtó előtt állt.

Az ajtó közepén koponyát formázó bronzkopogtató lógott. A halálfej

mintha csak mosolygott volna. Celaena némán várta, hogy feltámadjon a

rettenetes szellő. Vagy valaki sikoltozni kezdjen. Vagy a levegő lehűljön, és

nyirkossá váljon. A folyosó azonban továbbra is meleg maradt, és a

csodálatos illat sem tűnt el. A lány összeszedte a bátorságát, és benyitott.

Az ajtó nesztelenül feltárult.

Arra számított, hogy egy sötét, elfeledett kamrában találja magát. De

valami egészen más tárult a szeme elé. A mennyezet parányi nyí lásán

keresztül beragyogott a holdfény. Megvilágította a sima kőlapon fekvő

gyönyörű márványszobor arcát. De nem, nem is szobrot látott. Hanem

szarkofágot! Egy sírkamrába jutott.

A mennyezetet faragott fák díszítették. Ágaik odafent egy alvó női alak

fölé nyúltak. Az ismeretlen sírja mellett egy másik síremlék is látszott. A

faragás egy férfit ábrázolt. De miért fürdött a nő arca holdfényben? És miért

nyelte el sötétség a férfit?

A szobor alapján az elhunyt jóképű lehetett. Gondosan ápolt sza kálla

rövidre volt nyírva. Széles, ránctalan homloka, egyenes, vaskos orra volt.

Mindkét keze a mellére helyezett kőkardon pihent. A fegyver markolata

majdnem az álláig ért. Celaena elakadó lélegzettel bámulta. A férfi koronát

viselt a fején.

Ahogy a nő is. Nem valami ízléstelen, otromba tákolmányt, ha nem

keskeny, elegáns pántot. A közepébe foglalt kék drágakő szépen csillogott.

A szobor ezt az egyetlen ékszere viselte. Hosszú, hullámos haja kétoldalt

beborította a ravatal kövét. Olyan finoman faragták ki, hogy Celaena azt

hitte, valódi hajfürtöket lát. Odahajolt, és re megő kézzel megérintette a

holdfényben fürdőző sima, fiatalos arcot.

Az hideg volt és kemény, ahogy egy szoborhoz illik.

- Melyik királynő voltál? - töprengett a lány, és a hangja visszhangot

vetett a néma kamrában. Megsimogatta a nő ajkát és a hom lokát. A

meglepetéstől kitágult a szeme. Éppen csak hogy ki tudta tapintani a

királynő homlokába metszett finom jelet. Az ujját újra és újra végighúzta

rajta. A holdfényben egészen egyszerűen lehetet len volt kivenni az ábrát.

Celaena árnyékot vetett rá az egyik kezével. A gyémánt alakba kétoldalról

nyilak hatoltak. Középre függőleges vonalat véstek...

Ezt a rémjelet már látta korábban. Megborzongott, és ellépett a síremlék

mellől. Tiltott helyen járt.

Valamibe beleakadt a lába. Megtántorodott, és közben a padlóra nézett.

Leesett az álla. A követ szinte elborították a csillagok. A fa - ragványok

kiemelkedtek a padlóból. Az éjszakai égbolt tükörképét látta. A mennyezet

pedig a földet ábrázolta. Miért állt itt minden a feje tetején? Körbenézett a

falakra. A döbbenettől a szívéhez kapta a kezét.

A sima felszínbe számtalan rémjelet metszettek. Sokat spirál ba, másokat

hurokba, némelyeket egyenes vonalba vagy négyszögbe rendeztek. Az

apróbb rémjelekből nagyobb jegyek álltak össze. Ezekből pedig még

hatalmasabb szimbólumok formálódtak. Ha marosan ügy érezte, hogy az

egész síremlék mondani akart valamit, ám ő képtelen megérteni az

üzenetet.

Alaposabban megnézte magának a két kő síremléket. írást fe dezett fel a

királynő lábánál. Óvatosan közelebb lépett a fekvő női alakhoz. A kőbe

csupán néhány szót véstek:

Ó! Az idő rése!

Semmit sem értett. A két elhunyt bizonyára fontos uralkodó, a régi idők

nagy fejedelme lehetett, de...

Visszament a szobor fejéhez. A királynő arcából mélységes nyu galom

áradt. Valamiért mintha ismerősnek tűnt volna. Celaenának az arcot

elnézve a rózsák illata jutott az eszébe. Ugyanakkor valami nem volt

teljesen rendben az elhunyttal. Mi lehetett az?

Kis híján felkiáltott, mikor rájött a válaszra. Megpillantotta a he gyes

füleket. A tündéreknek, a halhatatlanoknak volt ilyen a füle. Csak hát az

elmúlt ezer évben egyetlen tündér sem házasodott be a Havilliard házba.

Azelőtt is csupán egyetlen alkalommal történt ilyesmi. Igaz, akkor is csupán

egy félvér került az emberek közé. Ha

viszont az ő szobrát látta maga előtt, akkor az itt fekvő nő egy tün dér,

legalábbis félig az. Akkor nem lehetett más... mi nt...

Celaena hátratántorodott. Nekihátrált a falnak. Heves mozgása felkavarta

a kamra porát.

A férfi nem más, mint Gavin, Adarlan első királya. Az ott mel lette pedig

Elena szobra. Ő volt Terrasen első hercegnője, Brannon leánya és Gavin

felesége, királynője.

A lány szíve olyan hevesen vert, hogy elfogta a szédülés. Képte len volt

megmozdulni. Nem lett volna szabad lejönnie a sírkamrá ba. Nem lett volna

szabad lábát a halottaknak szentelt helyre tennie, miközben magán viseli

bűnei minden szennyét és mocskát. Elkerülhetetlen a megtorlás. Valami

kísérteni fogja, hogy megbüntesse azért, mert megzavarta a holtak békéjét.

De miért volt annyira elhagyatott a sírkamra? Miért nem jött ide le senki,

hogy a halottak ünnepén megemlékezzen az elhunytakról? Miért nem

borították virágok a padlót? Miért felejtette el a vi lág Elena Galathynius

Havilliardot?

A helyiség túlsó fala előtt ékszerek és fegyverek halma hevert a földön.

Egy aranyozott páncél elé erős tartóban gyönyörű kardot helyeztek. Ismerte

ezt a fegyvert. Közelebb lépett a kincsekhez. Ga vin legendás kardját látta

maga előtt. A király ezzel a fegyverrel a kezében vetette bele magát a

földrészt kis híján darabokra szaggató, zabolátlan háborúkba. Ez a penge

pusztította el Erawan sötét nagy- urát. Több mint ezer év is eltelt, mégsem

kezdte ki a rozsda. A varázserő már eltűnt a világból, ám a pengébe

kovácsolt mágia továbbra is megmaradt.

- Damaris - mondta ki suttogva a fegyver nevét.

-Jól ismered a múltadat - szólalt meg egy csengő női hang. Celaena

összerezzent. Feljajdult, amikor megbotlott egy lándzsa nyelében, és

belezuhant egy arannyal teli ládába. Az ismeretlen nevetni kezdett. Az

orgyilkos megpróbált felkapni egy tőrt, egy gyertyatartót, valamilyen

fegyvert. Amikor azonban meglátta, hogy ki nevetett, valósággal

megdermedt.

A jelenés egész egyszerűen leírhatatlanul szép volt. Gyönyörű arcát a

holdfényben csillogó folyóvízhez hasonlító ezüst haj fogta ke retbe. A szeme

kék kristályként ragyogott. A bőre fehér volt, mint az alabástrom. A füle

pedig egyértelműen hegyben végződött.

-

Ki vagy te? - suttogta az orgyilkos. Bár előre tudta a választ,

mégis az idegen szájából akarta hallani.

-

Tudod, hogy ki vagyok - válaszolta Elena Havilliard.

Az ősi szobrász tökéletes munkát végzett a síremlék kialakításakor.

Celaena moccanni sem mert, nem törődött vele, hogy a láda deszkája

fájdalmasan nyomja a hátát és a lábát.

-

Szellem vagy?

-

Nem egészen — válaszolta Elena királynő. Segített a lánynak ki-

kászálódni a ládából. Kezének érintése hideg, de nagyon is szilárd volt. -

Nem élek, de nem is a szellemem kísért e helyen.

A tekintete a mennyezet felé villant. Az arca elkomorult.

-

Sokat kockáztattam azzal, hogy ma éjjel eljöttem ide.

Celaena önkéntelenül is arrébb lépett.

-

Kockázatot vállaltál?

-

Nem maradhatok itt sokáig, ahogyan te sem – magyarázta a

királynő. Mégis milyen elképesztő álomba került?

-

Egyelőre elvonják a figyelmüket, de... - Elena Havilliard a férje

szobrára nézett. Celaena feje sajogni kezdett. Odafenn éppen Gavin

Havilliard próbálja meg elterelni valakinek a figyelmét?

-

Mi szükség van erre?

-

Ott van a nyolc őrző. Tudod, hogy kikről beszélek.

Celaena először értetlenül bámulta, de aztán rájött a válaszra:

-

Az óratorony vízköpő szörnyeiről?

A királynő bólintott.

-

Ők őrzik a világaink közötti átjárót. Sikerült némi időt nyer nünk,

így képes voltam átjönni ide...

Megragadta Celaena mindkét karját. Meglepően erős volt a szo rítása.

-

Jól figyelj arra, amit mondok! Semmi sem a véletlen műve.

Mindennek jó oka van. Fontos volt, hogy eljussál a palotába. Ugyan így

lényeges az is, hogy kiképeztek orgyilkosnak. Megtanultad mind azt, ami az

életben maradásodhoz szükséges.

A lány most már tényleg rosszul lett. Remélte, hogy Elena nem hozza

szóba azt, amire Celaena nem akart visszaemlékezni. Nem szerette volna,

hogy a királynő megemlítse azokat a dolgokat, melyeket nagy erőfeszítések

árán próbált meg elfelejteni.

-

Sötét gonoszság vert tanyát ebben a palotában. Annyira elvete-

mült, hogy még a csillagok is megremegnek tőle. Rosszindulata vissz hangot

ver valamennyi világban - folytatta a királynő. - Meg kell állí- tanod!

Felejtsd el a barátaidat, felejtsd el, kinek mivel tartozol, felejtsd el, mire

esküdtél. Pusztítsd el, mielőtt túl késő lesz! Mielőtt szélesre tárul az átjáró, és

többé már nem lehet helyrehozni az okozott kárt.

Váratlanul a magasba kapta a fejét, mintha meghallott volna va lamit.

-

Ó, nem maradt idő! - kiáltotta a királynő. - Meg kell nyerned az

erőpróbát! Legyél te a király bajnoka! Hiszen te látod az embe rek

szenvedését. Erileának rád van szüksége. Arra, hogy te legyél a bajnok.

-

De hát...

A királynő a zsebébe nyúlt.

-

Nem láthatnak meg idelent. Ha erre sor kerülne, akkor... az

végzetes volna. Viseld ezt.

Egy hideg fémdarabot nyomott Celaena kezébe.

-

Megoltalmaz a bajtól - kiáltotta, és az ajtó felé tolta a lányt. - Ma

éjjel idevezettek. Csakhogy nem én. Engem is idevonzott va lami. Valaki azt

akarja, hogy tanulj, hogy megértsd a dolgokat...

A királynő újra felfelé fordította a fejét, amikor dühödt morgás támadt a

levegőből.

-

Már jönnek is - suttogta.

-

De hát semmit sem értek! Én nem vagyok... Összetévesztesz

valakivel!

Elena királynő Celaena vállára tette a kezét, és megcsókolta a homlokát.

-

A bátor szív ritka adomány - jelentette ki váratlan nyugalommal. -

Engedd, hogy vezessen!

A hangos vonyítástól szinte megremegtek a falak. Celaena vére jéggé

dermedt.

-

Eredj! — kiáltotta a királynő, és kilökte a lányt a folyosóra. - Rohanj!

Celaenanak már a legcsekélyebb biztatásra sem volt szüksége. Rohanva a

lépcsők felé vetette magát. Olyan gyorsan futott, hogy bele gondolni sem

maradt ideje, mit is tesz. A mélységből sikoltás, majd hörgés hallatszott. A

menekülő kis híján elhányta magát, miközben felfelé száguldott. A

magasban észrevette a hálószoba fényét. Egyre közelebb ért hozzá. A háta

mögött halk hangon felkiáltott valaki. Mintha az ismeretlen megértett volna

egy összefüggést, amitől dühbe gurult.

Keresztülvetette magát az ajtónyíláson, és már csak az ágyát látta,

amikor minden elsötétedett.

Celaena kinyitotta a szemét. Hangosan zihálva kapkodott levegő után. Még

mindig a tegnapi ruháját viselte. Most már biztonságban volt. A saját

szobájában. Mi a fenéért kínozzák ilyen különös, zakla tó álmok? És miért

lihegett ennyire? Hát persze. Meg kell keresnie a palotában rejtőzködő gonoszt, hogy

elpusztítsa. Már csak ez hiányzott!

Oldalra fordult, és legszívesebben máris mély álomba merült vol na, ám

ekkor megérezte a tenyerének nyomódó fémet. Adják az egek, hogy csak Chaol

gyűrűjét szorongassam!

Persze tudta, hogy nem a gyűrű van a markában. A tenyerében egy

pénzérme nagyságú, vékony láncra fűzött aranyamulett feküdt.

Legszívesebben üvölteni kezdett volna. A gyönyörűen megmunkált ékszer

közepét két, egymást átfedő körvonal díszítette. Az egyik felül volt, a másik

pedig alul. Ahol fedték egymást, ott egy parányi kék drágakő tündö költ. Az

amulett középső része emiatt egy csillogó szemre hasonlított. Középen

egyenes vonal szelte át az egészet. Gyönyörű, különös és...

Celaena a faliszőnyeg irányába pillantott. Az ajtó nem volt be zárva.

Kiugrott az ágyból. Olyan erővel vágódott a falnak, hogy a válla

hangosan megreccsent. A fájdalom ellenére odaugrott az ajtóhoz, és

szorosan bezárta. Most már tényleg csak az hiányzott volna, hogy a lent

ólálkodó dolgok utánajöjjenek a lakosztályába. Vagy hogy újra belefusson

Elenába.

Zihálva lépett hátra. Alaposan szemügyre vette a faliszőnyeget. A faláda

mögött jól látszott a magas női alak. Megrezzent, mert fel ismerte, hogy

Elena képmását látja. A királynő pontosan ott volt, ahol az ajtó rejtőzött a

szőnyeg alatt. Ügyesen kitalált jelzés.

Celaena fát rakott a tűzre. Gyorsan felvette a hálóingét, és bebújt az

ágyba. Erősen szorította a maga barkácsolta, kezdetleges kést. Az amulett

ott hevert, ahogy hagyta. Ez majd megoltalmaz. .

Újra a titkos ajtó felé pillantott. Nem hallott sikoltozást, sem vonyítást.

Semmi sem utalt az előbb történtekre. Mégis...

Az orgyilkos halkan káromkodni kezdett, de egy gyors mozdu lattal

mégiscsak a nyakába akasztotta a láncot. A könnyű ékszer egészen meleg

volt. Az áliáig felhúzta a takarót. Becsukta a szemét, és megpróbált

elaludni. Attól tartott, bármikor lecsaphat rá egy kar mos mancs. Letépheti a

fejét. Ha az előbb nem álmodott... Ha nem csupán hallucinálta mindezt...

Megmarkolta a nyakláncot. Legyél a király bajnoka! Ez menni fog. Hiszen amúgy

is erre készült. De vajon mi lehet Elena szándéka? Erielának olyan királyi

bajnokra volt szüksége, aki tisztában van a tömegek szenvedésével. Ez is

érthetőnek tűnt. De mindezt miért pont Elenának kellett Celaena tudtára

adnia? És mégis mi köze van az egésznek a legelső utasításához, hogy

keresse meg és pusztítsa el a kastélyban rejtőzködő szörnyűséget?

Gondosan odafigyelt a megfelelő légzésre. Megpróbált lehiggad ni.

Mélyen belefúrta magát a párnái közé. Micsoda ostobaság volt éppen

Samhuinn ünnepén kinyitni egy titkos ajtót! Talán csak saját magának

köszönheti ezt az egészet? Kinyitotta a szemét, és bá mulni kezdte a

faliszőnyeget.

Valamilyen gonosz erő telepedett meg a palotában... Pusztítsd el...

Hát nem volt már amúgy is éppen elég baja? Elena második pa rancsának

gond nélkül engedelmeskedni fog. Csak az az első... Na, amiatt még bajba

keveredhet. Amúgy sem mászkálhat csak úgy, kénye-kedve szerint a

palotában. Nem ütheti mindenbe bele az orrát! Viszont ha tényleg létezik ez

a fenyegetés, akkor nem csupán az ő

élete kerül veszélybe. Az ellen semmi kifogása sem lett volna, ha va -

lamilyen sötét erő elpusztítja Káint, Perringtont, a királyt és Kaltain

Rompiert. Ha viszont baja eshet Nehemiának, vagy éppen Chaolnak és

Doriannak...

Hangosan felhördült. Ha mást nem is tesz, szétnézhet alaposab ban is

odalent a sírkamrában. Talán megtud majd valamit Elena céljáról. Ha pedig

semmire sem jutna odalent... Hát akkor legalább megpróbálta.

Enyhe szellő lebbent a hálószobában. Rózsák illatát hozta magá val.

Celaena csak jóval később tudott elaludni. Igencsak nyugtalan volt az álma.

A HÁLÓSZOBA AJTAJA VALÓSÁGGAL BEROBBANT, mire Celaena azonnal

felpattant. Egy gyertyatartót kapott a kezébe. Chaol azonban mintha észre

sem vette volna. A fiatalember összeszorított szájjal ro hant be. Celaena

felmordult, és visszazuhant az ágyra.

-

Te aztán tényleg soha nem alszol? - méltatlankodott, miközben

betakarózott. — Hát nem hajnalhasadtáig mulatoztál?

A kapitány egyik kezével megmarkolta a kardját, a másikkal fél-

rerántotta a takarókat, és a könyökénél fogva kirángatta az ágyból a

foglyot.

-

Hol voltál az éjszaka?

Jeges félelem mart Celaenaba. Kiszáradt a torka. Ugyanakkor le-

hetetlennek tűnt, hogy a kapitány tudjon a titkos folyosókról. Rá -

mosolygott a férfira.

-

Hát hol lettem volna? Itt a szobámban! Talán nem tőled kap tam

ezt? - méltatlankodott, majd kirántotta a könyökét a fiatalem ber kezéből, és

az orra elé nyomta a drágaköves gyűrűt.

-

Az csak pár percig tartott. Mit csináltál egész éjjel?

A lány egészen egyszerűen nem volt hajlandó meghátrálni. Chaol

alaposan szemügyre vette. Megvizsgálta az arcát, a kezét, és utána tetőtől

talpig felmérte. Celaena maga is ugyanezt tette. A kapitány fekete zubbonya

enyhén gyűröttnek tűnt. A gallér gombja nyitva állt. Rövid hajára pedig

ráfért volna egy fésülés. Bármi is okozta vá ratlan megjelenését, a testőr

valahonnan rohanva érkezett.

-

Mégis mire ez a nagy felhajtás? Talán nem vár ránk egy erőpróba

ma reggel? - tudakolta az orgyilkos, és piszkálni kezdte a körmét.

-

Lefújták a mai próbált. Ma reggel holtan találták az egyik je löltet.

Xaviert, a melisandi tolvajt.

Celaena gyors pillantást vetett a tisztre, majd újra a körmét kezd te el

bámulni.

-

Feltételezésed szerint én voltam a tettes?

-

Remélem, hogy nem te voltál, mivel a holttest felét felzabálták.

-

Felzabálták! - fintorgott a lány, és keresztbe tett lábbal felült az

ágyára. Megtámaszkodott a kezén. - Iszonyú. Talán Káin volt az. Attól a

szörnyszülöttől minden kitelik.

A gyomra parányi csomóba húzódott össze. Egy újabb jelölttel végeztek.

Vajon lehet ennek bármi köze ahhoz a gonoszhoz, amit Elena említett?

Lehetséges, hogy Szemzabálót és a két másik jelöltet nem csak úgy mellesl eg

tették el láb alól? Tévedett a vizsgálat? Mégsem valamilyen részeg

verekedésről volt szó? Hát nem. A gyilkosságok közt kapcsolat van.

Chaol elhúzta a száját.

-

Igazán örülök, amiért ennyire mulatságosnak tartod egy ember

halálát.

Celaena elmosolyodott.

-

Tényleg Káin a legvalószínűbb gyanúsított. Hiszen te Anielléből

származol. Mindenki másnál jobban kell ismerned, a Fehéragyar-hegység

vad törzseinek szokásait.

A kapitány beletúrt rövid hajába.

-

Óvatosabban ezzel a vádaskodással. Káin tényleg szemét alak. De

ő akkor is Perrington herceg bajnoka.

-

Én pedig a koronaherceg bajnoka vagyok! - csattant fel a lány, és

hátravetette a haját. — Szerintem pedig ez azt jelenti, hogy azt vádolok

meg, akit csak akarok.

-

Válaszolj már végre! Hol voltál az éjszaka?

Az orgyilkos kihúzta magát, és belenézett a kapitány aranybarna

szemébe.

-

Ahogy azt az őreim is bizonyíthatják, egész éjjel itt voltam. Ha

pedig maga a király akarna kivallatni, akkor jelezhetem neki, hogy te is

tanúskodhatsz az ártatlanságomról.

Chaol a gyűrűre pillantott. A lány alig bírta elrejteni a mosolyát, mikor a

fiatalember halványan elpirult.

-

Gondolom, örülsz neki, hogy ma nem fogok veled edzeni - szólalt

meg a kapitány.

Celaena szélesen elvigyorodott. Drámaian felsóhajtott, majd visszabújt a

takaró alá. Kényelmesen elhelyezkedett a párnáin.

-

Odavagyok a gyönyörtől - jelentette ki, majd állig húzta a takarót,

és bánatos pillantást vetett Chaolra. - Most pedig ki innen! Én a magam

módján ünnepelek. Még legalább öt órát aka rok aludni.

Szemérmetlen hazugság volt, de a fiatalember szó nélkül be vette.

Celaena becsukta a szemét, mert semmi kedve nem volt a kapi tány

indulatos ábrázatát bámulni. Csendben elmosolyodott, amikor

meghallotta a távoldó léptek zaját. Csupán akkor ült fel, amikor Chaol

dühösen becsapta maga mögött az ajtót.

Félig felfalták a bajnokjelöltet?

Hiszen az éjjel arról álmodott, hogy... Hát nem, nem álmot lá tott.

Hanem a valóságot. Azok a hörgő és rikoltozó teremtmények... Xaviert

talán az egyik ilyen gyilkolta meg? De hát azok le nt voltak a sírkamrában.

Hogy a csudába juthattak volna fel a palotába anélkül, hogy valaki

felfigyelt volna rájuk? Az valószínűbbnek tűnik, hogy a patkányok

hamarabb találtak rá a holttestre, mint az őrök. Bár jó kora és nagyon éhes

patkányoknak kellett lenniük.

Ismét megborzongott. Kipattant az ágyból. Főbb fegyverként is

használható dologra van szüksége. Erősebb zárak kellenek az abla kokra és

az ajtókra.

Miközben megpróbálta erődítménnyé változtatni a lakosztályát, végig

azzal győzködte magát, hogy igazából nincs miért aggódnia. Szerencsére

nyert néhány órányi szabadságot. Magához vette kez detleges fegyvertárát,

kulcsra zárta a hálószoba ajtaját, és leosont a sírkamrába.

Némán vicsorogva fel és alá járt a két síremlék mellett. Semmit nem talált,

ami rávilágított volna Elena szándékaira, vagy elárulta volna, mi lehet az a

titokzatos gonosz. Semmit nem talált.

Odafent fényes nappal volt. A síremléket is bevilágította a nap aranyló

sugara. A felkavart porszemcsék ragyogtak, mint a hulló hópelyhek. Hogy

a fenébe juthat le a fény ilyen mélyre a kastély alá? Celaena megtorpant a

mennyezeti nyílás alatt. A fentről leára dó fénybe bámult.

Hát persze. A kürtő oldalai valósággal ragyogtak. Csiszolt arany bevonat

fedett mindent. Rengeteg arany kellett hozzá. Nem csoda, hogy a nap sugarai

eljutottak ide a mélységbe.

Ingerülten továbblépett a két fekvő szobor között. Három kezdetleges

fegyvert is hozott magával, ám nyomát sem lelte az előző éjjel itt hörgő és

rikoltozó lényeknek. Persze Elenának sem. Megtorpant a királynő síremléke

mellett. A halvány napsütésben mintha csak lüktetett volna a kőkoronába

foglalt drágakő.

-

Mégis miért mondtad el nekem, hogy mit kell tennem? - töprengett

hangosan. Szavai visszhangokat váltottak ki a metszett je lekkel teli falon. —

Ezer éve halott vagy. Miért foglalkozol még mindig Erilleával? Miért nem

Doriant, Chaolt, esetleg Nehemiát vagy valaki mást bíztál meg a feladattal?

Vádlón a királynőre mutatott:

-

Nem értem, miért nincs jobb dolgod a túlvilágon.

Igazából tréfálkozni akart, ám a hangja sokkal halkabb, komolyabb volt

annál, mint szerette volna.

Ideje volt elindulni visszafelé. Hiába zárta be a hálószobája aj taját, valaki

előbb-utóbb keresni fogja. Abban pedig nagyon is ké telkedett, hogy bárki is

elfogadná az őszinte magyarázatát. Nem mondhatja el az embereknek, hogy

Adarlan első királynőjétől kapott rendkívül fontos megbízatást. Jobban

belegondolva a dologba, kénytelen volt belátni, már annak is örülhet, ha

nem vádolják meg felségárulással és tiltott varázslással. Mert a bban az

esetben tényleg nagyon hamar újra Távolvégen találná magát.

Még egyszer alaposan körülnézett a sírkamrában, aztán elindult vissza.

Semmi hasznosat nem talált. Ha pedig Elena komolyan gon dolta, hogy

Celaena legyen a király bajnoka, akkor nem veszte getheti a felkészülésre

szánt idejét azzal, hogy a titokzatos szörnyűséget

keresi. Az ilyesmivel éppenséggel aláásná győzelmi esélyeit. Sietve haladt

felfelé a lépcsőn. Fáklyája furcsa árnyékokat rajzolt a falak ra. Ha az a

gonosz valóban annyira szörnyű lett volna, mint ami lyennek Elena tartotta,

akkor hogy a csudába tudná éppen Celaena legyőzni?

Nem mintha a legcsekélyebb mértékben is megijedne attól, hogy valami

dermesztő iszonyat lappang a palotában. Egyáltalán nem.

Nem bizony. Nem erről volt szó. Celaena dühösen felfortyant. Arra kell

összpontosítania, hogy ő legyen a király bajnoka. Utána, ha meg nyerte az

erőpróbát, majd megkeresi ezt a gonoszt.

Talán.

Egy órával később Celaena az őrei gyűrűjében magasra emelt fejjel lépdelt a

könyvtár felé vezető folyosókon. Rámosolygott az útközben felbukkanó ifjú

lovagokra. Elégedetten vigyorgott, amikor az udvar hölgyeknek majd kiesett

a szemük, úgy bámulták rózsaszín és fehér ruháját. Nem mintha ezért

kárhoztatta volna őket. Az öltözéke tényleg lenyűgöző volt. Ahogy ő maga

is, amikor ezt viselte. Ress, az ajtó előtt őrködő egyik jóképű katona maga is

ezt mondta. Természetesen nem volt különösebben nehéz meggyőzni a

fiatalembert, hogy védencüket kísérjék el a könyvtárba.

Celaena önelégülten mosolygott, amikor biccentett egy arra sétá ló nemes

úrnak. A férfi elismerő pillantást vetett rá. Bizonyára tet szett neki a látvány.

A fickó feltűnően sápadt volt. Már nyitotta volna a száját, hogy megszólítsa,

de Celaena továbbsietett a folyosón. A léptei felgyorsultak, mert

meghallotta, hogy a kanyarulaton túl férfiak veszekszenek.

Szinte már szaladtak. A lány elengedte a füle mellett Ress dühös

morgását, és befordult a sarkon. Ezt a szagot nagyon is jól ismerte. A vér

maró szagát, és a rothadó hús csípős bűzét. A látványra azon ban nem volt

felkészülve. Xavier göthös testét egyszerűen darabokra szaggatták. Csupán

egy szörnyű roncs maradt utána.

Az egyik testőre halkan káromkodni kezdett. Ress a lány mellé lépett, és

óvatosan megérintette a hátát. Azt akarta, hogy továbbmenjenek.

A hulla körül ácsorgó férfiak közül egyik sem figyelt fel a hátuk mögött

elsuhanó nőre. Celaena továbblépdelt, és közben alaposab ban is szemügyre

vette a holttestet.

Xavier bordái szétnyíltak. Eltűntek a belső szervei. Lehet, hogy valaki

összeszedte a hiányzó részeket, amikor megtalálták a hullát. Nyomukat

sem lehetett látni. Az áldozat arcáról lenyúzták a húst. Szája még mindig

néma sikoltásra nyílt.

Nem csak úgy véletlenül végeztek vele. A feje tetején jókora nyílás

tátongott. Celaena látta, hogy eltűnt az agyvelő is. A falat elcsú fító

vérfoltokból úgy tűnt, mintha valamit odaírtak volna. A jeleket utána

elkenték. Néhány azonban még így is jól látszott. Az orgyil kos tágra meredt

szemmel bámulta őket. Rémjelek. Három rémjelet látott, melyek azt

mutatták, hogy a holttest köré valaki korábban kört rajzolt belőlük.

- Édes istenek! — dadogta az egyik testőr, miközben maguk mögött

hagyták a tetthelyen ácsorgókat.

Nem csoda, hogy Chaol olyan zaklatott volt ma reggel! Celaena

elkomorodott. Hogy a pokolba gondolhatta a kapitány, hogy ő tette ezt?

Bolond. Ha egyesével el akarta volna intézni a vetélytársait, ak kor gyorsan

és feltűnés nélkül számolt volna le velük. Egy elvágott to rok itt, egy szívbe

döfött kés ott, egy kis méreg a borba. Ez a mészárlás

egyszerűen felháborította. Azok a különös rémjelek ráadásul arra utaltak,

hogy nem egyszerűen csak lemészároltak valakit. Talán valamilyen

szertartás lehetett.

Valaki szembejött a folyosón. Sír, a könyörtelen orgyilkos már messziről

bámulta a holttestet. Sötét szeme olyan mozdulatlan volt, mint egy erdei tó.

A két vetélytárs pillantása találkozott. Celaena nem törődött a fickó rohadó

fogaival, hanem a fejével Xavier maradványai felé biccentett.

-

Szörnyű, mi? - kérdezte. Gondosan ügyelt arra, hogy a hangjából

ne érződjön ki az együttérzés.

Sír vihogni kezdett. Bütykös ujjai eltűntek mocskos, kopott nadrágja

zsebében. A megbízójának talán nem jutott eszébe, hogy tisztességes

gúnyába bújtassa? Még szép, hogy nem! Mégis milyen háborodott alak lehet az, aki éppen ezt a

szemétládát teszi meg személyes bajnokának?

-

Jaj, de kár! - felelte Sír, és megvonta a vállát, amikor elmentek

egymás mellett.

Celaena komoran bólintott. Csendben maradt, miközben to vábbsiettek a

folyosón. Már csak tizenhatan voltak életben. Tizenhat jelölt. A végső

összecsapás majd négy harcosra vár. A küzdelem kezdett izgalmassá válni.

Igazából hálát kellett volna adnia a Xavier haláláért felelős könyörtelen

istenségnek. Különös módon, ezt most nem érezte volna helyénvalónak.

Dorian meglendítette a kardját. Felmordult, amikor Chaol könnye dén

hárította a döfést, és visszavágott. Mivel hetek óta nem edzett, az izmai most

valósággal sajogtak. Hörögve vette a levegőt, miközben újra és újra szúrt.

-

Így jár az, aki állandóan csak lustálkodik - vigyorgott Chaol, aztán

oldalra lépett, és így a herceg megtántorodott, és kevés híján orra bukott.

Valamikor pedig egyformán tehetséges vívónak számítottak. Persze ez már

nem tegnap volt. Dorian ugyan még most is szeretett vívni, de valahogy

átszokott a könyvekre.

-

Az a rengeteg megbeszélés és a sok fontos olvasnivaló - ma-

gyarázta lihegve. Újra előrelendült. Chaol kivédte a döfést, cselből vágást

indított, majd olyan erővel szúrt a herceg felé, hogy Dorian kénytelen volt

hátraugrani. Ettől cseppet sem lett jobb a kedve.

-

A megbeszéléseket tudtommal arra használtad ki, hogy folya-

matosan kötözködj Perrington herceggel.

Dorian széles vágást indított. Chaol kénytelen volt védekezni.

-

Vagy talán minden erődet felemészti, hogy az éjszaka kellős kö-

zepén beosonj Sardothien lakosztályába? - vicsorogta a testőr. - Izzadság

csöpögött a homlokáról. Mióta járkálsz be hozzá?

Dorian felhördült, amikor a barátja magához ragadta a kezdemé nyezést.

Remegő combbal, lépésről lépésre hátrálnia kellett.

-

Ez nem az, aminek látszik — válaszolta összeszorított foggal. —

Nem nála töltöm az éjszakáimat. A mostani hajnaltól eltekintve csupán

egyszer látogattam el hozzá. Nem kell aggódnod, nagyon is tá -

volságtartóan viselkedett.

-

Legalább az egyikőtöknek megvan a magához való esze - mér-

gelődött Chaol, és olyan pontosan kivitelezett csapásokat zúdított Dorianra,

hogy a herceg elismerően biccentett. - Mert azt biztosra veszem, hogy neked

elment az eszed.

-

És akkor veled mi a helyzet? - csattant fel Dorian. — Nagyon

szeretnéd, hogy szóvá tegyem, az elmúlt éjjel te is odatoltad ám a képedet!

Pont, amikor meghalt egy újabb jelölt!

A herceg cselezni próbált, de nem tudta megtéveszteni Chaolt. Az olyan

erővel lecsapott Dorian kardjára, hogy ellenfele hátratántorodott. Majdnem

sikerült kibillentenie az egyensúlyából. A herceg közben vigyorogva

figyelte Chaol dühös arckifejezését.

- Jól van, belátom. Ez övön aluli ütés volt - ismerte be, miközben

elhárított egy újabb csapást. - Ám ennek ellenére magyarázatot várok.

-

Talán nem is tudom megmagyarázni. Talán esetemben is az a

helyzet, hogy nem arról van szó, mint amit gondolsz.

A testőr barna szeme valósággal ragyogott. Mielőtt azonban Dorian

kétségbe vonhatta volna állítása igazát, a barátja gyorsan témát váltott.

-

Na, és milyenek a királynői udvar hétköznapjai? - tudakolta Chaol

lihegve. Dorian megrándult. Hát éppen ezért volt most itt. Úgy érezte, hogy

megháborodik, ha csak egyetlen perccel is tovább kell senyvednie az anyja

udvarában. — Ennyire szörnyű?

-

Fogd be a szádat! - hörögte a herceg, és hatalmas csapást mért

Chaol kardjára.

-

Úgy vélem, mostanában iszonyatosan kellemetlen lehet hercegnek

lenni. Le merném fogadni, hogy a szép hölgyek sorban állva könyörögnek a

védelmedért. Hiszen gyilkos jár a falaink között - vigyorgott Chaol, ám a

tekintete hideg maradt. Doriant igencsak meglepte, hogy a barátja hajlandó

volt időt szakítani a vívóleckére. Ez bizony szívesség volt a javából, hiszen

egy holttestre bukkantak a palotában. A herceg jól tudta, hogy Chaol

számára milyen fontos a beosztása.

Megtorpant, és kihúzta magát. A barátja csak vesztegeti vele az idejét.

Ennél sokkal fontosabb dolgokat kellett volna csinálnia.

-

Elég volt — jelentette ki, és a hüvelyébe csúsztatta a vívótőrét.

Chaol pillanatnyi habozás nélkül követte a példáját. Némán kisé táltak a

vívócsarnokból.

-

Érkezett hír az apádtól? - kérdezte végül a kapitány. A hangjából

érződött, tudta, hogy valami nincs rendben. - Vajon hova mehetett?

Dorian lassan kifújta a levegőt. Igyekezett megnyugtatni ziháló

lélegzetét.

-

Semmi. Fogalmam sincs róla, hol lehet. Emlékszem, gyermek-

koromban már megtörtént, hogy így, hosszú időre eltűnt. Jó pár éven át

azonban nem hagyta el a palotát. Le merném fogadni, hogy valamilyen, a

szokásosnál is mocskosabb dologra készül.

-

Vigyázz a szádra, Dorian!

-

Mert különben? Tömlöcbe vetsz?

A herceg igazából nem akart ráförmedni a barátjára, de előző éj jel alig

aludt, és az újabb bajnokjelölt halála sem javított a hangula tán. Mivel Chaol

néma maradt, Dorian megkérdezte:

-

Gondolod, hogy valaki meg akarja ölni az összes jelöltet?

-

Talán. Azt még meg tudnám érteni, hogy az egyikőjük végez ni

akar valamennyi vetélytársával. De hogy ezt ilyen elképesztő kö-

nyörtelenséggel tegye... Remélem, nincs összefüggés a gyilkosságok között.

Dorian ereiben megfagyott a vér.

-

Gondolod, hogy megpróbálják megölni Celaenát is?

-

Még több őrt rendeltem a lakosztálya köré.

-

Azért, hogy megvédjék, vagy azért, hogy bent tartsák?

Megálltak egy tágas keresztfolyosón. Innen más-más irányba

mennek majd tovább.

-

Mi különbség volna a kettő között? - kérdezte Chaol halkan. - Úgy

látom, téged egyik lehetőség sem érdekel túlzottan. Hiába

jártatom a szám, te akkor is odamész hozzá, az őrök pedig nem ál lítanak

meg, mert te vagy a herceg.

A kapitány szavait meghallva, Doriant egy pillanatra mélységes

lelkiismeret-furdalás fogta el. Chaol hangjából áradt a vereség és a

keserűség. A herceg úgy vélte, talán meg kellene fogadnia a tanácsot. Nem

lenne szabad Celaenához járogatnia. Chaolnak éppen elég baja van. Ekkor

azonban eszébe jutott az anyja névsora. Egyből világossá vált, hogy neki is

megvan a maga baja.

- Újra meg kell vizsgálnom Xavier hulláját. Este, vacsoraidőben

találkozunk a csarnokban - jelentette ki Chaol, és elindult a lakosz tálya felé.

Dorian némán figyelte a barátját. Valóságos örökkévalóságnak tűnt, míg

eljutott a szobájába. Kinyitotta a hálószoba ajtaját, levetkőzött, és elindult a

fürdőszobába. A herceg lakosztálya elfoglalt egy egész tornyot, bár igazából

csupán a legfelső szint szobáit használta. Az otthona igazi menedékhelyet

jelentett, ahol bárki elől elrejtőzhetett. A gyönyörű lakosztály ma mégis

szörnyen üresnek tűnt.

AZNAP DÉLUTÁN CELAENA a szénfekete óratorony előtt állt. Az építmény

szokatlanul sötétnek tűnt, mintha valahogy magába nyelte volna a nap

haldokló sugarait. Tetején a szörnyszobrok mozdulat lannak tűntek. Eszük

ágában sem volt megmoccanni. A kisujjukat sem mozdították. Az őrzők.

Elena ilyen néven emlegette őket. De vajon mit őrizhettek? A királynőt

kellőképpen megrémisztették ahhoz, hogy távol akarjon maradni tőlük.

Persze, ha Elena rájuk gondolt volna, akkor azt nyugodtan meg is

mondhatta volna. Nem mintha Celaenának túlságosan nagy kedve lett

volna, hogy elkezdje keresni a titokzatos gonoszt. A nyomozás igencsak

nagy bajba sodorhatná. Még az is megtörténhet, hogy vele is végeznek,

mielőtt még megszerezhetné a királyi bajnok címét.

Ennek ellenére felbőszítette, hogy a halott királynő olyan érthetetlenül

beszélt mindenről.

-

Miért bámulod ilyen megszállottan ezeket a rondaságokat? -

kérdezte Nehemia halkan. A lány a hercegnő felé fordult.

-

Szerinted tudnak mozogni?

-

Kűbűl fárágták űket, Lillian - válaszolta a vendég a közös nyelven.

Hazája akcentusa már nem érződött olyan erősen.

-

Milyen szépen mondtad! - kiáltotta Celaena mosolyogva. - Na-

gyon ügyes vagy! Már az első lecke után megszégyenítesz a tudásoddal!

Sajnálatos módon az orgyilkos nyelvtudása nem fejlődött ugyan ilyen

mértékben. Nehemia tekintete valósággal ragyogott.

-

Gonosz dolgoknak tűnnek - állapította meg az anyanyelvén.

-

Azoktól a rémjegyektől pedig kilel a hideg - biccentett Celaena.

Az egyik ilyen jel mellett álltak. Tekintetével megkereste a többit. Összesen

tizenkét jelet találtak. Hatalmas kört alkottak a magá nyos torony körül.

Még csak halvány elképzelése sem lehetett a vésetek jelentéséről. Egyik sem

hasonlított azokra, amelyeket Xavier holtteste körül látott. Mégis érezte,

hogy valamilyen kapcsolat lehet közöttük. A barátnőjére sandított. -

Tényleg nem tudod elolvasni őket?

-

Nem — vágta rá gyorsan a hercegnő. Elfordult, és elindult az apró

udvart keretező sövény felé. — Nem kéne velük foglalkoznod. Ne akard

megtudni, hogy mit jelentenek!

A válla fölött még hátranézett.

-

Csak bajod lehet belőle.

Celaena összefogta maga körül a köpenyét, és a hercegnő nyomá ba eredt.

Úgy érezte, még néhány nap, és megkezdődik a havazás.

Gyorsan teltek a napok. Közeledett Yule ünnepe. Persze még így is két

hónap maradt a végső összecsapásig. Élvezte, hogy meleg köpenyt viselhet.

Még nagyon is jól emlékezett rá, hogy az előző télen menynyit szenvedett

Távolvég dermesztő hidegétől. A tél kegyetlenül zord a Ruhnn-hegység

árnyékában. Csoda, hogy nem fagytak le az ujjai.

Ha vissza kell mennie oda, a következő tél meg fogja ölni.

-

Nyugtalannak látszol - szólalt meg Nehemia, amikor a lány odaért

mellé, és a vállára tette a kezét.

-

Semmi bajom - válaszolta Celaena Eyilwe nyelvén, és a hercegnőre

mosolygott. - Csak nem szeretem a telet.

-

Még sohasem láttam havat - válaszolta Nehemia, és felpillantott

az égre. - Vajon meddig tart majd az újdonság varázsa?

-

Remélem, elég sokáig ahhoz, hogy ne legyél szomorú a huzatos

folyosók, a dermesztő reggelek és a félhomályos nappalok miatt.

A hercegnő nevetni kezdett.

-

Gyere velem Eyllwébe, amikor hazatérek! Remélem, elég soká ig

maradsz mellettem, hogy megtapasztald a nyarunkat. Akkor majd nagyon is

értékelni fogod a fagyos reggeleket, ha egy napot megúszol perzselő

napsütés nélkül.

Celaena korábban egyszer már átélt egy ilyen perzselő nyarat a Vörös-

sivatagban. Ezt inkább nem említette meg, hiszen akkor Nehemia

valószínűleg kérdezősködni akart volna. Ehelyett csupán ezt mondta:

-

Nagyon szívesen látnám a szülőföldedet.

Nehemia pillantása egy szívdobbanásnyi időre megtapadt Celaena

homlokán, majd a barna bőrű nő elvigyorodott:

-

Látni is fogod.

Az orgyilkos szeme felragyogott. Félrehajtott fejjel alaposabban is

szemügyre vette az előttük tornyosuló palotát.

-

Vajon Chaol rájött már, hogy kik követték el ezeket a mocskos

gyilkosságokat?

-

A testőreim arról számoltak be, hogy az utolsó áldozatot... Kü-

lönös kegyetlenséggel mészárolták le.

-

Az nem kifejezés - suttogta Celaena, majd mozdulatlanul bá multa,

ahogy a lenyugvó nap fénye arany, vörös és kék színek ör vénylő

forgatagává változtatta a palota falait. Az üvegből épült királyi

székhely hivalkodó volt, ám ennek ellenére kénytelen volt beismerni, hogy

időnként azért tényleg lenyűgözően szépnek látszott.

-

Láttad a holttestet? Az őreimet még csak a közelébe sem en gedték.

-

Igen, de inkább megkímélnélek a részletektől - biccentett az

orgyilkos.

-

Ne tarts semmitől! — válaszolta kényszeredett mosollyal

Nehemia. Celaena összevonta a szemöldökét.

-

Mindent összekentek a vérével. A falakat meg a padlót is.

-

Elkenték a vért? - tudakolta suttogva a hercegnő. - Nem csak

kifröccsent vérfoltokat láttál?

-

Nem hinném. Mintha valaki rajzolt volna valamit a vérrel. Fel-

ismertem, hogy némelyik jel a rémjegyekre hasonlít. A legtöbbjü ket

azonban teljesen elkenték - magyarázta a lány, aztán a feltámadó emlékek

miatt megrázta a fejét. - A férfi testéből csomó minden hiányzott. A

legfontosabb belső szervei. Mintha csak nyaktól köldökig felmetszették

volna a hasát... Ne haragudj, de látom, hogy mindjárt rosszul leszel! Hiba

volt, hogy elmeséltem.

-

Dehogyis! Folytasd, kérlek! Még milye hiányzott?

Celaena töprengett egy pillanatig, mielőtt válaszolt volna:

-

Az agya. Valaki beszakította a koponyája tetejét, és eltüntette az

agyvelőt. Az arcáról pedig letépték a bőrt.

Nehemia némán bólintott. Mintha csak az előttük lévő csupasz bokrot

bámulta volna. Ráharapott az alsó ajkára, és Celaena figyel mét nem kerülte

el, hogy a barátnője ökölbe szorította a kezét. A hercegnő hosszú, fehér

ruhát viselt. Feltámadt a hűvös szél. Belekapott Nehemia dús, finom

tincseibe. A fürtök közé font aranyszálak hal kan csilingeltek.

-

Sajnálom — szabadkozott Celaena. - Nem kellett volna...

A hátuk mögül nehéz léptek hallatszottak. Mielőtt megpördülhetett

volna, meghallotta egy férfi hangját:

-

Ezt nézd meg!

Feszülten figyelte, ahogy Káin megáll a hátuk mögött, félig az óratorony

árnyékában. Verin, a göndör hajú, mocskos szájú tolvaj állt mellette.

-

Ti meg mit akartok? - förmedt rájuk a lány.

Káin gonoszul elvigyorodott. A napbarnított férfi mintha megnőtt volna

mostanában. Persze, lehet, hogy csak Celaena képzelődött.

-

Attól, hogy úgy teszel, mintha úrihölgy volnál, valójában ma-

radsz, aki vagy - szólalt meg a vadember. Celaena a szeme sarká ból

Nehemiára pillantott. A hercegnő hűvös arckifejezéssel bámulta Ká int.

Összevonta a szemöldökét, és a szája résnyire nyílt.

A vadember azonban nem érte be ennyivel. Most már Nehemiát

bámulta. Még szélesebben elvigyorodott, és elővillantotta ragyogó fehér

fogait:

-

Attól még nem lesz valaki hercegnő, hogy korona van a fején.

Manapság ez már nem elegendő.

Celaena közelebb lépett.

-

Fogd be a mocskos pofádat, különben kiverem a fogaidat! Akkor

majd nem beszélsz ostobaságokat.

Káin hangosan felkacagott. Verin is nevetésben tört ki. A tolvaj

megkerülte a két nőt, és a hátuk mögé helyezkedett. Celaena kihúzta

magát. Nem tudhatta, hogy azok ketten elszánták-e magukat a támadásra.

-

Sokat ugat a herceg ölebe - folytatta Káin. — De vajon harapni is

tud?

Az orgyilkos megérezte Nehemia kezét a vállán. Lerázta magá ról, és

odaállt a katona elé. Olyan közel volt hozzá, hogy megérezte

az arcán a férfi párás leheletét. Celaena testőrei az épületben marad iak.

Nem vették észre, mi történik idekint. Halkan beszélgettek.

-

Majd rájössz, ha el harapom a torkodat - vicsorogta.

-

Miért majd? Miért nem most rögtön azonnal? - gúnyolódott Káin.

— Gyere kicsikém, üss meg! Csapjon le rám a benned tombo ló düh! Engedd

ki magadból a haragot, amit azért érzel, mert kénytelen vagy mellélőni!

Amikor visszafogod magad, és hagyod, hogy én érjek fel elsőként a fal

tetejére. Üssél csak meg, Lillian!

Olyan halkan suttogott, hogy csak a lány hallotta a szavait.

-

Mutasd meg, mit tanultál egy év alatt Távolvégben!

Celaena szívverése majdnem elállt, utána viszont őrülten zakatol ni

kezdett. Káin mindent tud! Tudja, hogy ki a lány, és hogy mire készül.

Celaena nem is mert Nehemiára pillantani. Erősen remélte, hogy a hercegnő

korlátozott nyelvtudása miatt nem értette meg a katona szavait. Verin még

mindig a hátuk mögött ólálkodott.

-

Komolyan azt hiszed, hogy csak egyetlen főnemes van, aki

mindenre hajlandó a győzelem kedvéért? Tényleg bevetted azt, hogy

egyedül a herceged meg a kapitány tudja, hogy ki vagy valójában?

Celaena keze ökölbe szorult. Két ütéssel eltöri az ádámcsutkáját, és

leteríti a földre. Hadd fuldokoljon. Utána már csak egyetlen ütés re van

szükség ahhoz, hogy Verin is mellé kerüljön.

-

Lillian! - szólalt meg Nehemia a birodalom nyelvén. Megragadta a

barátnője karját. - Dolgunk van, menjünk!

-

Nagyon helyes - gúnyolódott Káin. - A gazdasszony Rittyent, a

kutyuska meg szalad utána.

Az orgyilkos keze erősen remegett. Ha megüti Káint... Ha megüti, és

egymás torkának esnek, akkor majd iderohannak a testőrök. Szét- rángatják

őket, viszont utána Chaol megtiltja, hogy újra találkozzon Nehemiával.

Megtörténhet, hogy szobafogságot kap. Eltilthatják attól

is, hogy délutánonként Noxszal eddzen. Ezt végiggondolva a lány szé lesen

elmosolyodott, megmozgatta a vállát, és kedves hangon így szólt:

-

Nyald ki a seggemet, Káin!

A vadember és Verin hangosan felröhögött. A két nő megfordult és

elsétált. A hercegnő erősen fogta barátnője kezét. Nem azért, mert félt vagy

dühbe gurult volna, csupán így akarta a tudtára adni, hogy értette a

helyzetet, meg azt, hogy ő mellette áll. Celaena válaszul megszorította a

vendég kezét. Nagyon régen fordult elő utoljára, hogy bárki is törődött

volna vele. Úgy érezte, hogy ez olyasmi, amihez nagyon könnyen hozzá

tudna szokni.

Chaol a herceg mellett állt, a belső körfolyosó egy árnyékos szegleté ben. A

gyakorló orgyilkost figyelték. A lány iszonyatos erővel ütötte az edzőterem

közepére állított gyakorlóbábut. Megüzente a kapi tánynak, hogy ebéd után

néhány órát az edzőteremben fog tölteni. Chaol meghívta Doriant is, hogy

nézzék meg az edzést. A herceg talán most majd belátja, milyen nagy

veszélyt jelent ez a lány. Nemcsak rá, de mindenkire nézve.

Celaena felmordult. Újabb és újabb ütést zúdított a bábura. Ugyanolyan

ügyesen használta mind a két kezét. Az ütések hango san csattantak. Mintha

pokoli tűz tombolt volna az orgyilkos belsejében. Olyan indulat, amit nem

tudott teljesen kiadni magából.

—

Erősebbnek tűnik, mint amilyen régen volt — szólalt meg halkan

a herceg. - Jó munkát végeztél. Remek az erőnléte.

Celaena valósággal táncolt a bábu körül. Ütött és rúgott, és elkerül te az

elképzelt ellencsapásokat. Őrei az ajtóból kőmerev arccal figyelték.

-

Gondolod, hogy van valami esélye Káin ellen?

A lány lába meglendült. Telibe találta a bábu fejét. Az majdnem felborult.

Ez a rúgás bárkit leterített volna.

- Azt hiszem, ha nem veszíti el a hidegvérét, nem kezd el dühöngeni a

párbaj során, akkor talán igen. Csak hát... Nagyon zabolátlan. És

kiszámíthatatlan. Meg kell tanulnia, hogy uralkodjon önmagán. Főleg pedig

ezen az érthetetlen dühön.

Ez amúgy igaz is volt. Chaol nem tudta, miért tombol ilyen gyű lölet a

lányban. Talán Távolvég miatt? Vagy minden orgyilkos ilyen? Bármi is

legyen az oka végtelen haragjának, Celaena egyszerűen képtelen volt

uralkodni magán.

-

Ez meg ki a fene? - csattant fel Dorian, amikor Nox lépett a csar-

nokba, és odasétált Celaenához. A lány megtorpant. Megdörzsölte

bandázzsal átkötött öklét, majd letörölte az izzadságot a homlokáról,

mielőtt intett volna a tolvajnak.

-

Nox - magyarázta Chaol. - Tolvaj Perranthból. Jóval miniszter úr

bajnoka.

Nox valamit mondott, mire Celaena vihogni kezdett. A fiatalem ber is el

nevette magát.

-

Összebarátkozott valakivel? - csodálkozott Dorian, és felvonta a

szemöldökét, amikor Celaena bemutatott egy ütést Noxnak. - Segít egy

vetélytársának?

-

Mindennap. Általában itt töltik a délutánt, amikor a többiek már

befejezték az edzést.

-

És te megengeded?

A kapitány igyekezett nem törődni a herceg hangjából kiérződő

indulattal.

-

Ha azt akarod, hogy véget vessek neki, akkor megtiltom nekik.

Dorian egy pillanatig némán meredt maga elé.

-

Nem. Hadd gyakoroljon ezzel a fickóval! A többi vetélytársa kö-

nyörtelen fajankó. Szüksége lehet egy szövetségesre.

-

Ez bizony igaz.

Dorian megfordult, és kisietett az erkélyről a mögöttük levő, sötét

csarnokba. Chaol felsóhajtott, ahogy az árnyék elnyelte a herceg hullámzó,

vörös köpenyét. Egyértelmű volt, hogy a barátja féltékeny. Dorian talpraesett

fickó volt, ám ugyanolyan kevéssé tudta eltitkolni az érzelmeit, mint

Celaena. Lehet, hogy nem is volt olyan nagyon jó ötlet idehívni a herceget?

Talán pont az ellenkezőjét érte el annak, amit akart.

Chaol ólmos tagokkal elindult a barátja után. Csak remélni tudta, hogy

Dorian miatt nem kerülnek mindannyian komoly veszélybe.

Néhány nappal később Celaena elmélyülten olvasott egy súlyos, megsárgult

lapokkal teli könyvet. Kényelmetlenül mocorgott a székében. Nem ez volt az

első kötet, amit átnézett. Sajnos ebben is csupa ostoba ságot talált. Ennek

ellenére fontosnak tartotta, hogy többet megtudjon. Xavier holtteste körül

rémjeleket látott. Hasonló jelzéseket fedezett fel az óratorony közelében is.

Igyekezett a lehető legtöbbet megtudni az ismeretlen tettesről. Ki akarta

deríteni, hogy a gyilkos miért és hogyan végzett az áldozataival. Ezzel a nagyon

is valódi fenyegetéssel sokkal egyszerűbbnek tűnt szembeszállni, mint azzal a

titokzatos, megragadhatatlan gonosszal, amiről Elena mesélt. Eddig azonban

sajnos semmi használhatót sem talált. Már káprázott a szeme, amikor

felemelte a fejét, és nagyot sóhajtott. A könyvtárban félho mály uralkodott.

Ha Chaol időnként nem lapozta volna a saját könyvét, a ko mor helyiségben

síri csönd honolt volna.

-

Befejezted? - kérdezte a kapitány, és letette a regényt, amit eddig

olvasott. Az orgyilkos nem árulta el neki, hogy Káin tisztában van a valódi

személyazonosságával. Arról sem beszélt, hogy a titokzatos gyilkosnak

valami köze lehet a rémjelekhez. Egyelőre befogta a száját. A könyvtár

remek menedéknek bizonyult. Itt nem kellett a vetélytársaival, azokkal a

tagbaszakadt állatokkal törődnie. Idebent élvezhette a csendet és a

nyugalmat.

-

Nem - mordult fel, és dobolni kezdett az asztalon.

-

Komolyan megleptél azzal, hogy így töltöd a szabadidődet — je-

lentette ki a kapitány halvány mosollyal. - A saját érdekedben mondom,

jobb, ha ez titokban marad. Ártana a hírnevednek. Talán még Nox is átállna

Káin oldalára.

Halkan felnevetett, ismét kinyitotta a könyvét, és hátradőlt a székben.

Celaena összehúzott szemmel figyelte. Vajon a kapitány torkára forrna a

nevetés, ha tudná, hogy milyen témával foglalkozik? Ami mellesleg még

neki is a hasznára lehetne.

Kihúzta magát. Megsimogatta lábán a csúnya, kék foltot. Chaol igazából

nem is akarta megütni. Erről is ez a fickó tehetett. Dü hös pillantást vetett rá,

ám a kapitány oda sem figyelt rá, elmerülten olvasott.

Könyörtelen edzőtársnak bizonyult. Arra kényszerítette a lányt, hogy a

legkülönfélébb feladatokat hajtsa végre. Kézen állva kellett járnia,

pengékkel zsonglőrködnie... Egyetlen olyan feladat sem akadt, amit ne

csinált volna már azelőtt is, ám ennek ellenére nem töltötte el örömmel a

gyakorlás. Igaz, legalább Chaol nem duzzogott annyira. Mintha tényleg

sajnálta volna, hogy olyan csúnyán megütötte a lábát. Celaena kezdte

megkedvelni a fickót.

Dühösen összecsapta a vaskos kötetet. Minden tele lett porral.

Értelmetlen volt, amit csinált.

-

Mi van már? - méltatlankodott a kapitány.

-

Semmi - mordult rá a lány.

Egészen pontosan mik is ezek a rémjegyek? Honnan származnak? Ami

pedig még ennél is fontosabb, miért nem hallott róluk soha ko rábban? Elena

sírkamrájában is rengeteg ilyen jelet fedezett fel. Egy rég elfeledett korszak

ősi vallása? Miért véstek jeleket egy sírkamra falába? Mi keresnivalójuk volt

egy gyilkosság színhelyén? A kettő között egészen biztosan volt

összefüggés.

Eddig nem túl sok dolgot sikerült kideríteni. Az egyik könyv sze rint a

rémjelek egyfajta ábécéként működtek. Ugyanakkor viszont a kezében

tartott könyv szerint, a rémjelek nem engedelmeskedtek semmiféle nyelvtan

előírásainak. Mindegyik önálló jelkép volt, amit a használójuknak kellett

megfelelő sorrendbe raknia. A jelentésük annak a függvényében változott,

hogy milyen jelek álltak előttük és mögöttük. A rendkívül összetett ábrákat

nehéz volt lerajzolni. Ha nem volt minden vonal pontosan olyan, mint

amilyennek lennie kellett, a jelentésük teljesen megváltozott.

-

Fejezd már be a mérgelődést és a duzzogást! - ugratta Chaol.

Megnézte, hogy mit olvas a lány. Egyikőjük sem hozta szóba Xavier halálát.

A lány hiába nyaggatta a kapitányt további információkért. - Egészen

pontosan mit is olvasol?

-

Semmit - vágta rá újra a lány. Eltakarta a könyv borítóját. Ami kor

azonban meglátta a barna szemek gyanakvó pillantását, na gyot sóhajtott. —

Csak valamit... Valamit a rémjelekről. Tudod, azokról a napórára

emlékeztető szimbólumokról a toronyóra körül. Érde kesnek tűntek, ezért

elkezdtem foglalkozni velük.

Ezzel igazából nem is füllentett túl nagyot. Csendben várta az ifjú

gúnyos, maró válaszát, ám a kapitány befogta a száját. Végül csak ennyit

kérdezett:

-

És? Mitől vagy ennyire elkeseredve?

Celaena duzzogva felnézett a mennyezetre.

-

Semmi használhatót sem találtam. Csak elképesztő és hihetetlen

elméleteket. Még csak nem is sejtettem, hogy ilyesmi létezhet! De miért?

Némelyik könyv szerint a Rém nem más, mint az Erileát összetartó és

irányító erő. Sőt, nemcsak Erileáról beszélnek! Számtalan másik világról is.

-

Már hallottam erről - biccentett a kapitány aztán felemelte a

könyvét. Ennek ellenére a tekintete továbbra is a lány arcára tapadt.

Mindig is azt hittem, hogy a Rém nem más, mint a sors vagy a

gondviselés ősi neve.

-

Én is ezt gondoltam. Ám a Rém tiszteletét nem lehet vallásnak

tekinteni. A földrész északi területein semmiképpen sem. Ráadásul nem

része sem az istennő, sem az alsóbb istenségek kultuszának.

Chaol az ölébe tette a könyvet.

-

Mi értelme van ezzel fáradoznod? Agyadra mentek talán azok a

jelek a kertben? Vagy ennyire unatkozol?

Nem unatkozom, hanem a biztonságom miatt aggódom!

-

Nem. Igen, nagyon érdekes. Némelyik elmélet szerint az anya -

istennő nem más, mint az egyik távoli világ szelleme . Ez a lény valahogy

átjutott egy rémkapunak nevezett valamin, és rájött, hogy Erileának

formára és életre van szüksége.

-

Tartózkodnunk kéne az istenkáromlástól - figyelmeztette a férfi.

Chaol éppen elég idős volt ahhoz, hogy emlékezzen a tíz évvel koráb bi

boszorkányüldözésekre, máglyákra és kivégzésekre. Milyen érzés lehetett

egy olyan király árnyékában felnőni, aki ilyen pusztításra adott parancsot?

Olyan korban élni, amikor egész királyi csalá dokat irtottak ki, amikor

máglyára küldték a látnokokat és a mágia használóit? Átélni, ahogy a

sötétség és a keserűség elönti a világot?

Celaena ennek ellenére folytatta. Úgy vélte, ha szóba önti a gondolatait,

akkor azok talán valahogy felfogható képpé állnak Össze.

-

Az egyik elmélet szerint az élet már az istennő előtt is létezett. Ez

az ősi civilizáció azonban valahogy eltűnt. Talán éppen a rém kapun

keresztül. Ismerjük a romjaikat. Ezek túl régiek ahhoz, hogy a tündérek

keze munkája lehetnének.

El sem tudta képzelni, mindezeknek a dolgoknak mi közük le het a

bajnokok lemészárlásához. Úgy érezte, hogy csak kétségbe esetten kapkod.

A kapitány levette a lábát az asztalról, és letette a könyvet.

-

Lehetek őszinte hozzád? - kérdezte, és közelebb hajolt. Ugyanezt

tette Celaena is. Chaol suttogva folytatta. - Úgy beszélsz, mint egy dühöngő

elmeháborodott.

A lány dühösen felhorkant. Hátradőlt.

-

Nehogy már rossz néven vedd tőlem, amiért érdekel a világunk

története.

-

Ahogy te magad is mondtad, ezek az elméletek elképesztőek és

hihetetlenek - biccentett Chaol, és látszólag újra olvasni kezdett. Nem is

nézett a lányra, amikor így folytatta. - Még egyszer kérdezem, miért vagy

ennyire elkeseredve?

Az orgyilkos megdörgölte a szemét.

-

Hát azért - mondta szinte már panaszosan -, mert nem kapok

egyenes választ arra a kérdésre, hogy micsodák is egészen pontosan ezek a

rémjelek. Azt meg végképp nem értem, hogy mi a fenét ke resnek éppen itt,

ebben a kertben.

A király parancsára kiirtották a varázslókat. Akkor pedig hogyan

maradhattak meg a rémjelek? Egész biztosan fontos nyom, hogy ilyen

szimbólumokra bukkant a gyilkosság színhelyén is.

- Valami mást kéne találnod, amivel leköthetnéd magad a sza-

badidődben! - ugratta a kapitány, aki közben visszabújt a könyvébe.

Általában a testőrök ücsörögtek itt, Celaena mellett a könyvtárban. Napról

napra hosszú órákon keresztül tartották szemmel. Mégis mi keresnivalója

volt itt a kapitánynak? A lány elmosolyodott. Nagyot dobbant a szíve.

Utána viszont újra az asztalon heverő könyveket kezdte el bámulni.

Ismét átgondolt mindent, amit eddig sikerült megtudnia. Ott voltak ugye

ezek a rémkapuk. A kifejezés gyakran felbukkant, ha valamelyik szerző a

rémjelekről beszélt. Celaena viszont azelőtt még sohasem hallott róluk.

Csupán néhány nappal ezelőtt bukkant rá erre a fogalomra. Meglehetősen

érdekesnek tűnt. Hiába kezdett el kutatni, hiába ásta keresztül magát a

megsárgult tekercsek tengerén, a kapott válaszoknak nem volt semmi

értelme. Csupán újabb elméletekkel ismerkedett meg.

A kapuk egyszerre voltak valódi és láthatatlan dolgok. Emberi szem nem

láthatta őket, ám a rémjegyek segítségével elő lehetett hívni, és keresztül

lehetett jutni rajtuk. Más világokba biztosítottak átjárást. Ezek némelyike jó,

míg egy részük gonosz volt. A túloldalról is nyitva állt az út. Az idegen

birodalmak lényei így átosonhattak Erileába. Pontosan ez volt az oka annak,

hogy olyan sok különös és szörnyűséges lény létezett a világban.

Celaena egy újabb vaskos kötetet húzott maga elé. Savanyúan

elmosolyodott. Mintha csak valaki a gondolataiban olvasott volna. A jókora

fekete kötet címlapjára kopott, ezüst betűkkel írták a címet: Az eleven halottak.

Szerencsére a kapitány nem figyelt fel rá, hogy mit olvas a foglya. Csak

hát...

Nem emlékezett, hogy levette volna ezt a könyvet a polcról. Olyan volt a

szaga, mint a termőföldnek. Celaena fintorogva kinyitotta.

Gyorsan lapozni kezdte. Arra volt kíváncsi, hogy talál-e benne utalást a

rémjelekre, vagy éppen a rémkapura. Nem talált. Ezek helyett viszont

valami sokkal érdekesebbre bukkant.

Egy felkavaró, félig elrohadt arc vigyorgott rá az egyik képről. A

csontról lerohadt a hús. Hirtelen mintha lehűlt volna a levegő. Celaena

megdörzsölte a karját. Hol a fenében találta ezt a könyvet? Hogyan úszhatta

meg a könyvégetést? És egyáltalán, tíz évvel ez előtt hogyhogy nem került

az összes ilyen könyv a tisztítótűz lángjai közé?

Valósággal didergett a hidegtől. A szörnyeteg beesett, háborodott

tekintetében gyilkos rosszindulat csillogott. Mintha csak Celaenát bámulta

volna. Gyorsan bezárta a könyvet, és jó messzire eltolta magától. Ha a

király tudta volna, hogy ilyen könyvek vannak a könyvtárában, akkor már

rég felégette volna az egészet. Ellentétben Orynth nagykönyvtárával, itt

nem akadtak tudós mesterek, akik megmentették volna a felbecsülhetetlen

értékű könyveket. Chaol tovább olvasott. Hirtelen felmordult valami.

Celaena azonnal a könyvtár hátsó része felé fordult. Libabőrös lett a

könyörtelen, állatiasan éles hangtól.

-

Nem hallottál valamit? - kérdezte.

-

Mikor mehetünk már végre innen? - hangzott Chaol válasza.

-

Ha majd ráuntam az olvasásra - felelte a lány. Visszahúzta maga

elé a komor kötetet. Gyorsan átlapozott a halott szörnyűség rémisz tő

képmásán, és közelebb húzva magához a gyertyát, olvasni kezdte a

különféle rémségek leírásait.

Ekkor éles, kaparó hangot hallott. Egészen közelről. Mintha vala ki a

lábuk alatt kaparászta volna a padlót. Celaena becsapta a köny vet, és

felpattant az asztal mellől. A karján felállt a szőr, és kis híján nekiesett a

szomszédos asztalnak, ahogy feszülten megpördült.

Felkészült a támadásra. Arra, hogy lecsap rá egy kéz, egy szárny, egy

agyarokkal teli, vicsorgó száj. Hogy valami megragadja.

-

Érezted te is? - kérdezte Chaoltól. A férfi lassan, rosszindulatúan

elvigyorodott. Felemelte a tőrét, majd a hegyét végighúzta a már-

ványpadlón. Újra felhangzott az előbbi hátborzongató hang.

-

Fene ette idióta - hördült fel a lány. Felkapott két nehéz könyvet

az asztalról, és kiviharzott a könyvtárból. Gondosan odafigyelt arra, hogy

Az eleven halottakat otthagyja a félhomályban.

CELAENA ÖSSZEVONT SZEMÖLDÖKKEL megpróbálta eltalálni a fehér

golyót. Könnyedén fogta a dákót, miközben bal kezét megtámasz totta a

biliárdasztal posztóborításán. Ügyetlen mozdulattal meglendítette a kezét.

A hosszú farúd előrelendült. Megint melléütött.

A lány káromkodva újra próbálkozott. Most ugyan eltalálta a golyót, ám

az csupán vonakodva kezdett el gurulni. Oldalra gördült, és bágyadtan

nekikoccant egyik színes társának. Most legalább el talált valamit. Az ostoba

játékkal már így is több sikert ért el, mint a rémjelek kutatásával.

Már este tíz óra is elmúlt. Annyira elege volt mindenből. Kikap -

csolódásra volt szüksége az edzéssel és kutatással eltöltött órák után. Nem

akart Káinon és Elenán sem töprengeni. Ebben a szobában keresett

menedéket. Túl fáradt volt ahhoz, hogy zenéljen. Egye dül meg hogyan

kártyázott volna? Úgy tűnt, nem maradt más választá sa, mint hogy

kipróbálja a biliárdozást. Lelkes elszántsággal felka pott egy dákót, és azt

gondolta, hogy nem lesz túl nehéz kitanulnia a játékot.

Megkerülte az asztalt, és újra elhelyezkedett. Melléütött. Vicso-

rogni kezdett, és kettétörte a dákót a térdén. Összeszedte magát. Még

csak egyetlen órája próbálkozott. Mire éjfélt üt az óra, már a biliárd

nagymestere lesz! Vagy kitanulja ezt a nevetséges játékot, vagy tűzi -

fát hasogat az asztalból. Amin majd elevenen elégeti Káint.

Hatalmas erővel megtaszította a dákót. Akkorát csapott a golyó -

ra, hogy az nekivágódott az asztal hátsó falának. Három színes go -

lyót is ellökött maga elől, majd telibe találta a hármas számú golyót,

ami azonnal belegördült az egyik lyukba.

Illetve csak a pereméig jutott. Ott viszont megállt.

Celaena dühösen káromkodni kezdett. Odarohant a makacs go -

lyóhoz. Átkozódva szidni kezdte a golyót, majd két kézzel megragad -

ta a dákót, és középen ráharapott. Vicsorogva dühöngött. Amikor

végre elhallgatott, megragadta a golyót, és belepottyantotta a nyí-

lásba.

- Ahhoz képest, hogy te vagy a világ legfélelmetesebb orgyilkosa,

elképesztően ügyetlenül játszol - szólalt meg Dorian hangja. A fiatalember

belépett az ajtón.

A lány sikkantott, és a herceg felé pördölt. A fiatalember könnyű

zubbonyt és nadrágot viselt. Nem fogta össze a haját. Nekitá maszkodott az

asztalnak, és szélesen elvigyorodott, amikor meglát ta, hogy Celaena arca

tűzpirossá vált.

- Ha fenséged sértegetni akar, akkor jobb, ha rögtön távozik, különben...

Az orgyilkos dühösen felemelte a biliárddákót, ám beérte azzal, hogy egy

obszcén mozdulattal fejezze be a mondatát.

A herceg felgyűrte az ingujját, majd levett egy másik dákót a fali

tartóból.

-

Fogod még rágcsálni azt a dákót? Mert, ha igen, akkor előtte

szeretném idehívni az udvari festőt. Ez egy olyan látvány, amit fel tétlenül

meg kell örökíteni.

-

Ne merészeljen gúnyolódni velem!

-

Ne legyél már annyira komoly! - nevetett a herceg. Egy köny-

nyed és elegáns mozdulattal eltalált egy zöld golyót. Az egyből el tűnt az

egyik lyukban. - Annyira aranyos vagy, amikor füstölögsz a dühtől.

Megkönnyebbülten fellélegzett, mikor a lány is elnevette magát.

-

Fenséged nagyon tréfás kedvében van - mondta. - Én viszont igen

dühös vagyok.

Celaena az asztal fölé hajolt, és célba vette az egyik golyót. Nem sikerült

eltalálnia.

-

Hadd mutassam meg, hogyan kell!

A herceg átsétált a lány oldalára. Letette a saját dákóját, és elvette

Celaenáét. Megbökte, hogy álljon kicsit arrébb, odaállt arra a helyre, ahol az

előbb még a lány volt. Valamiért hevesebben kezdett el dobogni a szíve.

-

Látod, ahogy mutató- és hüvelykujjal tartom a dákót? Csupán

ennyit kell tenned...

Celaena arrébb lökte a herceget, és kikapta a kezéből a farudat.

-

Tudom, hogy hogy kell tartani, fenséges fajankó.

Ismét meglendült a keze, de újra elhibázta.

-

Rossz a testtartásod. Így nem fog menni. Várj, megmutatom, hogy

kell állnod!

Ennél elcsépeltebb és ócskább trükköt bizonyára nem ismertek a

biliárdozók. A herceg azonban határozottan a lány mögé állt, és

mintha csak átölelte volna, megfogta a dákó végét. A másik kezét Celaena

tenyerére fektette. Ráigazította ujjait a farúdra, majd könnyedén megfogta a

csuklóját. Erezte, hogy közben az arcát elönti a forróság.

A szeme sarkából a lányra pillantott. Megkönnyebbülve látta, hogy az

orgyilkos arca legalább olyan vörösen lángol, mint az övé. Talá n még

jobban is.

-

Kérem, fejezze be a tapogatást, és mutassa, hogy mit kell ten nem!

Különben kitépem a szemgolyóit, és felnyomok a helyükre egy- egy ilyen

biliárdgolyót.

-

Nézd csak! Semmi mást nem kell tenned...

A fiatalember útmutatását követve, Celaena könnyedén eltalálta a golyót.

Az begurult a sarokba, és eltűnt a lyukban. A herceg gúnyos félmosollyal

arrébb lépett.

-

Látod? Ha megfelelően csinálod, akkor menni fog. Próbáld meg

újra!

Felemelte a saját dákóját. Az orgyilkos ingerülten felmordult, de felvette

a helyes testtartást, célzott és lökött. A golyó rázúdult a töb bire. A

biliárdasztalon elszabadult a káosz. De legalább eltalált vele egy másik

golyót. A herceg felkapta a háromszöget, és felmutatta a levegőbe.

-

Kihívhatlak egy játszmára?

Hajnali kettőre járt az idő, mikor befejezték. A herceg csemegék és

édességek valóságos hegyét hozatta a szobába. A lány ugyan tiltako zott egy

kicsit, de aztán gátlástalanul felfalt egy hatalmas adag cso koládétortát,

majd megette a herceg adagjának a felét is.

Dorian persze minden játszmát megnyert, ám vendéglátója ezt igazából

észre sem vette. Ha sikerült eltalálnia egy golyót, akkor hosszan és lelkesen

hencegni kezdett. Ha viszont mellélökött, akkor talán még a pokol tüze is

halványnak tűnt a lány szájából előtörő káromkodás hevességéhez képest.

A herceg nem emlékezett rá, hogy valaha is ennyit nevetett volna.

Amikor Celaena már nem káromkodott, és túljutott a duzzogáson is,

akkor a könyvekről beszélgettek. Olyanokról, amelyeket mind a ketten

olvastak. A lánynak be nem állt a szája. Dorian úgy érezte, mintha az

orgyilkos hosszú évek némasága után szólalt volna meg. Talán attól tartott,

hogy újra el fog némulni? Celaena elképesztően okosnak tűnt. Mindent

megértett, még ha a herceg történelemről, vagy éppen politikáról beszélt is.

Igaz, közben fennen hangoztatta, mennyire utálja ezeket a témákat. A

színházról pedig elképesztően sokat tudott. A herceg azon kapta magát,

hogy meghívta a lányt, a próbatétel után menjenek el együtt megnézni egy

darabot. Ekkor mind a ketten zavartan elhallgattak. A csend azonban nem

tartott sokáig.

Dorian elhevert egy kényelmes karosszékben. Hátrahajtotta a fe jét.

Celaena a szemközti heverőn feküdt. Miközben a herceget bá multa, a két

lába a heverő karfájáról lógott lefelé. Félig leengedett szemhéjjal a tűz felé

fordult.

-

Mi jár a fejedben? — kérdezte a fiatalember.

-

Nem is tudom - hangzott a válasz. Celaena a heverő támlájá nak

nyomta a homlokát. - Gondolja, hogy véletlen egybeesés Xavier és a másik

bajnok halála?

-

Talán. Mégis mi lenne a különbség?

-

Hát semmi - legyintett lustán a lány. - Ne is törődjön vele!

Mielőtt a herceg bármit is kérdezhetett volna, az orgyilkos elaludt.

Nagyon szívesen megtudott volna többet is a lány múltjáról. Chaol csak

arról számolt be, hogy az orgyilkos Terrasenből származik. Meg hogy a

családja halott. Még csak el sem tudta képzelni, hogy milyen lehetett az

élete. Hogyan került az orgyilkosok közé? Miként tanult meg zongorázni...

Titok titok hátán.

Mindent tudni akart róla. Bárcsak kiöntené a szívét! Dorian fel állt, és

nyújtózkodni kezdett. Visszarakta a dákókat a polcra, elrendezte a golyókat,

majd megállt a szendergő orgyilkos mellett.

Gyengéden megrázta, mire a lány halkan nyöszörögve tiltakozni kezdett.

-

Felőlem aludhatsz a heverőn, de reggel minden tagod fájni fog.

Celaena csukott szemmel feltápászkodott, és odavánszorgott a

hálószoba ajtajához. Kis híján lefejelte az ajtófélfát. A herceg udvariasan

úgy vélte, segítenie kell, mielőtt a lány összetörne valamit. Gyengéden

megfogta a karját, és bevezette a hálószobába. Igyeke zett nem odafigyelni a

tenyere alatt érzett puha, meleg bőrre. Csendben figyelte, ahogy a lány

elvonszolja magát az ágyáig. Celaena valósággal rázuhant a takaróra.

-

Itt vannak a könyvei - morogta, és az ágy mellett felhalmozott

kötetekre mutatott. A herceg lassan beljebb lépett. A lány csu kott szemmel

feküdt. A szobában három gyertya égett. A fiatalember felsóhajtott, és

elfújta a lángjukat. Csak utána lépett oda az ágyhoz. Vajon alszik már?

- Jó éjszakát, Celaena! - szólalt meg halkan. Most először szólította a

nevén az orgyilkost. Egyáltalán nem esett a nehezére. A lány válaszul

érthetetlenül motyogott valamit. Meg sem moccant. A nyakában megcsillant

valami. Egy nyaklánc. Dorian úgy vélte, mintha már látta volna korábban is.

Búcsúzóul körülnézett a hálószobában, aztán felvette a könyveit, és kijött.

Ha Celaena lesz az apja bajnoka, és később visszanyeri a szabadsá gát,

vajon akkor is megmarad ilyennek? Vagy csupán színészkedik? Csak azért,

hogy megszerezze, amit akar? A herceg képtelen volt elhinni, hogy

képmutatás az egész. Azt akarta hinni, hogy a lány nem csak színészkedik.

A palota csendes és sötét volt, amikor elindult vissza a lakosztá lya felé.

MÁSNAP CELAENA KARBA TETT KÉZZEL figyelte, ahogy Káin Sírral vív. A

következő próbára délután kerül sor. Káin tehát tudja, hogy kicsoda is

valójában a vetélytársa. Nem segített a képmutatás, a sze repjátszás és az

sem, hogy nagyon visszafogta magát. Az ellenfele egyszerűen kiröhögte.

Összeszorított szájjal figyelte a gyorsan mozgó harcosokat. Hangosan

csengett Káin és Sír kardja. Ez az erőpróba meglehetősen egy szerűnek tűnt.

Mindenkinek vívnia kellett a párjával. Aki nyer, azt nem küldik el. A

vesztesek teljesítményét viszont maga Brullo ítéli meg. A legrosszabbul

szereplő harcost ki fogják dobni.

Sírnak becsületére legyen mondva, sikerült tartania magát Káin ellen.

Persze ez akkora erőfeszítést igényelt, hogy az orgyilkosnak már remegett a

térde. Nox a lány mellett állt. Felszisszent, amikor Káin megtaszította az

ellenfelét. Sír majdnem hanyatt esett.

A vadember az egész küzdelem során vigyorgott. Még csak nem is

lihegett. Celaena ökölbe szorított kézzel figyelte. Olyan erővel nyomta neki

a bütykeit a csípőjének, hogy megfájdult a csontja. Acél

villant, és Káin pengéje hajszálnyival torpant meg Sír torka előtt. A

himlőhelyes arcú orgyilkos rávigyorgott a győztesre. Jól látszottak rothadó

fogai.

-

Remek voltál, Káin! - jelentette ki Brullo, és tapsolni kezdett.

Celaena érezte, hogy mindjárt felrobban a feje. Megpróbált lehig gadni.

-

Legyél óvatos, Káin! - szólalt meg Verin hangja a közelből. A

göndör hajú tolvaj a lányra vigyorgott. Celaena mérsékelt lelkese dést sem

mutatott, amikor megtudta, hogy Verinnel kell megmér kőznie. Igaz, így

legalább Noxot elkerülte. - A kislány szeretné kipróbálni, hogy mit tudsz.

-

Vigyázz a pofádra, Verin! - csattant fel lángoló tekintettel Nox.

-

Hogy mi van? - hördült lel Verin. A teremben most már mindenki

őket nézte. A többi jelölt is. Pelor eddig ott állt a közelükben. Most sietve

elhátrált. Okos fiú.

-

A szárnyaid alá vetted a lánykát? — gúnyolódott Verin. — Üzletet

kötöttetek? Szétteszi a lábát, te pedig véded a hátát edzés közben?

-

Fogd be a pofád, átkozott disznó! - kiáltotta Celaena. Chaol és

Dorian eddig hátrább támaszkodtak a falnak. Most elindultak a pást felé.

-

Mert különben mi lesz? — kérdezte Verin, és a lány elé állt. Nox

kihúzta magát, és a keze elindult a kardja markolata felé. Celaenának esze

ágában sem volt meghátrálni.

-

Mert különben kitépem a nyelvedet.

-

Ebből elég legyen! - bömbölte Brullo. - Majd a páston elintézitek.

Verin. Lillian. Gyerünk!

Verin mosolya egy kígyónak is a dicsőségére vált volna. Káin hát ba

veregette a cimboráját, amikor az belépett a krétával rajzolt körbe. Kihúzta

a kardját.

Nox megszorította a lány vállát. Celaena a szeme sarkából látszott, hogy

Chaol és Dorian is feszülten figyel. Nem törődött velük.

Elege volt mindenből. Unta már a képmutatást és a szerepjátszást. Elege

volt Káinból is.

Verin felemelte a fegyverét. Egy fejmozdulattal félresöpörte sző ke

fürtjeit a szeme elől.

-

Na, mutasd, hogy mit tudsz!

Celaena mozgásba lendült. Esze ágában sem volt kihúzni a kardját a

tokjából. Verin szélesen elvigyorodott, és feljebb emelte a pen géjét.

Lecsapott a karddal, ám Celaena megelőzte. Az ökle telibe találta

ellenfele alkarját. Verin elejtette a kardot. A lány jobb keze élével lesújtott

ellenfele bal karjára is. Félresöpörte maga elől. Verin hátra- tántorodott. így

sem tudta elkerülni a mellkasát telibe találó rúgást. Nem egyszerűen

hanyatt zuhant, de félig kirepült a ringből. Ezzel azonnal kiesett. A

csarnokban dermedt csend támadt.

-

Legközelebb, ha gúnyolódsz velem — vicsorgott Celaena Verinre

akkor a lábam helyett a kardom hegyét érzed majd a melle den.

Megfordult, és farkasszemet nézett a döbbenten bámuló Brullóval.

-

Szeretnék valamit világossá tenni, fegyvermester - mondta, mi-

közben elsétált az idős férfi mellett. - Ha azt akarja, hogy megizzadjak,

akkor igazi férfiak ellen állítson ki.

Ellépett a vigyorgó Nox mellett, és csupán Káin előtt torpant meg.

Felemelte a fejét, és a vadember képébe bámult. Káint akár jóképűnek is

lehetett volna tartani, ha nem lett volna egy mocskos szemétláda.

Édesdeden a harcosra mosolygott.

Na, itt vagyok - dorombolta, és a hangjából csak úgy csöpögött a

méreg. - Tudod, az a kiskutya.

-

Hallom ám az ugatásodat - válaszolta a férfi, és fekete szeme na-

gyot villant. Celaena legszívesebben kardot rántott volna, de meg őrizte a

nyugalmát.

-

Fogsz majd te is ugatni, ha én nyerem meg a versenyt.

Mielőtt a férfi válaszolhatott volna, otthagyta, és elindult a vizesasztal

felé.

Utána már csak Nox merte megszólítani. Meglepő módon Chaol ezúttal

nem szidta össze.

Miután ép bőrrel megúszta az erőpróbát és visszament a szobájába,

Celaena a Résvárat övező hegyek felől érkező első hópihéket bámulta. Az

apró, fehér kristályok a közeledő vihar érkezését jelezték. Késő délután a

nap fénye mintha csak egy ónfal mögül szivárgott volna elő. A felhőket

sárgásszürke színűre festette. Az égbolt meglepően világosan ragyogott.

Mintha csak egy álomban járt volna. Úgy tűnt, hogy a látóhatárt elnyelték

a hegyek. Celaena egy üvegből készült világ rabja volt.

Eljött az ablak mellől. Megállt a faliszőnyeg előtt, és alaposan

szemügyre vette Elena királynő képmását. Azelőtt milyen sokszor

álmodozott kalandról, régi varázsigékről és gonosz királyokról. Azt

azonban nem gondolta, hogy ilyen lesz a valóság. Küzdenie kell a

szabadságáért. Régebben mindig azt gondolta, hogy valaki majd kiáll

mellette. Segítői lesznek. Egy hűséges barát, egy félkarú kato na vagy

valaki. Sosem hitte volna, hogy ennyire... magányos lesz.

Bárcsak itt lett volna Sam! Ő bezzeg mindig tudta, hogy mit kell tenni.

Vigyázott a lányra, akár tetszett neki, akár nem. Celaena bár- mit a világon

odaadott volna azért, ha Sam itt lehetett volna vele.

A könnyeivel küszködve megérintette az amulettet. A fém kellemesen

meleg volt az ujja alatt. Valamiért ez megvigasztalta. Hátrább lépett, hogy

jobban lássa az egész falszőnyeget.

Középen egy gyönyörű, az életerőtől majd kicsattanó szarvasbika állt.

Félrehajtott fejjel nézte Elenát. Ez a fejedelmi állat volt Terrasen királyi

házának a címerállata. Azt a királyságot Brannon, Elena apja alapította. A

faliszőnyeg világossá tette, hogy Adarlan királynője a szívében még mindig

Terrasen gyermeke. Ugyanúgy, mint Celaena esetén, nem számított, hogy a

sors hova vetette Elenát, Terrasent mindig is megőrizte magában.

A szél egyre hangosabban üvöltött. Az orgyilkos nagyot sóhajtott,

megcsóválta a fejét, és elfordult.

Keresd meg a palotában gyökeret vert gonoszt... De hát ezen a világon

éppen az a férfi volt a leggonoszabb, aki mindenek fölött ural kodott.

Jóval arrébb, a kastély egyik pompás csarnokában Kaltain Rompier

bágyadtan tapsolt, amikor az akrobaták befejezték az előadásukat. Végre

véget ért a műsor. Cseppnyi lelkesedést sem érzett amiatt, hogy órákon

keresztül rikító ruhába bújtatott jobbágyok szökdécselését bámulta.

Georgina királynő azonban nagyon is élvezte az előadást, és kegyesen

meghívta Kaltaint, hogy a trón mellett ülve élvezhesse az akrobatá k

mutatványait. Ez bizony nagy megtisztelés- nek számított. Perrington

közbenjárása kellett hozzá.

Kaltain pontosan tudta, mennyire vágyik rá az öreg herceg. Ha nagyon

akarná, akkor könnyedén el tudná érni azt is, hogy a férfi há zassági

ajánlatot tegyen neki. Akkor pedig hercegné lenne a nemes

kisasszonyból. Csakhogy Kaltain most már nem érte be ennyivel. Addig

nem, amíg Dorian nem nősül meg. Mostanában állandóan fájt a feje. Az

egész múlt hét szenvedés volt, ma pedig mintha hangos kiabálás dübörgött

volna a koponyája mélyén: Nem elég! Nem elég! Nem elég! A sajgó fájdalom már az

álmaiba is beszivárgott. Olyan elképesztően valósághű rémálmok kínozták,

hogy ébredésekor azt sem tudta, hol van.

-

Hát ez nagyon szórakoztató volt, felséges királyné - szólalt meg,

miközben a mutatványosok összeszedték a holmijukat.

-

Tényleg nagyon izgalmas volt. Ugye, hogy az volt? - felelte jó-

kedvűen a királyné. Zöld szeme valósággal ragyogott, amikor ráne vetett a

kisasszonyra. Csakhogy ebben a pillanatban ismét éles fáj dalom hasított

Kaltain fejébe. Ökölbe szorított kezét éppen csak el tudta rejteni

narancssárga díszruhája redői között.

-

Bárcsak Dorian herceg úr is láthatta volna őket! - szólalt meg nagy

nehezen. — Ő hercegi fensége éppen tegnap említette, milyen nagy

örömmel tölti el, ha itt lehet a királyné udvarában.

Könnyen ment a hazudozás, és ráadásul mintha a fájdalom is csökkent

volna a fejében.

-

Dorian ezt mondta? - csodálkozott Georgina királynő.

-

Ez meglepi felségedet?

-

Azt hittem, a fiam nem kedveli az effajta szórakozást - felelte az

idősebb nő, és a mellére szorította a kezét.

-

Számíthatok arra, hogy felséged nem mondja el senkinek?

suttogta Kaltain.

-

Mit nem mondok el senkinek? — suttogta vissza a királyné.

-

Hát, szóval, Dorian herceg elárult nekem valamit.

-

Mit mondott a fiam? - tudakolta a királynő, és megérintette a kis-

asszony karját.

- Azt mondta, jó oka van annak, hogy viszonylag ritkán jön el felséged

udvarába. A herceg ugyanis nagyon félénk teremtés.

A királynő kiegyenesedett. Eltűnt a fény a szeméből.

Ó, ezt már nekem is elmondta százszor. Azt reméltem, hogy valami

érdekes dolgot hallok tőled, Kaltain úrnő. Például azt, hogy a fiam

megtalálta a jövendőbelijét. Hogy megkedvelt egy hölgyet.

A kisasszony arcát elöntötte a forróság. Mintha csak könyörtelen fogak

martak volna a fejébe. Bárcsak rágyújthatott volna a pipájára. Esélye sem

volt rá, hogy néhány óránál hamarabb elszabadulj on az udvarból. Addig a

legnagyobb illetlenségnek számított volna a királynő távozása előtt eljönni

innen.

-

Úgy hallottam — suttogott tovább a királynő. - Hogy van itt egy

ifjú hölgy. Csakhogy senki sem tudja, hogy ki lehet az. Vagy,

ha meg is hallják a nevét, akkor az cseppet sem tűnik ismerősnek. tudod, hogy

ki lehet az?

- Nem, királyi felség — válaszolta fogvicsorogva Kaltain. Figyelnie

kellett, nehogy a csalódottság kiüljön az arcára.

-

Milyen kár. Biztosra vettem, hogy ha valaki, akkor te majd tud ni

fogod. Nagyon talpraesett lányka vagy, Kaltain.

-

Köszönöm, felséges királynő! Annyira kedves hozzám.

Dehogyis! Kiválóan meg tudom ítélni az emberek jellemét.

Egyből tudtam, hogy te párját ritkító személyiség vagy. Abban a

pillanatban, ahogy megérkeztél az udvaromba. Perringtonnál csekélyebb

személyiség nem is volna méltó hozzád. Milyen kár, hogy nem korábban

találkoztál az én Dorianommal!

Nem elég, nem elég, énekelte a kín hangja. Eljött a döntő pillanat.

- Hiába találkoztam volna korábban vele - kuncogott Kaltain. - Fel-

séges királynőm biztosan nem egyezett volna bele a kapcsolatunkba.

Nekem túlságosan is alacsony a rangom ahhoz, hogy a fia felfigyelhessen

rám.

-

Szépséged és gazdagságod feledteti alacsony származásod.

-

Hálás köszönetem, felséges királynő! - vágta rá Kaltain hevesen

dobogó szívvel.

Ha a királynő kedveli... A nemes kisasszony azonban képtelen volt

befejezni a gondolatot, mert az uralkodónő kényelmesen elhelyezkedett a

trónján, és kettőt tapsolt. Kezdetét vette a muzsika. Kaltain azonban

semmit sem hallott.

Perrington megnyitotta a királyi udvar kapuit. Most már csak rajta

múlott, hogy kihasználja a lehetőséget.

- Mié rt ne m összpontosítasz?

- De hiszen összpontosítok! - morogta Celaena, és még hátrább húzta

az íj húrját.

- Na akkor mutasd, hogy mit tudsz! — csattant fel Chaol, és az elha-

gyott folyosó túlsó végében felállított, éppen csak hogy látszó céltábla felé

mutatott. Az annyira messze volt, hogy bárki tudását meghaladta volna,

hogy eltalálja. Kivéve persze Celaenáét. — Lássuk, mire mész vele!

A lány a szemét forgatta, és még jobban megfeszítette a hátát. Az íj húrja

érezhetően remegett a kezében, és most hajszálnyival feljebb emelte a

nyílvessző hegyét.

- Balra, mellé fogsz lőni. A falat találod el - méltatlankodott ösz-

szefont karral Chaol.

- Majd jól fejbe verlek, ha nem fogod be végre a szádat - vágott visz-

sza a lány, és kissé félrehajtotta a fejét, hogy a kapitány szemébe néz hessen.

A testőr felvonta az egyik szemöldökét. Celaena még mindig őt bámulta,

amikor kárörvendően elmosolyodott, és oda sem nézve elengedte a húrt.

A nyílvessző szinte nesztelenül süvített keresztül a folyosó kőfalai

között, majd tompa csattanással bevágódott a célba. Egyikőjük sem

törődött vele. A tekintetük még mindig egymásba tapadt. Chaol szeme

körül sötét karikák látszódtak. Xavier halála óta három hét telt el. Lehet,

hogy nem aludt azóta?

Mert bizony Celaena azóta képtelen volt rendesen aludni. A leg- kisebb

zajra is felriadt, ráadásul a kapitány képtelennek bizonyult kideríteni, hogy

ki csapott le egymás után a jelöltekre. Az orgyilkost a tettes személye legalább

annyira érdekelte, mint az alkalmazott módszer. Hogyan döntötte el a gyilkos,

hogy kivel végez? Képtelenség volt bármilyen összefüggést felfedezni. Most

már öt jelölttel végzett. Az elhunytakban egyetlen közös vonás akadt:

mindannyi- an részt vettek a próbatételen. Celaena nem jutott el egyetlen

másik tetthelyre sem, így nem láthatta, hogy ott is rémjeleket festettek-e

vérrel a falra. Nagyot sóhajtott, és kilazította a vállát.

-

Káin tudja, hogy ki vagyok — szólalt meg halkan, és leengedte az

íjat. A fiatalember arca kifejezéstelen maradt.

-

Honnan?

-

Perrington elmondta neki. Káin pedig nekem.

-

Mikor?

A kapitány soha korábban nem tűnt ennyire komolynak. Celaena érezte,

hogy elönti az együttérzés.

-

Pár nappal ezelőtt - hazudta szemrebbenés nélkül. Valójában már

hetek is elteltek a szóváltásuk óta. - Lent voltam a kertben Nehemiával. Ne

aggódj, vigyáztak rám az őreim! Káin odajött hozzánk. Mindent tudott

rólam. Azt is tudja, hogy visszafogom magamat a többi jelölt között.

-

Az alapján, amit elmondott, a többi jelölt is tudja, hogy ki vagy?

Nem - felelte a lány. - Nem hiszem, hogy tudnák. Noxnak egész

biztosan halvány fogalma sincs róla.

Chaol megmarkolta a kardját.

Nem lesz semmi baj. Csupán a meglepetés előnye siklott ki a

kezünkből. Ez minden. Ennek ellenére legyőzöd majd Káint a döntőben.

Celaena kis híján elmosolyodott.

- Figyelj csak! Pontosan úgy beszélsz, mint aki kezd hinni bennem.

Csak nehogy elbízd magad!

A férfi már akart volna mondani valamit, ekkor azonban a ke-

resztfolyosó felől rohanó léptek zaja közeledett. Két testőr torpant meg

előttük. Tisztelegtek. Chaol kivárta, hogy visszanyerjék a lélegzetüket,

aztán megkérdezte:

- Mi történt?

Az egyik őr, egy ritkuló hajú, idősebb férfi, még egyszer tisztelgett, és

kinyögte:

- Kapitány úr... Szükség van rád.

Chaol arckifejezése változatlan maradt, ám kihúzta magát és felszegte a

fejét.

- Mi történt? - ismételte meg. Túl gyorsan beszélt ahhoz, hogy azt a

látszatot kelthesse, mintha sikerült volna megőriznie a nyugalmát.

- Még egy hulla - válaszolta az őr. - A cselédek folyosóján.

A másik testőr, egy karcsú, finom arcú fiatalember, holtsápadtan

bólintott.

- Te is láttad a hullát? — kérdezte tőle Celaena. Az őr bólintott.

- Mennyire friss?

Chaol dühös pillantást vetett a lányra. Az őr viszont válaszolt:

-

Azt gondoljuk, hogy múlt éjjel történhetett. A vér már félig

megszáradt.

Chaol tekintete a semmibe meredt. Lázasan törte a fejét azon, hogy

mitévők legyenek. Kihúzta magát.

-

Be akarod bizonyítani, hogy milyen jó vagy? - kérdezte az or-

gyilkostól. Celaena csípőre tette a kezét.

-

Miért kellene bizonygatnom?

A kapitány intett a testőröknek, és a nyomukba szegődött.

-

Gyere velem! - szólt hátra a válla fölött. A lány - annak ellené- re,

hogy egy hulla várt rájuk - elmosolyodott, és a nyomába eredt. Közben

persze gyors pillantást vetett a céltáblára.

Chaolnak amúgy igaza volt. Tényleg nem találta el a céltábla kellős

közepét. A nyílvessző egy jó tenyérnyivel balra ment.

Szerencsére valaki már megpróbálta helyreállítani a rendet, mielőtt

odaértek volna. Chaolnak még így is bámészkodó őröket és szolgákat kellett

félrelökdösnie az útjából. Celaena a világ minden kincséért sem maradt

volna le mögüle. Amikor átjutottak a tömegen, és megpillantotta a hullát, a

keze önkéntelenül is lehanyatlott. Chaol önmagáról megfeledkezve vadul

káromkodni kezdett.

Az orgyilkos nem is tudta, hogy mit nézzen először. A holttest mellrészét

felnyitották. Hiányzott az agya és az arca. A padlón jól látszottak a karmok

nyomai. Nem kenték el a hulla két oldalára mázolt rémjegyeket sem. A lány

megdermedt. Most már képtelenség lett volna nem észrevenni az

összefüggéseket.

A tömeg hangosan morgott, amikor a kapitány odalépett a holttest mellé.

Ránézett az egyik őrre.

- Ki az áldozat?

- Verin Ysslych - felelte Celaena, mielőtt az őr megszólalhatott volna. A

göndör, szőke fürtöket bárhol megismerte volna. Verin folyamatosan

szemétkedett vele, amióta csak kezdetét vette az erőpróba. Bármi is végzett

vele...

- Milyen állatnak vannak ilyen karmai? - kérdezte a kapitánytól, bár

előre tudta, hogy az ugyanolyan tanácstalan, mint ő. A karmok mély

nyomokat hagytak. A vágások legalább ujjnyi mélyek voltak. Celaena

leguggolt, és végighúzta az ujját a karomnyom belső oldalán. A vágás nem

volt egyenletes, de mélyen behatolt a kőpadlóba. Összevont szemöldökkel

alaposan szemügyre vette a többi hasítékot is.

- Nem volt véres a karma - állapította meg, és a válla fölött hát-

ranézett Chaolra. A férfi letérdelt mellé, és közelebb hajolt. - Tisz-

ta volt.

- Ez pedig mit jelent?

Celaena elkomorodott. Végigfutott a hideg a hátán.

A gyilkos csak a körmeit élezte, mielőtt kibelezt e volna az áldozatát.

- És miért gondolod, hogy ez fontos volna?

A lány felállt, körülnézett, majd visszaguggolt.

- Ez azt jelenti, hogy a gyilkosnak még erre is jutott ideje, mielőtt

támadásba lendült volna.

- Lehet, hogy még akkor mart a padlóba, amikor csak várakozott.

Celaena megrázta a fejét.

- A falra szerelt fáklyatartókban szinte teljesen elfogytak a fáklyák.

Nyoma sincsen annak, hogy kioltották volna őket a támadás előtt. Sehol

sem látni hamuval kevert vizet. Ha Verin múlt éjjel halt meg, akkor ez ek a

fáklyák még égtek, miközben végeztek vele.

- És?

-

Nézz végig a folyosón! A legközelebbi ajtó is huszonöt lépésnyi-

re van. A legközelebbi kereszteződés pedig annál is messzebb. Ha a fáklyák

égtek...

- Akkor Verin már jóval azelőtt megpillantotta a gyilkost, mint hogy

ideért volna.

-

De egyáltalán miért ment oda hozzá? - folytatta a töprengést.

Mintha csak magában beszélt volna. — Mi van akkor, ha a tettes nem állat,

hanem ember? És mi van akkor, ha az elkövető mozgás képtelenné tette

Verint? Annyi időre, hogy meg tudja idézni ezt a teremtményt.

Verin lábára mutatott.

-

Tiszta vágásnyomok vannak a bokájánál. Késsel metszették el az

inait, hogy ne tudjon elfutni.

Közelebb lépett a holttesthez. Gondosan ügyelt rá, hogy ne kenje el a

földre rajzolt rémjegyeket. Felemelte Verin megmerevedett, hideg kezét.

-

Nézd meg a körmeit! — mondta, és nyelt egy nagyot. — Berepe-

dezett a hegyük.

Óvatosan kikaparta a halott körme alól a koszt, és szétkente a tenyerén.

-

Látod? - nyújtotta oda a kezét Chaol felé, hogy megossza a fér-

fival a felfedezését. - Por és kődarabkák.

Félrehúzta Verin karját. Alatta halvány vonalak látszottak a kövön.

- A körmeinek a nyoma. Iszonyúan kétségbeesett. Megpróbálta

elvonszolni magát. Ha másként nem megy, akkor az ujja hegyével. Egész

idő alatt életben volt. Végignézte, ahogy a szörnyeteg a kar- mait élezte a

kövön, miközben a gazdája a háttérből figyelt.

-

És akkor mit jelent ez az egész?

A lány keserűen elmosolyodott.

- Azt jelenti, hogy nagy bajban vagy.

Miközben Chaol holtsápadttá vált, Celaena valósággal megbor-

zongott, mert abban a pillanatban megértette, hogy a bajnokok gyilkosa

és Elena titokzatos gonosz hatalma esetleg ugyanaz lehet.

Celaena az étkezőasztalnál ült, és egy könyvet lapozott.

Semmi, semmi, semmi. A tekintete újabb és újabb oldalon futott végig.

Azt a két rémjelet kereste, melyeket Verin holtteste mellé festettek.

Biztosra vette, hogy a különféle jelek között kapcsolat van.

Megtorpant, amikor a következő oldalon felbukkant Erilea térké pe. A

térképek mindig is nagyon érdekelték. Volt valami lenyűgöző abban, ha

az ember pontosan tudhatta, hogy a többiekhez képest hol van a föld

felszínén. Egy óvatos mozdulattal végighúzta az ujját

a keleti partvidéken. Délen kezdte, Bandzsáhban, Eyllwe fővárosában,

aztán a vonal elindult felfelé, kanyargott és kígyózott, míg el nem jutott

Résvárba. Az ujja utána megsimította Meah-t, tovább-

siklott északra, a szárazföld belseje felé, Orynth irányába, majd visz -

szatért a tenger felé. A vízparton megérintette Suria partvidékét, vé-

gezetül pedig eljutott a szárazföld csúcspontjára, és megállapodott az

Északi-tengerben.

A térképen jól látszott Orynth, a fény és a tudás városa. Erilea

gyöngyszeme, Terrasen fővárosa. Celaena ott született. Gyors moz-

dulattal becsukta a könyvet.

Körülnézett a szobában, és nagyot sóhajtott. Ha nagy nehezen el

is tudott aludni, akkor álmában ősi csaták emléke kísértette. Olyan

kardokat látott, melyeken szemek ragyogtak, és a feje körül vakító,

lüktető fényű rémjelek kavarogtak. Jól látta a tündérek és a halandó

harcosok csillogó páncélját. Hallotta az egymásnak csapódó pajzsok

csattanását és a könyörtelen vadállatok hörgését. Érezte maga körül a vér

szagát és a rohadó hullák bűzét. Halál járt a nyomában. Adarlan orgyilkosa

megborzongott.

—

Hű, ez remek! Reméltem, hogy még ébren leszel - szólalt meg

váratlanul a koronaherceg hangja. A lány felpattant a székből, amikor

Dorian belépett. A fiatalember fáradtnak és kicsit ziláltnak látszott.

Celaena már nyitotta volna a száját, de aztán megrázta a fejét.

—

Fenséged mit keres itt? Mindjárt éjfél, és holnap erőpróba vár

rám.

Nehezen tagadhatta volna le, milyen megkönnyebbülést érzett,

amikor beállított a fiatalember. Nagyon úgy tűnt, hogy a gyilkos csak

azokra a bajnokokra csapott le, akik egyedül voltak.

—

Irodalom helyett most már történelemmel foglalkozol? - kér-

dezte a herceg, és tekintetével felmérte az asztalon heverő könyveket.

Olvasni kezdte a címüket. — Erilea újkori története, Szimbólumok és azok ereje, Eyl we

kultúrája és szokásai.

A herceg kérdő pillantást vetett rá.

—

Azt olvasom, ami jólesik.

Dorian odaült mellé. A lábuk egy pillanatra összeért.

—

Van valami kapcsolat a sok könyv között?

—

Nincs - vágta rá a lány. Nem is hazudott. Igazából tényleg nem

volt. Persze korábban még azt remélte, hogy mindegyikben találhat

valamilyen utalást a rémjegyekre. Legalább valami apróságot. Például azt,

hogy mit jelent, ha egy holttest mellé festik őket. - Feltételezem, hogy

hallott Verin haláláról?

—

Hát persze - válaszolta a herceg, és rokonszenves arca elkomo-

rult. Celaena nagyon is tisztában volt azzal, hogy majdnem összeért a

lábuk, de nem tudta rászánni magát arra, hogy arrébb csússzon.

- És nagyuramat a legkisebb mértékben sem aggasztja, hogy

olyan sok bajnokjelöltet mészárolt le egy kegyetlen, vérszomjas fenevad?

Dorian közelebb hajolt, és a lány szemébe nézett.

- Ezekre a gyilkosságokra kivétel nélkül sötét, elhagyatott folyosókon

került sor. Te sehova se mész az őreid nélkül, és gondosan vigyáznak a

lakosztályodra.

- Nem magam miatt aggódom - csattant fel az orgyilkos, és kis-

sé hátrébb húzódott. Nem mondott teljes mértékben igazat. - Csupán az jár

az eszemben, hogy tiszteletre méltó atyjára esetleg rossz fényt vethet, ha ez

így megy tovább.

- Mióta érdekel téged, akárcsak a legcsekélyebb mértékben is

"tiszteletre méltó atyám” jó híre?

- Amióta én vagyok a fia bajnoka. Úgyhogy nagyon is jó volna, hogy

fenséged nagyobb erőkkel keresné ezt a gyilkost. Nem szeretném azzal

megnyerni a nagy erőpróbát, hogy a jelöltek között én maradtam az

egyetlen túlélő.

- Akarsz valami mást is? - kérdezte a herceg. Olyan közel hajolt, hogy

Celaena szája simán megérinthette volna az ajkát, ha a lány elég merész lett

volna hozzá.

- Jelezni fogom, ha az eszembe jut valami.

A tekintetük egymásba kapcsolódott. Az orgyilkos lassan elmo solyodott.

Mégis milyenfajta ember ez a koronaherceg? Semmiképpen nem akarta

beismerni, de nagyon is örült annak, hogy valaki itt volt mellette. Még

akkor is, ha az illető a Havilliard nevet viselte.

Megpróbálta kiverni a fejéből a karmok nyomát és a felzabált agy-

velejű holttesteket.

- Miért ennyire zaklatott? Már megint Kaltain szekálta nagyuramat?

-

Kaltain? Hála az egeknek, egy ideje elkerül. Ettől függetlenül

szörnyű napom volt! Az újszülött kutyák mind korcsok...

A tenyerébe temette az arcát.

-

Kutyák?

-

Az egyik szukám megellett. Egy egész szakajtóra való kis kor-

csot. Korábban még nem lehetett megmondani, hogy milyen a vérvonaluk.

Most viszont... Pedig azt reméltem, hogy fajtiszták lesznek.

-

Most a kutyáiról vagy a barátnőiről beszél?

-

Melyiknek örülnél jobban? — kérdezte a herceg szélesen elvi-

gyorogva.

-

Ó, hallgasson! - förmedt rá a lány, mire a fiatalember elnevette

magát.

-

Viszont az nagyon is érdekelne, hogy te miért vagy ennyire zak-

látott? - tudakolta Dorian, és az arcáról eltűnt a mosoly. - Chaol el-

mondta, hogy megmutatta neked a hullát. Remélem, nem volt túlságosan

szörnyű élmény.

-

Dehogyis. Egyszerűen csak mostanában nem alszom valami túl

jól.

-

Hát én sem — ismerte be a herceg. Kihúzta magát. — Zongorázol

kicsit a kedvemért?

Celaena ingerülten dobolni kezdett a lábával a padlón. Meglepte, hogy

az ifjú ilyen könnyen témát váltott.

-

Eszem ágában sincsen!

-

Olyan gyönyörűen játszol.

-

Ha tudtam volna, hogy egy kém figyel, akkor egyáltalán nem

játszottam volna.

-

Miért ennyire bensőséges dolog a zene számodra? - kérdezte a

herceg, és hátradőlt a székben.

- Amikor zenét hallgatok vagy muzsikálok... Nem számít.

- De igen. Mondd el, mire gondolsz!

- Semmi érdekesre - felelte Celaena, és rakosgatni kezdte a könyveket.

- Emlékek ébrednek benned?

A hercegre nézett. Arra volt kíváncsi, hogy a fiatalember gúnyo lódik-e.

- Néha.

- A szüleidre emlékeztet?

Dorian közelebb lépett, hogy segítsen összerakni a könyveket. Celaena

felpattant.

- Ne kérdezzen ilyen ostobaságokat!

- Elnézést, ha tapintatlan voltam.

Az orgyilkos néma maradt. Ott volt elméjében az az ajtó, amelyet

mindenáron zárva akart tartani. Az azonban a kérdés hallatán résnyire

kinyílt. A lánynak minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy újra

bezárja. A fiatalemberre nézett. Annyira közel állt hozzá... Az ajtó bezárult,

és Celaena elfordította a kulcsot.

- Eszembe jutott - folytatta a herceg, akinek fogalma sem lehetett arról,

milyen csata dúl a lány lelkében - , hogy igazából semmit sem tudok rólad.

- Orgyilkos vagyok - felelte Celaena, és lassan megnyugodott. — Ez

minden, amit tudni érdemes.

- Hát igen — ismerte be sóhajtva a herceg. - De miért olyan szörnyű,

ha többet akarok tudni rólad? Például azt, hogyan lettél orgyilkos. Érdekel,

hogy milyen volt az életed azelőtt.

- Nem túl érdekes.

- Szerintem igenis az lehetett.

A lány néma maradt.

-

Engedj meg, kérlek, egy kérdése! Megígérem, hogy nem leszek

tapintatlan.

Celaena elkomorodott, és az asztalt kezdte bámulni. Mi baja szár-

mazhatna egyetlen kérdésből? Bármikor dönthet úgy, hogy nem válaszol.

-

Hát legyen.

-

Egy pillanat, mindjárt kitalálok egy jót - vigyorgott a herceg, mire

Celaena felháborodottan az ég felé fordította a tekintetét, de azért csak

leült. A fiatalember nemsokára megszólalt. — Miért szereted annyira a

zenét?

-

Azt mondta, hogy nem lesz tapintatlan! - kiáltotta a lány el-

komorulva.

-

Már mitől lenne tapintatlan ez a kérdés? Hiszen ezzel az erővel

azt is megkérdezhettem volna, hogy miért szeretsz annyira olvasni.

-

Dehogyis! Azzal a kérdéssel nem lett volna semmi baj - méltat-

lankodott Celaena, és vett egy mély lélegzetet. Továbbra is az asztalt

bámulta. Végül nagy nehezen megpróbálta folytatni. — Szeretem a zenét.

Amikor felcsendül a muzsika, én... Teljesen elveszek benne. Érti, hogy

miről beszélek? Egyszerre leszek üres és mégis teli. Érzem, ahogy

körülöttem elsüllyed az egész világ. Amikor játszom, akkor... Kivételesen

nem elpusztítok valamit. Hanem létrehozok.

Ráharapott az alsó ajkára.

- Valamikor gyógyító akartam lenni. Még azelőtt, hogy... Még, azelőtt,

hogy orgyilkos lettem volna. Olyan kicsi voltam, hogy már alig emlékszem

rá. Na, akkoriban gyógyító akartam lenni.

Megvonta a vállát.

-

A zene pontosan erre emlékeztet - magyarázta, és halkan elne-

vette magát, amikor meglátta a fiú mosolyát. Kénytelen volt foly tatni. -

Erről még senkinek sem beszéltem. Nehogy kigúnyoljon!

A herceg megrázta a fejét. Az ajkáról eltűnt a mosoly.

- Nem gúnyolódok veled, csupán...

- Csupán szokatlan, hogy valaki őszintén beszél?

- Hát igen.

- Most viszont én jövök. Szabad a vásár? — kérdezte halvány mo-

sollyal.

- De még mennyire - biccentett a herceg, és összefonta a tarkóján a

kezét. — Én nem vagyok ám olyan távolságtartó, mint te.

Celaena összevont szemöldökkel töprengett.

- Miért nem nősült még meg?

- Megnősülni? Tizenkilenc vagyok!

- Ez igaz. Csak hát ön a trónörökös.

Dorian összefonta karját a mellén. Vendéglátója megpróbálta nem

észrevenni, hogy milyen szép formájuk van az izmainak, ahogy mozognak

az inge alatt.

- Kérdezz valami mást!

- De én erre vagyok kíváncsi. Biztosan érdekes lehet a válasz, ha

fenséged ennyire tiltakozik.

- A herceg az ablak felé fordult, és a kint kavargó havat kezdte el bá -

mulni.

- Azért nem nősültem meg — jelentette ki halkan —, mert egészen

egyszerűen el sem tudnám képzelni, hogy olyan nő legyen a feleségem,

akinek az elméje és a jelleme alacsonyabb rendű, mint az enyém. Abba

belehalna a lelkem.

- A házasság csupán egy közjogi szertartás. Nem valami szent aktus.

Koronahercegként nem lenne szabad ilyen ütődött módon viselkednie. Mi

van akkor, ha egy kedvező politikai szövetség miatt kénytelen lesz

feleségül venni valakit? Hajlandó volna annyira ragaszkodni romantikus

elképzeléseihez, hogy emiatt kirobbantson egy háborút?

-

Nem erről van szó.

-

Tényleg? Adott esetben az apja nem parancsolná meg, hogy a

birodalom érdekében vegyen feleségül valamilyen hercegnőt? Hogy

nagyobb legyen a hatalma?

-

Az apámnak ott a hadserege. Az való erre.

-

Nyugodtan lehetnének titkos szeretői. A házasság nem jelenti azt,

hogy nem szerethet mást.

A zöld szempár hatalmasat villant.

-

Azt kell elvennünk feleségül, akit szeretünk. Senki más nem lehet

a párunk - csattant fel az ifjú, mire a lány elnevette magát. - Te vagy az, aki

gúnyolódik velem! Képes vagy a képembe nevetni!

-

Megérdemli, hogy kinevessék, ha ilyen bolondságokat beszél! Én

kiadtam a lelkem titkait, ön pedig csupán önző dolgokat mondott.

-

Figyelemre méltó határozottsággal mondasz ítéletet fölöttem.

-

Mi értelme volna, ha nem használnánk a fejünket a döntések,

ítéletek meghozatalakor?

-

Mi értelme volna megtiltani a szívednek, hogy kedves legyen

azokhoz, akiket megbántottál a fejed zord ítéletével?

-

Ez bizony talpraesett válasz volt, fenséges herceg! - kiáltotta a

lány. A fiatalember duzzogó képet vágott. — Ne csinálja már! Ennyire

egészen biztosan nem bántottam meg.

-

Megpróbáltad sárba tiporni az álmaimat és az elveimet. Éppen

eleget hallgatok miattuk az anyámtól is. Kegyetlen vagy hozzám.

-

Sokkal inkább gyakorlatias. A kettő között nagy a különbség. Ön

pedig Adarlan koronahercege. Ha valakinek, akkor önnek igenis

hatalmában áll megváltoztatni Erileát. Javíthat a dolgokon. Nagyuram

megteremthetne egy olyan világot, ahol nincs szükség igaz szerelemre ahhoz,

hogy a történetek boldog véget érjenek.

- Mégis milyen fajta világot kellene teremtenem? És milyen világban

mehetnének így a dolgok?

- Egy olyan világban, ahol mindenki önmaga ura lehet.

- Lázító és áruló gondolat.

- Én aztán nem lázítok senkit sem. Árulónak viszont nyugodtan

nevezhet. Orgyilkosként amúgy is elítéltek már.

Dorian közelebb csúszott. Megsimogatta a lány kezét. Érdes, me leg,

kemény tenyere volt.

- Egyszerűen nem bírod megállni, hogy ne vágj vissza, bármit is

mondok. Igaz?

Celaena valósággal remegett az indulattól. Ugyanakkor viszont

mélységes nyugalom fogta el. A fiatalember tekintete miatt a lány lelkében

valami életre kelt és megpihent.

- Milyen különös szemed van! — folytatta a herceg. - Még egyet-

lenegyszer sem láttam, hogy valakinek ilyen ragyogó aranygyűrű lett volna

a szemében.

- Felesleges hízelegnie. Az ilyesmivel nálam nem megy semmire.

- Csupán észrevettem valami különöset. Semmilyen hátsó szándék

nem vezérelt - csóválta meg a herceg a fejét. A kezére pillantott, amelyik

még mindig hozzáért a lányhoz. - Honnan van az a gyűrűd?

Az orgyilkos keze ökölbe szorult, miközben arrébb húzta. A tűz fényében

megvillant a gyűrű drágaköve.

- Ajándékba kaptam.

- Kitől?

- Ez nem tartozik önre.

A férfi megvonta a vállát. Celaenának volt annyi esze, hogy nem kötötte

az orrára, kitől kapta a gyűrűt. Vagy talán arra gondolt, hogy Chaol nem

szeretné, ha Dorian tudná az igazat?

-

Igencsak érdekel, hogy ki halmozza el gyűrűkkel a bajnokomat.

Celaena egészen egyszerűen képtelen volt megülni a fenekén. Ra gyogó

tekintettel nézte, ahogy a fiatalember fekete zubbonyának gallérja

hozzásimult a nyakához. Annyira szerette volna me gérinteni. Milyen jó lett

volna végighúzni az ujját a napbarnította bőr és az arany szegélyű szövet

határvonalán.

-

Van kedve biliárdozni? - kérdezte inkább, és felkelt. - Rám férne

egy újabb lecke.

Nem várta meg, hogy mit mond a vendége. Elindult a biliárdasz tal felé.

Semmi másra sem vágyott jobban, mint hogy Dorian ott álljon mellette, és

érezze a bőrén a fiatalember forró leheletét. Ez na gyon is jólesne neki.

Ennél lényegesen elkeserítőbb volt a felfedezés, hogy megértette, tényleg

kedveli a herceget.

A fejedelmi étkezőasztalánál ülve Chaol szemmel tartotta Perringtont.

Amikor szóba hozta Verin halálát, a herceg nem igazán törő dött a

dologgal. Chaol körülnézett a tágas csarnokban. Úgy tűnt, hogy a

bajnokjelöltek megbízóit a legcsekélyebb mértékben sem rázta meg a

váratlan esemény. Fajankók. Ha igaz, amire Celaena gyanakszik, akkor a

bajnokok gyilkosa itt lehet közöttünk. Bárki is legyen az elkövető. De vajon

a királyi tanács melyik tagja volna annyira kétségbeesett, hogy még

ilyesmitől se riadjon vissza a győzelem kedvéért? Chaol kinyújtotta a lábát

az asztal alatt, és ismét Perrington felé fordult.

Tanúja lehetett annak, ahogy a főnemes hatalmas termetét és lenyűgöző

rangját kihasználva szövetségeseket szerzett magánál, a királyi tanácsban.

Hatalma miatt ellenfelei nem mertek nyíltan

szembeszállni vele. A testőrség kapitánya azonban ezen az estén mégsem

vakmerő politikai mesterfogásai miatt tartotta szemmel a nagyurat. Sokkal

inkább azért, mert észrevett valamit a herceg arcán. Perrington gyakran

nevetett. Két vigyor vagy kacagás között azonban mintha árnyék borult

volna rá. Nem harag vagy undor ült ki a képére, hanem mintha elsötétült

volna a tekintete. A látvány annyira furcsa volt, hogy Chaol, miután

felfigyelt a különös jelenségre, úgy döntött, aznap este hosszasabban

vacsorázik.

Nem kellett sokat várnia. Perrington szeme elsötétült, az arcából pedig

eltűnt az érzelem. Ilyen lehet annak az arca, aki hirtelen pon tosan olyannak

látja a világot, mint amilyen az valójában. Az igaz ság, semmivé foszlatta a

boldogságot és a jókedvet. Chaol hátradőlt a székében és belekortyolt a

vizébe.

Csupán keveset tudott a hercegről, és igazából sohasem bízott meg

benne. Dorian pontosan ugyanígy érzett vele szemben, főleg azután, hogy a

nagyúr

megemlítette,

Nehemia

hercegnőt

túszul

ejtve

kellene

együttműködésre kényszeríteni Eyllwe lázadóit. A herceg ugyanakkor a

király legbelsőbb tanácsadója volt. A két fiatalember nek semmi oka sem

lehetett a bizalmatlanságra. A nagyúrnak csupán azt lehetett volna a

szemére vetni, hogy elszánt meggyőződéssel hangoztatta, Adarlannak

minden joga megvan a hódításra.

Kaltain Rompier valamivel arrébb ült. Chaol összehúzott szem mel

figyelte. A fiatal nemeshölgy is Perringtont nézte. A tekinteté ban azonban

nem egy szerető vágyakozása csillogott, hanem csupán a hideg számítás.

Chaol nagyot nyújtózkodott. Hol lehetett Dorian? A herceg nem jött

vacsorázni. Nem volt odalent, a kutyák mellett sem, hogy ellenőrizze a

szukát és az újszülött kölyköket. A kapitány visszafordult a herceg felé. És

igen! A szemében egy pillanatra újra megjelent a sötétség.

Perrington tekintete megállapodott a bal kezén viselt fekete gyűrűn. A

pillantása elkomorodott. Mintha a pupillája ugyanakkora lett volna, mint a

szemgolyója. A jelenség csak egy pillanatig tartott. A szeme most már

ugyanolyan volt, mint korábban. Chaol Kaltainra pillantott. Vajon a nő is

észrevette ezt a furcsa változást?

De nem. Az úrihölgy arca semmilyen érzelmet sem tükrözött. Nem

lepődött meg, és nem is tűnt elképedtnek. A tekintete a semmibe révedt.

Mintha csak az járt volna az eszében, hogy jóakaró ja kabátja milyen jól

kiegészítené gyönyörű díszruháját. Chaol még, egyet nyújtózkodott, aztán

felkelt. Nagyot harapott az almájába, miközben kisétált az étkezőből. Bár a

különös jelenség felkeltette a figyelmét, éppen elég baja volt e nélkül is. A

nagyra törő főnemes nem igazán jelenthetett veszélyt a palotára vagy az itt

élőkre nézve. Azonban, ahogy elindult a saját lakosztálya felé, nem tudta

lerázni magáról az érzést, hogy Perrington herceg is szemmel tartja őt.

VALAKI ÁLLT AZ ÁGY VÉGÉBEN.

Celaena ezt már azelőtt tudta, hogy kinyitotta volna a szemét. A ke ze

lassan becsúszott a párnája alá. Előhúzta az egyik kezdetleges, varrótűkből,

szappanból és zsinegből összeeszkábált kését.

-

Arra semmi szükség - szólalt meg a nő, és Celaena valósággal

felpattant, Elena hangját meghallva. - Ráadásul nem is sokra mennél vele.

Valósággal megdermedt, amikor meglátta maga előtt Adarlan első

királynőjének áttetsző szellemét. Bár Elena mintha a maga valójában állt

volna ott az ágy végében, a teste körvonala mégis úgy ragyogott, mintha

csupán holdfényből lett volna. Hosszú, ezüst haja keretbe foglalta gyönyörű

arcát. Elmosolyodott, amikor az orgyilkos letette nyomorúságos kis kését.

-

Üdvözöllek, gyermek! - folytatta a királynő.

-

Mit akarsz? - förmedt rá halkan Celaena. Most vajon csak ál modott,

vagy az őrök is meghallhatják a hangjukat? Megfeszült. Kissé feljebb húzta

a lábát, hogy ki tudjon ugrani az ágyból. Mivel

Elena elállta az ajtóhoz vezető utat, ezért szükség esetén az erkély felé kell

majd menekülnie.

-

Emlékeztetni akarlak arra, hogy meg kel nyerned a viadalt.

-

Magam is erre készülök - biccentett az orgyilkos. Ezért keltették

fel? Hűvösen még hozzátette: - De nem a te kedvedért. A szabadságomat

akarom elnyerni. Akarsz valami hasznosat is monda ni, vagy csak azért

jöttél, hogy felzaklassál? Mi volna, ha elárulnád nekem, mi az a szörnyűség,

ami egymás után kapja el a bajnokokat?

Elena nagyot sóhajtott, és az égre emelte a tekintetét.

-

Én is pont olyan keveset tudok, mint te - válaszolta. Amikor

azonban Celaena továbbra is savanyú képpel bámult rá, a királynő így

folytatta. - Nem bízol bennem. Ez érthető. Viszont mi ketten ugyanazon az

oldalon állunk, akár hajlandó vagy elhinni, akár nem.

A tekintete az orgyilkos szemébe mélyedt. A lány valósággal meg -

dermedt.

-

Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek. Figyelj a jobb oldaladra!

-

Hogy tessék? - csodálkozott Celaena. - Ez meg mégis mit je-

lentsen?

-

Fordulj jobbra! Ott majd megtalálod a választ.

Celaena engedelmeskedett. Jobb kéz felől azonban csupán a sír-

kamrához vezető út bejáratát elrejtő faliszőnyeget látta. Ingerült vá laszra

készült, ám amikor visszafordult, a királynőnek már nyomát sem látta.

Elérkezett a következő erőpróba. Celaena egy alacsony asztalka mö gött állt.

A bútordarabokon teli kupák sorakoztak. Samhuinn óta több mint két hét

telt el. Az előző vizsga a legcsekélyebb nehézséggel

sem járt. Az orgyilkos mesterien kezelte a hajítókést. Két nappal ezelőtt

viszont újabb halott bajnokra bukkantak. Azóta nem igazán jött álom

Celaena szemére. Hát nem. A szabadideje legnagyobb ré- szét azzal töltötte,

hogy megpróbálta megfejteni a holttestek mellett található rémjegyek titkát.

Éjszakánként nem mert elaludni. Ébren figyelte az ajtókat és az ablakokat.

Azt várta, hogy mikor csikordul karom a kövön. Nem igazán nyugtatta

meg, hogy testőrök állnak az ajtója előtt. Az a szörnyeteg, ame lyik kimarja

a márványt, könnyedén elintéz néhány embert.

Brullo laza terpeszállásban, hátratett kézzel állt az edzőterem bejárata

mellett. Szúrós tekintettel figyelte a tizenhárom asztalka mögött álló

tizenhárom túlélőt. Az órára pillantott. Celaena követte a tekintetével.

Csupán öt perce maradt. Öt perc nem túl sok idő arra, hogy pontosan

megállapítsa, milyen mérget tartalmaz a hét kupa. Az edényeket ráadásul

sorba kellett raknia. A leggyengébb méregtől el kellett jutnia a

legerősebbig.

Az igazi erőpróbára viszont csak öt perccel később kerül majd sor.

Mindenkinek ki kell majd innia az egyik kupa tartalmát. Azét, amelyikről

úgy vélik, hogy a leggyengébb méreg van benne. Ha valaki elrontja a

választást... Brullónál persze ott voltak az ellenmér gek, de a gyógyítás így

sem lesz túlzottan kellemes. Celaena előbbre hajolt, felemelte az egyik

kupát, és beleszimatolt. Édes... Túlságosan is édes. Meglötyögtette a

desszertbort, amely nagyon is alkalmas volt rá, hogy álcázzák vele a méreg

ízét. A bronzkupában nehezére esett észrevenni az eltérő színeket.

Belemártotta az egyik uj- ját. A körme végéről bíborszínű folyadék

csöpögött vissza a kupába. Egyértelműen nadragulya.

A többi edényre pillantott. Azokat már sikerült azonosítania. Bürök,

vérgyökér, sisakvirág, oleander. Gyorsan sorba rakta a kupákat.

A nadragulyát beállította a halálos adag oleándert tartalmazó edény mellé.

Már csak három perce maradt.

Felemelte az utolsó előtti kupát, és beleszagolt. Egyre erősebben

szimatolt. Az égadta világon semmit sem érzett.

Felemelte a fejét, és teleszívta a tüdejét friss levegővel. Remélte, hogy

így ki tudja tisztítani az orrlyukait. Ugyanaz volt a baj, mint amikor

illatszereket próbálgatott az ember. A túl sok szagminta után tönkrement

az szaglása. Éppen ezért az illatszerárusok mindig tartottak a kezük

ügyében valamit, amivel semlegesíthették az orrukban megtelepedő

illatokat. Újra megszagolta a kupát. Belemártotta az ujját. Olyan volt a

szaga, mint a vízé, és pontosan úgy is nézett ki...

Lehet, hogy tényleg ví z volt. Letette, és felvette helyette az utolsót. Ezt is

hiába szagolta meg. Semmilyen különös illatot nem érzett a borban. Úgy

tűnt, nincsen semmi baja. Celaena ráharapott az alsó ajkára, és az órára

pillantott. Még két percük volt.

A többi jelölt halkan káromkodott a bajusza alatt. Aki legjobban

elhibázta a mérgek sorrendbe állítását, az kiesik a küzdelemből.

Ismét beleszagolt a vizes edénybe. Gondolatban átfutott a szagtalan

mérgek listáján. Ezek egyikét sem lehetett volna vízben oldani. Legalábbis

nem úgy, hogy ne változott volna meg az ital színe. Felemelte a borral teli

edényt. Meglötykölte benne a folyadékot. A borban számos hatékony

mérget el lehetett rejteni. Ebbe vajon mit tettek?

Bal kéz felől Nox állt az asztala mellett. Beletúrt sötét hajába. Négy

kupát már sorba rakott. A maradék hármat bámulta. Másfél perc volt hátra.

Mérgek, mérgek, mérgek. A lány szája kiszáradt. Ha elveszíti a versenyt,

akkor Elena bosszúálló szelleme kísérteni fogja?

Amikor jobbra pillantott, észrevette, hogy Pelor, a hórihorgas fiatal

orgyilkos rá bámult. Az ifjú kezében ugyanaz a két kupa volt, amivel

Celaena is küzdött. Most határozott mozdulattal a vizes poharat a

legerősebb mérget tartalmazó kupa mellé állította. A bort pedig a

leggyengébbhez.

Pelor tekintete megtalálta Celaena szemét. Leheletnyit biccen- tett.

Zsebre vágta a kezét. Kész volt. Celaena gyorsan visszafordult az asztalhoz.

Nem akarta, hogy Brullo észrevegye, mi történt.

Mérgek. Pelor pontosan a mérgeket emlegette az első próbájuk során. Az

ifjú szakképzett méregkeverő volt.

Celaena újra jobbra sandított. Igen. Pelor jobb oldalon állt. Fordulj

jobbra! Ott majd megtalálod a választ Végigfutott a hideg a hátán.

Elena igazat mondott.

Pelor most már az órát bámulta. Némán számolta az utolsó má -

sodperceket. Mindjárt vége a próbának. De mi oka volt arra, hogy segítsen?

Celaena a sor végére tette a vizet, legelőre pedig a boros kupát. Amikor

Káin nem a lányt gúnyolta, akkor Pelort kínozta. Ami kor Celaena Távolvég

rabja volt, egyetlen szövetségese sem került ki a felvigyázók kedvencei

közül. Azok voltak a barátai, akiket az őrök

a legjobban gyűlöltek. A kívülállók segítettek egymásnak. Bezzeg a többi

bajnok még csak nem is törődött Pelorral. Úgy tűnt, hogy még maga Brulló

is elfeledkezett róla, miről beszélt a fiú az első napon. Ha emlékezett volna

rá, a fegyvermester sohasem engedte volna meg, hogy egyszerre

vizsgázzon mindenki.

- Letelt az idő. Tegyétek le a kupákat! — jelentette ki Brullo. Celaena

elég egy utolsó pillantást vetett a sorba állított edényekre. A terem fal a

mellől Dorian és Chaol karba tett kézzel bámulta. Észrevették talán,

hogy Pelor segített?

Nox kiadós káromkodásba kezdett, és az utolsó kupáit egyszerűen

belökte a sorba. Jó pár vetélytársuk tette ugyanezt. A verseny szervezői

mindenre felkészültek. Ha valaki hibázott, az majd ellenmérget kap. Brullo

elindult, és sorban megállt minden asztal előtt. Parancsára a jelöltek

felhajtották egy-egy kupa tartalmát. Többször is kénytelen volt a fuldokló

harcosok kezébe nyomni az ellenmérget. A résztvevők legtöbbje úgy vélte,

hogy a szagtalan bor csapda lehet, ezért valahová a legerősebb mér gekkel

teli kupák közé állították. Nox is kénytelen volt felhajtani az ellenmérget.

Ő a sisakvirág- gal megmérgezett italt hajtotta föl.

Celaena mélységes elégedettséggel látta, hogy Káin ellilult fejjel ök -

lendezni kezdett, miután megitta a nadragulyát. Milyen szép is lett volna,

ha már nem jutott volna ellenméreg ennek a kiállhatatlan szörnyetegnek.

Eddig még egyetlen bajnokjelölt sem úszta meg a próbát. Egyikőjük

megitta a vizet. Már azelőtt a földön hevert, hogy Brullo a kezébe

nyomhatta volna az ellenmérget. A vérlátófű rettenetes, iszonyatos

szenvedést okozó méreg volt. Már egy egész kevés is elég volt belőle

ahhoz, hogy az áldozatra szörnyűséges rémlátomások zúduljanak, és

teljesen elveszítse a tájékozódási képességét. A fegyvermester azonban

letuszkolta a szerencsétlen torkán az ellenmérget, így a bajnok életben

maradt, bár azonnal át kellett szállítani a palota istápolyába.

Brullo végül ott állt Celaena előtt. Az arcán a legcsekélyebb érzelem sem

tükröződött, amikor kiadta a parancsot:

- Na, akkor hajtsd fel!

Celaena Pelor felé pillantott. A fiú mogyoróbarna szeme felragyogott,

amikor a lány az ajkához emelte a bort, és belekortyolt.

Semmit sem érzett. Nem volt furcsa az íze, és egyáltalán semmi hatás

sem mutatkozott. Némelyik méreg persze csak egy idő múlva hat, ám...

Brullo az orgyilkos felé nyújtotta ökölbe szorított kezét. Celaena gyomra

görcsbe rándult. Milyen ellenmérget fog kapni?

A fegyvermester azonban szétnyitotta az öklét, és hátba veregette lányt.

- Jól választottál! Ebben tiszta bor volt - jelentette ki. A többi résztvevő

halkan felzúgott. Már csak Pelor állt a sorban. A fegyvermester odalépett

elé. Az ifjú felhajtotta a borral teli kupa tartalmát. Brullo ráv igyorgott, és

vállon veregette.

- Még egy hibátlan választás.

Az edzők és a nemesurak tapsolni kezdtek. Celaena hálásan rá -

mosolygott az ifjú orgyilkosra. Pelor boldogan visszanevetett. Tűz vörössé

vált a nyakától egészen rézszínű haja tövéig.

Csaltak hát egy picit, de akkor is nyertek. Celaenának semmi kifogása

sem volt az ellen, hogy a győzelmét megossza egy szövetségesével. Most

már ráadásul az is egyértelmű volt, hogy Elena tényleg vigyáz rá. Nem

mintha ez bármit is jelentett volna. Hiába vezetett az útja olyan irányba,

amerre haladva eleget tehet Elena kérésének is, Celaena nem azért lesz a

király bajnoka, hogy végrehajtsa egy szellem terveit. Nem tudhatta, hogy

mire készül a halott királynő. Elena kétszer is elmulasztotta, hogy

beszámoljon a terveiről.

Ugyanakkor viszont megmondta, hogyan nyerheti meg ezt a próbát.

A két nő úgy döntött, hogy aznap nem tanulnak olyan sokáig. Inkább

sétálnak egy jót a palota bosszú folyosóin. Az éber testőrök követték őket.

Nem lehetett tudni, hogy Nehemia mit gondol arról, hogy Celaenát

mindenhova fegyveresek kísérik. Egyszer sem említet - te meg ezt a

furcsaságot. Yule ünnepéig már csak egy hónapot kellett várni. A végső

összecsapásra pedig öt nappal később kerül sor. Celaena és a hercegnő

vacsora előtt mindennap együtt töltött egy órát. Szorgalmasan gyakorolták

Eyllwe és a birodalom nyelvét. Nehemia hangosan felolvasott Celaena

könyvtári könyveiből. Utána pedig betűről betűre lemásolt egyes

szövegrészeket, míg végül már hibátlanul tudott írni az északiak nyelvén.

Közös tanulmányaik megkezdése óta a hercegnő már lényegesen jobban

beszélte vendéglátói nyelvét. Amikor viszont négyszemközt maradtak,

többnyire továbbra is szülőföldje nyelvét használták. A hercegnőnek ez

nem csupán könnyebbséget és megnyugvást jelentett, d e mind a ketten

örömmel látták az udvaroncok döbbent tekintetét, tátott száját és

csodálkozó arckifejezését, amikor azok meghallották

kettőjük csevegését. Ugyanakkor így nehéz volt kihallgatni, hogy miről is

beszélnek. Az orgyilkos nagyon is örült annak, hogy ezt a nyelvet is

használhatta. Ezek szerint a sóbányák mélyében mégiscsak tanult valami

hasznosat.

- Nagyon csendes vagy ma - szólalt meg Nehemia. - Nyomja valami a

szívedet?

Celaena szomorúan elmosolyodott. Hát bizony, nyomta valami. Előző éjjel

olyan keveset aludt, hogy már alig bírta kivárni a hajnal érkezését. Újabb

bajnok halt meg. És akkor még ott voltak ugye Ele na követelései is.

- Nagyon sokáig olvastam. Ez minden.

Korábban még sohasem jártak a palota ezen részében.

- Érzem ám, hogy tele vagy aggodalommal - szólalt meg Nehemia

váratanul. - Meghallok sok mindent, amit nem mondasz ki. Nem szoktál

beszélni az aggodalmaidról, de a szemed elárul.

Tényleg ennyire átlátszó volt?

- Barátok vagyunk - suttogta a hercegnő. — Ha szükséged lesz

rám, én ott leszek.

Celaena érezte, hogy összeszorult a torka. Nehemia a vállára tette a

kezét.

- Nagyon régóta nem nevezett senki sem a barátjának - nyögte ki

végül. — Én...

Az emlékei mélyén fekete tintára emlékeztető sötétség támadt. Minden

akaraterejét összeszedve nekifeszült.

- Van bennem valami, amit...

És akkor meghallotta a zajt. Ugyanazt, ami az álmaiban is kísér -

tette. Léptek dobogtak, vagy inkább paták. Valósággal mennydörögtek.

Celaena megrázta a fejét, és a zaj elhallgatott.

- Köszönöm, Nehemia! - jelentette ki őszintén. - Igazi jó barát vagy.

Valósággal vérzett a szíve. Remegett, ahogy eloszlott a sötétség.

Nehemia viszont váratlanul felmordult.

-

A királyné arra kért, hogy nézzem meg ma este a társaságában

ahogy egy társulat előadja az egyik kedvenc színdarabját. Ugye el-

kísérsz? Szükségem van egy tolmácsra.

-

Sajnos nem — válaszolta Celaena komoran.

-

Sajnos nem jöhetsz - csattant fel ingerülten Nehemia. Az or-

gyilkos bocsánatkérő pillantást vetett a barátnőjére.

-

Van néhány dolog, amit... - kezdte volna, ám a hercegnő meg-

rázta a fejét.

-

Mindannyiunknak megvan a maga titka. Persze engem megle -

hetősen érdekel, hogy miért vigyáz rád ennyire az a kapitány, és mi lehet

az oka, hogy éjszakára bezárnak a lakosztályodba. Talán bolondság, de

az az érzésem, hogy félnek tőled.

Az orgyilkos elmosolyodott.

-

A férfiak nagyon félnek bizonyos dolgoktól.

Amikor azonban alaposabban is meggondolta, amit előbb a barátnője

mondott, elkezdett aggódni.

-

Szóval tényleg jó viszonyba kerültél Adarlan királynéjával?

Kezdetben nem nagyon... erőltetted magad, hogy megkedveljen.

A hercegnő dacosan felemelte a fejét, és bólintott.

-

Tudod, hogy országaink között ebben a pillanatban nem ép-

pen a legbarátibb a viszony. Kezdetben valóban kissé távolságtartóan

bántam Georginával, közben azonban rájöttem, sokkal jobban

szolgálhatom hazám érdekeit, ha erőfeszítést teszek a rokonszenve

elnyerésére. Néhány hete elkezdtünk beszélgetni egymással. Remélem,

rá fog jönni, mennyire fontos, hogy javuljon országaink viszonya. Úgy

vélem, egyértelműen sikerült valamelyes haladást elérnem. Ez abból is

látszik, hogy meghívott ma estére.

Celaena rájött, hogy Georginán keresztül Nehemia szavai eljuthatnak

Adarlan királyának a fülébe is.

Ráharapott az alsó ajkára, de aztán gyorsan elmosolyodott.

- Lefogadom, hogy a szüleid büszkék rád!

Bekanyarodtak egy újabb folyosóra. Ez a környék valósággal zengett a

kutyaugatástól.

- Hol vagyunk?

- A kutyaólaknál - vágta rá ragyogó mosollyal a hercegnő. - A herceg

tegnap megmutatta a kiskutyákat. Igazából persze csak azt hiszem,

valamilyen kifogást keresett, hogy eljöhessen az anyja udvará ból, mert

képtelen ott kibírni. Én voltam az ürügy.

Már abból is éppen elég nagy baj lehetett, hogy Chaol felügyelete nélkül

sétáltak a palotában. Ráadásul most a kutyaólak...

- Szabad lejönnünk ide?

- Eyllwe hercegnője vagyok - jelentette ki Nehemia büszkén. - Oda

megyek, ahová csak akarok.

Celaena a barátnője nyomában belépett egy hatalmas, fából

ácsolt kapun. Hirtelen erős szag csapta meg az orrát. A ketrecekben és

ólakban a legkülönbözőbb fajtájú kutyák ugattak.

Némelyik behemót jószág egészen a csípőjéig ért. Másoknak csupán

arasznyi lábacskáik voltak, viszont a testük olyan hosszú volt, mint Celaena

kinyújtott karja. Lenyűgöző, csodálatos állatokat lá tott. Valamennyi közül

azonban a karcsú jószágok tetszettek neki a legjobban. Keskeny, de mégis

erőteljes, hosszú lábuk volt. A hasuk gyönyörűen ívelt hátrafelé. Érződött

rajtuk, hogy elegánsak és gyorsak. Ellentétben a többi kutyával, nem

kezdtek el ugatni, ha- nem leültek, és csupán sötét, bölcs szemükkel

követték az érkezőket.

- Ezek vadászkutyák? - tudakolta Celaena, de Nehemia addigra már

eltűnt. Hallotta a hangját, és hogy valaki válaszolt neki. Utána

az egyik elkerített részből előbukkant egy integető kéz. Az orgyilkos

odasietett, és benézett az ajtón.

Nehemia letelepedett a földre, a sarokból pedig Dorian Havilliard

mosolygott az orgyilkosra.

-

Ez ám a meglepetés, Lillian úrnő - dorombolta a herceg. Letette

maga mellé az aranybarna bundájú kiskutyát. — Nem gondoltam volna,

hogy itt találkozunk. Persze tudom, hogy Nehemia imád vadászni. Végül is,

nem meglepő, hogy téged is magával rángatott ide.

-

Ezekről a korcsokról mesélt? - nézett a lány a négy kutyára. Dorian

felemelte az egyiket, és megsimogatta a fejét.

-

Ugye, milyen kár? Egyszerűen képtelen vagyok ellenállni ne - kik,

annyira aranyosak.

Az orgyilkos óvatosan kinyitotta az ól ajtaját, és beosont. Figyelmesen

nézte, ahogy két kutya felugrott Nehemiára, és a farkukat csóválva lelkesen

nyalogatni kezdték. A hercegnő hangosan kacagott. A következő pillanatban

azonban már a sarokba mutatott.

-

Az á jószág béteg? — kérdezte. Ott valóban hevert egy ötödik

kiskutya is. Nagyobb volt a többieknél, és selymes szőre ezüstösen ragyogott

az árnyékban. Felpillantott sötét szemével, mintha csak tudta volna, hogy

róla beszélnek. Szemmel tartotta az embereket. Annyira gyönyörű volt. Ha

nem tudja, hogy nem ez a helyzet, Celaena meg mert volna esküdni rá, hogy

a kis állat fajtiszta.

-

Cseppet sem beteg - magyarázta Dorian. - Csupán kiállhatatlan.

Utálja a társaságot. Nem kedveli sem az embereket, sem a többi kutyát.

-

Tökéletesen meg tudom érteni — biccentett Celaena. Átlépett a

koronaherceg lába felett, és odasietett az ötödik kutyához. - Már miért

akarna odafutni egy olyan valakihez, mint fenséged?

Ha nem engedelmeskedik az embereknek, akkor meg kell majd

ölni - legyintett Dorian oda sem figyelve. Celaena majdnem felrobbant.

- Megölni? Mi az, hogy megölni? Mi okból? Mit vétett ez a szerencsétlen?

- Nem lesz belőle jó kutya. Ezeket az ebeket kivét el nélkül ebből

a célból tenyésztjük.

- Szóval azért ölik meg, mert a kutya távolságtartó? Nem tehet arról,

hogy ilyen a jelleme — méltatlankodott a lány, és körülnézett. - Hol van az

anyja? Lehet, hogy az anyja kell neki.

- Az anyjuk csupán azért jön ide, hogy megetesse őket. Pár órát

tölt a társaságukban, hogy megtanulják a helyes viselkedést. Ezeket a

kutyákat arra képeztetem ki, hogy versenyezzenek és vadásszanak.

Nem tenyésztek ölebeket.

- Szörnyűség elszakítani az anyjától! — torpant meg az orgyilkos az

árnyék határán. Lehajolt, felkapta a kiskutyát, és a keblére ölelte. - Nem

engedem meg, hogy bántsák.

- Há különös széllem lákozik benne - figyelmeztette Nehemia. - Ákkor

csak terhet jélent.

- Mármint hogy kinek?

- Emiatt tényleg nem kellene felizgatnod magad — csitította Dorian. -

Nap mint nap számtalan kutyával végeznek. Mégpedig fájdalom nélkül.

Nagyon nem értem, hogy mi kifogásod lehetne ez ellen éppen neked?

- Hát ezt az egyet akkor se öljék meg! Szeretném megtartani. Ha

másért nem, akkor azért, hogy életben maradhasson.

Dorian alaposan megnézte magának a lányt.

- Ha ez ennyire felzaklat, akkor a kutyust megkímélem. Szerzek majd

neki otthont. Sőt mi több, mielőtt kiadnám valakihez, előtte szólok neked,

és kikérem a beleegyezésedet.

-

Tényleg megtenné?

-

Mit számít nekem egy kutya élete? Ha ezzel örömet szerezhe tek

neked, akkor megteszem.

Celaena arca lángba borult, ahogy a fiatalember felkelt és odalépett

hozzá.

-

Komolyan... Megígéri?

-

A koronámra esküszöm, hogy a kutyus élni fog - jelentette ki a

herceg szívre tett kézzel. Celaenában hirtelen tudatosodott, milyen közel

állnak egymás mellett.

-

Köszönöm!

Nehemia a földön ülve figyelte őket. Összevonta a szemöldökét. Ekkor

azonban az egyik barna bőrű testőre jelent meg az ajtó ban.

-

Ideje mennünk, hercegnő! - szólalt meg az anyanyelvükön. - Még

fel kell öltöznie, mielőtt elindul a királynőhöz.

A hercegnő felkelt, és kisétált az ugráló kutyusok között.

-

Elkísérsz? - kérdezte Celaenától a birodalom nyelvén. A lány

bólintott, és kinyitotta a kaput. Miközben bezárta, kérdő pillantást vetett a

koronahercegre:

-

Fenséged, nem jön velünk?

Dorian leguggolt, mire a kiskutyák azonnal megrohanták.

-

Talán ma éjjel találkozunk.

-

Ahhoz igen nagy szerencsére lesz szüksége - dorombolta Celaena,

miközben elsétáltak. Csendben somolygott az orra alatt, ahogy elindultak

felfelé a palotában. Nehemia nem bírta tovább. A barát nője felé fordult:

-

Tetszik neked?

Celaena azonnal elkomorodott.

-

Dehogyis! Már mitől tetszene?

-

Olyan közvetlenül szoktatok beszélgetni. Mintha csak lenne...

Kettőtök között valami.

-

Milyen valami? - fuldoklott az orgyilkos. - Imádom ugratni.

-

Mióta számít bűnnek, ha helyesnek tartasz egy fiút? Kénytelen

vagyok beismerni, hogy kezdetben rosszul ítéltem meg. Azt gondol tam

róla, hogy felfuvalkodott, önző hólyag. Annyira nem is szörnyű.

-

Egy Havilliardról beszélünk.

- Az anyám annak a főnöknek a lánya volt, aki megpróbálta meg-

dönteni a nagyapám uralmát.

-

Butaságokat beszélünk. Nincs itt szó semmi ilyesmiről.

-

A herceg meglehetősen odafigyel rád.

Celaena kis híján a barátnőjére vicsorgott. A szemén jól látszott, hogy a

rég elfelejtett düh újra ott tombol a gyomrában.

-

Inkább kitépem a szívemet, mint hogy egy Havilliardba legyek

szerelmes - hördült fel.

Ezek után csendben sétáltak tovább. Amikor végül elbúcsúztak

egymástól, Celaena halkan kellemes estét kívánt Nehemiának. Utá na

elindult vissza a lakosztálya felé.

Csupán néhány testőr vigyázott rá. Csendben, tiszteletteljes tá volságból

követték. Ahogy telt az idő, egyre jobban lemaradtak, falán Chaol

parancsára? Éppen alkonyodott. Az ég még őrizte mélykék színét.

Tintaszerű ragyogás tükröződött az ablaktáblákon lel halmozódott havon.

Bármikor hátat fordíthatna a kastélynak.

Odalent a városban megszerezhetné, amire szüksége van az úton, és

napkeltekor már egy dél felé tartó hajó fedélzetén állhatna.

Megtorpant az egyik ablak előtt. Odahajolt az üveghez. Az őrök is

megálltak, és némán figyelték. Az üvegen keresztül beszivárgott a kinti

hideg. Jeges csókot nyomott a lány arcára. És ha arra számítanak az üldözői

is, hogy dél felé szökik? Lehet, akkor az északi útvonalat

kellene választania. Arra senki sem gondol. Ilyen időben észak fel é csak az

öngyilkosok indulnak el.

Valami torz árnyék villant fel az ablakban. Megpördült, és döb benten

bámulta a háta mögött tornyosuló alakot.

Káin nem mosolygott. Nem is próbálta meg kigúnyolni. Nyitott szájjal

lihegett, mint a partra vetett hal. Sötét szeme kitágult. Egyik keze saját

bikanyakára tapadt. Egy cseppnyi szerencsével mindjárt megfojtja magát.

-

Valami baj van? - tudakolta a lány mézédes hangon. Nekivetette a

hátát a falnak. A harcos gyorsan körülnézett. Megbámulta az őrö ket, az

ablakot, majd tekintete a lány szemébe mélyedt. Elfehéredő bütykökkel

szorította a torkát. Mintha csak meg akarta volna akadá lyozni, hogy a

mélyből előtörjenek a szavak. Szénfekete gyűrűje tompán fénylett az ujján.

Természetesen lehetetlen volt, de mégis úgy tűnt, hogy a fickó legalább

tízfontnyi izmot növesztett magára az elmúlt néhány nap során. Most már

nem igazán kételkedhetett abban, hogy Káin minden egyes alkalommal

nagyobb, valahányszor csak találkoztak. Celaena összevonta a

szemöldökét, és leengedte a karját.

—

Káin! — szólalt meg, ám a férfi megpördült, és egy száguldó

vadnyulat is megszégyenítő sebességgel elrohant a folyosón. Hogy a

csudában tudott ilyen sebesen futni? Rohanás közben néha hátrapillantott a

válla fölött. Nem a lányt nézte, nem is a zavartan mormogó testőröket,

hanem valamit a hátuk mögött.

Celaena egészen addig mozdulatlanul várakozott, míg elhalt a rohanó

léptek robaja. Ekkor sietve visszatért a saját lakosztályába. Üzenetet küldött

Noxnak és Pelornak. Nem bocsátkozott magya rázatba, csupán a lelkükre

kötötte, hogy aznap éjjel maradjanak a szállásukon, és senkinek se nyissák

ki az ajtót.

Kaltain belecsípett az arcába, amikor kilépett az öltözőjéből. Cselédei

illatszerrel hintették be, és a fiatal nemeskisasszony felhaj tott egy nagy

pohár cukros vizet, mielőtt megmarkolta volna az ajtó gombját. Éppen

pipázott, amikor bejelentették Perrington herceg érkezését. Beme nekült az

öltözőjébe, és sietve ruhát váltott. Azt remélte, hogy így megszabadulhat a

szagtól. Ha a nagyúr megérzi az ópium illatát, akkor még mindig

hazudhatja azt, hogy az iszonyatos fejfájás miatt volt szüksége

fájdalomcsillapítóra.

Kaltain

mostanára

rettenetesen

szenvedett.

Keresztülsietett a hálószobán, ki az előtérbe, azután belépett a

fogadószobába.

A hercegből szokás szerint áradt a tettrekészség.

- Kegyelmes uram! - köszöntötte a nő, és pukedlizett. Valósággal

ólomsúlyának érezte a testét, és kezdett elhomályosulni a látása is. A herceg

megcsókolta a feléje nyújtott kezet. Szivacsos ajka rátapadt a nő bőrére.

Ahogy felnézett, találkozott a pillantásuk. Kaltain szívébe jeges dermedtség

hasított. Mire nem lesz hajlandó, csak hogy elfoglalhassa az őt megillető

helyet Dorian oldalán?

-

Remélem, hogy nem zavartam meg - mondta a nagyúr, és el-

engedte a kezét. A kisasszony már újra látta a szobája falait. Végre

visszatért helyére a padló és a mennyezet is. Valamiért nagyon különös

érzés fogta el. Mintha csak bezárták volna egy dobozba. Egy csodálatos

kalickába, amit faliszőnyegekkel és párnákkal bé leltek ki.

-

Csak szunyókáltam egy kicsit, kegyelmes uram — válaszolta

mosolyogva, és leült. A férfi szimatolni kezdett. Kaltainnak rémül ten össze

kellett volna rezzennie, ám a kábítószer még mindig el - zsongította az

elméjét. - Minek köszönhetem ezt a váratlan látogatást?

-

Meg kívántam tudakolni, hogy érzi magát. Ebédnél nem lát tam -

felelte Perrington, és összefonta karját a mellén. Iszonyúan erős volt. Egy

kézzel összeroppanthatta volna a nő koponyáját.

-

Gyengélkedtem - nyöszörögte a kisasszony. Iszonyatos erőfeszí-

tésbe került, hogy ólomsúlyú fejét ne pihentesse meg a heverő hát támláján.

A férfi szája mozgott. Mondott valamit, ám Kaltain rájött, hogy nem

működik a füle. A nagyúr bőre mintha csak megkemé nyedett volna.

Üvegesen kezdett csillogni. A szeme helyén könyörtelen márványgolyók

ragyogtak. Még ritkuló haja is kővé dermedt. A nő döbbenten bámulta,

ahogy a fehér kőszáj tovább mozgott. Belenézett a márványból faragott

torokba.

- Annyira sajnálom - nyöszörögte. - Rosszul érzem magam.

-

Hozassak vizet? - tápászkodott fel a herceg. - Vagy hagyjam

magára?

-

Dehogyis! - jajdult fel Kaltain. Majdnem hogy üvöltött. Fáj dalom

hasított a szívébe. - Valójában azt akartam mondani... hogy kifejezetten

élvezem nagyuram társaságát, és a bocsánatáért esede zem, amiért ennyire

szétszórt vagyok.

-

Egyáltalán nem nevezném önt szétszórtnak, Kaltain úrnő -

dörmögte a férfi, és visszaült. - Kevés önhöz foghatóan okos nővel

találkoztam. Őfensége is pontosan ezt mondta tegnap.

Az ifjú nő azonnal kihúzta magát. Büszkén felszegte a fejét. Lelki szemei

előtt megjelent Dorian arca és a fiú fején trónoló korona.

-

Őfensége... A herceg mondta ezt rólam?

Az idős férfi a hölgy térdére tette a kezét. Megsimogatta a hü-

velykujjával.

-

Pontosan ez történt. Lillian úrhölgy azonban a szavába vágott,

mielőtt többet is mondhatott volna.

-

Miért volt ott vele? - méltatlankodott zúgó fejjel.

-

Nem tudom. Bárcsak más volna a helyzet!

A nő pontosan tudta, hogy ez így nem mehet tovább. Véget kell ennek

vetnie. Az a lány túl gyors volt. Megelőzte Kaltain lépése it. A koronaherceg

már Lillian hálójában vergődött. Itt az ideje ki szabadítani onnan. Perrington

megteheti. Csak csettintenie kell, és Lillian nyom nélkül eltűnik. Soha nem

találják meg. De nem.

Hiszen Lillian igazi úrihölgy volt. Egy Perringtonhoz hasonló, fi nom

úriember sohasem emelne kezet egy előkelő születésű nemesasszonyra.

Vagy talán igen? Úgy érezte, hogy csontvázak járnak csattogó körtáncot a

fejében. De mi volna akkor, ha a kegyelmes úr azt gondolná, hogy Lillian

nem is úrihölgy? A feje most már nem egyszerűen sajgott, hanem

szilánkokra akart hasadni. Kevés híján fuldokolni kezdett a fájdalomtól.

-

Jómagam is pontosan erre gondoltam — jelentette ki végül, és

dörzsölgetni kezdte a halántékát. - Egyszerűen hihetetlen, hogy egy Lillian

úrnőhöz hasonló kétes hírű nőszemély nyerte el a koronaherceg szívét.

Ha majd ő állhat Dorian oldalán, akkor talán a fejfájása is el múlik.

-

Talán helyénvaló volna, ha valaki beszélne ő hercegi fenségével.

-

Kétes hírű?

-

Azt hallottam valakitől, hogy az illető hölgy múltja nem olyan...

patyolattiszta, mint amilyen elvárható volna.

-

Mit hallottál? - förmedt rá az idős férfi. Kaltain a karkötőjéről lógó

egyik drágakővel kezdett el játszadozni.

-

Pontos részletekről nem értesültem, de az előkelő társaságból jó

páran úgy vélik, hogy ez a hölgy az udvartartás egyetlen tagjának sem

lehetne méltó társa. Szeretnék többet is megtudni erről a Lillian

kisasszonyról. Nagyuram talán nem? A korona hűséges alattvalójaként

erkölcsi kötelességünk megvédeni herceg urunkat az efféléktől.

-

Ez bizony így van - felelte halkan a nagyúr.

Kaltain elméjében valami vadul és érthetetlenül felüvöltött. A fáj dalom

múlóban volt. Mintha csak kimosták volna az elméjéből a mákony és a

kalitkák gondolatát.

Minden tőle telhetőt meg kell tennie azért, hogy megmentse a ko ronát...

és a saját jövendőjét.

Amikor az ajtó megnyikordult, Celaena felpillantott az ősi könyv lapjairól.

A rémjegyek elméletét tanulmányozta. Az elállított zsa luk olyan hangosan

nyikorogtak, hogy az még a halottakat is fel- riasztotta volna. Bár kis híján

megállt a szíve, megpróbált a lehető legközömbösebb ábrázatot ölteni. A

szobába azonban nem Dorian Havilliard lépett és nem is valamilyen

vérszomjas szörnyeteg.

Az ajtó kinyílt, és csodálatosan ragyogó, dúsan aranyozott ruhá ban

Nehemia állt előtte. A hercegnő nem nézett a barátnőjére, és nem is

mozdult. Kővé dermedve állt a küszöbön. A padlót bámul ta. Szemét fekete

festékkel húzták ki. Könnyei sötét csíkokat rajzol- tak az arcára.

-

Nehemia? Mi történt az előadáson? - kérdezte Celaena felpattanva.

A hercegnő remegett a visszafojtott zokogástól. Lassan felemelte a fejét.

A szeme vörös volt a sírástól.

-

Nem tudtam, hova máshova mehetnék — dadogta az anyanyelvén.

Celaena alig kapott levegőt, de gyorsan megkérdezte:

-

Mi történt?

Csak ekkor vette észre a vendég remegő kezében a papírlapot.

-

Mindenkit legyilkoltak - suttogta Nehemia tágra nyílt szemmel.

Megrázta a fejét, mintha csak nem akarta volna elhinni a saját szavait.

Celaena mozdulatlanná dermedt.

-

Kicsoda? És kit?

Vendége felzokogott. Celaena belsejében valami megpattant, meghallva a

szenvedés hangját.

-

Az adarlani hadsereg egyik légiója fogságba ejtett ötszáz eyllwéi

lázadót, akik addig a Tölgyváld-erdő és a Kőpusztaság határvidékén

rejtőzködtek - magyarázta a hercegnő, miközben fekete könnycseppjei

bemocskolták fehér ruháját. Összegyűrte a kezében tartott papírdarabot. -

Apám szerint Calacullába vitték a hadifoglyokat. Útközben azonban néhány

lázadó megpróbált megszökni, és...

Nehemia most már tényleg nem kapott levegőt. Csak a legna gyobb

erőfeszítés árán tudta folytatni.

-

Büntetésképpen a katonák mindenkit lemészároltak. Még a

gyerekeket is.

Celaena kis híján rosszul lett. Legyilkoltak ötszáz embert!

Csak most figyelt fel a hercegnő testőreire. A harcosok lángoló te-

kintettel álltak a küszöb túloldalán. Vajon a legyilkolt lázadók kö zött hány

személyes ismerősük lehetett? Olyanok, akiket Nehemia segített és

védelmezett.

-

Mégis mi értelme van annak, hogy én vagyok Eyllwe hercegnője,

ha nem tudok segíteni a népemnek? - kérdezte Nehemia. - Milyen jogon

hívom én magamat hercegnőnek, ha sor kerülhet ilyes mire?

-

Annyira sajnálom - suttogta Celaena. Mintha ez a két szó meg-

törte volna azt a varázslatot, ami eddig jéggé dermesztette a herceg nőt.

Nehemia odarohant a barátnőjéhez, aki átölelte. Arany ékszerei mélyen

belenyomódtak a lány bőrébe. A sötét bőrű hölgy zokogni kezdett. Az

orgyilkos nem tudta, hogy mit is mondhatna, ezért csak magához

szorította. Addig tartotta, míg a vendégében enyhülni nem kezdett a

fájdalom.

Celaena a hálószobájában az ablak előtt ült. Nézte, ahogy a hó az

éjszakai levegőben táncol. Nehemia már rég visszatért a saját lakosztályába.

Felszáradtak a könnyei, és újra büszkén tartotta magát. Az óra tizenegyet

ütött. Az orgyilkos nyújtózkodni kezdett, ám megtorpant, mert görcsös

fájdalom mart a gyomrába. Előregörnyedt. Megpróbált a légzésre

összpontosítani. Várta, hogy enyhüljön a görcs. A fájdalmak egy jó órával

ezelőtt kezdődtek. Szorosabban maga köré tekerte a pokrócot. A

kandallóban ugyan lobogott a tűz, de ide, az ablak elé csupán a fény jutott

el, a meleg nem. Szerencsére megjelent Philippa, kezében egy csésze teával.

-

Igya meg, gyermekem - mondta -, segíteni fog.

Megállt az orgyilkos asztala mellett, és egyik kezét megpihentette a

karosszék támláján.

-

Szörnyű az, ami azokkal az eyllwéi lázadókkal történt - szólalt

meg olyan halkan, hogy egyetlen hallgatózó sem értette volna meg a

szavait. - El sem tudom képzelni, hogy mit érezhet a hercegnő.

Celaena érezte, ahogy a gyomrában felbukkanó düh elnyomja a

fájdalmat.

-

Ugyanakkor viszont szerencsés, hogy vannak önhöz hasonló

barátai.

Megérintette Philippa kezét.

-

Köszönöm.

Megragadta a teáscsészét, és felkiáltott. Kis híján az ölébe öntötte a

csésze tűzforró tartalmát.

-

Csak óvatosan - mosolygott az idősebb nő. - Nem is tudtam, hogy

az orgyilkosok ennyire ügyetlenek is lehetnek. Ha szüksége van még

valamire, csak üzenjen! Annak idején nekem is bőven kijutott a havi

fájdalmakból.

Összekócolta Celaena haját, és távozott. A lány szeretett volna ismét

köszönetet mondani, de máris rázúdult a görcsök következő hulláma.

Meggörnyedt, miközben becsukódott az ajtó.

Az elmúlt három és fél hónap során visszanyerte a testsúlyát. Ez éppen

elég volt ahhoz, hogy visszatérjen a havibaja. Amikor Távol végen éhezett, a

menzesze gyakorlatilag szünetelt. Hangosan fel nyögött. Hogy a csudában

fog ebben az állapotban felkészülni a küzdelemre? Már csak négy hét, és it t

a párbaj.

Az üveglapok túloldalán szikrázó, csillogó hópelyhek kavarogtak.

Miközben a talaj felé hullottak, pörgésük és forgásuk megszé gyenítette a

legtehetségesebben keringőző táncosokat is.

Elena mégis hogyan várhatja el, hogy Celaena legyőzze a kastélyban

rejtőző szörnyűséget? Mégis mit számít ez a borzalom a nagyvilág bajaihoz

képest? A többi királyságban rettenetes dolgok történnek. Sőt, külföldre

sem kell menniük. Ott van például Távolvég és Calaculla is, igaz? Kinyílt a

hálószoba ajtaja, és valaki belépett.

-

Halottam Nehemiáról - szólalt meg Chaol hangja.

-

Te meg mégis... nincs már túl késő ahhoz, hogy itt mászkálj?

- kérdezte a lány, és beburkolózott a pokrócba.

-

Én... beteg vagy?

-

Nem érzem jól magam.

-

Ennyire megrázott a lázadók sorsa?

Miért nem tudja felfogni?, gondolta keserűen Celaena.

-

Nem. Tényleg rosszul vagyok.

-

Én is majdnem elhánytam magam - morogta Chaol, és a padlót

kezdte el bámulni. - Az egésztől. Pedig miután láttam Távolvéget. ..

Olyan kétségbeesetten kezdte el dörzsölgetni az arcát, mintha az zal

kitörölhette volna az emlékeket a fejéből.

-

Ötszáz ember - suttogta. A lány döbbenten nézett rá. Meglepte a

testőr őszinte fájdalma.

-

Figyelj rám! - szólalt meg Chaol, és elkezdett fel-alá járkálni.

- Tudom, hogy néha távolságtartón viselkedem veled. Mintha lenéznélek.

Tudom, hogy panaszkodtál is miattam Doriannak. De...

Szembefordult a lánnyal.

-

Nagyon jó dolognak tartom, hogy megbarátkoztál a hercegnővel.

Sokra értékelem a becsületességedet, és azt, hogy tántoríthatatlanul

kitartasz mellette. Én is hallottam azokról a szóbeszédekről, amelyek szerint

Nehemia kapcsolatban áll hazája lázadóival. Csak hát... na gyon is úgy

vélem, hogy ha az én hazámat foglalták volna el, akkor magam is

megtennék mindent azért, hogy visszaszerezzem a népem szabadságát.

Celaena erre szívesen válaszolt volna, ám ekkor mintha parazsat lettek

volna a derekára. Ismét görcsbe rándult a hasa.

-

Lehet, hogy... - folytatta a férfi, és közben kinézett az ablakon.

Lehet, hogy tévedtem.

Megbillent, és szinte fejtetőre állt az egész világ. Celaena becsukta a

szemét. Régebben is pokolian megszenvedte a havibaját. A görcsöket

általában rosszullét kísérte. Hányni viszont csak azért sem fog. Leg alábbis

nem most rögtön.

-

Chaol - figyelmeztette vendégét. Kénytelen volt a szájára szorítani

a kezét, mert a gyomra kavarogni kezdett, és valami elindult felfelé.

-

Csak hát annyira büszke vagyok a beosztásomra - folytatta a

fiatalember.

-

Chaol — kezdte volna újra. Hát mindjárt hányni fog.

-

Te pedig Adarlan orgyilkosa vagy. Mégis egyre csak az járt az

eszembe, hogy... ha akarnád...

-

Chaol! — kiáltotta a lány. A kapitány megpördült, Celaena széles

ívben odahányt elé a földre.

Chaol ingerülten felkiáltott, és hátraugrott. A lány szeméből foly ni

kezdtek a könnyek. A szája éles, kellemetlen ízzel telt meg. Előregörnyedt,

hogy a nyála a padlóra csorogjon.

-

Te tényleg... a Rémre mondom, te most akkor tényleg rosszul vagy?

A testőr kiabálni kezdett, hogy jöjjenek a szolgák. Felsegítette Celaenát a

székből. A világ kezdett kitisztulni. Miről beszél ez az alak?

-

Gyere, odaviszlek az ágyadhoz.

-

Nem úgy vagyok rosszul - méltatlankodott az orgyilkos. Chaol leült

az ágy szélére, és elkezdte felhajtani a takarókat. A belépő cseléd

elkomorodva bámulta a padlót borító mocskot. Hátrakiáltott segítségért.

-

Hát akkor hogy van rosszul?

-

Megjött a... - dadogta nagy nehezen, és olyan forróvá vált az arca,

hogy majdnem megolvasztotta vele a padlót. Jaj, te sötét fajankó!— Visszatért a

havibajom.

A következő pillanatban már a kapitány arca is úgy lángolt, mint a lányé.

Hátralépett, és beletúrt rövidre nyírt barna hajába.

-

Én... ha tehát... akkor most talán távozom - dadogta, és meg-

hajolt. Celaena minden baja ellenére önkéntelenül is elmosolyodott, mert a

vitéz testőr olyan gyorsan eltűnt a szobájából, hogy azt akár menekülésnek

is tarthatta volna. Ráadásul Chaol megbotlott a küszöbben, és majdnem

kizuhant az előszobába.

Celaena a takarító szolgákra nézett.

-

Sajnálom - kezdte volna, de azok egy legyintéssel elhallgattatták.

A sajgó gyomrú orgyilkos vöröslő arccal bemászott az ágyába, magára

húzta a takarókat, és remélte, hogy nemsokára aludni fog.

Az álom azonban elkerülte, és kevéssel később valaki egész más állított

be hozzá. Hangos kacagás jelezte a jöttét.

-

Találkoztam Chaollal. Beszámolt arról, hogy milyen „állapot ba”

kerültél. Nézze meg az ember! Azok után, hogy hetek óta ki belezett

holttesteket vizsgálgat, hirtelen milyen érzékeny lett ez a fickó.

Celaena kinyitotta az egyik szemét, és dühös képet vágott, ami kor Dorian

leült az ágy szélére.

-

A pokol összes kínja gyötör, ezért most nem kéne idegesíteni.

-

Annyira azért nem lehet szörnyű - felelte a herceg, és előhalászott

egy pakli kártyát a kezéből. - Akarsz játszani?

-

Már mondtam, hogy nem érzem jól magamat!

-

Szerintem nincsen semmi bajod - legyintett az ifjú, és ügyesen

megkeverte a paklit. - Csak egy játékot.

-

Ön ugye fizetni szokott az embereknek, hogy szórakoztassák?

A herceg egy dühös pillantással válaszolt.

-

Megtiszteltetésnek kellene érezned a társaságomat.

-

Azt érezném megtiszteltetésnek, ha végre távozna.

-

Ahhoz képest, hogy a sorsod a kegyes jóindulatomon múlik,

igencsak szemtelen vagy.

-

Szemtelen? Még csak most lendülök bele - vicsorogta a lány. Az

oldalára fordult, és átölelte a térdét.

A herceg nevetni kezdett, és zsebre vágta a kártyát.

-

A kedves kiskutyád egyébként nagyon jól érzi magát. Remélem,

örülsz neki.

-

Menjen innen! Mindjárt meghalok - nyöszörögte Celaena a

párnájának.

-

Egy szép hölgy nem halhat meg egy szál magában - jelentette ki

Dorian, és megsimogatta a lány kezét. — Szórakoztassalak egy érdekes

történettel a halálod pillanatában? Miről olvassak neked?

Celaena elrántotta a kezét.

-

Szívesen meghallgatnám a fafejű herceg történetét, aki nem

akarta békén hagyni az orgyilkost.

-

Ó, imádom azt a mesét! Annyira szép a vége. Tudtad, hogy az

orgyilkos csak színlelte a betegséget? Így akarta felhívni magára a herceg

figyelmét. Ki gondolta volna? Milyen dörzsölt nőszemély. A hálószobai

jelenet pedig egyszerűen lenyűgöző. Érdemes elolvasni a végét is, pedig előtte

mennyi ostobaságot fecsegnek!

-

Kifelé! Ki innen! Menjen már! Hagyjon békén, és próbáljon meg

valaki mást elcsábítani - nyöszörögte a lány. Felkapott egy könyvet, és

hozzávágta a herceghez. Az viszont könnyedén elkap- ta, mielőtt a kötet

betörhette volna az orrát. Celaena összerezzent.

-

Nem akartam ám... ez nem támadás volt! Csak tréfáltam... nem

akartam igazából sérülést okozni a fenséges hercegnek.

Az utolsó szavakat valósággal dadogta.

- Hát el is várom Adarlan orgyilkosától, hogy ennél azért méltó-

ságteljesebb módon támadjon rám. Ha javasolhatnám a kard vagy a kés

használatát. De nem ám hátulról!

Celaena átölelte a hasát, és még jobban meggörnyedt. Néha annyira

gyűlölte, hogy nőnek született.

- Egyébként pedig, ha már itt tartunk, nyugodtan tegezzél. Nem

kell fenséges hercegnek szólítanod. Mondd ki a nevemet!

- Hát persze.

- Mondjad már!

- Mit mondjak?

Mondd ki a nevemet! Azt, hogy „hát persze, D orian”.

A lány erre csak a szemét forgatta.

- Ha kegyes és fenséges uraságodnak így tetszik, akkor mostan tól

tegezni fogom önt.

- Kegyes és fenséges? Ez tetszik - mosolyodott el egészen halványan a

herceg. Utána viszont vizsgálni kezdte a kezében tartott

könyvet. - Ezt a könyvet nem tőlem kaptad! Nekem aztán nincsenek ilyen

könyveim!

A lány önkéntelenül is elnevette magát. Elvette a teát a szobába lépő

szolgától.

- Még szép, hogy te nem olvasol ilyesmit, Dorian! A cselédeket küldtem

el a boltba, hogy hozzanak egyet belőle.

- Érzéki napnyugta - olvasta a herceg fennhangon a címet. Utána találomra

kinyitotta a könyvet, és hangosan folytatta. - A férfi

keze ekkor gyengéden végigsimította a hajadon elefántcsont fehér,

selymesen puha kebe...

Döbbenten felkapta a fejét.

- A Rém nevére! Te tényleg ilyen ostobaságokat olvasol? Mi történt a

Hatalom jelképei vel meg az Eyllwe szokásai és kultúrájá val?

A csésze kiürült. A gyömbértea kezdte megnyugtatni a gyomrát.

-

Szívesen kölcsönadom, ha majd kiolvastam. Ha átrágod ma gadat

rajta, nem csupán kiteljesedik az irodalmi képzettséged, de - tette hozzá

alamuszi mosollyal - néhány figyelemre méltóan leleményes ötletet is

találsz benne arra vonatkozóan, hogy mit tehet az ember előkelő

barátnőivel.

-

Én aztán el nem olvasom - mérgelődött a herceg. Celaena kivette a

kezéből a könyvet, és visszadőlt az ágyra.

-

Ezek szerint akkor te is olyan vagy, mint Chaol.

-

Chaol? - méltatlankodott az ifjú, és képtelen volt kikerülni a

kelepcét. — Rávetted Chaolt arra, hogy elolvassa ezt?

-

Természetesen elutasította - hazudta azonnal Celaena. - Azt

mondta, nem illő hozzá, hogy olyasfajta dolgokat olvasgasson, ami lyeneket

tőlem kapott.

Dorian azonnal magához rántotta a könyvet.

-

Ide vele, te démoni nőszemély! Nem engedem meg, hogy egymás

ellen uszíts minket a barátommal!

Kétségbeesett pillantást vetett a könyv borítójára, majd megfor dította,

hogy eltakarja a címét. A szenvedő lány elmosolyodott. Újra bámulni

kezdte a hópelyheket. Odakint dermesztően hideg volt. A bent égő tűz

lángja sem tudta ellensúlyozni az erkélyajtó résein keresztül beszivárgó

szélrohamok jeges érintését. Pontosan tudta, hogy Dorian feszülten figyeli.

Távolról sem azon a visszafogott módon, ahogy Chaol szokta. Éppen

ellenkezőleg. A herceg pont olyan arckifejezéssel bámulta, mintha jólesne

neki, hogy láthatja a lányt.

Mert bizony Celaenának nagyon is jólesett, hogy láthatta a fiatalembert.

Dorian nem is vette észre, hogy guvadó szemmel bámulja a lányt, míg az ki

nem húzta magát, hogy ráförmedjen:

-

Te meg mégis mit bámulsz?

-

Annyira gyönyörű vagy — vágta rá a herceg, mielőtt észbe kap-

hatott volna.

-

Ne butáskodj!

-

Megsértettelek? - kérdezte Dorian, és érezte, hogy halántéká ban

különös ütemben kezd lüktetni a vére.

-

Dehogyis! - felelte a lány, és gyorsan az ablak felé fordult. Elpi-

rult, majd lángvörös lett az arca. A herceg egyetlen vonzó nőt sem ismert,

akinek ilyen hosszú ismeretség után ne próbált volna udva rolni. Kivéve

persze Kaltaint. Saját maga előtt nem tudta letagadni, hogy epekedő vágyat

érez. Milyen jó lett volna a szájával megérinteni Celaena ajkát. Biztosan

csodálatosan illatos a bőre. Hogyan reagálna, ha egy lágy mozdulattal

végigsimítaná a testét?

Yule ünnepe a pihenés és a kikapcsolódás időszaka volt. Az em berek

megünnepelték mindazokat a testi gyönyöröket, amelyek átsegítették őket a

téli éjszakákon. A nők kibontva hordták a hajukat. Néhányan egészen odáig

elmerészkedtek, hogy sutba dobták a fűzőjüket. Egy teljes héten át nagy

élvezettel falták a betakarított gyümölcsöt, és élvezték a hús örömeit.

Természetesen a herceg is évről évre lelkesen várta ezeket a napokat. Most

viszont... most viszont valamiért remegni kezdett a gyomra. Hogy a

pokolba ünnepelhetne, amikor hírét vette annak, mit is műveltek az apja

katonái Eyllwében azokkal a lázadókkal? Senkit nem hagytak életben. Öt-

száz ember - ötszáz halott. Hogy a csudába nézzen majd Nehemia szemébe?

Hogy a pokolba lehet majd egy napon annak az országnak az uralkodója,

amelyik arra nevelte a katonáit, hogy semmibe vegyék az emberi életet?

A herceg szája kiszáradt. Celaena Terrasenben született. Az is csak az

egyik elfoglalt ország. Az apja első hódítása. Már azt is csodának kellett

tartania, hogy a lány egyáltalán hajlandó volt tudomá sul venni a létezését.

Bár az is lehet, hogy Celaena éppen elég időt töltött Adarlanban ahhoz,

hogy ne törődjön a hódoltsággal. Dorian valamiért mégsem hitte, hogy ez a

helyzet. Hát nem! A lány hátán végighúzódó három szörnyű sebhely örökre

emlékeztetni fogja az apja könyörtelenségére.

-

Valami baj van? - kérdezte a lány. Óvatosan, kíváncsian. Mintha

törődne vele. A herceg mélyen beszívta a levegőt, majd odament az

ablakhoz. Képtelen volt az orgyilkosra nézni. A tenyere rásimult a hideg

üvegre. Odakint tovább tartott a hópihék zápora.

-

Biztosra veszem, hogy gyűlölsz - suttogta. - Gyűlölsz engem és az

udvaromat, mert erkölcstelenek és együgyűek vagyunk, miközben a város

határain túl iszonyatos dolgok történnek. Én is hallottam a lemészárolt

lázadókról, és... szégyellem magamat.

Homlokát nekitámasztotta az üvegnek. Hallotta, hogy a lány fel kel, majd

leül egy székbe. Ilyen lehet, amikor átszakad egy folyó gát ja. Szó szót

követett. Képtelen volt megálljt parancsolni magának:

-

Nagyon is értem ám, hogy miért nem esik nehezedre végezni a

magamfajtákkal. Nem tehetek szemrehányást érte.

-

Dorian - szólalt meg lágyan a lány. Odakint mindent elnyelt a

sötétség.

-

Tudom, hogy soha nem fogod bevallani - folytatta a herceg, mert

végre szavakba tudta önteni azt, amit már jó ideje el akart mondani. —

Tudom, hogy valami rettentő dolog történt veled fiatal korodban. Olyan

valami, amiért talán éppen az apám a felelős. Jo gosan gyűlölheted Adarlant

azért, hogy elfoglalta Terrasent. Ahogyan elfoglalta. Meg azt a sok

országot. A barátod hazáját is.

Nagyot nyelt, és a könnyeivel küszködött.

-

Nem fogsz hinni nekem, de... nem akarok beállni a sorba. Ho gyan

tartom magamat férfinak, ha engedem, hogy az apám az ilyen

megbocsáthatatlan szörnyűségeket bátorítsa? De hiába könyörög nék

kegyelemért az elfoglalt királyságok számára, az atyám nem hallgatna rám.

Soha az életben. Abban az életben, ahol csak azért választottalak téged

bajnokomnak, mert tudtam, hogy ezzel borsot törhetek az apám orra alá.

Celaena hiába rázta a fejét, az ifjú tovább beszélt:

-

Ha megtagadtam volna azt, hogy saját bajnokot indítsak az erő-

próbán, akkor dacos ellenállásomat atyám a pártütés jelének tartotta volna.

Még nem vagyok elég erős ahhoz, hogy nyíltan szembeforduljak vele. Így

aztán Adarlan orgyilkosát választottam. Ilyen bajnokot kellett választanom

magamnak, mert ez volt az egyetlen választási lehetőségem.

Hát, legalább most sikerült tisztáznia.

-

Miért ilyen az életünk? - méltatlankodott, és a tekintetük ta-

lálkozott, amikor körbemutatott a szobában. — És... és a világnak sem

ilyennek kellene lennie.

Az orgyilkos néma maradt. Mintha csak saját lüktető szíve dobogását

hallgatta volna. Végül megszólalt:

-

Nem is gyűlöllek - jelentette ki szinte suttogva. A herceg bele-

zuhant a szemközti székbe, és a kezébe temette az arcát. Csak úgy áradt

belőle a magányosság. - Azt sem hiszem, hogy olyan vagy, mint a többiek.

Szóval... sajnálom, hogyha megbántottalak. Többnyire csak tréfálkozni

szoktam.

-

Mi az, hogy megbántottál? - csodálkozott a herceg. - Te aztán nem

bántottál meg! Csupán... csupán kicsivel mulatságosabbá tet ted a dolgokat.

-

Csupán kicsivel? - nézett rá félrehajtott fejjel a lány.

-

Talán többről is van szó - bólintott a herceg, és kinyújtotta a lábát.

- Bárcsak eljöhetnél velem Yule éjszakáján a bálba! De örülj, hogy téged

nem engednek be oda.

-

Miért nem engednek be oda? Tulajdonképpen milyen bálról

beszélsz?

A herceg magában átkozódott.

-

Igazából semmi különös. Yule éjszakáján álarcosbált szoktun k

tartani. Azt hiszem, pontosan tudom, hogy miért nem jöhetsz.

-

Te meg Chaol mindenáron pokollá akarjátok tenni az élete met,

igaz? Nehogy már jól érezzem magam! Tudod, imádom a bálokat.

-

Ha majd te leszel az apám bajnoka, akkor minden bálon részt

vehetsz.

A lány savanyú képet vágott. Dorian legszívesebben bevallotta volna

neki, hogy ha rajta múlna, ő bizony megkérné, hogy menjen el vele. Mert

legszívesebben minden idejét a társaságában töl tené. Akkor is csak Celaena

jár az eszében, ha távol van tőle. Csak hát egyértelműnek tűnt, hogy az

orgyilkos kikacagná, ha ilyeneket mondana neki.

Éjfélt ütött az óra.

-

Most már talán mennem kellene - töprengett, és nyújtózkodott egy

nagyot. - Holnap nagyszerű, tanácskozással teli nap vár rám. Nem hiszem,

hogy Perrington nagyúr annyira örülne, ha szunyókálással tölteném a

megbeszéléseket.

Celaena elvigyorodott.

-

Kérlek, add át a nagyúrnak a legmélyebbről jövő üdvözletemet.

Soha az életben nem fogja elfelejteni, milyen durván bánt vele a

nagyúr első találkozásuk alkalmával Távolvégen. Azt a közjátékot

Dorian sem felejtette el. Elöntötte a hideg düh, amikor felidézte ma gában,

milyen kegyetlenül bánt a herceg a szerencsétlen fogollyal.

Pillanatnyi gondolkozás nélkül előrehajolt, és megpuszilta Celaena arcát.

A lány megdermedt, amikor megérezte a bőrén a fiú ajkát, ám ez a futó

pillanat is elég volt ahhoz, hogy beszívhassa az illatát. Igencsak a nehezére

esett visszavonulót fújni.

-

Jó pihenést, Celaena — nyögte ki végül.

-

Jó éjszakát, Dorian.

Miközben a herceg távozott, egyre csak azon törte a fejét, hogy mitől lett

hirtelen annyira szomorú a lány. Milyen különös módon mondta ki a nevét.

Celaena hangjában nem gyengédség, hanem beletörődés csengett.

Az orgyilkos a mennyezetet beragyogó holdfényt bámulta. Álarcos bál Yule

éjszakáján! Hiába volt széles Erilea legromlottabb és legfennhéjázóbb királyi

udvarának a foglya, ez a bál akkor is lefegyverzően romantikus dolognak

tűnt. Természetesen ezek nem akarták, hogy részt vegyen rajta. Szívből jövő

keserűséggel sóhajtott fel. Összekulcsolta az ujjait a tarkója alatt. Vajon

Chaol erre akart rákérdezni, mielőtt Celaena elhányta magát? Lehet, hogy

meg akarta hívni a bálba?

Megcsóválta a fejét. Hát nem! A testőrség kapitánya soha az életben nem

hívná meg egy királyi bálba. Ezenkívül pedig mind a ket tőjüknek sokkal

fontosabb dolgokkal kellett foglalkozniuk. Példá ul azzal, hogy ki öli meg

sorban a bajnokokat. Lehet, hogy szólnia kellett volna a kapitánynak arról,

hogy Káin olyan különös, zavarba ejtő módon viselkedett ma délután?

Inkább becsukta a szemét, és elmosolyodott. Mi szebbet kérhetne Yule

ünnepére, mint hogy másnap reggel valaki megtalálja Káin hulláját a

folyosón? Az óra újra és újra jelezte az idő múlását. Celaena nem aludt el,

hanem ébren figyelt. A palotában leskelődő szörnyű ség járt az eszében. Az

álmossággal küszködve képtelen volt kiverni a fejéből azt az ötszáz halott

lázadót, akiket elnyelt egy névtelen tömegsír.

MÁSNAP REGGEL CHAOL WESTFALL a palota második emeletén állt, és az

udvart bámulta. Odalent két alak sétált a sövények között. Celaena fehér

köpenye innen fentről is jól látszott, Doriant pedig nem lehetett nem

észrevenni, hiszen szokás szerint, mintha légüres tér vette volna körül.

Neki is ott kellett volna lennie. Egy lépéssel lemaradva szemmel tartani

mindkettőjüket. Ügyelnie kellett volna arra, hogy a lány ne ragadja torkon

Doriant, nehogy egy túsz segítségévei szökhesse n el. A hűvös logika és a

hosszú évek tapasztalata is valósággal üvöltött az elméjében, hogy

zárkózzon fel mögéjük. Nem számított, hogy hat testőr járt a nyomukban.

Az a lány álnok volt, ravasz és könyörtelen.

A kapitány ennek ellenére sem tudott megmozdulni.

Ahogy teltek a napok, kettőjük között egyre inkább leomlott a válaszfal.

Ő meg csak úgy hagyta. Azért, mert a lánynak őszinte, szívből jövő nevetése

volt. Meg azért, mert egyik délután olvasás közben aludt el. Az arca

valósággal hozzásimult a könyvhöz. Végül pedig, mert Chaol tudta, hogy

Celaena fog győzni.

Nem számított, hogy a bajnokjelölt bűnöző. Vér mocskolta be a kezét,

és az alvilág királynőjének tartották. Mindez igaz, de akkor is! Még csak

kislány volt, amikor tizenhét évesen elküldték Távolvégbe.

Chaol a rosszulléttel küszködött, valahányszor csak az eszébe jutott ez.

Tizenhét évesen őt a testőrök képezték ki. Itt élt a palotában, tető volt a

feje fölött, bőségesen étkezhetett, és a barátai vették körül.

Dorian tizenhét évesen fülig szerelmesen udvarolt Rosamundnak.

Semmi más nem érdekelte.

Celaenát pedig tizenhét évesen bezárták egy haláltáborba, ahol életben

maradt.

A kapitány nem tudhatta, hogy ő vajon kibírta volna-e Távolvéget.

Főleg nem a téli hónapok során! Sohasem korbácsolták meg, és egyetlen

ismerőse sem halt meg. Nem fázott, és nem kellett éheznie.

Celaena hangosan felnevetett, amikor Dorian mondott valamit. Túlélte

Távolvéget, és mégis tudott nevetni.

A testőr részben halálra váltan figyelte, hogy a lány ott jár lent a

herceg oldalán. Semmi sem védte Dorian torkát. Ennél viszont sokkal

szörnyűbb volt a felismerés, hogy Chaol megbízott benne, fogalma sem

volt arról, hogy ez mit jelent saját magára nézve.

Celaena a sövények között sétált. Hiába küzdött az arcán felragyogó

mosoly ellen. Egymás mellett lépdeltek, de persze csak annyira, hogy ne

érjenek a másikhoz. Dorian közvetlenül ebéd után állított be. Elhív ta

sétálni. Valójában gyanúsan hamar felbukkant azután, hogy a szolga

elvitte az ebéd maradékát. Celaena arra gyanakodott, hogy az ifjú esetleg

az ajtaja előtt várakozott.

Természetesen kizárólag a dermesztő hideg miatt fogta el a vágy, hogy

belekaroljon Dorianba, és érezze a teste melegét. A fehér, szőr mebéléses

köpeny nem tudott megbirkózni a jeges levegővel. El se tudta képzelni,

Nehemia vajon mit szólhat ehhez a hideghez. Ami óta azonban hírét vette a

lázadók sorsának, a hercegnő ideje java részét a lakosztályában töltötte.

Többször is nemet mondott, amikor Celaena javasolta, hogy menjenek

sétálni.

Három hét telt el azóta is, hogy utoljára találkozott Elenával. A

közbülső időszakban három próbatételen kellett túljutnia, még sem hallott

semmit az elhunyt királynő felől. A erőpróbák nem jelentettek különösebb

nehézséget. Csupán az akadálypályán szerzett néhány kisebb karcolást és

kék foltot. Sajnos Pelor nem szerepelt túlzottan jól. Végül őt is elküldték. A

fiú még így is szerencsésnek bizonyult. Három társukat is holtan találták.

A hullákra elhagyott folyosókon bukkantak. Úgy széttrancsírozták őket,

hogy a tetemeket alig lehetett azonosítani. Celaena mostanában már a

legkisebb gyanús zajra is összerezzent.

Csupán hatan maradtak: Káin, Sír, Nox, egy katona és Renault,

a kötekedő zsoldos, aki talán a meggyilkolt Verin után maradt űrt

igyekezett betölteni. Káin legjobb cimborájának tartotta magát.

Cseppet sem meglepő módon minden adódó alkalmat kihasznált, hogy

Celaenát gúnyolja.

Elsétáltak egy szökőkút mellett. Elhessegette magától a gyilkosságok

emlékét. Észrevette, hogy Dorian a szeme sarkából lelkes pillantásokkal

méregeti. Természetesen nem is gondolt a fiatalember- re, amikor úgy

döntött, hogy a rendkívül finom anyagból készült levendula díszruhát

viseli ma este. Akkor sem a herceg járt az eszé ben, amikor gyönyörű

frizurába fésülte a haját. Nem miatta húzott fel makulátlanul tiszta, fehér

kesztyűt.

-

És most hogyan tovább? - kérdezte a herceg. - Már kétszer be-

jártuk az egész kertet.

-

Nem kellene menned, hogy mindenféle hercegi dolgokkal fog-

lalkozz? - tudakolta Celaena, és kis híján felvisított, mikor egy jeges

szélroham hátralökte a csuklyáját, és félig lefagyasztotta a fülét. Amikor

újra visszahúzta a csuklyát, észrevette, hogy Dorian a torkát bámulja.

-

Mi az? - kérdezte, és szorosan maga köré tekerte a köpenyét.

-

Azt a nyakláncot állandóan viseled - mondta a fiatalember. Ezt

is ajándékba kaptad?

Bár a lány kesztyűt viselt, a herceg mégis a kezére pillantott. Oda, ahol

azt az ametisztgyűrűt hordta. A szemében kihunyt a fény.

-

Nem - vicsorgott Celaena, és eltakarta az amulettet a kezével. -

Az ékszeresdobozkámban találtam, és nagyon megtetszett. Képzeld csak

el, te önző zsarnok!

-

Nagyon réginek tűnik. Mostanában a királyi kincstárt foszto -

gatod? - kérdezte kacsintva. Sejteni lehetett, hogy csak megjátszotta a

jókedvét.

-

Nem - méltatlankodott élesen a lány. Bár a nyaklánc nem fogja

megoltalmazni a gyilkostól, és Elena sem volt hajlandó elárulni, hogy

mire készül, Celaena akkor sem hajlandó levenni a nyakláncot. Miközben

éjjel hosszú órákon keresztül virrasztott és az ajtaját leste, valamiképp a

talizmán puszta jelenléte is megvigasztalta.

A herceg még mindig a kezét bámulta. Celaena végül elvette a nyaka

elől. Dorian most a talizmánt kezdte el tanulmányozni:

-

Kisfiú koromban rengeteg mesét olvastam Adarlan hajnaláról.

Gavin volt a hősöm. Valószínűleg valamennyi legendát elolva stam az

Erawan ellen vívott háborúról.

Hogy a csudába vághat ennyire az esze? Képtelenség, hogy ilyen hamar átlátta az összefüggéseket!

A lány megpróbált úgy tenni, mint akit csak ártatlanul érdekel a dolog.

- És?

-

Elenának, Adarlan első királynőjének volt egy mágikus amu lettje.

Amikor harcba szálltak a sötét nagyúrral, Gavin és Elena rá jött, hogy

tehetetlenek vele szemben. Kis híján megölte a hercegnőt, amikor

megjelent egy szellem, és átadta a nyakláncot. Amikor pedig a nyakába

akasztotta, Erawan többé már nem tudta bántani. Annak látta a sötét

nagyurat, ami az valójában is volt. A valódi nevén szólít hatta. Ez annyira

meglepte az ellenséget, hogy zavarba jött, és Gavin végzett vele —

magyarázta Dorian a talajt bámulva. - A talizmánt Elena szemének

nevezték. Évszázadokkal ezelőtt nyoma veszett.

Milyen különös dolog, hogy éppen Dorian, annak az embernek a fia

beszél nagy erejű amulettekről, aki betiltotta és törvényen kívülinek

nyilvánította a varázslat valamennyi formáját. A lány meg látszott

jókedvvel felnevetett:

-

Tényleg azt hiszed, hogy ez az apróság lenne a Szem? Szerintem

az már régen porrá hullott.

-

Én meg azt hiszem, hogy nem - ellenkezett a herceg, és vadul

csapkodni kezdte magát a hideg miatt. — Viszont láttam jó pár rajzot róla.

A nyakláncod pont úgy néz ki, mint a Szem. Lehet, hogy utánzat.

-

Hát persze - biccentett Celaena, majd gyorsan témát váltott. -

Mikor érkezik az öcséd?

-

Olyan szerencsés vagyok - nézett az ifjú fel az égre. — Hát nem

ma reggel kaptunk levelet, hogy a sűrű, hegyvidéki havazások miatt Hollin

nem tud hazajönni. Kénytelen lesz egészen tavaszig az isko lában maradni.

Majdnem megpukkadt miatta.

-

Szegény anyád - válaszolta Celaena félig mosolyogva.

-

Valószínűnek tartom, hogy futárokat küld a hegyek közé az

öcsém Yule esti ajándékaival. Nem számít a tomboló vihar.

Celaena igazából nem is figyelt a fiatalember hangjára. Utána még egy

jó órán keresztül andalogtak csevegve a kertben, de a lány egy- szerűen

képtelen volt megnyugodni. Elenának tudnia kellett, hogy valaki fel fogja

ismerni a talizmánját. Ha pedig tényleg az ő nyak- láncát viseli... a király

habozás nélkül kivégeztethetné. Nem csak azért, mert az uralkodói ház

egyik örökségét hordja, hanem azért, mert visszaél a talizmán erejével.

Kénytelen volt újra eltöprengeni azon, hogy valójában mire is ké-

szülhet Elena.

A kezében tartott könyvről a faliszőnyegre nézett. A fiókos szekrény

továbbra is ott állt, ahová tolta. Pontosan a folyosó bejárata előtt. Celaena

megcsóválta a fejét, és folytatta az olvasást. A tekintete azonban hiába

siklott végig a sorokon. Egyetlen szó sem jutott el az elméjébe.

Mire készülhet Elena? A halott királynők többnyire nem szoktak

visszatérni, hogy parancsokat osztogassanak az élőknek. Erősen magához

szorította a könyvet. Arról persze szó sem lehet, hogy nem hajtja végre

Elena parancsát. Igenis nyerni fog. Minden erejével be - leveti magát a

küzdelembe, hogy ő legyen a király bajnoka. Amúgy is ezt tette volna.

Ami pedig a palotában rejtőzködő gonosz megtalálását és legyőzését

illeti... ha ez a dolog nagy valószínűséggel összefüggésben áll a bajnokok

gyilkosával, akkor egyébként is elkerülhetetlennek látszik, hogy fényt

derítsen a titokra.

Hangosan becsapódott a lakosztály egyik ajtaja. Celaena felpattant, és

elejtette a könyvet. Megragadta az ágya mellé állított bronz gyertyatartót.

Készen állt rá, hogy támadásba lendüljön, de végül leengedte fegyverét,

mert a hálószoba ajtaján keresztül felismerte Philippa halk dúdolását.

Keserűen felmordult, aztán kimászott a meleg ágyból, hogy felsze dje a

könyvet.

Még szép, hogy beesett az ágy alá. Celaena kénytelen volt letér delni a

jeges padlóra. Matatni kezdett az ágy alatt. Mivel sehol sem találta a

könyvet, ezért magához vette a gyertyát. Így már egyből észrevette.

Egészen a hátsó falig becsúszott. Miközben a fagyoskodó lány mélyen

benyúlt az ágy alá, és megpróbálta megragadni a könyvet, a gyertya fénye

vékony, fehér vonalakon csillant meg. Va lamit a padlóra rajzoltak az ágya

alatt.

Magához rántotta a könyvet, és felpattant. A keze erősen reme gett,

miközben félretolta az ágyat. A talpa megcsúszott a fagyos pad lón. Az ágy

lassan arrébb csúszott. Éppen eléggé elmozdította ahhoz, hogy lássa,

milyen ábra van a padlón.

A belseje valósággal jéggé dermedt.

Rémjegyek.

Krétával többtucatnyi rémjegyet rajzoltak a hálószoba földjére. A

hatalmas spirál közepén óriási jel éktelenkedett. Celaena valóság gal

hátratántorodott. Nekiesett az öltözőasztalkájának.

Ez meg mégis micsoda? Remegő kézzel beletúrt a hajába. A pillantása a

középső jelre tapadt.

Már látta egyszer ezt a jelet. Verin holtteste mellé festették.

Majdnem elhányta magát. Odarohant az éjjeliszekrényéhez, és

felragadta a vízzel teli kancsót. Pillanatnyi habozás nélkül a jegyek - re

zúdított a vizet. Berohant a fürdőkamrába, hogy még többet hoz zon.

Amikor a víz feloldotta a krétát, felkapott egy törülközőt, és

addig súrolta a padlót, míg sajogni nem kezdett a háta, és jéggé nem

dermedt a keze és a lába.

Ekkor, és csak ekkor vette fel a nadrágját és a zubbonyát. Kisietett az

ajtón.

Szerencsére az őrök egy szót sem szóltak, amikor megkérte őket, hogy

éjféltájban kísérjék el a könyvtárba. A könyvgyűjtemény középső

helyiségében maradtak, miközben ő sietve elindult a polcsorok között.

Azt a dohos, elfelejtett beugrót kereste, ahol a rémjegyekről szóló

könyvek többségét találta. Valósággal szaladt, és közben gyakran

hátrapillantott a válla fölött.

Ő volna a következő áldozat? Mit jelentsen ez az egész? A kezét

tördelve sietett tovább. Befordult egy sarkon. Már csupán tíz polc

választotta el a beugrótól, amikor megtorpant.

A parányi íróasztal túloldaláról tágra nyílt szemmel Nehemia bámult

rá. Celaena dübörgő szívére szorította a kezét.

-

A fenébe! - csattant fel. - Halálra rémítettél!

A hercegnő elmosolyodott, de a tekintete hűvös maradt. Celaena

félrehajtott fejjel elindult feléje.

-

Te meg mit keresel itt? - förmedt rá a hercegnő az anyanyel-

vén.

-

Nem tudtam aludni - felelte, és gyors pillantást vetett a her-

cegnő könyvére. A nyelvórák során nem ezt a könyvet használták. A

vaskos, időette kötet lapjait sűrű írás borította. - Mit olvasol?

-

Semmit — mordult fel a hercegnő. Becsapta a könyvet, és felállt.

Celaena gondosan megnézte magának az arcát. Nehemia összesszo -

rította az ajkát, és büszkén kihúzta magát.

-

Nem gondoltam volna, hogy már ilyen nehéz szövegeket is meg -

értesz.

A sötét bőrű hölgy a hóna alá vette a könyvet.

-

Akkor pedig te is pontosan ugyanolyan tévelygő bolond v agy,

mint mindenki más a palotában, Lillian - jelentette ki a legcsekélyebb

akcentus nélkül, tökéletesen hangsúlyozva a számára idegen nyelv szavait.

Még csak esélyt sem hagyott arra, hogy Celaena válaszolhasson. A

hercegnő magára hagyta.

Döbbenten bámult utána. Annyira hihetetlen volt az egész. Nehemia

még nem volt azon a szinten, hogy ilyen nehéz könyveket is megértsen.

Hiszen az órák során komoly nehézségeket okozott neki az olvasás.

Ugyanakkor nem is tudott ilyen tökéletes kiejtéssel, hibátlanul beszélni. És

még...

Az íróasztal árnyékában egy papírdarab feküdt a kőfal és a deszka

között. Celaena kihúzta, és kisimította az összegyűrt papírost. Meg-

pördült, és abba az irányba bámult, ahol Nehemia eltűnt. Mintha csak

vasmarokkal szorították volna a torkát. Zsebre vágta a papirost. Sietve

elindult a központi helyiség irányába. A zsebébe rejtett rémjel mintha

égette volna a bőrét.

Sietve lerohant a lépcsőn. Valósággal futott a könyvsorokkal sze-

gélyezett folyosón.

Egyszerűen képtelenség volt, hogy Nehemia v égig színészkedett. Nem

hazudhatott egész idő alatt! Miért tett volna úgy, mint aki tudatlan?

Ugyanakkor viszont épp ő árulta el Celaenának, hogy a kerti vésetek

rémjelek. Pontosan tudta, hogy mit találtak. Többször is határozottan

figyelmeztette, hogy tartsa távol magát az ilyen jelzésektől. Többször is.

Nehemia ugyanis a barátja volt. A hercegnő zokogott, amikor legyilkolták

az alattvalóit. Ráadásul Nehemia Celaenánál keresett menedéket.

Csakhogy a hercegnő egy leigázott királyság leánya volt. Adarlan

királya letépte a koronát Nehemia apjának a fejéről. Megfosztotta a

rangjától. A rabszolgavadászok éjszakánként lecsaptak az ország népére.

Jószágként adták-vették őket. Rabszolgasors várt a lázadókra. is. Akiket a

szóbeszéd szerint Nehemia olyan elszántan támogatott. Nemrég pedig

legyilkoltak ötszáz eyllwei alattvalót.

Celaena szeme kis híján könnybe lábadt, amikor észrevette a

nagyteremben ücsörgő testőröket.

A hercegnőnek minden oka megvolt rá, hogy félrevezesse vendég -

látóit, és hogy összeesküvést szőjön ellenük. Hogy darabokra sza ggassa

ezt az ostoba erőpróbát, és megfélemlítsen mindenkit. Ki lehetne jobb

célpont a palotában élő bűnözőknél? Azok a gazemberek senkinek sem

hiányoznak, a haláluk miatt mégis halálra rémül majd az egész királyi

udvar.

De mi oka lehetett Nehemiának arra, hogy összeesküvést szőjön Celaena

ellen?

HOSSZÚ NAPOK TELTEK EL AZÓTA, hogy utoljára találkozott Nehe-

miával. Celaena befogta a száját. A közjátékról nem számolt be sem

Chaolnak, sem Doriannak, sem bárki másnak, aki meglátogatta a

lakosztályában. Nem fordulhatott szembe a hercegnővel. Ahhoz kézzel

fogható bizonyítékra lett volna szüksége. Ha rátámad, azzal mindent

romba dönthet. Így aztán a szabadidejében pillanatnyi szü net nélkül

tanulmányozta a rémjegyeket. Kétségbeesetten megpró bált rájönni az

értelmükre. Meg akarta találni a gyilkos jeleit. Tud nia kellett, hogy mit

jelentenek. Tudni akarta, milyen kapcsolatban állnak a gyilkossal és a

gyilkos szörnyetegével. Annyira aggódott, hogy szinte oda sem figyelt a

következő erőpróbára. Szerencsére bal- eset vagy megszégyenülés nélkül

megúszta. Ugyanezt persze nem mondhatta el a katonáról, aki kiesett a

küzdelemből. Továbbra is mindennap az erejét megfeszítve edz ett Chaollal

és a többi bajnokkal. Már csak öten maradtak. Az utolsó erőpróbáig alig

három napnak kellett eltelnie. A párbajra két nappal azután kerül sor.

Yule reggelén felébredve némán élvezte a csendet.

Ezen a napon valahogy mindent békesség hatott át. Nem számít,

mennyire elkeseríti, ami Nehemiával történt. Ezen a reggelen olyan csend

uralkodott az egész palotában, hogy még a hóesés hangját is hallani

lehetett. Jégvirág nyílt valamennyi abla kon. A kandallóban hangosan

ropogott a tűz. A hópelyhek árnyéka táncra perdült a padlón. Ennél

békésebb és gyönyörűbb téli reggelt el sem tudott volna képzelni. Nem

fogja elrontani a kedvét azzal, hogy Nehemiára gondol. Vagy a párbajra.

Vagy a ma esti bálra, amin nem vehet részt. Nem. Yule reggelén, ha a fene

fenét eszik, akkor is boldog lesz.

Nem igazán érezte úgy, hogy ezen a napon a tavaszi fénynek éle- tét

adó sötétséget kellene megünnepelnie. Ahhoz sem volt túl nagy kedve,

hogy megemlékezzen az istennő elsőszülött fiának világrajöveteléről.

Ezen a napon azonban az emberek sokkal kedvesebbek voltak. Kétszer is

rápillantottak az utcasarki koldusra, és visszaemlékeztek arra, hogy a

szeretet élő dolog. Celaena elmosolyodott, és a hasára fordult. Illetve csa k

szeretett volna, mert valami az útjába akadt. Halk recsegést és ropogást

hallott, az orrát pedig megcsapta a félreismerhetetlen illat...

- Édesség!

A párnáján egy hatalmas papírzacskó hevert. Majd kipukkadt a

beletömött legkülönfélébb ínycsiklandozó finomságoktól. Nem tűztek rá

üzenetet, sőt még csak egy nevet sem írtak a zacskóra. Az ébredő

megvonta a vállát, és ragyogó szemmel belemarkolt a finomságok közé.

Ó, hogy mennyire imádta az édességet!

Boldogan felnevetett, és teletömte a száját. Utána lassított, és szépen

egyesével végigkóstolta a meglepetés valamennyi fajtáját. Becsukta a

szemét, és a levegőt mélyen beszívva átengedte magát a nyelvén

szétolvadó ízek élvezetének.

Csak akkor hagyta abba a habzsolást, amikor már sajgott az álla. A

zacskó tartalmát kiöntötte az ágyra. Nem törődött azzal, hogy mindent

beborít a porcukor. Örömmel legeltette a szemét a nagy halom finomságon .

Itt volt az összes kedvence: csokoládéba mártott gyümölcsdarabkák,

csokoládés mandulahéj, bogyó alakú rágcsálnivaló, drágakő alakú

cukordarabkák, mogyorós grillázs, sima sütemény, cukorcsipkés sütemény,

cukormázas medvecukor, és ami az egészből a legeslegfontosabb volt: a

csokoládé. Egy mogyorós csokidarabot ejtett a szájába.

- Valaki — szólalt meg teli szájjal — nagyon jó hozzám.

Megtorpant, és újra szemügyre vette a zacskót. Vajon ki küldhette?

Talán Dorian. Biztosra vette, hogy nem Nehemiától vagy Chaoltól kapta.

De nem is a jégtündérektől, akik ajándékokkal kedveskednek

a jó gyerekeknek. A tündérkék azóta elkerülték, hogy e gy másik emberi

lény vérét ontotta. Talán Noxtól. Az a fiú eléggé kedvelte.

- Celaena kisasszony! - csattant fel a küszöb felől Philippa döbbent és

felháborodott kiáltása.

- Boldog Yule ünnepet, Philippa! - kiáltotta vidáman a lány. - Kérsz

egy cukorkát?

Philippa valósággal berontott a hálószobába.

- Hát persze! Még hogy Yule! Nézze meg az ágyat! Micsoda disznóól!

Celaena behúzta a nyakát.

- Pirosak a fogai! — jajdult fel Philippa. Felkapta a lány kézitükrét az

ágy mellől, és az orgyilkos orra alá tartotta. Hát igen. A fogai tényleg piros

árnyalatot nyertek. Borvöröset. Gyorsan végighúzta rajtuk a nyelvét, és

aztán megpróbálta az ujjával ledörzsölni a szennyeződést. Semmire sem

ment vele.

-

Azok az átkozott cukros nyalókák!

-

Hát persze! — méltatlankodott Philippa. - Tiszta csokoládé a képe!

Még a kisunokám sem eszi ilyen malac módon az édességet!

Celaena elnevette magát.

-

Van egy unokád?

-

Igen. És ő képes úgy enni, hogy nem csinál disznóólát az ágyá-

ból, nem mocskolja be a fogát meg az arcát!

Celaena kipattant az ágyból. Szétszórta a porcukrot.

-

Egyél inkább egy cukorkát, Philippa!

-

Kora reggel van, hét óra - mérgelődött a nő, és megpróbálta a

tenyerébe összeseperni a porcukrot. — Mindjárt rosszul lesz.

-

Rosszul? Hát hogy a csudába lehetnék rosszul a cukorkától? -

vigyorgott Celaena. Bíbor fogazata valósággal ragyogott a tükörben.

-

Olyan, mint egy démon! - figyelmeztette Philippa. - Ne nyissa ki

a száját, úgy senki nem veszi észre.

-

Mi ketten pontosan tudjuk, hogy az lehetetlen.

Legnagyobb meglepetésére Philippa kacagni kezdett.

-

Boldogságot Yule ünnepére, Celaena! - köszöntötte. A lány va-

lósággal megborzongott a váratlan örömtől, amiért az idős nő ki- mondta

a nevét.

-

Na, jöjjön! - kotkodálta az idős nő. - Fel kell hogy öltöztessem. A

szertartás kilenc órakor kezdődik.

Átsietett az öltözőszobába. Celaena némán bámult utána. Boldogság

töltötte el a szívét, és ezen még a vöröslő foga sem tudott rontani. Az

ember igenis jó. Valahol mélyen mindenkiben ott van a jóság parányi

morzsája. Ott kel hogy legyen.

Nem sokkal később Celaena szigorúan ünnepélyes zöld ruhát vi selt.

Philippa úgy vélte, hogy az egész ruhatárából egyedül ez az öltözék

alkalmas arra, hogy templomba menjen benne. A lány foga természetesen

még mindig pirosan világított. Tényleg enyhe rosszullét környékezte,

ahogy az édességgel teli zacskóra pillantott. A következő pillanatban

azonban már meg is feledkezett az émelygésről, mert észrevette, hogy

keresztbe tett lábbal Dorian Havilliard ült a hálószoba asztala mellett. A

fiatalember lenyűgözően szép, fehér és aranyszínű zekét viselt.

-

Téged kaptalak ajándékba, vagy hoztál valamit nekem abban a

kosárkában ott a lábad előtt? - kérdezte a lány.

-

Ha szeretnél gyorsan kicsomagolni, akkor még van egy teljes

óránk az istentisztelet kezdetéig — felelte a herceg, miközben a hatalmas,

fonott kosarat felrakta az asztalra. Celaena nevetni kezdett.

-

Boldogságot Yule ünnepére, Dorian!

- Hasonlóképpen neked is! Látom, hogy az a... Neked piros a fogad?

A lány villámgyorsan becsukta a száját, és a határozott tagadás jeleként

vadul rázni kezdte a fejét.

A herceg megragadta az orrát. Összeszorította, és Celaena egészen

egyszerűen képtelen volt kiszabadulni. Kinyitotta a száját, hogy levegőt

kapjon. A herceg majdnem fetrengeni kezdett a kacagástól:

-

Torkoskodtál! Ugye torkoskodtál?

-

Tőled kaptam? - kérdezte a lány összeszorított szájjal.

-

Hát persze! - kiáltotta Dorian, és az asztalra tette a barna zsákot.

- Hát ez meg...

Elnémult, újra felemelte a zacskót, hogy ellenőrizze a súlyát.

-

Hát nem háromfontnyi édességet kaptál tőlem?

Egy alamuszi pislantás volt a válasz.

-

Megetted a fele zacskót!

-

Nem szólt senki, hogy takarékoskodnom kéne vele.

-

Én is szerettem volna ám egy kicsit!

-

Egy szóval sem mondtad .

-

Mert eszembe nem jutott volna, hogy az egészet bekebelezni

még reggeli előtt!

Kikapta az ifjú kezéből a zacskót, és odarakta maga elé az asztalra.

-

Na most szerintem ez csak azt bizonyítja, hogy rosszul ítéled

meg az emberek jellemét. Igazam van?

Dorian már nyitotta volna a száját, de az édességgel teli zacskó

felborult, és a tartalma kiszóródott az asztalra. Celaena éppen időben

fordult meg, hogy észrevegye a kosárból előbukkanó karcsú, aranyszínű

orrocskát, ahogy az lelkesen szimatolni kezdi a finomságokat.

-

Ez meg micsoda? — kérdezte a lány. Dorian szélesen elvigyo-

rodott.

-

Ajándék neked. Yule ünnepére.

Az orgyilkos felemelte a kosár fedelét. Az orr azonnal eltűnt odabent.

Celaena megpillantotta a kosár sarkában remegő különös, aranyszőrű

kiskutyát. A nyakába hatalmas, piros masnit kötöttek.

- Jaj! Kiskutya - csicseregte a lány, és lelkesen simogatni kezdte. Az állat

erősen remegett. Celaena gyilkos pillantást vetett Dorian u - Mit műveltél

vele, te bohóc?

A fiatalember az égre emelte a kezét.

-

Ő az ajándékod! Majdnem letépte a karomat - más fontosabb

testrészeimről nem is beszélve -, amikor megpróbáltam rákötni a masnit.

Utána meg egész úton idefelé hangosan vonyított!

Celaena együtt érző pillantást vetett a kutyára. Az viszont már lel -

kesen nyalogatta az ujjáról a cukrot.

- Én meg mégis mit csináljak vele? Nem találtál neki gazdát? Ezért

döntöttél úgy, hogy rám sózod?

-

Dehogyis! - méltatlankodott a herceg. - Vagyis hát igen. De...

Észrevettem, hogy nem fél annyira, ha te is ott vagy a közelében. Az is

eszembe jutott, hogy a kopóim mindig ott lógtak a nyakadon, miközben

hazafelé jöttünk Távolvégből. Lehet, hogy ez a kislány eléggé megbízik

benned ahhoz, hogy hozzászoktasd az emberekhez. Van, akiben megvan ez

a különleges tehetség.

Az orgyilkos sokatmondóan forgatta a szemét.

-

Tudom, hogy elég szegényes ajándék. Világos. Valami sokkal

szebb dolgot kellett volna hoznom.

A kutya felnézett Celaenára. Aranybarna szeme mintha csak ol vasztott

karamellából lett volna. Úgy tűnt, arra számít, hogy mind- járt megverik. A

gyönyörű kis szuka aránytalanul nagy mancsa arra utalt, hogy egy szép

napon hatalmas és gyors állat lesz belőle. Az orgyilkos halványan

elmosolyodott. Ezt látva a kutya bizonytala nul megmoccantotta a farkát,

majd felbátorodva csóválni kezdte.

-

Tied a kislány - jelentette ki Dorian -, feltéve, ha akarod.

-

Mégis mit csináljak vele, ha visszaküldenek Távolvégbe?

-

Emiatt majd akkor fájjon a fejünk!

Celaena lehajolt, és vakargatni kezdte az állat bársonyosan puha

fülecskéjét. Utána megvakarta a kutya állát is. Új védence még lel-

kesebben csóválta a farkát. Életrevaló kis jószágnak tűnt.

- Na most akkor kell a kutya? — csattant fel a herceg.

- Még szép, hogy akarom! - vágta rá Celaena, ám egyből az eszébe

villant, hogy ez a döntése milyen következményekkel járhat. —

Csakhogy nekem jól kiképzett kutyára van szükségem. Nem akarom, hogy

mindent összepisiljen, vagy hogy megrágja a bútorokat, a cipőket és a

könyveket. Olyan kutya kell, aki ül, ha azt parancsolom,

lefekszik meg hemperegni kezd, és tud minden olyasmit, amit a kutyák

szoktak csinálni. Ezenkívül pedig legyen jó az erőnléte. Fusson ő is a

többi kutyával, amikor azoknak kiképzésük van. Olyan jó hosszú a lába.

Hát akkor használja is!

Dorian összekulcsolta a karját a mellén, a lány pedig felkapta és

magához ölelte a kutyát.

—

Nem kevés dolgot akarsz tőlem. Lehet, hogy mégis inkább va-

lamilyen ékszert kellett volna hoznom.

—

Miközben én edzek - folytatta az orgyilkos, és egy gyors puszit

nyomott a kutyus puha fejére. A kis állat hideg orrát azonnal neki -

szorította a lány nyakának —, azt akarom, hogy lent legyen a kutyák

között, és ő is részt vegyen a kiképzésben. Ha délután visszajövök a

lakosztályba, akkor őt is felhozhatják. Éjszakára itt fogom tartani.

Felemelte, és az arca elé tartotta a kölyköt. A kutyus rúgkapálózni

kezdett a levegőben.

-

Ha tönkreteszed a cipőmet - magyarázta határozottan új ked-

vencének -, akkor papucsot csináltatok a bőrödből. Világos?

A kutya komoly arccal nézett fel a gazdájára. A homlokát ráncolva

töprengett a megfelelő válaszon. Celaena elmosolyodott, és let ette a

padlóra. A kölyök szimatolva mászkálni kezdett, közben széles ívben

elkerülte Doriant, és hamarosan eltűnt az ágy alatt. Az orgyilkos

felemelte az ágytakarót, és benézett a bútor alá. Szerencsére nyoma sem

maradt a rémjegyeknek. A kutya lelkesen felderítette a hálószobát.

Mindent megszaglászott.

-

Nevet kell majd adnom neked - vigyorgott a lány az apró jó-

szágra, majd felkelt. Dorian felé fordult. — Köszönöm. Csodálatos

ajándék.

Ez az ifjú egészen meglepően rendes embernek bizonyult. Már a

származásához képest. Az orgyilkos most már tudta, hogy Dorian

nem szívtelen, és nem lelkiismeretlen. Más volt, mint a többiek. A lány

óvatosan, szinte már félénken odalépett hozzá, és egy puszit nyomott az

arcára. A koronaherceg bőre meglepően forrónak bizonyult. Celaena nem

tudhatta, hogy ennek a puszi volt az oka vagy valami más. Jól tette vajon?

Amikor hátralépett, azt látta, hogy a fia talember tágra nyílt szeme

valósággal ragyog. Akkor most elrontotta a puszit? Túl nedves volt?

Ragadós volt az ajka a cukorkák miatt? Remélte, hogy a herceg nem kezdi

el törölgetni az arcát.

- Annyira sajnálom, hogy nem készültem ajándékkal - szólalt meg.

-

Én... izé, nem is számítottam ilyesmire - dadogta a herceg, és

tűzvörös lett az arca. Gyors pillantást vetett az órára. — Mennem kell,

majd a szertartáson látlak. Esetleg ma este a bál után? Meg - próbálok a

lehető leghamarabb lelépni onnan. Azt persze le mer ném fogadni, hogy

Nehemia is hamar otthagyja a mulatságot, hi szen te nem leszel ott. Így

aztán nem vehetik rossz néven, ha én is korán távozom.

Celaena még sosem tapasztalta, hogy a herceg ilyen zavartan fecsegett

volna.

-

Remélem, jól fogsz szórakozni — biccentett, miközben az ifjú

elhátrált. Kis híján fellökte az asztalt.

-

Akkor ma éjjel találkozunk - jelentette ki reménykedve. - A bál

után.

Az orgyilkos eltakarta a száját. Az az egyetlen puszi billentette ki a fiút

a nyugalmából?

-

Minden jót, Celaena - nézett hátra a herceg a küszöbről. Az or-

gyilkos elmosolyodott, és rávillantotta piros fogait. A távozó hangosan

felkacagott, mielőtt meghajolt és eltűnt volna. Egyedül maradva Celaena

már éppen meg akarta nézni, mit is művel új lakótársa, amikor valósággal

belehasított a gondolat:

Nehemia is ott lesz a bálon.

Ez azért még nem lett volna annyira megrázó felfedezés. A gon-

dolatmenetet azonban nem lehetett megállítani. Az orgyilkos ingerülten

elkezdett fel és alá mászkálni. Ha valóban Nehemia áll a bajnokjelöltek

meggyilkolása mögött... vagy ha a helyzet még ennél is rosszabb, és a

hercegnő valamilyen könyörtelen szörnyeteg segítségével pusztította el az

áldozatait... és ráadásul éppen most érte- sült róla, hogy lemészárolták az

alattvalóit... akkor mi volna jobb alkalom Adarlan megbüntetésére, mint a

királyi udvar bálja? Ott mulatozik az uralkodó családjának megannyi

tagja. Senki nem vigyáz rájuk.

Pontosan tudta, hogy ostobaságok járnak a fejében. De mi van, ha

mégis? Mi van, ha Nehemia elengedi a pórázról azt a szörnyeteget? Ha

vérfürdőt rendez a bálban? Celaenának amúgy semmi ki- fogása sem lett

volna az ellen, ha iszonyatos vég leselkedik Kaltailnra és Perringtonra, de

hát Dorian is ott lesz! Meg Chaol!

Mélységes nyugtalansággal mászkált a hálószobában. Nem fi -

gyelmeztetheti a kapitányt. Ha ugyanis kiderül, hogy csupán rémeket

látott, azzal nem egyszerűen tönkretenné a Nehemiához fűződő

barátságát, de igencsak rossz szolgálatot tenne a megbékélésért küzdő

hercegnőnek. Csak hát valamit akkor is tennie kell.

Ó, ilyesmire nem is volna szabad gondolnia. Azonban a múltban

többször is előfordult, hogy a barátai rettenetes dolgokat követtek el.

Sokkal jobban jár, ha felkészül a legrosszabbra. A saját szemével látta,

milyen az, ha valaki a bosszúállás megszállottjává válik. Lehet, hogy

Nehemia nem is készül semmire. Celaena csupán rémeket lát. Talán csak

kezd elmenni az esze. De ha valami mégis történne ma éjjel...

Kinyitotta az öltözőszoba ajtaját. Alaposan szemügyre vette a foga -

sokon lógó csodálatos, ragyogó díszruhákat. Chaol nem egyszerűen

dühös lesz, de őrjöngeni fog, ha a foglya beoson a bálba. Ezt, mondjuk,

tudja majd kezelni. Az sem okoz különösebb gondot, ha a kapi tány egy

időre bezáratja a palota tömlöcébe.

Hogy miért? Azért, mert Celaena egészen egyszerűen nem volt hajlandó

beletörődni, hogy Chaol esetleg megsebesülhet, vagy valami még ennél is

szörnyűbb dolog történhet vele. Mindenre hajlandó volt, hogy ezt

megakadályozza.

Még Yule ünnepén sem fogsz mosolyogni? - kérdezte Chaoltól, miközben

kisétáltak a palotából, és a keleti kert közepén épített üvegtemplom felé

tartottak.

-

Nekem bizony nem volna kedvem mosolyogni, ha vérvörös volna

a fogam - felelte a kapitány. - Légy visszafogott, és ne nagyon vigyorogj!

Celaena szélesen elvigyorodott, de gyorsan becsukta a száját, amikor

szolgáikkal a nyomukban jó pár udvaronc sétált el a közelükben.

-

Csodálom, hogy ilyen keveset panaszkodtál.

-

Már miért panaszkodtam volna? - mérgelődött a lány. Chaol vajon

miért nem szokott tréfálkozni vele, úgy, mint Dorian? Lehet, hogy tényleg

nem tetszik a fiatalembernek? Ingerültté vált, mivel ez a lehetőség meglepő

módon felbőszítette.

-

Hát azért, mert nem jöhetsz el este a bálba - válaszolta a kapitány,

és a szeme sarkából kísérőjére sandított. Nem tudhatta, hogy Celaena mire

készül este. Philippa megígérte, hogy megőrzi a tit kát. Megesküdött arra is,

hogy nem tesz fel kérdéseket, amikor úrnője arra kérte, hogy szerezzen neki

egy báli ruhát és hozzá tartozó harcot.

- Hát, szemmel láthatóan nem bízol meg bennem - vágta rá a lány

azonnal. Azt a látszatot akarta kelteni, mintha valami tréfálkozó, cserfes

lányka lett volna, ám a hangjából nagyon is kiérződött az ingerültség.

Semmi értelme sem volt olyan valaki miatt aggódnia, akit szemmel

láthatóan a legkisebb mértékben sem érdekelt. Chaol csupán ezzel az

ostoba vetélkedéssel törődött.

A kapitány felhorkant, de a szája szélén leheletnyi mosoly jelent meg.

A koronaherceg mellett bezzeg sosem kellett butának vagy alantasnak

éreznie magát. Chaol csak provokálta... persze azért ennek az ifjúnak is

megvoltak a maga jó tulajdonságai. A fogoly összevonta a szemöldökét.

Egészen pontosan mióta is nem utálja annyira a fickót?

Ennek ellenére nagyon is tisztában volt vele, hogy Chaol őrjöngeni fog,

amikor Celaena felbukkan majd a bálban. Álarc ide vagy oda, a kapitány

egyből felismeri. Csupán abban reménykedett, hogy nem vár rá túl súlyos

büntetés.

AZ ELKÉPESZTŐ MÉRETŰ TEMPLOM egyik hátsó sorában ülve Celaena

olyan erővel szorította össze a száját, hogy szinte sajgott az álkapcsa. A

foga még mindig pirosan világított. Már csak az hiányzott volna, hogy erre

bárki is felfigyeljen.

A templom gyönyörű épületét üvegből készítették. Az eredeti kő-

templomból csupán a padló mészkőburkolata maradt meg. A régi

templomot Adarlan királya pusztíttatta el, amikor úgy döntött, hogy a

helyére ez az üvegcsoda kerüljön. Két hosszú oszlopban egyenként száz -

száz rózsafából faragott pad sorakozott a boltíves üvegmennyezet alatt. A

beáradó fény miatt napközben nem is volt szükség gyertyákra. Az átlátszó

tetőt részben befedte a rajta felhalmozódott hó. A napfény különös

mintákat rajzolt a padlóra, ahogy betűzött a hótakaró résein át. Mivel a

falak is üvegből voltak, a festett ólomüveg ablakok mintha csak a

levegőben lebegtek volna az oltár fölött.

Az orgyilkos felállt, hogy az előtte ülők feje fölött kikukucskálva

körülnézhessen. Dorian és a királyné a legelső padban foglaltak he lyet. A

következő sorban a testőreik ültek. Az idős herceg és Kaltain

a másik padsor első sorában ült. Mögöttük Nehemiának és olyan

nagyuraknak jutott hely, akiket a lány nem ismert. Nyomát sem látta

Noxnak, vagy a többi életben maradt bajnoknak. Káin sem volt itt. Szóval

akkor Celaenát ide beengedik, a bálra viszont nem?

-

Ülj már lel — morogta Chaol, és megrántotta foglya zöld ruhá -

ját. A lány elhúzta a száját, majd visszahuppant a párnákkal borított

padra. Többen is bámulni kezdték. Olyan gyönyörű ruhákat viseltek,

hogy az orgyilkos gyanakodni kezdett: lehet, hogy előre- hozták a bál

idejét?

Belépett a főpapnő. Határozott léptekkel a kőemelvényhez ment, és

mindkét kezét a magasba emelte. Feketéskék, vékony szövetből készült

köntösének ujja visszacsúszott a karján. Hosszú, ősz haját nem fogta

össze. A homlokára nyolcágú csillagot tetováltak. Ennek pontosan

ugyanolyan színe volt, mint a papi ruhának. A csillag hegye a haja

vonalánál végződött.

-

Üdvözlet néktek! Az istennő és valamennyi istenség áldása le-

gyen rajtatok!

Az asszony hangja bezengte a csarnokot. Még a hátsó sorban ülők is

nagyon jól hallották.

Celaena nagy nehezen elnyomott egy ásítást. Tisztelte ő az isten-

ségeket — már ha léteztek, és persze elsősorban olyankor, amikor egy

feladata végrehajtása során a segítségüket akarta kérni -, ám a vallásos

szertartásokat egészen egyszerűen... kibírhatatlannak tartotta.

Hosszú évek teltek el azóta, hogy utoljára részt vett egy ehhez hason-

ló istentiszteleten. Amikor a főpapnő leengedte a karját, és rámeredt a

hívőkre, az orgyilkos mocorogni kezdett a padban. Mindjárt elhang-

zanak a szokásos imák, aztán Yule ünnepének imádságai, majd jön a

szentbeszéd. Ezeket éneklés, végül pedig az istenek körmenete követi.

-

Mi az, máris mocorogsz? - méltatlankodott Chaol halkan.

-

Mennyi az idő? - suttogta a lány, mire válaszul a kapitány be-

lecsípett a karjába.

- A mai napon egy hatalmas ciklus végét és kezdetét ünnepeljük- zengte

a papnő. — A mai napon adott életet hatalmas istennőnk elsőszülött

gyermekének, Lumasnak, az istenek urának. Születésével a szeretet lett

Erilea ura. A szeretet elűzte a káoszt, ami a rémkapu kon keresztül zúdult

reánk.

Mitől lett ilyen nehéz a szemhéja? Persze ma nagyon korán kelt fel, és az

éjjel egyébként sem aludt túl sokat, miután belefutott Nehemiába...

Celaena képtelen volt ellenállni az álom csábításá nak. Nemsokára már az

álom birodalmában járt.

- Ébredj! - hallotta Chaol dühös hangját. - Szedd össze magad!

Az orgyilkos összerezzent, és kihúzta magát. A világ egyszerre volt

ragyogó és ködös. A közelben néhány alacsonyabb rangú nemes csendben

vigyorgott. Celaena bocsánatkérő pillantást vetett Chaolra, és az oltár felé

fordult. A főpapnő már befejezte a szentbeszédet, és túljutottak Yule dalain

is. Ha képes lesz kibírni az istenek bevonulását, akkor hamarosan

kiszabadulhat innen.

-

Mennyi ideig aludtam? — suttogta. Nem kapott választ. -

Mondjad már, mennyi ideig aludtam?

Ekkor viszont észrevette, hogy a kapitány arca is enyhén piros.

-

Te is elaludtál?

-

Csak egy kicsit, de aztán felébredtem. Te viszont összenyálaztad

a vállamat.

-

Micsoda öntelt fiatalember! - fintorgott Celaena, mire válaszul

Chaol meglökte a lábát.

- Inkább figyelj!

Az emelvényről elindultak lefelé a papnők. Celaena hatalmasat ásított,

de a többiekhez hasonlóan meghajtotta a fejét, amikor az istennő szolgái

megáldották a híveket. Felhangzott az orgona hangja. Minden jelenlevő

előbbre hajolt kissé, hogy jobban láthassa a pad- sorok között

végigvonuló istenségek menetét.

Csoszogás és lábdobogás támadt, ahogy a hívők felálltak. A meg -

jelenő gyerekek közül egy sem lehetett tízévesnél idősebb. Bekötötték a

szemüket. Bár valójában mulatságosnak tűntek az istenségeket jelképező

jelmezeikben, Celaena valamiért mégis aranyosnak találta őket. Évről

évre kiválasztottak kilenc gyereket. Ha valamelyik éppen előtted állt meg,

akkor neked jut osztályrészül egy istenség áldása. A kiválasztott egy apró

ajándékot is kapott, amit a gyermek az istenség ajándékaként adott át.

Farnor, a háború istene megállt Dorian előtt, de aztán továbblépdelt

jobb kéz felé. Keresztülment a padsorokat elválasztó folyosón, és apró

ezüstkardját Perrington hercegnek adta. Micsoda meglepetés!

Lumas, a szerelem istene csillogó szárnyakkal elsétált az orgyilkos

mellett. Celaena összefonta karját a mellén.

Micsoda ostoba szokás!

Ekkor Deanna, a vadászat és a hajadonok istennője bukkant fel.

Celaena idegesen az egyik lábáról a másikra állt. Bárcsak ne harcolta

volna ki azt, hogy ő ülhessen a folyosó melletti, külső széken. Rémült

ingerültséggel látta, hogy a kislány megállt előtte, és leveszi szeméről a

kötést.

Nagyon csinos kis apróság volt. Szőke haja laza, göndör fürtökben

keretezte az arcát, barna szemében pedig zöld pöttyök csillogtak.

Rámosolygott Celaenára, és megérintette az orgyilkos homlokát.

A szerencsés kiválasztott izzadni kezdett, mert tudta, hogy több száz

szempár szegeződik rá.

-

Legyen veled Deanna áldása! A vadászat úrnője, a fiatalok vé-

delmezője vigyázzon rád ebben az évben! Átadom neked arany nyíl -

vesszőjét, hogy kezedben tarthasd, mint Deanna hatalmának és ke gyének

jelképét.

A lány meghajolt, és egy karcsú nyílvesszőt nyújtott át neki. Chaol

megbökte az orgyilkost, aki átvette a nyilat.

-

Yule áldása legyen rajtad - folytatta a lányka, Celaena pedig

hálásan biccentett. Megragadta a nyílvesszőt, miközben az adomá nyozó

már tovább is szaladt. Az ajándék csapnivaló fegyvernek tűnt. Még szép!

Viszont legalább tömör aranyból készült.

Egész jó árat kaphatok majd érte.

Celaena megvonta a vállát, majd a nyílvesszőt Chaol kezébe nyomta.

-

Feltételezem, hogy tilos ilyenfajta fegyvert tartanom magam nál -

jelentette ki, majd a hívőkkel együtt leült. A kapitány azonnal visszaadta a

nyílvesszőt.

-

Eszem ágában sincs kétségbe vonni az istenségek döntését.

Az orgyilkos gyanakvó pillantással méregette a padszomszédját.

Valami megváltozott Chaol arcán? Másként néz ki, mint koráb ban? Celaena

szélesen elvigyorodott, és könyökkel oldalba bökte a fiatalembert.

Az ORGYILKOS SZEME ELŐTT rengeteg selyem, ecsetek, fésűk, gyöngyök

és gyémántok csillogtak. A szobát belengte a púder felhője . Miközben

Philippa ügyesen elrendezte Celaena utolsó tincseit is, helyére kerülhetett

végre a szemét és az orrát eltakaró álarc. Az idősebb nő parányi

kristálykoronát helyezett védence fejére. Celaena önkéntelenül is úgy

érezte magát, mintha igazi hercegkisasszonnyá változott volna.

Philippa letérdelt, és lelkesen fényesíteni kezdte a lány ezüstcipőjét

ékesítő kristálydarabot.

— Ha nem tudnám, ki vagyok, azt hinném, hirtelen én lettem a

tündérek királynője. Valóságos vará...

Philippa észbe kapott. Nem mondta ki azt a szót, amit Adarlan királya

gyakorlatilag betiltatott. Helyette így fejezte be a megkezdett mondatot:

— Alig ismerek önre!

— Remek! — válaszolta Celaena. Most először vesz részt úgy egy

bálban, hogy nem azért megy oda, hogy megöljön valakit. Elsőso rban

azért akart ott lenni, nehogy Nehemia veszélybe kerüljön, vagy veszé-

lyeztesse az udvar tagjait. Csak hát... a bál ettől még bál marad. Talán, ha

szerencsés lesz, esetleg még táncolhat is egy kicsit.

-

Egészen biztosan jó ötlet, amire készül? - kérdezte halkan az öl-

löztetőnője, miközben felállt. - Westfall kapitány nem lesz túl boldog.

Celaena egy szúrós pillantással válaszolt.

-

Megmondtam, hogy ne kérdezősködj!

-

Csupán arra kérem, ne árulja el nekik, hogy én segítettem ön nek,

ha majd visszavonszolják ide — mérgelődött Philippa.

Az orgyilkos lenyelte ingerült válaszát, és odalépett a tükör elé. Az

öltöztetőnő sietve a nyomába szegődött. Celaena tágra nyílt szemmel

bámulta a tükörképét.

-

Soha az életben nem hordtam még ilyen lenyűgöző ruhát! — is-

merte be végül, és a szeme megtelt ragyogással.

A báli ruha nem volt tiszta fehér. A színe enyhén a tojás héjának

árnyalatába hajlott. A bő szoknyát és a testhezálló felsőrészt sok ezer,

parányi kristálydarabka ékesítette. Mintha Celaena a tenger felszínét

bámulta volna. A mellény örvénylő selyemhímzése mintha egy festő-

mester keze munkáját dicsérte volna. A hímzett rózsák igazi re mekműnek

tűntek. A ruha nyakát hermelinprém szegélyezte. A keskeny pántok

szabadon hagyták a válla nagy részét. Celaena füléből parányi gyémánt

fülbevaló lógott. Csigákba bodorított haját gondosan össze fogták a feje

tetején. A tincseket gyöngysorok tartották össze. Szürke selyemmaszkja

rásimult az arcára. Semmi különösebb dolgot vagy lényt sem ábrázolt, ám

rendkívül finoman megmunkált kristály és gyöngyház díszítése jól

mutatta, hogy a készítője kiváló szakember.

-

Ebben a ruhában még egy király is megkérné a kezét — jelentette

ki Philippa. - De talán a koronaherceggel is beérheti.

-

Mégis hol a csudában találtad ezt a ruhát? - álmélkodott Celaena.

-

Nem szabad kérdezősködni! - kacagott az idősebb nő. A lány

rávigyorgott.

-

Jogos észrevétel.

Azt viszont nem tudta volna megmondani, hogy a szíve miért akart

kiugrani a helyéről. Kis híján elszédült. Ideje volt összeszedni az

önuralmát. Nem felejtkezhet meg róla, hogy miért megy a bálba.

Az óra elütötte a kilencet. Az öltöztetőnő az ajtó felé pillantott. Celaena

kihasználta az alkalmat, hogy házilag összeeszkábált kését becsúsztassa a

ruha felsőrésze alá. Philippa nem vett észre semmit.

-

Egészen pontosan hogy akar eljutni a bálba? Nem hinném, hogy

az őrei csak úgy hagynák kisétálni!

Celaena egy alamuszi pillantással válaszolt.

-

Dehogynem! Feltéve, ha mindketten úgy teszünk, mintha maga a

koronaherceg hívott volna meg a bálba. Kezdjél el fennhangon

méltatlankodni, hogy már így is késésben vagyok. Ha elég nagy zenebonát

csapsz, akkor ezek a legények nem fognak kötözködni.

Philippa elvörösödött, és a kezével legyezni kezdte magát. Celaena

megragadta a karját.

-

Ígérem neked, ha bármilyen kellemetlenség támad belőle, az

utolsó leheletemmel is arra fogok esküdni, hogy félrevezettelek, és te

semmiről sem tudtál.

-

Kellemetlenségei támadnak? Bajba fog kerülni?

Celaena most lefegyverző mosollyal próbálkozott.

-

Dehogyis! Csak elegem van már abból, hogy itt poshadjak, mi-

közben ők vidáman mulatoznak.

Ezzel nem is hazudott.

-

Istenek az égben! - fohászkodott Philippa, majd vett egy mély

lélegzetet. Hatalmasat sikkantott. — Induljon már!

Feltépte az ajtót, és kilökte védencét a folyosóra.

-

Szaladjon már, mert elkésik! - kiabálta. Túl hangos volt ahhoz,

hogy igazából meggyőző lehessen, de a szélesre tárt ajtón át valósággal

zengett a folyosó. - Mérges lesz ám a koronaherceg, ha nem ér oda időben!

Celaena megtorpant a küszöbön. Odabiccentett a kint álló öt test őrnek,

majd visszanézett Philippára.

-

Köszönöm.

-

Elég volt a téblábolásból! - harsogta az öltöztetőnő, és kis híján

kilökte Celaenát a cipőjéből, ahogy arrébb taszította, majd bevágta utána az

ajtót. A lány most az őrei felé fordult.

-

Ma még a szokásosnál is csinosabb - szólalt meg zavartan az

egyikőjük... Rés. A másik is elvigyorodott.

-

Irány a bál? - kérdezte.

-

Egyet én is táncolhatok a kisasszonnyal? - tréfálkozott a harmadik.

Senki nem vonta kétségbe, hogy a lány engedéllyel távozik.

Celaena elmosolyodott, és belekarolt Rés gálánsan feléje nyúj tott karjába.

Megpróbálta megőrizni a komolyságát, miközben az ifjú harcos

kidüllesztette a mellét. Amikor azonban már a bálterem közelében jártak, és

bentről kihallatszott a keringő muzsikája, hirtelen felkavarodott a gyomra.

Nem szabad elfelejtkeznie róla, hogy miért jött ide. Osont már be bálba

korábban is gyönyörűen felöltözve. Csakhogy akkor meg kellett ölnie egy

idegent. Most viszont az egyik barátját kell megállítania.

Már ott jártak a vörös és aranyszínű üvegajtók előtt. A tágas csar nok

valósággal eltűnt a koszorúk és a gyertyák tengerében. Sokkal egyszerűbb

dolga lett volna, ha az egyik oldalsó ajtón oson be a terembe. Akkor senki

sem figyelt volna fel rá. De arra nem volt ideje, hogy a titkos folyosókat

bejárva keressen egy másik kivezető utat a szobájából. Ráadásul

elképzelhetetlennek tűnt az is, hogy az oldalsó

bejáratok pontos helyének kiderítése során ne figyeltek volna fel a szi -

matolására. Rés megállt, és meghajolt.

-

Ezen a ponton magára hagyom a hölgyet - jelentette ki meg-

játszott komolysággal. A lépcső tetejéről azért még vágyakozó pil lantást

vetett a gyönyörűen kivilágított teremre.

-

Érezze jól magát, Sardothien kisasszony.

-

Köszönöm, Rés - válaszolta az orgyilkos. Kis híján elhányta

magát, és legszívesebben visszafutott volna a szobájába. Ehelyett ke cses

biccentéssel elbúcsúzott az őreitől. Ha képes lesz lejutni a lép csőn, akkor

már csak Chaolt kell meggyőznie arról, hogy maradhasson. Ha bejutott,

akkor egész éjjel szemmel tarthatja Nehemiát.

Úgy érezte, mindjárt kiesik a cipőjéből. Elhátrált az ajtótól. Nem

törődött az ott álló őrökkel. Felemelte a lábát, és nagyot dobbantott.

Kipróbálta, hogy mit bír ki a cipője. Amikor megbizonyosodott róla, hogy

a lábbeli nem fogja cserbenhagyni, újra elindult a lépcső irányába.

A ruhája alá rejtett egyszerű kis kés belenyomódott a bőrébe, Először

az istennőhöz fohászkodott, aztán valamennyi istenséghez, akiknek tudta

a nevét, de még a Rémhez is. Mindenkit megszólított, akinek esetleg a

legcsekélyebb köze is lehetett a sorsa alakulásához. Remélte, hogy nem

lesz szüksége a mennyei hatalmak közbenjárására.

Aztán kihúzta magát, és elindult lefelé.

Ez meg mégis mit csinál itt?

Dorian majdnem félrenyelte az italát, amikor megpillantotta a lépcső

tetején Celaena Sardothient. Az álarc ellenére is azonnal

felismerte. Bár a lánynak megvoltak a maga hibái, azt senki nem állíthatta

róla, hogy bármit is félszívvel csinálna. Egészen egysze rűen elképesztően

csinos volt abban a ruhában. Na de mégis, mire készülhet itt?

Még csak abban sem volt biztos, hogy álom-e vagy valóság, amit lát.

Ekkor azonban néhányan, majd egyre többen, aztán pedig szinte mindenki

a lépcső felé fordult. A zenekar javában játszott, ám akik nem táncoltak,

azok mind a lépcsőt bámulták, ahogy a titokzatos álarcos hölgy megemelte

a szoknyája alját, és megtette az első lépést lefelé. Az ismeretlen szépség

ruháját az égből lehullott csillagok díszítették. Szürke maszkjának

kristályörvényei valósággal tündököltek.

- Ez meg kicsoda? - suttogta egy álmélkodó ifjú udvaronc a herceg

mellett.

A hívatlan vendég nem nézett senkire, miközben kecsesen le ereszkedett

a lépcsőn. Még Adarlan királynéja is felemelkedett, hogy megnézze

magának a késve érkezőt. Mellette Nehemia is fel kelt a székéből. Megőrült

ez a Celaena?

Menj oda hozzá! Fogd meg a kezét! Dorian lába azonban ólommá vált. Kővé

dermedve csak bámulni tudta a lányt. A herceg apró fe kete álarca nem

takarta el tűzpirossá vált arcát. Nem tudta miért, de az orgyilkos

látványától dübörögni kezdett a vére. Mintha álmodna. Ebben az álomban

azonban Dorian nem egy elkényeztetett ifjú herceg volt, hanem igazi

fejedelem. A látomás már eljutott a lépcső aljába, mire a trónörökös végre

meg tudott moccanni.

Valaki azonban megelőzte. Dorian olyan erővel szorította össze az ajkát,

hogy az állkapcsa szinte belereccsent, amikor a lány elmo solyodott, és

meghajolt Chaol előtt. A testőrség kapitánya nem vi selt álarcot. A kezét

nyújtotta az orgyilkos felé. Celaena csillagként

ragyogó tekintete megállapodott Chalon, majd hosszú, fehér ujjai lágyan

az ifjú tenyerébe simultak. A tömeg egyre hangosabban kezdett pusmogni,

miközben a testőr elvezette a látomást a lépcsőtől. Elnyelte őket a bálozók

kavargása. Dorian nem tudta, hogy azok ketten miről fognak beszélgetni,

de biztosra vette, hogy egyikőjüket sem irigyli. Jobban jár, ha kimarad

ebből.

-

Hát ez hihetetlen! - szólalt meg egy másik udvaronc. - El sem

tudom hinni, Chaol mikor házasodott meg?

-

Még hogy Westfall kapitány? - csattant fel a társa. - Ugyan, miért

menne hozzá egy ilyen gyönyörű teremtés egy egyszerű őrhöz?

A fickó azonban észbekapott. Eszébe jutott, hogy ki áll mel lette.

Dorianra pillantott. A trónörökös még mindig tágra nyílt szemmel meredt

a lépcsőre.

-

Ki ez a lány, fenséges herceg? Kegyeskedik ismerni őt?

-

Nem. Dehogyis - suttogta Dorian, és gyorsan arrébb ment.

A keringő fülsiketítő hangerővel zengett. Celaena képtelen volt ösz-

szeszedni a gondolatait, miközben Chaol maga után rángatta egy árnyas

beugróba. Cseppet sem lepte meg az, hogy az ifjú nem visel álarcot. Az

ilyesmit bizonyára butaságnak tartotta volna. Így persze nagyon is jól

látszott, hogy az arca valósággal eltorzul a dühtől.

-

Na szóval - mennydörögte a kapitány, és erősen szorította a fog-

lya csuklóját -, lennél szíves magyarázatot adni arra, hogy mi ütött beléd?

Mégis miből gondoltad, hogy ez annyira jó ötlet?

Megpróbálta kiszabadítani a kezét a fiatalember szorításából, de nem

ment. A díszterem túlsó végében az Adarlan királynéja mellett

ülő Nehemia időnként Celaena irányába pillantott. Azért mert ide gessé

vált? Vagy csupán meglepődött, mivel itt látta a barátnőjét?

-

Nyugodj már meg! - förmedt az orgyilkos a testőrség kapitá-

nyára. - Csak egy kis mulatságra vágytam.

-

Milyen mulatságra? Szerinted vicces, hogy hívatlanul beállítasz a

királyi bálba? - Celaena tudta, semmi értelme vitatkozni. A kapitány

elsősorban azért dühöngött, mert felháborította, hogy a lánynak egyáltalán

sikerült eljutnia idáig. Az orgyilkos most savanyú képpel duzzogni

kezdett.

-

Annyira magányos vagyok.

Chaol kis híján megfulladt.

-

Nem bírtál volna ki egyetlen estét sem egyedül?

Celaena rángatni kezdte a kezét.

-

Nox is itt van... a tolvaj! Mégis, hogy engedhetted meg neki, hogy

eljöjjön? Micsoda kísértés lehet számára ez a rengeteg csillo gó drágaság?

Én miért nem jöhettem? Mégis hogyan legyek a király bajnoka, ha nem bízol

bennem?

Duzzogás ide vagy oda, erre a kérdésre valóban szeretett volna választ

kapni.

Chaol a fejéhez kapta a kezét, és hatalmasat sóhajtott. A foglya

megpróbálta megőrizni komolyságát. Hiszen győzött.

-

Ha csak egy rossz lépést is teszel...

Egy fülig érő vigyor volt a válasz.

-

Úgy tekintem, hogy ezt kaptam tőled ajándékba Yule ünnepén.

A kapitány tekintete majdnem keresztüldöfte, de a fiatalember nek

megroggyant a válla.

-

Ugye nem akarod, hogy megbánjam ezt a döntésemet?

Celaena megveregette az ifjú arcát, majd ellibegett mellette.

-

Tudtam én, hogy nem ok nélkül kedvellek.

Chaol néma maradt, de védence nyomába eredt a tömegben. Celaena

járt ugyan már máskor is álarcosbálban, ám ennek ellenére nyomasztotta,

hogy nem láthatja a körülötte lévők arcát. A királyi udvar legtöbb tagja

Dorianhoz hasonlóan maszkban jelent meg, A legkülönfélébb színű,

nagyságú és alakú álarcokat viseltek. Némelyik egészen egyszerű volt,

míg másokat gondosan kidolgoztak és feldíszítettek. Pár álarc állatok f ejét

mintázta. Nehemia még mindig a királyné mellett ült. Arany és türkiz

álarcát lótuszminta díszítette. Mintha csak udvariasan beszélgettek volna.

A hercegnő test- őrei kissé arrébb ácsorogtak. Csak úgy sugárzott belőlük

az unalom.

Chaol akkor is ott lihegett az orgyilkos nyomában, mikor az vég, re

talált egy kissé szellősebb helyet a tömegben, és megállt. Innen mindent

remekül szemmel lehetett tartani. Jól látta az emelvénye a fontosabb

lépcsőket és a táncparkettet is... Dorian egy alacsony, barna lánnyal

táncolt. A kis bestiának elképesztő méretű keble volt. A herceg

szemérmetlenül falta a tekintetével. Hát észre sem vette, hogy Celaena

megérkezett? Még Perrington is felfigyelt az érkezésére, amikor Chaol

maga után rángatta a sarokba. Szerencsére a kapitány talpraesett módon

elhúzta a főúr közeléből, mielőtt Celaena szóba elegyedhetett volna vele.

A tekintete találkozott a kissé távolabb ácsorgó Nox pillantásával. A

tolvaj egy galambálarcot viselő fiatal nővel enyelgett. A poharát magasba

emelve köszöntötte, mielőtt visszafordult volna a leányzó felé. Keskeny,

kék álarcot viselt. Ez csupán a szemét takarta el.

- Nehogy aztán túlzásba vidd a mulatozást! - figyelmeztette Chaol.

Laza terpeszállásban, keresztbe tett karral állt Celaena mellett. Az

orgyilkos követte a példáját. Megpróbált nem vicsorogni, miközben

alaposabban is szemügyre vette a környezetét. Megkezdődött az őrködés.

Egy órával később már azért káromkodott magában, amiért ilyen ostoba

volt. Nehemia még mindig a királyné mellett ücsörgött. Egyetlenegyszer

sem pillantott Celaena irányába. Mégis, hogy a fészkes fenébe

gondolhatta azt, hogy Nehemia - éppen Nehemia és senki más - bárkit is

megtámadhatna?

A maszk alatt valósággal lángolt az arca a szégyentől. Nem méltó arra,

hogy a hercegnő barátja legyen. Alighanem elment az esze a halott

bajnokjelöltek, a titokzatos gonosz hatalom és a nevetséges vetélkedés

miatt.

Végigsimított ruhájának szőrmegallérján, és mérgesen szusszant. Chaol

némán ácsorgott mellette. Bár megengedte Celaenának, hogy maradjon, az

azonban valószínűtlennek tűnt, hogy hamarosan megbocsássa ezt a

kihágást. Szegény őreit egészen biztosan igen csúnyán le fogja szidni még

ma éjjel.

Celaena kiegyenesedett, amikor Nehemia váratlanul felkelt a királyné

oldaláról. A testőrei azonnal figyelni kezdtek. A sötét bőrű szépség fejet

hajtott a királyné előtt. A karos gyertyatartók lényében valósággal

tündöklött az álarca. Elindult lefelé az emelvényről.

Celaena úgy érezte, hogy a szíve mindjárt kiugrik a helyéről. A vére

hevesen dobolt a fülében, mikor Nehemia sarkában a testőreivel

odasietett hozzájuk a teremben. A hercegnő Celaena és Chaol előtt állt

meg.

- Milyen szép vágy má, Lillian! — szólalt meg a közös nyelven.

Ugyanolyan érthetetlen kiejtéssel beszélt, mint korábban. Az orgyilkos

úgy érezte, mintha a barátnője felpofozta volna. Azon az éjszakán a

hercegnő tökéletes kiejtéssel beszélte a birodalom nyelvét.

Talán kimondatlanul is arra kérte a barátnőjét, hogy ez maradjon

titokban?

-

Akárcsak te magad is - felelte Celaena rosszkedvűen. - Jól ér-

zed magad a bálban?

Nehemia játszadozni kezdett a ruhája hullámaival. Figyelembe véve,

hogy nehéz, drága kék szövetet viselt, az öltözékét alighanem Adarlan

királynéjától kapta ajándékba.

-

Igen, de ném vágyok jól - jelentette ki. - Visszatérek á lákosz-

tályomba.

Celaena távolságtartóan biccentett.

-

Remélem hamar rendbe jössz - nyögte ki nagy nehezen. Nehe-

mia pillantása egy hosszú pillanaton keresztül az arcára tapadt. A sötét

szempárban mintha csak fájdalom lángolt volna. A herceg- nő végül

távozott. Celaena egészen addig követte a tekintetével, míg fel nem ért a

lépcsőn, és ki nem ment a teremből.

-

Lennél szíves elmondani, hogy mégis mit jelentsen ez az egész?

- tudakolta Chaol, miután krákogott egy nagyot.

-

Semmi közöd hozzá! - csattant fel a lány. Még így is történhet

valami. Még akkor is, ha Nehemia már nincs itt. De nem! A hercegnő nem

az a fajta, aki a szenvedésért szenvedéssel fizet. Ehhez túlságosan is jó a

szíve. Celaena nyelt egy hatalmasat. Úgy érezte, hogy teljesen

feleslegesen hozta el magával a kését.

Ugyanakkor viszont az még nem bizonyította a hercegnő ár tat-

lanságát, hogy ma éjjel nem bántott senkit.

-

Mi a bajod? — erősködött Chaol.

Celaena felemelte a fejét. Megpróbált nem törődni a szégyenérzettel és

az aggodalommal. Nehemia távozása után még mindig ré sen kellett

lennie, de most már nem tűnt teljesen kizártnak, hogy esetleg szórakozhat

is egy kicsit.

-

Csak az, hogy olyan csúnyán vicsorogsz mindenkire, hogy sen ki

nem fog felkérni táncolni.

-

Én aztán nem vicsorgok senkire sem — méltatlankodott Chaol.

Miközben ezeket a szavakat mondta, lángoló pillantást vetett egy túl

merész udvaroncra, aki egy szívdobbanásnyi időnél tovább bámult

Celaena irányába.

-

Azonnal fejezd be! — förmedt rá a lány. - Senkivel sem fogok

tudni táncolni, ha ezt csinálod!

Egy felháborodott pillantás volt a válasz. Chaol mozgásba len dült.

Celaena egészen a táncolok közelébe követte.

-

Na kérem — jelentette ki a testőr, ahogy megálltak a pörgő-forgó

báli ruhák örvénylésének határán —, nem lehet nem észrevenni, ahogy itt

állsz. Már ha valaki fel akarna kérni.

Az orgyilkos még erről a helyről is szemmel tarthatta a termet, figyelni

fog, nehogy egy acsarkodó szörnyeteg csapjon le a vendé gekre. A

kapitánynak persze erről nem kellett tudnia. Celaena a fiatalemberre

sandított.

-

Volna kedved táncolni velem?

-

Veled? Na ne! — nevetett a kapitány. A lány lesütötte a pillantá -

sát. Elakadt a lélegzete, miközben a márványpadlót bámulta.

-

Miért vagy ilyen kegyetlen?

-

Kegyetlen? Celaena, kapj már észbe! Perrington ott figyel minket.

Biztosra veszem, hogy dühöng, amiért itt vagy. Semmiképpen nem akarom

megkockáztatni, hogy a szükségesnél jobban magunkra vonjam a

figyelmét.

-

Gyáva vagy!

-

Ha nem lenne itt a herceg, akkor igent mondtam volna - ellen-

kezett Chaol ellágyuló tekintettel.

-

Csak egy szavadba kerül, hogy elintézzem.

A testőr megrázta a fejét, és közben fekete zubbonyát kezdte el

piszkálni. Ekkor, karjában azzal a bögyös barnasággal, Dorian táncolt el

mellettük. Még csak nem is pillantott az orgyilkosra.

-

Egyébként is - folytatta Chaol, és a fejével Dorian irányába bö-

kött -, szerintem nálam sokkal vonzóbb táncpartnerek akarnak felkérni

téged. Én nagyon unalmas társaság vagyok.

-

Semmi kifogásom az ellen, hogy veled legyek itt.

-

Persze, el is higgyem - felelte Chaol szárazon, de már a lány

szemébe nézett.

-

Komolyan mondtam! Amúgy meg miért nem táncolsz senkivel

sem? Nincsenek itt olyan hölgyek, akiket kedvelnél?

-

Én a testőrség kapitánya vagyok. Ezek a finom úrihölgyek nem

ereszkednének le hozzám.

Hiába próbálta meg eltitkolni a fájdalmát, az látszott a tekintetében.

-

Megőrültél? Többet érsz te mindenki másnál! Ezenfelül pedig...

nagyon is jóképű fiatalember vagy - jelentette ki Celaena, és megfogta a

kapitány kezét. Chaolnak amúgy egészen szép arca volt. Erő, becsület és

hűség tükröződött rajta. Hirtelen mintha elhallgatott volna a tömeg

zsivaja. Celaena kiszáradt szájjal bámulta a fiatalembert. Hogy a csudába

kerülte el eddig a figyelmét, hogy a kapitány ennyire jóképű?

-

Komolyan? - szólalt meg az ifjú egy idő múlva. A tekintete meg-

állapodott összekulcsolódó kezükön. Celaena még erősebben meg-

szorította.

-

Gondolod, hogy ezt mondanám, ha...

-

Ti ketten miért nem táncoltok?

Chaol elrántotta a kezét. A lány csak a legnagyobb erőfeszítése árán

tudott elfordulni tőle.

-

És mégis kivel táncolhatnék, fenséges herceg?

Dorian elképesztően jól nézett ki ónszínű díszruhájában. A kül ső

megfigyelőnek úgy tűnhetett volna, mintha ők ketten egymás hoz öltöztek

volna.

-

Lenyűgöző vagy - jelentette ki a herceg. - És te is nagyon jól nézel

ki, Chaol.

Rákacsintott a barátjára. Amikor azonban Dorian a lány szemé be nézett,

Celaena úgy érezte, hogy valósággal forrni kezd a vére. Csillagok

ragyogtak fel a szeme előtt.

-

Na most akkor mi van? Arra vársz, hogy durván összeszidlak,

amiért ostoba módon beosontál ide a bálba, vagy egyből továbblép hetünk

arra a pontra, ahol felkérlek egy táncra?

-

Hát ez nagyon nem jó ötlet! — csattant fel Chaol.

-

Miért nem? - förmedtek rá mind a ketten egyszerre. D orian

közelebb lépett a lányhoz. Bár az orgyilkos még mindig mélysége sen

szégyellte magát amiatt, hogy olyan csúnya dolgokat gondolt Nehemiáról,

az minden szenvedéséért kárpótolta, hogy Dorian és Chaol biztonságban

volt.

-

Azért, mert túl sokan figyelnek rátok. Csakis azért - válaszolta a

kapitány. Látva Celaena égnek emelt tekintetét, ingerülten rákia bált a

lányra. — Talán elfelejtkeztél arról, hogy ki is vagy valójában?

-

Nem is tudnék megfeledkezni róla! Mert minden álló nap az

orrom alá dörgölöd - vicsorgott a lány. A testőr arca elkomorult. Mégis, mi

a fenéért kedveskedik Celaenával, ha a következő pilla natban máris

megsérti?

Dorian egyik keze a lány vállára simult. A herceg megnyerő mo solyt

villantott Chaol irányába.

-

Lazítsál, Chaol! - mondta, aztán a keze lágyan megérintette

Celaena hátát. Közben ujjai hegye végigsimított a lány meztelen bőrén. -

Helyezd magad szolgálaton kívül! Erre az éjszakára.

Dorian elfordult a kapitánytól.

- Jót fog tenni neked - szólt hátra a válla fölött, bár ekkorra a hang-

jából már eltűnt a jókedv.

-

Kerítek egy italt magamnak - morogta Chaol, és elsétált. Az

orgyilkos egy pillanatig a távozó férfi után bámult. Valóságos csoda

volna, ha a kapitány a barátjának tartaná. Megérezve azonban Dorian

érintését, a herceg felé fordult. A szíve azonnal hevesebben kezdett el

dobogni. Chaol emléke semmivé foszlott. A felkelő nap melege

párologtatja el így a hajnali párát. Kicsit szégyellte magát, amiért egyből

elfelejtkezett az ifjúról, de... szóval... ó, mennyire vágyott Dorianra. Ezt

lehetetlen lett volna tagadni. Egyszerűen kellett neki a herceg.

-

Annyira gyönyörű vagy - suttogta Dorian. Ahogy a pillantása

végigsiklott a lányon, Celaenának valósággal lángolni kezdett a füle. -

Képtelen voltam levenni a szememet rólad.

-

Tényleg? Én meg azt hittem, hogy észre sem vettél.

-

Chaol megelőzött. Egyből lecsapott rád, amikor megérkeztél.

Ezenfelül pedig eltartott egy ideig, amíg összeszedtem a bátorságomat -

válaszolta vigyorogva a trónörökös. - Nagyon félelmetes teremtés vagy

ám. Főleg álarcban.

-

Ráadásul csak a legnagyobb nehézségek árán tudtad átvere -

kedni magad a lábad előtt heverő szépséges és táncos kedvű hölgyek

sorfalán.

-

De most már itt vagyok, nem igaz?

Enyhe fájdalom hasított a lány szívébe. Rájött, hogy nem ezt a választ

akarta Dorian szájából hallani. Hanem mit? Mit akart tőle hallani? A

herceg kinyújtotta a karját. Meghajtotta a fejét.

-

Táncolsz velem?

Miért, talán szól itt a zene? Eddig fel sem tűnt neki. A külvilág egész

egyszerűen megszűnt számára. Elvakította a gyertyák aranyló ragyogása. A

lába azonban megmaradt. Meg a karja, a nyaka és a szája is. Celaena

elmosolyodott, megfogta a herceg kezét, ám még eközben is odafigyelt

arra, hogy a szeme sarkából szemmel tartsa a környezetét.

A HERCEG MENTHETETLENÜL ELVESZETT. Egy olyan világ foglya lett,

amilyenről mindig is álmodozott. Tenyere egy forró női testre simult. Az

ujjai erősen tartották Celaena apró kezét. Pörögve táncoltak a terem

közepén. A keringő még sosem ment ennyire könnyedén. Egyetlen lépést

sem hibáztak el, és az orgyilkos mintha nem is törődött volna az egyre

növekvő számú dühös női arccal. A hölgyek valósággal remegtek a

haragtól, mert tánc táncot követett, és ők ketten nem váltottak partnert.

Jó, persze, nem volt illendő dolog, ha a herceg minden figyelmét egyetlen

hölgyre összpontosítja. Dorian azonban képtelen volt mással törődni. Csak

a partnere számított, és a kettejüket körülölelő muzsika.

— Te aztán igazán nem panaszkodhatsz az erőnlétedre - szólalt meg

Celaena. Mióta hallgattak? Lehet, hogy csak tíz perce, de az is előfordulhat,

hogy egy órája nem beszéltek. Az álarcos vendégek képe mintha

összeolvadt volna körülöttük.

-

Más szüleik verik a gyerekeiket. Engem táncórákkal büntettek, ha

rossz voltam.

-

Ha ennyire jól táncolsz, akkor egészen biztosan csintalan kisfiú

lehettél - nevetett a lány, de a tekintete már megint valahol másutt járt.

Mintha keresett volna valamit. Vagy talán valakit?

-

Milyen bőkezűen osztogatod ma éjjel a bókjaidat — felelte a her-

ceg, és megpörgette a partnerét. A gyertyák fénye valósággal ragyo gott a

harangként szétterülő szoknyán.

-

Ma van Yule ünnepe - hangzott a válasz. - Yule napján mindenki

kedves.

A herceg meg mert volna esküdni rá, hogy a lány szemében fáj dalom

villant. De nem! Nem lehetett biztos a dologban. A furcsa tekintet már el is

tűnt.

Miközben a tenyere partnere csípőjén nyugodott, a lábuk könnyedén

követte a keringő ritmusát.

-

Na és milyen az ajándékod?

-

Ó, a kislány elbújt az ágyam alatt, aztán meg az étkezdében,

úgyhogy ott is hagytam.

-

Bezártad a kutyád az étkezdédbe?

-

Talán hagytam volna a hálószobában, ahol tönkreteheti a sző -

nyeget? Vagy a zeneszobában? Ott van a sakk-készlet! Megeszi a bábukat,

és megfullad!

-

Le is küldhetted volna az ólba. Egy kutyának ott van a helye.

-

Yule ünnepén? Eszem ágában sem volt visszaküldeni arra a ször -

nyűséges helyre.

Dorian úgy érezte, hogy itt és most szájon kell csókolnia a lányt.

Ugyanakkor nagyon is tisztában volt vele, hogy ez lehetetlen. Hiába érezte

azt, amit. Mert a bál egyszer majd véget ér. A lány újra

orgyilkos lesz, ő pedig még mindig herceg. Nagyot nyelt. Ezen az

éjszakán azonban...

Közelebb vonta magához. Mintha csak kettesben lettek volna a

bálteremben. A többiek mintha csak árnyékok lettek volna a falon.

Chaol savanyú képpel bámulta, ahogy a barátja az orgyilkossal táncol.

Neki bezzeg esze ágában sem lett volna táncra kérni azt a lányt. Csak

áldani tudta az eszét meg a szerencséjét, hogy nem kezdett el táncolni

vele. Semmiképpen! Főleg, miután észrevette, hogy milyen színt öltött

Perrington herceg arca, amikor észrevette a különös párt.

Egy Otho nevű udvaronc lépett Chaol mellé.

-

Azt hittem, hogy veled jött a hölgy.

-

Kicsoda? Lillian úrnő?

-

Ó, hát ez a neve! Még sosem hallottam róla. Csak most érke -

zett az udvarba?

-

Igen - vágta rá Chaol. Holnap elkapja, és nagyon durván lete-

remti azokat a testőröket, akik kiengedték Celaenát a lakosztályából.

Talán addigra már nem lesz annyira dühös, hogy a falba verje a fejüket.

-

Na, és mi újság veled, Westfall kapitány? - kérdezte kedélye-

sen Otho, és hátba vágta a testőrt. Nem éppen gyengéden. Bűzlött a

bortól. — Mostanában, már nem étkezel velünk.

-

Három éve nem étkezünk együtt, Otho.

-

Gyere vissza közénk. Hiányzik a szellemes társalgásod.

Az udvaronc szemérmetlenül hazudott. Egyszerűen csak többet akart

megtudni az ismeretlen ifjú hölgyről. Az egész palota jól tudta, hogy ez

a kéjsóvár fickó bolondul a nőkért. Az a szóbeszéd járta,

hogy rögtön az érkezésük után lecsapott a frissen bemutatott höl gyekre, és

ha nem járt sikerrel, arra kényszerült, hogy lemenjen a városba, ahol

egészen másfajta nők társaságát élvezte.

Chaol összevont szemöldökkel figyelte, ahogy Dorian megpördült

Celaenával. A lány arcán széles mosoly jelent meg. A tekintete valósággal

ragyogott, amikor a koronaherceg mondott valamit.

Hiába takarta el arcát a maszk, Chaol pontosan tudta, hogy az orgyilkos

odavan a boldogságtól.

-

Csak nem vele van a hölgy? - erősködött Otho.

-

Lillian úrnő a saját maga ura. Senki mellett sincs elkötelezve.

-

Akkor tehát nem az övé?

-

Nem!

-

Hát ez furcsa - vonta meg vállát az udvaronc.

-

Már miért volna az? — mordult fel Chaol, akiben hirtelen felöt-

lött, hogy időszerű lenne megfojtania a fickót.

-

Csak azért, mert úgy tűnik, a hercegünk fülig szerelmes a

hölgybe - biccentett Otho, és arrébb sétált.

Chaol szeme előtt egy pillanatra elsötétedett a világ. Celaena kacagni

kezdett, Dorian pedig továbbra sem vette volna le róla a pillantását.

Valóban! A herceg egész éjjel az orgyilkost bámulta. Az arca valósággal

ragyogott a... mitől is? A boldogságtól? A csodálattól!? Kihúzva,

szálfaegyenesen tartotta magát. Igazi férfinak látszott.

Olyan volt, mint egy király.

Egészen egyszerűen lehetetlennek tűnt, hogy mindez megtörtén jen.

Mikor szerethetett volna bele a lányba? Otho csak egy részeg

szoknyapecér. Mégis, mit tudhatna egy ilyen alak a sz erelemről?

Dorian ügyes, gyors mozdulattal pörgette meg Celaenát. A lány

valósággal a karjai közé zuhant. Izgatottan hozzásimult a herceg mel léhez.

Ennek ellenére nem ő volt szerelmes. Otho nem ezt mondta.

Semmi tanújelét nem adta annak, hogy felfedezte volna a lány ér -

zelmeit. Celaena pedig amúgy sem lett volna ilyen ostoba. Dorian igazi

bolond. Darabokra fog törni a szíve, ha valóban beleszeretett ebbe a

lányba.

A testőrség kapitánya nem bírta tovább nézni a barátját. Kisietett a

teremből.

Kaltain kisasszony halálra váltan, szenvedve, némán dühöngve figyelte

Lillian Gordaina és a koronaherceg véget nem érő táncát. Hiába viselt

álarcot az a ribanc, bárhol felismerte volna. Mégis, milyen ízléstelen

cemende vesz fel szürke ruhát a bálra? Kaltain végignézett magán, és

szélesen elmosolyodott. Öt bezzeg ragyogó kék, smaragdzöld és

lágybarna kelmék borították. Díszruhája és a hozzá illő pávatollas álarc

árából egy kisebb udvarházat is lehetett volna venni. Természetesen

Perringtontól kapta az egészet. Meg a nyakát és a karját elborító

ékszereket is. Még csak nem is hasonlított arra a jelentéktelen, szürke

rongycsomóra, azokra az ócska kristályukra, amiket az a cselszövő kis

lotyó aggatott magára.

A karján megérezte Perrington kezének érintését. Kaltain verdeső

szempillával fordult az idősödő férfi felé.

- Lenyűgözően jóképű ma, kedvesem - rebegte, és megigazította a

főnemes vörös zubbonyán az egyik aranyláncot. A herceg arca legalább

úgy ragyogott, mint az öltözéke. Kaltain csendben azon töprengett,

hogyan fogja kibírni, ha meg kell majd csókolnia. Persze

szabadkozhatna, és eltolhatná magától. Egy jó hónapja tartott már ez a

macska-egér játék. Ha viszont a férfi ennyire berúgott...

A lehető leghamarabb ki kellett jutnia ebből az egérfogóból. Sajnos

egyetlen lépéssel sem sikerült közelebb kerülnie Dorianhoz, mint

amennyire kora ősszel volt. Nem igazán számíthat sikerre, amíg ez a

Lillian az útját állja.

Mintha egy szakadék tárult volna fel a lába előtt. A feje enyhén

lüktetni kezdett. Visszatért a fájdalom. Nem maradt más választása.

kellett tennie Lilliant az útból.

Hajnali hármat ütött az óra. A legtöbb vendég, közöttük a királyn é és

Chaol is távozott már. Celaena úgy döntött, hogy most már ő is nyugodt

lelkiismerettel visszavonulhat. Kihasználta, hogy Dorian elment egy

italért, és kiosont a teremből. Rés kint várta, hogy visszakísérje a

lakosztályába. A palota folyosói némaságba burkolóztak, miközben

elindultak visszafelé. Azokat az üres folyosókat választották, amelyeket a

cselédek használtak, hogy elkerüljék a túlságosan is kotnyeles

udvaroncokat, akik szerettek volna többet is megtudni a titokzatos

hölgyről. Lehetséges volt persze, hogy ostobán döntött, amikor elment a

bálba. Ennek ellenére egészen jól érezte magát Dorian karjaiban. Nagyon is!

Már ha őszinte akart volna lenni magához. Az orgyilkos elmosolyodott,

és piszkálni kezdte a körmét, miközben befordultak a lakosztály ához

vezető folyosóra. Szinte remegett az izgalomtól, hiszen a herceg csak őt

bámulta, csak hozzá beszélt, és úgy viselkedett, mintha vele egyen rangú

személy lett volna. A lelkesítő érzés még azóta sem múlt el. Lehetséges,

hogy nem is volt akkora ostobaság beszökni a bálba?

Rés megköszörülte a torkát. Celaena felemelte a fejét, és megpil-

lantotta az ajtaja előtt álló Doriant. A herceg jókedvűen beszélgetett

a testőrökkel. Nem időzhetett túl sokáig a bálban, ha képes volna a

lánynál hamarabb ideérni. Celaena szíve majd kiugrott a torkán. Ennek

ellenére félénken elmosolyodott, mert Dorian fejet hajtott, kinyitotta az

ajtót, majd maga is belépett utána. Rés meg az őrök azt gondolhatnak,

amit csak akarnak.

Levette az álarcot, és az előszoba közepén álló asz talkára dob- ta.

Felsóhajtott, amikor a hűvös éjszakai levegő megérintette kipirult bőrét.

-

Igen? - kérdezte, és háttal megtámaszkodott a hálószobába nyí -

ló ajtó mellett.

Dorian lassan odalépett elé. Csupán egytenyérnyi távolságban állt

meg.

-

Eljöttél a bálból anélkül, hogy elbúcsúztál volna tőlem. - szó-

lalt meg, és az egyik kezével megtámaszkodott a lány feje mellett a falon.

Celaena felpillantott. Tekintete végigsiklott a fekete szövetbe burkolt

karon.

-

Figyelemre méltó, hogy ilyen gyorsan sikerült ideérned. Ráadá-

sul nem liheg a nyomodban egy egész falkányi felhevült udvarhölgy.

Nem is volna olyan butaság végiggondolnod, hogy milyen orgyilkos

lehetne belőled.

A herceg egyetlen mozdulattal hátravetette az arca elől a haját.

-

Engem nem érdekelnek az udvarhölgyek - mondta érdes han-

gon, és megcsókolta.

A szája meleg, az ajka pedig sima volt. Celaena teljesen elveszítet - te

az időérzékét, azt sem tudta, hogy hol van, miközben félénken vi -

szonozta a csókot. Dorian egy pillanatra hátrahúzta a fejét. A lány

kinyitotta a szemét. Tekintetük találkozott. A herceg újra megcsókolta.

Ez a csók most más volt, mint az előbb. Mélyebb, telve vágyakozással.

Celaena karja egyszerre volt nehéz és könnyű. A szoba valósággal

forgott vele. Nem tudta abbahagyni. Annyira élvezte ezt az egészet.

Élvezte Dorian csókját, a férfi illatát, a szája ízét és a közelségét.

Dorian átkarolta, a csípőjénél fogva magához szorította. Egymáshoz

simultak, miközben egymáshoz tapadt az ajkuk. Megragadta a

fiatalember vállát, az ujjai valósággal belemélyedtek a szövet alatt feszülő

izmokba. Milyen más volt most a helyzet, mint amikor elő ször látta

Távolvégben!

Ettől felpattant a szeme. Távolvég. Miért is csókolódzik itt Adarlan

koronahercegével? Celaena ujjai elernyedtek. Lehullott a karja.

Dorian hátrahúzódott és elmosolyodott. A vigyora fertőzőnek

bizonyult. Amikor az ifjú újra odahajolt hozzá, Celaena egy gyors

mozdulattal az ajkára szorította két ujját.

- Vár rám az ágyam — jelentette ki. A herceg felvonta a szemöldökét.

— Csak rám, egyedül.

Dorian félretolta a száján lévő ujjakat. Megpróbálta újra megcsókolni,

ám az orgyilkos könnyedén átbújt a hóna alatt, és megragadta a kilincset.

Kinyitotta a hálószoba ajtaját, és már be is csusszant, mielőtt az ifjú

megakadályozhatta volna. Megfordult, és kipillantott az előszobába. A

herceg továbbra is mosolygott.

- Jó éjszakát!

Dorian nekitámaszkodott az ajtófélfának. Egészen közel hajolt a

lányhoz.

- Jó éjszakát! - suttogta a fiatalember. Celaena ezúttal nem próbálta

megállítani, amikor az ismét megcsókolta. Sajnos a fiú túl hamar elhúzta a

száját. Celaena kis híján orra bukott, mikor a herceg hátralépett az ajtótól.

Dorian halkan nevetni kezdett.

- Jó éjszakát! - mondta újra, és a lány érezte, hogy forróvá válik az

arca. Magára maradt.

Odasétált az erkélyajtóhoz, szélesre tárta, és magához ölelte a hűvös

éjszakai levegőt. Megérintette az ajkát. Ahogy felnézett a csillagokra,

érezte, hogy a szíve egyre csak nő, nő és növekszik.

Dorian zakatoló szívvel sétált vissza a lakosztályába. Még mindig érez te a

lány ajkát a száján. Orrából nem tűnt el Celaena hajának csodálatos illata,

és szinte maga előtt látta, ahogy a szeme aranylón szikrázik a gyertyák

fényében.

Pokolba a lehetséges következményekkel! Valahogy majd rájön, hogy

találjon kiutat. Sikerülni fog. Sikerülnie kell.

Hiszen fejest ugrott egy szikla tetejéről. Már csak az a kérdés, van -e

védőháló alatta.

A kertben álló férfi felnézett az erkélyére. A testőrség kapitánya fi -

gyelmesen nézte, ahogy a szoba lakója egyedül keringőzik odafent.

Mintha csak átkerült volna az álmok birodalmába. A testőr azonban

pontosan tudta, hogy az a lány nem róla álmodozik.

A táncoló alak megtorpant, és a magasba nézett. A kapitány még

innen lentről is jól látta pirosló orcá ját. Annyira fiatal... Vagy inkább

ártatlan. A férfi szíve valósággal belesajdult.

Ennek ellenére néma maradt, és tovább bámulta. Figyelte, ahogy a

lány megfordul, és nagyot sóhajtva bemegy a lakosztályába. Eg szer sem

pillantott le a kertbe.

CELAENA INGERÜLTEN FELNYÖGÖTT, mikor valami hideg és nedves nyomódott az

arcának. Nyalni kezdték a képét. Kinyitotta az egyik szemét. Egy jókedvű kölyökkutya

bámult az arcába. A kis jószág lelkesen csóválta a farkát. Az orgyilkos nagy nehezen

felült az ágyban. Nyöszörögni kezdett, a szemébe tűzött a nap. Nem is akart aludni.

Alig két nap múlva újabb próba vár rá, ezért nem mondhat le az edzésről. A végső

párviadal előtt ez lesz az utolsó vizsga. Most dől el, hogy ki lesz az a négy harcos, aki

részt vehet a döntő megmérettetésen.

Megdörzsölte a szemét, majd megvakargatta a kutya füle tövét.

Odapisiltél valahova, és most emiatt akarsz elnézést kérni? -

Dehogyis! - kiáltotta egy hang, és kitárult a hálószoba ajtaja.

Dorian volt az. - Levittem magammal hajnalban, amikor a többi kutyával

jártam egyet.

Celaena halványan elmosolyodott, ahogy figyelte a közeledő fiatal -

embert.

- Nem túl korai időpont ez egy látogatásra?

-

Korai? — nevetett a herceg, és leült az ágy szélére. A lány meg-

próbált távolabb húzódni. - Mindjárt délután egy óra van! Philippa

mondta, hogy egész délelőtt úgy aludtál, mint akit agyonvertek.

Egy óra van! Ilyen sokáig aludt? Na, és mi van Chaollal? Hiszen

edzeniük kellett volna! Megvakarta az orrát, és ölbe vette a kiskutyát.

Szerencsére nem történt semmi szörnyűség az éjjel. Ha újra lecsapott

volna a titokzatos gyilkos, arról már biztosan hallott volna. Kevés hi -

ányzott hozzá, hogy megkönnyebbülten felsóhajtson. Enyhe szomo -

rúság szúrt a szívébe, amikor bűntudatosan arra gondolt, mit is tett.

Hogy a csudába lehetett ilyen bizalmatlan Nehemiával szemben?

- Adtál már neki nevet? - kérdezte teljesen hétköznapi, nyugodt

és visszafogott hangon a herceg. Vajon most csak alakoskodik, vagy

tényleg nem jelent számára semmit az a csók?

-

Még nem - felelte a lány. Hűvös képet vágott, bár legszíveseb-

ben üvöltött volna az ostoba helyzet miatt. — Egyetlen hozzáillő név sem

jutott az eszembe.

-

Mit szólnál ahhoz — töprengett a fiatalember, és megvakargat-

ta az állát —, ha Arany... oskának neveznénk?

-

Ennél hülyébb nevet még soha nem hallottam.

-

Mert te talán jobbat tudsz?

Az orgyilkos felemelte a kutyus egyik lábát. Alaposan szemügyre vet -

te a puha mancsokat. Hüvelykujjával megnyomkodta a párnás talpat.

-

Fürge.

Ez a név tökéletesen illett a kis állathoz. Úgy érezte, mintha mindig is

így hívták volna. Ilyen lehetett, amikor egy látnok rábukkan az ősi

összefüggésekre.

-

Igen, Fürge a neve.

-

Mégis mit jelentsen ez a név? - tudakolta az ifjú, miközben a

kutya felemelte a fejét, és a hangoskodóra sandított.

- Olyan kutyát jelölünk vele, aki futás közben könnyedén maga

mögött hagyja az összes fajtiszta kopódat.

Celaena ismét felkapta a kiskutyát. Puszilgatni kezdte a fejét. A kölyök

jókedvűen izgett-mozgott. Tágra nyílt szemmel bámulta gazdája arcát, és

közben a homlokát ráncolta. Milyen aranyos, puha, ölelgetni való jószág!

Dorian nevetni kezdett.

- Majd meglátjuk.

Celaena letette a kutyát az ágyra. Fürge azonnal bemászott a takaró alá,

és eltűnt.

- Jól aludtál? - kérdezte az ifjú.

- Igen. Ellentétben veled. Te elég korán felkelhettél.

- Figyelj csak! - folytatta a herceg, és Celaena úgy érezte, hogy jobban

jár, ha rögvest kiveti magát az erkélyen. - Az elmúlt éjszaka... Sajnálom, ha

túl rámenős voltam veled.

Csodálkozva elhallgatott.

- Celaena, te most miért vigyorogsz?

Vigyorgott volna?

- Izé... Bocsánat!

- Szóval akkor mégiscsak felzaklattalak!

- Már hogy mivel?

- A csókkal!

Az orgyilkos maró savat érzett a torkában. Köhögni kezdett.

- Ó, nem tesz semmit! - jelentette ki nagy nehezen, miközben az

öklével a mellkasát verte és a torkát köszörülte. - Tényleg semmi

baj. Nem haragszom érte, ha esetleg ez zavar.

Abban a pillanatban megbánta a szavait, ahogy kimondta őket.

- Ezek szerint jólesett? — tudakolta szemtelen mosollyal az

ifjú.

- Nem! Ó, menjél már innen!

Visszazuhant a párnáira. A fejére húzta a ta karót. Mindjárt meghal a

szégyentől.

Fürge megnyalta a gazdája arcát, amikor az mellébújt a sötét rej -

tekhelyre.

-

Ugyan már! - méltatlankodott a herceg. - Az alapján, ahogyan

selkedsz, azt hinné az ember, hogy még sohasem csókolóztál.

Celaena kirobbant a takaró alól. Fürge kénytelen volt még mélyebben

menedéket keresni.

-

Igenis hogy csókolóztam! - harsogta, miközben megpróbálta

nem felidézni magában Samet és a közös dolgaikat. — Csak nem egy ilyen

pöffeszkedő, beképzelt, öntelt hercegecskével!

Dorian lenézett a mellkasára.

-

Pöffeszkedő?

-

Jaj, hallgass már! - förmedt rá a lány, majd hozzávágott egy

párnát. Átmászott az ágy túloldalára, felkelt, és kisétált az erkélyre.

Nagyon is jól tudta, hogy az ifjú szemmel tartja. A hátát bámulta, meg

a három mély sebhelyet, amit nem takart el a mélyen kivágott hálóing.

-

Idebent akarsz maradni, miközben átöltözöm?

Megfordult. Dorian egészen más arccal nézett rá, mint ahogy az

előző éjszakán tette. Valami miatt feszült volt a tekintete... És ki-

mondhatatlanul szomorú. Celaena ereiben lüktetni kezdett a vér.

-

Na, mi van?

-

Iszonyatosak a sebhelyeid — felelte az ifjú. Szinte suttogott.

Az orgyilkos csípőre tette a kezét, és elindult az öltöző ajtaja felé.

-

Mindenkinek megvannak a maga sebhelyei, Dorian. Csupán

arról van szó, hogy az én forradásaim jobban látszanak, mint másoké.

Maradj, ha ahhoz van kedved, de én megyek öltözködni!

Kisietett a szobából.

Kaltain Perrington herceg mellett sétált a palota üvegházának végtelen

asztalsorai között. A lenyűgöző méretű üvegcsarnokban árnyékok

táncoltak a fényben. Legyezni kezdte magát, ahogy a párás hőség az arcára

zúdult. A vén bolond a legelképesztőbb helyeken akart sétálgatni. A

kisasszonyt a növények és a különféle gazok semmivel sem érdekelték

jobban, mint az országút közepén éktelenkedő sáros tócsa.

A nagyúr letépett egy hófehér liliomot, és apró meghajlással átad-

ta neki.

- Ez az öné.

A fiatal nő próbálta nem mutatni, mennyire taszítja a férfi himlőhelyes,

vörös bőre és narancssárga bajusza. Beleborzongott a gondolatba, hogy ez

az alak lesz a férje. Kis híján dühroham fogta el, majdnem elkezdte kitépni

a növényeket, hogy mind egy szálig kihajigálja őket a hó ba.

- Köszönöm! - válaszolta érzéki hangon.

Perrington alaposan szemügyre vette a kísérőjét.

- Úgy tűnik, ma nincs túl jó kedve, Kaltain úrnő.

- Tényleg? — csodálkozott álszenten, félrehajtott fejjel a kisasz-

szony. Megpróbált kacér arckifejezést ölteni. - Talán, mert a mai nap

elhalványul a tegnap esti csodálatos bál élménye mellett.

A herceg sötét szemének tekintete valósággal keresztüldöfte. A fér- fi

elkomorodott, miközben megfogta a könyökét és továbbvezette az

ösvényen.

- Előttem nem kell színészkednie. Észrevettem, hogy szemmel

tartja a koronaherceget.

Kaltain semmit sem akart beismerni. Összevonta gondosan for mára

borotvált szemöldökét, és csupán a szeme sarkából pillantott a főnemesre.

-

Tényleg?

Perrington vaskos ujja végigsiklott egy páfrány l evelén. Ujján fekete

gyűrű mintha megremegett volna. Rögvest erős fájdalom hasított a

fiatal nő fejébe.

-

Én is felfigyeltem rá. És főleg arra a lányra. Kifejezetten kelle -

metlen, igaz?

-

Lillian úrnő? - kérdezte Kaltain pislogva. Lehet, hogy nyert

ügye van? Lehet, hogy megkönnyebbülten fellélegezhet? A vén fafej

nem vette észre, hogy védence az ifjú hercegre vágyott. Csupán

az tűnt fel neki, hogy a fiatal nő is felfigyelt rá, Lillian és Dorian

mintha egymáshoz lett volna ragasztva, egész éjjel együtt táncol t.

-

Ezen a néven kell szólítani — suttogta Perrington.

-

Valójában nem is így hívják? - tört elő Kaltainból a kíváncsi-

ság. A herceg szembefordult védencével. A szeme ugyanolyan fekete

volt, mint a gyűrűje.

-

Ugye nem gondolod, hogy az a lány tiszta vérű úrihölgy?

Kaltain szíve szinte megállt.

-

Miért? Nem az?

Perrington szélesen elmosolyodott, és végre-valahára mindent el-

mesélt.

Amikor a herceg befejezte, Kaltain csak némán tátongott. Or-

gyilkos? Lillian Gordaina valójában Celaena Sardothien, a világ

leghírhedtebb orgyilkosa? Ez a bestia csavarta el Dorian fejét? Ha

Kaltain magának akarja a herceg szívét, akkor sokkal, de sokkal

okosabban kell viselkednie, mint vetélytársának. Lehet, hogy az nem is

lesz elég, ha leleplezi Lillian valódi személyazonosságát . Vagy talán

mégis? De nem. Nem kockáztathat. Az üvegházban olyan néma csend

támadt, mintha a növények sem mertek volna levegőt venni.

De hát hogyan engedhetik meg ezt a szörnyűséget? Hogyan

hagyhatják, hogy a herceg ilyen nagy veszélybe sodorja magát?

Perrington arca egy pillanatra mintha eltorzult volna. Csúnya képén

fájdalom suhant át. Az egész jelenség csupán egy pillanatig tartott, a

nemes hölgy alig figyelt fel rá. Főleg, mert a fejében feldübörgött a

fájdalom. Szüksége volt a pipájára. Most azonnal meg kell nyugodnia, még

mielőtt rátörne a dühroham.

- Nem engedhetjük meg - válaszolta Perrington.

- De hogyan állíthatnánk meg? Szóljunk a királynak?

A nagyúr megrázta a fejét. Töprengve markolta hosszú, egyenes kardja

markolatát. A nő tekintete egy rózsabokron állapodott meg.

Hosszú körmével végigsimította az egyik tövis lágy ívét.

- Az a némber meg fog küzdeni az utolsó bajnokokkal - jelentette ki

lassan a főnemes. — A végső párbaj előtt innia kell az istennő és az

istenségek tiszteletére.

Kaltain szokás szerint túlságosan szűk fűzőt viselt. Amikor a herceg

folytatta, a nőnek nem csupán a fűző miatt akadt el a lélegzete. Kezét

elhúzta a tövistől.

- Azt tervezem, hogy te fogod átnyújtani a bajnokok italát. Te

képviseled az istennőt. Talán bele tudsz önteni valamit a lány poharába.

- Saját kezűleg öljem meg?

Az egy dolog, hogy felbérel valakit a vetélytársa eltakarítására, de hogy

saját maga végezzen vele...?

A herceg mindkét kezét az égre emelte.

- Nem-nem. A király beleegyezett, hogy meglehetősen drámai

eszközöket is használjunk. El kell érnünk, hogy Dorian azt higgye...

baleset történt. Ha beadnánk neki egy nagy adag vérlátófüvet , persze nem

halálos mennyiséget, éppen csak annyit,

hogy összezavarodjon, akkor Káin megkapja azt a kis előnyt, amire

szüksége van.

-

Káin nem tudná magától is megölni? A párbajok során mindig

történnek balesetek.

Olyan éles fájdalom nyilallt a fejébe, hogy a kínba az egész teste

beleremegett. Lehet, hogy mégis egyszerűbb lesz megmérgezni...

-

Káin úgy véli, képes lesz rá. Jómagam azonban kerülni akarom a

kockázatot — magyarázta Perrington, és megragadta a nő kezét. A gyűrűje

jéghideg volt, ahogy Kaltain bőréhez ért. A nőnek minden önuralmára

szüksége volt, hogy ne tépje ki a kezét a férfi sz rításából. - Hát nem akarsz

segíteni Doriannak? Ha megszabadítjuk attól a szukától...

Akkor az enyém lesz. Pontosan úgy, ahogy lennie kell.

De hogy gyilkoljon érte...? Az enyém lesz.

-

Akkor majd visszaterelhetjük a tévelygő herceget a helyes ös -

vényre. Ugye egyetért velem? - kérdezte Perrington olyan széles mo-

sollyal, hogy a nő ösztönei valósággal üvölteni kezdtek. Arra próbálták

meg rábírni, hogy kezdjen futni, és soha többé ne forduljon hátra.

Lelki szemei előtt azonban a korona és a trón lebegett. Meg a herceg,

aki ott ül majd az oldalán.

-

Mondja el, hogy mit kell tennem! — jelentette ki végül.

TÍZET ÜTÖTT AZ ÓRA. Celaena a kis íróasztal mellett ült a hálószobá-

jában. Felnézett a könyvből. Aludnia kellett volna, vagy legalábbis

megpróbálni elaludni. Fürge az ölében szunyókált. Most hatalma sat ásított.

Gazdája vakargatni kezdte a füle tövét. A másik kezével a könyv sorait

követte. A papírról rémjegyek bámultak rá. Összetett vonalaik, különös

ábráik egy olyan nyelven szóltak hozzá, amit a lány egyelőre nem tudott

megfejteni. Nehemia vajon mennyi idő

alatt tanulta meg őket? Ezenfelül még az is nagyon érdekelte volna, hogy a

csudában működhetnek ezek a jelek azután, hogy a világból eltűnt a

varázslat? A bál éjszakája óta egyszer sem látta a hercegnőt. Nem mert

odamenni hozzá, és Chaolnak sem bírta elmondani, amit megtudott.

Nehemia mindenkit félrevezetett. Eltitkolta, hogy milyen jól beszéli a

nyelvüket, és hogy milyen sokat tud a rémjelekről. Mindezekre persze

számtalan oka lehetett. Celaena nagy hibát követett el, amikor tegnap éjjel

elment a bálba. Hogy a fenébe gondolhatta azt, hogy Nehemia képes volna

ilyen szörnyűségekre? Az a fiatal nő a jók közé tartozik. Semmi képp sem

bántaná Celaenát.

Semmiképp sem bántaná a barátját. Mert igenis barátok. Az orgyilkos érezte,

hogy összeszorul a torka. Nyelt egy nagyot, azután tovább lapozott a

könyvben. A következő pillanatban viszont szinte jéggé dermedt.

Azon az oldalon ugyanis ott sorakoztak a holttestek mellett lá- tott jelek.

A lap margójára pedig évszázadokkal korábban valaki ezt a magyarázatot

írta: Ha a ridderaknak akarsz áldozatot bemutatni, akkor használd az áldozat vérét,

jelöld ki körülötte a megfelelő nagyságú területet. Ha megidézed a teremtményt,

ezek a jelek segítenek végrehajtani a cserét. Az áldozat húsáért a szörnyeteg

megajándékoz a halott erejével.

Celaenának minden önuralmára szüksége volt, hogy ne kezdjen

el remegni a keze, miközben gyorsan tovább lapozott. Olyan jeleket

keresett, mint amilyeneket az ágya alatt is felfedezett. Amikor azonban

még csak hasonlót sem talált a könyvben, visszatért a megidézéshez. Mi

lehet az a ridderak? Talán így hívják azt a szörnyszülöttet? De mi is az

pontosan? Honnan kell megidézni, ha egyszer...

A rémkapuk. Az orgyilkos tenyerével eltakarta a szemét. Valaki a

rémjelek segítségével kaput nyitva megidézte a lényt. De hát ez lehetetlen.

Hiszen eltűnt a varázserő! Csakhogy a szöveg szerint a rémjegyek a mágia

birodalmán kívül léteznek. Mi van akkor, ha még mindig működik az

erejük? De hát... Mi köze lehet ehhez Nehemiának? Hogyan tehetne

ilyesmit a barátja? És mégis mi szüksége volna a bajnokok erejére?

Ráadásul hogy a pokolba sikerült volna mindezt titokban tartania idáig?

Persze lehet, hogy a hercegnő kiváló színész. Talán csak Celaena

vágyakozik túlságosan is egy barátra. Olyan valakit akar, aki legalább annyira

más és kívülálló, mint ő maga. Talán túlságosan is nyitott és kétségbeesett

hozzá, hogy észrevegye, amit nem akar meglátni.

Megpróbálta lecsillapítani a légzését. Ahhoz kétség sem férhet, hogy

Nehemia szereti a szülőföldjét. Az is egyértelmű, a hercegnő sem mitől sem

riadna vissza, hogy megoltalmazza a hazáját. Hacsak... Mintha csak jéggé

dermedt volna a vére. Hacsak Nehemia nem

azért jött ide, mert egy sokkal merészebb játszma részese, talán nem

is az a célja, hogy az uralkodó megkímélje Eyllwét. Mi van akkor, ha a

hercegnő nyíltan arra készül, amiről mások még csak suttogni sem mernek?

Lázadásra. De nem olyan nyomorúságos kis zendülésre, mikor néhány

szakasznyi pártütő bujkál a vadonban, hanem arra, amikor egész

királyságok fognak fegyvert Adarlan ellen. Ahogy annak már kezdettől

fogva történnie kellett volna.

De miért a bajnokokat vette célba? Miért nem inkább a királyi család

tagjait? A bál tökéletes alkalom lett volna erre. Mi végre hasz nálta a

rémjeleket? Az orgyilkos járt Nehemia lakosztályában. Sem mi sem

árulkodott arról, hogy ott egy démoni szörnyeteg rejtőzköd ne. A

kastélyban nem akad hely, ahol...

Lassan felemelte a pillantását. A hatalmas fiókos láda a falhoz szo-

rította ugyan, de a faliszőnyeg még így is megremegett a földöntú li

szellőtől. A palotában sehol sem akadt arra alkalmas hely, hogy

megidézzenek vagy elrejtsenek egy ilyen teremtményt, kivéve persze a föld

alatt húzódó végtelen és elfelejtett kamrákat és alagutakat.

- Jaj, ne! - hördült fel a lány, és olyan gyorsan pattant fel, hogy Fürge

nem tehetett mást, mint hogy leugorjon a földre. A szék fel borult. Ez nem

lehet igaz! Nehemia nem olyan. Hiszen... Hiszen... Nagyot nyögött,

miközben félretolta a nehéz ládát. Félrehajtotta az ajtó elől a faliszőnyeget.

Ugyanúgy, ahogy két hónappal ezelőtt is, hideg, nedves huzat áradt a

réseken át. Nem érezte benne a rózsák illatát. Valamennyi gyilkosságra alig

két nappal a soron következő próbatétel előtt került sor. Ez tehát azt

jelentette, hogy ma éjjel vagy

holnap ismét történni fog valami. Bármi legyen is az a ridderak, újra le

fog csapni. Ha pedig azokat a jeleket azért festették az ágya alá... Előbb

fagy be a pokol, mint hogy Celaena birkamód kivárja, hogy a szörnyeteg

felbukkanjon az ágya mellett.

A vinnyogó Fürgét kizárta a hálószobából. A faliszőnyeggel elta-

karta a nyitott titkos ajtót. Egy könyvet erőltetett alá, nehogy bezá -

ródjon, majd elindult lefelé. Csak egyszer jutott az eszébe az, hogy

milyen jó volna, ha nem csupán a kezében tartott gyertyát és az a

házilag összeeszkábált kése lenne minden fegyvere.

Mert ha Nehemia tényleg végig hazudott, ha tényleg ő gyilkolta meg

a bajnokokat, akkor Celaena senkire sem számíthat. Bár az is igaz, hogy

puszta kézzel is meg tud ölni bárkit.

Egyre lejjebb haladt a sötét lépcsőkön. A hideg levegőben kicsapódott a

lélegzete. Valahol víz csöpögött. Celaena vágyakozó pillantást vetett a

középső boltívre, amikor eljutott a hármas elágazáshoz. Most azonban

nem gondolhatott a menekülésre. Mi értelme lett volna elfutnia, amikor

olyan közel járt a győzelemhez? Ha esetleg veszít, akkor gyorsan

visszatér a szobájába, még mielőtt elkaphatnák, hogy visszavigyék

Távolvégbe.

Gondosan megnézte magának a két oldalsó járatot. A bal kéz felőli

zsákutcába vezetett. A jobb oldali viszont... Az a fo lyosó Elena

sírkamrájába vezet. Ráadásul a hosszú járatból számtalan ismeretlen

helyre vezető oldalfolyosó is nyílik.

Közelebb lépett a boltívhez, de mozdulatlanná mereve dett, amikor

meglátta a sötétbe vezető lépcsőfokok tetejét. Valaki felkavarta az

évszázadok porát. Lábnyomok vezettek fel és le.

Nehemia és a szörnyetege alighanem itt mászkálhatott. Pár eme-

letnyivel mindenki más alatt. Verin talán nem azután halt meg, hogy

kigúnyolta Celaenát Nehemia füle hallatára? Az orgyilkos erősebben

megmarkolta a gyertyatartót, és a zsebéből előhúzta a kezdetleges kést is.

Óvatosan, lépésről lépésre elindult lefelé a lépcsőn. Nemsokára már nem

is látta a bejáratot, ám a lépcső aljától még messze járt. A suttogás már

ekkor betöltötte a folyosót. Mintha a falakra tapadva nyüzsgött volna.

Gyorsabban haladt tovább. A kezével elrejtette a gyertya fényét. Nem az

unatkozó szolgálók fecsegtek egymással. Valaki gyorsan, hangosan beszélt.

Mintha csak kántált volna.

Nem Nehemia. Egy férfi.

A következő lépcsőfordulóból bal kéz felől egy szoba nyílott. Az ajtón

keresztül zöldes fény esett a kőfokokra. A lépcső tovább folytatódott lefelé.

Eltűnt a sötétben. A lány karján felállt a szőr, amikor már tisztán hallotta a

hangot. Nem bírt rájönni, hogy a kántáló milyen nyelvet használ. A hörgő,

durva szavak bántották a fülét. Úgy érezte, hogy a különös mondatok

mintha kiszívták volna a meleget a húsából. A férfi lihegve beszélt. Úgy

tűnt, a szavak égetik a torkát. Végül elhallgatott, és levegő után kapkodott.

Csend támadt. Celaena letette a gyertyáját, nesztelenül odaosont az

ajtóhoz, és belesett. A tölgyfa ajtót szélesre tárták. Jókora kulcs állt ki a

rozsdás zárból. A parányi kamrácskában az egész világot elnyeléssel

fenyegető sötét előtt Káin térdelt.

KÁIN.

Ő volt az, aki egyre erősebb és ügyesebb lett az idő előrehaladtával.

Celaena azt gondolta, Hogy mindez a kőkemény kiképzés következménye,

pedig... Valójában a hegylakó rémjeleket használt, és egy túlvilági

szörnyszülöttet megidézve elorozta a halott jelöltek erejét. A férfi végighúzta

tenyerét maga előtt a padlón. Zöld fény támadt, ahol az ujja elhaladt, ám a

ragyogást beszívta a sötétség. Az üresség kísértetként táncolt a szélben. Káin

egyik keze vérzett.

Az orgyilkos még levegőt sem mert venni, amikor valami mocorogni

kezdett a homályban. Egy karom koppant a kövön, és olyan sziszegés

hallatszott, mint amikor kialszik a láng. A következő pillanatban

előbukkant a ridderak. A lábán a térdek rossz irányba hajlottak. A Káin

felé közeledő szörnyszülött mozgása vadállatra emlékeztetett. Ilyen

lehetett egy ősi istenség rémálma. Torz fejére szorosan rátapadt a

szőrtelen, szürke bőr. Széles szájából fekete agyarak meredeztek. Ezek a

fogak téptek Verin és Xavier gyomrába. Ez a száj zabálta fel a két férfi

belső szerveit. Ez falta fel az agyukat. A szörny alakja

halványan emberre emlékeztetett. Előregörnyedve állt. Hosszú mellső

mancsát végighúzta a kőpadlón. A kő megcsikordult a karmok érintésére.

Káin lassan felemelte a fejét, és felállt, ahogy a teremt mény letérdelt előtte,

és lesütötte sötét szemét. Alávetette magát megidézője akaratának.

Celaena csupán akkor jött rá, hogy mennyire remeg, amikor hátralépett,

hogy elmeneküljön. A lehető leghamarabb a lehető legmesszebbre akart

jutni. Elenának igaza volt. Ez a lény úgy, ahogy van, gonosz. A lány

nyakában remegni kezdett az amulett. Mintha csak arra akarta volna

ösztönözni, hogy rohanjon. Kiszáradó szájjal hátralépett. A halántékában

lüktetett a vér.

Káin megpördült, és a lányra meredt. A ridderak azonnal fel - kapta a

fejét. Hosszú orrlyukával kétszer is beleszimatolt a levegőbe. Celaena

mozdulatlanná merevedett. Ekkor azonban lecsapott

rá a szél. Hátulról olyan erős huzat taszította meg, hogy betántorodott a

kamrába.

- Ma éjszakára nem te voltál a célpont - szólalt meg Káin, miközben

Celaena tekintete a szörnyetegre tapadt. A fenevad lihegni kezdett. - Ám ez

a lehetőség túl jó ahhoz, hogy kihagyjuk.

- Káin! - nyögte ki a lány. Csak ennyire volt képes. A ridderak szeme...

Még csak ehhez foghatót sem látott korábban. Csupán kielégíthetetlen

éhség látszott benne. Végtelen és kortalan mohóság.

Ez a lény egy másik világból származott. A rémjegyek működtek. A kapuk

is. Celaena előhúzta zsebéből a kését. Olyan nyomorúsá gosan aprónak tűnt.

Hogy a csudába lehetne hajtűkkel kilyukasztania szörnyszülött irháját?

Káin elképesztő gyorsasággal mozgott. A lány csak pislogott egyet, mire

a férfi már ott állt a háta mögött. A kés egy szempillantás alatt

átkerült a mancsába. Ember egész egyszerűen nem mozoghatott

ilyen sebességgel. Teljességgel lehetetlennek tűnt. Mintha Káin csupán

árnyékból és szélből állt volna.

-

Milyen kár - suttogta a hegylakó az ajtóból. Zsebre vágta a lány

kését. Celaena a szörnyetegre pillantott, majd a férfira, majd újra a

szörnyszülöttre.

-

Már sosem fogom megtudni, hogy a pokolba keveredtél le ide -

csóválta fejét a hegylakó, és megmarkolta a kilincset. - Nem mintha

érdekelne. Neked annyi, Celaena.

Becsapta maga után az ajtót.

A padlóra rajzolt jelekből még mindig zöldes fény áradt. Ezeket Káin a

saját vérével festette oda. A zöld lángolás jól megvilágította a mohó,

szemét nyugtalanul meresztgető szörnyeteget.

-

Káin! - suttogta az áldozat. Az ajtóhoz hátrált, és megragadta a

kilincset. Elfordította és megrántotta. Bezárták ide. A kamra üres volt. Por

borította a kőpadlót. Miért engedte, hogy ilyen könnyedén

lefegyverezzék? - Káin!

Az ajtó meg sem mozdult.

-

Káin!- üvöltötte, és akkora ökölcsapást mért az ajtóra, hogy be-

lesajdult a keze.

A ridderak fel és alá sétált négy hosszú, póklábra emlékeztető vég-

tagjára támaszkodva. A lány irányába szimatolt. Celaena megtorpant.

Miért nem támadta meg azonnal a szörnyeteg?

Az újra szimatolni kezdett. Egyik karmos mancsával a kőre csapott. A

karmok olyan mély vágást hagytak maguk után, hogy mozdulata nyomán

kifordult egy kisebb kődarab.

Élve akarta. Káin mozgásképtelenné tette Verint, miközben megidézte a

lényt. A szörnyeteg a forró vért kedvelte. Megpróbálja magatehetetlenné

tenni az áldozatát, és utána... Celaena már nem kapott levegőt. Nem,

semmiképpen nem akarta, hogy így történjen.

Nem ebben a kamrában, ahol senki nem fog rátalálni. Így Chaol so sem fogja

megtudni, mi történt a lánnyal. Élete végéig átkozni fogja az eltűnése miatt.

Ha most megölik, soha nem tudja elmondani Nehemiának, hogy milyen

ostobaságokat gondolt róla. Elena pedig... Nem arról beszélt a királynő,

hogy valaki odavezette Celaenát a sírjához? Azért, hogy... Miért is?

És akkor rájött.

A válasz jobb kéz felől rejtőzött. Abban a járatban, amelyik lefe lé, a

sírkamrába vezetett. Az a helyiség csupán néhány szinttel lej jebb lehetett.

A szörnyeteg lekuporodott a hátsó lábára. Felkészült az ugrásra. Ebben a

pillanatban Celaena élete legvakmerőbb és legelszántabb tettét követte el. A

földre dobta a köpenyét.

A ridderak olyan hangosan üvöltött, hogy az egész palota megre megett.

Támadásba lendült.

Celaena mozdulatlanul állt az ajtó előtt. Figyelte a száguldva kö zelítő

szörnyet. A teremtmény karma szikrázott, ahogy a kőhöz ért. Tíz láb

távolságból a lányra vetette magát.

Az orgyilkos ekkor már futott. Nyílegyenesen a fekete, roha dó agyarak

felé. A szörnyeteg előrevetette magát, ő viszont átugrott a vicsorgó förtelem

fölött. Mennydörgésszerű, recsegő robaj tá madt, ahogy a ridderak szétzúzta

maga előtt az ajtó deszkáit. Celaena bele se mert gondolni, mi történt volna

a combjával, ha eltalálja ez a rémség. De nem maradt ideje ezen töprengeni.

Földet érve megpördült, és a ridderak után vetette magát. Az a lépcsőfor-

dulóban kuporgott. Megpróbált kikecmeregni az ajtó maradványai közül.

Az orgyilkos kiugrott az ajtónyíláson. Balra fordult. Lefelé vetette magát

a lépcsőházba. Semmi esélye sem lett volna arra, hogy

felfelé menekülve eljusson a lakosztályába. Ha viszont elég gyors, akkor

talán lejuthat a sírkamrába.

A förtelem újra bömbölni kezdett. Megremegett a lépcső. A lány nak

esze ágában sem volt hátranézni. A lábára összpontosított. Hatalmas

ugrásokkal rohant lefelé. Elérte a sírkamra előterét. Az ajtó alatt

kiszivárgott a szoboralakot megvilágító holdfény.

Az ajtó előtt ért földet. Megragadta a kili ncset, szélesebbre tárta, és

közben néma fohászt küldött az elfelejtett nevű istenségekhez. Csak abban

reménykedhetett, hogy azok nem feledkeztek el róla.

Valaki azt akarta, hogy lejöjjek ide Samhuinn éjszakáján. Valaki előre tudta,

hogy ez fog történni. Elena is azt akarta, hogy lássam, mert akkor életben maradok.

A szörnyeteg hatalmas csattanással ért földet a lány mögött. Tá-

madásba lendült. Olyan közel járt, hogy mindent elárasztott leheletének

undorító bűze. A sírkamra ajtaja nyitva állt. Mint ha csak várta volna valaki

az érkezésüket.

Könyörgöm... Könyörgöm...

Megragadta az ajtófélfát, és beugrott. Értékes pillanatokat nyert, mivel a

ridderak a lendülettől nem tudott megállni, hanem pár lépéssel

továbbcsúszott. Azonnal irányt változtatott, összeszedte magát, és a lány

után vetette magát. Ahogy keresztültörtetett az ajtón, kiszakított belőle

egy darabot.

Celaena dübörgő léptekkel rohant a két síremlék között, ho gy fel kapja

Damarist, az ősi király kardját.

A penge halálosan csillogott a holdfényben. A fém ragyogása semmit se

fakult az elmúlt ezer év alatt.

A szörnyeteg elbődült. Mélyen beszívta a levegőt, és a karma még

egyszer utoljára belemart a kőbe, ahogy a levegőbe vetette magát.

Celaena is ugrott. Bal kezével megragadta a hideg markolatot, mi közben

megpördült a levegőben és meglendítette a fegyvert.

Csupán elmosódva látta a szörnyeteg szemét és szürkés pofáját, mert

Damaris a következő pillanatban keresztülszaladt a ridderak arcán.

A falnak vágódtak. Fájdalom hasított a lány kezébe, ahogy a földre

zuhantak. Szanaszét szórták a felhalmozott kincseket. Bűzlő, fekete vér

fröccsent a ruhájára.

Meg sem tudott mozdulni. Dermedten bámult a sötét szempárba. Alig

néhány ujjnyi távolságról nézett farkasszemet vele. Jobb karja a szörnyeteg

szájában volt. A vére végigcsorgott a szörnyszülött állán. Celaena lihegve,

remegve feküdt a földön. Bal kezével még akkor is dermedten szorította a

kard markolatát, amikor kihunyt a fény a mohó szempárban, és az ocsmány

test elernyedt.

Csupán akkor pislogott, amikor az amulett megremegett a mellén.

Mintha egy bonyolult táncot járna, ahol az életébe kerülhet, ha elrontja a

lépést. Nem volt szabad hibáznia. Ha elvét valamit, akkor széthullik itt, a

sírkamrában, és soha többé nem tudja összeszedni magát.

Először is kihúzta a kezét a szörnyeteg pofájából. A f ogak nyoma

iszonyúan égett. A hüvelykujját mintha tűkkel szurkálták volna. Nagy

nehezen talpra állt, és lelökte magáról a ridderak tetemét. Meglepően

könnyű volt, mintha üregesek lettek volna a csontjai, vagy belül üres lett

volna. Bár kezdett elhomályosulni előtte a világ, határozott mozdulattal

kirántotta a dög koponyájából Damarist.

Szoknyájával megtisztította Gavin pengéjét, és visszatette a helyé re.

Szóval ezért kellett Samhuinn éjszakáján lejönnie a sírkamrába? Hogy

megpillantsa Damarist, később pedig eszébe jusson, hogyan menekülhet

meg.

A szörnyeteg tetemét otthagyta a kincshalom tetején. Aki úgy rendezte

a dolgokat, hogy megmeneküljön, az majd szépen eltakaríthatja a bűzlő

maradványokat is. Celaenának már nagyon elege volt az egészből.

Ennek ellenére megállt Elena síremléke mellett, és a márványból

faragott gyönyörű arcra pillantott.

-

Köszönöm! - szólalt meg érdes hangon. A látása kezdett elho-

mályosodni. Kitántorgott a sírkamrából, és megpróbálta felvonszolni

magát a lépcsőkön. Vérző kezét a mellére szorította.

Egy örökkévalóságba telt, mire feljutott a lakosztályába. Celaena a

hálószoba ajtajához támolygott, nekitámaszkodott, majd hörögve

elfordította a kulcsot. A sebben nem alvadt meg a vér. Vörös patak folyt

végig a csuklóján. Némán hallgatta a padlóra hulló vércseppek kopogását.

Be kell mennie a mosdóhelyiségbe, hogy lemossa a kezét. A tenyere mintha

jégből lett volna. Be kell...

A lába nem bírta tovább. Celaena összeesett. Annyira elnehezült a

szemhéja, hogy kénytelen volt lehunyni a szemét. Miért dobog ilyen lassan

a szíve?

Kinyitotta a szemét, hogy a kezére pillantson. Alig látott valamit.

Rózsaszín és vörös foltok kavarogtak előtte. A fagyos érzés átterjedt az

egész karjára, és elindult lefelé a lába irányába.

Mennydörgő robajt hallott. A dobogást hangos nyüszítés követte. Félig

nyitott szemével látta, hogy hitelen elsötétedik az ajtó - nyílás.

Valaki felsikoltott. Egy nő térdelt mellé. Meleg tenyér érintését érezte az

arcán. Celaena annyira vacogott, hogy szinte már lángolt. Nyitva maradt

az ablak?

—

Lillian! — hallotta Nehemia hangját. A fekete hajú szépség meg-

rázta Celaena vállát. - Lillian! Mi van veled?

Az orgyilkos már nem tudta, hogy mi történik vele. Két erős kar emelte a

magasba, és becipelte a fürdőkamrába. Nehemia hango san fújtatva berakta

Celaenát a fürdődézsába. Lerángatta a ruháit. A lány keze szinte lángra

lobbant, ahogy beleért a vízbe. Rángatóz ni kezdett, ám a hercegnő erősen

tartotta a karját. Olyan nyelven beszélt, amit az orgyilkos nem értett. A

fürdőben lüktetni kezdett a fény, Celaena keze pedig bizsergett. Amikor a

karjára pillantott, azt valósággal ellepték a ragyogó türkizkék jelek.

Rémjegyek. Nehemia a víz alatt tartotta. Lassan ringatta, mint egy gyereket.

Aztán mindent elnyelt a sötétség.

CELAENA KINYITOTTA A SZEMÉT.

Meleg vette körül. A gyertyák aranyfényben ragyogtak. Lótusz és egy

kevés szerecsendió illatát érezte. Halkan nyöszörögni kezdett, és pislogott

néhányat. Megpróbált felkelni az ágyból. Mi történt? Csak arra

emlékezett, hogy felért a lépcsőn, aztán becsukta a titkos ajtót, és a

helyére húzta a faliszőnyeget.

Összerezzent, és a kabátjához kapott. Döbbenten tapasztalta, hogy az

titokzatos módon hálóinggé változott. Megakadt a tekintete a kezén.

Felemelte, hogy jobban szemügyre vegye. A sebek begyógyultak. Szinte

teljesen eltűntek! Csupán a mutató- és hüvelykujja között húzódott egy

félhold alakú forradás, és lejjebb a karján néhány helyen még ki lehetett

venni a ridderak fogainak nyomát. Megérintet- te a mészfehér

forradásokat. Megsimogatta az ívelt sebhelyet. Majd pedig mozgatni

kezdte az ujját. Ellenőrizni akarta, hogy nem sérültek-e meg az idegek.

Hogy a csudába volt ez lehetséges? Varázslat a javából . Valaki meg -

gyógyította. Felkönyökölt, és ekkor vette észre, hogy nincsen egyedül.

Nehemia egy széken ülve bámulta. Nem látszott mosoly az arcán.

Celaena kényelmetlenül mocorogni kezdett, amikor rájött, hogy a fiatal nő

gyanakodva bámulja. Fürge a hercegnő lába előtt hevert.

-

Mi történt? - tudakolta az orgyilkos.

-

Én is pontosan ezt akartam kérdezni tőled - válaszolta a hercegnő

az anyanyelvén. Végigmutatott Celaena testén. — Ha nem találok rád, a

harapás miatt néhány percen belül meghaltál volna.

Még a padlóra fröccsent vért is felmosta.

-

Köszönöm! — szólalt meg, majd összerezzent, és kibámult az ab-

lakon a sötét égboltra. — Milyen nap van ma?

Ha esetleg eltelt volna két nap, és kihagyta az erőpróbát...

-

Csak három óra telt el.

Celaena megkönnyebbülten fellélegzett. Nem maradt le semmi ről.

Holnap még mindig készülhet. A próbára pedig egy nappal azután kerül

sor.

-

Nem értem. Hogy a csudába...

-

Nem az a fontos - förmedt rá Nehemia. - Tudni akarom, hol

haraptak meg. Csak a hálószobádban találtunk vért. Egy cseppet sem láttam

a folyosón vagy az előszobában.

Celaena ökölbe szorította, majd kinyújtotta jobb keze ujjait. Nézte a

kinyúló és összehúzódó sebhelyeket. Hajszál híján meghalt. Te kintete a

hercegnő felé rebbent, majd vissza a kezére. Bármire is ké szül Nehemia,

biztos, hogy nem áll Káin oldalán.

-

Nem az vagyok, akinek kiadom magamat - szólalt meg Celaena

halkan. Nem tudott a barátnője szemébe nézni. - Lillian Gordaina nem

létezik.

Amikor Nehemia csendben maradt, a lány végre összeszedte ma gát, és a

szemébe nézett. A hercegnő megmentette az életét. Hogy a csudába

gondolhatta azt, hogy esetleg Nehemia irányítja azt a

szörnyeteget? Legkevesebb azzal tartozott a barátjának, hogy beavatja az

igazságba.

-

Celaena Sardothien vagyok.

Nehemia leesett állal bámulta. Csak lassan tért magához.

-

De hát őt Távolvégre ítélték. Távolvégben kellene lenned együtt

a... — kiáltotta a hercegnő, de döbbenten elhallgatott. - Úgy beszéled a

nyelvünket, mint az egyszerű jobbágyok. Mint Távolvég rabszolgái. Tőlük

tanultad meg.

Celaena alig kapott levegőt. Nehemia ajka megremegett.

-

Te... Te... Távolvégben voltál? De hát az egy haláltábor. Miért...

Miért nem mondtad el nekem? Nem bízol bennem?

-

Jaj, dehogynem! - válaszolta az orgyilkos, főleg most, hogy a

hercegnőről minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, nem ő a felelős a

gyilkosságokért. — A király tiltotta meg, hogy bárkinek is eláruljam

magam.

-

Mi az, hogy a király? - csattant fel Nehemia. Pislognia kellett a

szemébe tóduló könnyek miatt. - Tudja, hogy itt vagy? Tőle kapod a

parancsokat?

-

Azért vagyok itt, hogy szórakoztassam - egyenesedett fel

Celaena az ágyában. - Azért jöttem ide, mert a király bajnokságot rendez.

Bajnokot akar választani magának. Miután pedig nyertem — már, ha én

győzök -, akkor négy esztendőn keresztül a király szolgája és orgyilkosa

leszek. Utána viszont szabad vagyok. Tisztára mostam a nevemet.

Nehemia mozdulatlanul meredt maga elé. Kárhozat lángolt kife-

jezéstelen tekintetében.

-

Talán azt hiszed, hogy örömmel jöttem ide? — kiáltotta Celaena,

és nem törődött a fejébe hasító fájdalommal. - Vagy ez, vagy Távolvég!

Nem volt választásom.

A mellére szorította a kezét.

-

Mielőtt elkezdenél kioktatni arról, hogy milyen erkölcstelen va -

gyok, vagy mielőtt elszaladnál és visszabújnál a testőreid háta mögé, hadd

mondjam el, hogy nincsen egyetlen pillanatom sem, amikor ne az

marcangolna, hogy milyen lesz a király parancsára gyilkolni. Azt fogom

szolgálni, aki mindent elpusztított, ami csak kedves volt nekem!

Szinte fuldoklott. Az emlékezete legmélyén kitárult egy ajtó. Olyan képek

villantak fel lelki szemei előtt, amelyeket hosszú időn keresztül sikerült

elfelejtenie. Bezárta őket az ajtó mögé. Remélte, hogy ott maradnak a

sötétben.

Nehemia nem szólt egy szót sem. Fürge halkan vinnyogott. A szo ba

csendjében emberek, helyek emléke és szavak vertek visszhangot az

orgyilkos elméjében.

Aztán lépteket hallott. Ettől magához tért. A matrac felnyögött, amikor

Nehemia odaült mellé. Azon nyomban egy másik, kisebb súly is a takaróra

nehezedett. Fürge is csatlakozott hozzájuk.

Nehemia száraz, meleg kezébe fogta Celaena tenyerét. A lány sze me

kinyílt, de a tekintete mereven a szemközti faira tapadt. A hercegnő

megszorította a kezét.

-

Te vagy a legdrágább barátom, Celaena. Nagyon fájt... El sem

tudtam volna képzelni, hogy ennyire fájjon... hogy ennyire eltávo lodtunk

egymástól. Láttam, hogy milyen mélységes gyanakvással nézel rám. Nem

akarom, hogy valaha is újra így tekints rám. Ezért olyasmit adok neked,

amit előtted csupán kevesek kaptak tőlem.

Sötét szeme felragyogott.

-

Az ember neve rendkívül fontos. Csak az számít, ami benned

rejtőzik. Tudom, hogy min mentél keresztül Távolvégen. Tudom, hogy

milyen szenvedésben van része ott az alattvalóimnak nap nap után. Te

azonban nem hagytad, hogy a bánya érzéketlenné tegyen. Nem kell

szégyenkezned. Távol tartottad magadtól a kegyetlenséget.

A hercegnő egy jelet rajzolt az orgyilkos tenyerébe. Ujja hegye Celaena

bőrének nyomódott.

-

Számos nevet viselsz, ezért tőlem is kapsz egyet.

Felemelt keze most a lány homlokára rajzolt láthatatlan jelet.

-

Az Elentiya nevet adom neked - jelentette ki, majd megcsókol- ta

az orgyilkos homlokát. — Viseld nevedet büszkén és tisztességgel.

Használd, amikor a többi neved már elviselhetetlen terhet jelent.

Elentiyának nevezlek, vagyis „megtörhetetlen szellemnek”.

Celaena mintha csak szoborrá vált volna. Érezte, hogy a név ragyogó

fátyolként borult rá. Ilyen az, ha valakit önzetlenül szeretnek. Létezhet

ennyire őszinte barátság? Hogyan lehet ennyire szerencsés? Hogyan

találhatott ilyen barátra?

-

Most pedig mesélj! - folytatta Nehemia jókedvűen. - Hogyan lett

belőled Adarlan orgyilkosa? Miként kerültél ide, a palotába? Egészen

pontosan milyen szabályok szerint zajlik ez a nevetséges próbatétel?

Celaena halványan elmosolyodott, miközben Fürge csóválni kezdte a

farkát, és megnyalta Nehemia karját.

A hercegnő megmentette az életét... valahogy. Később majd arra is rá fog

kérdezni. Egyelőre azonban mesélni akart.

Másnap reggel Celaena szemét lesütve lépkedett Chaol mellett. A folyosó

márványpadlóját bámulta. A nap fénye ragyogott a kertet borító havon. Az

előcsarnokban szinte vakító volt a világosság. Majd- nem mindent elmesélt

Nehemiának. Bizonyos dolgokat azonban még előle is elhallgatott. Nem

beszélt Káinról, és a szörnyetegről sem. Nehemia nem kérdezett rá újra,

hogy mi harapta meg a kezét.

Egész éjjel ott maradt mellette. Az ágy végében ült, miközben átbe-

szélgették az éjszakát. Celaena attól tartott, hogy soha többé az élet ben nem

tud újra elaludni most, hogy már tudja, mire képes Káin. Éppen ezért

nagyon örült a társaságnak. A mai reggel természetel lenesen dermesztő

volt. Szorosabban maga köré tekerte a köpenyét.

-

Milyen csendes vagy ma! - szólalt meg Chaol oda sem nézve.

Veszekedtetek Doriannal?

Dorian. A herceg benézett hozzá múlt éjjel, de Nehemia elküldte, mielőtt

a fiatalember beléphetett volna a hálószobába.

-

Nem. Tegnap reggel óta színét sem láttam.

Az elmúlt éjszaka eseményei után a tegnap reggel mintha hetek kel ezelőtt

lett volna.

-

Élvezted, hogy táncoltál vele a bálban?

Mi volt ez az indulat a kapitány hangjában? Mikor befordultak a

folyosón, Celaena a fiatalemberre nézett. Az egyik kisebb edzőte rem

irányába tartottak.

-

Te elég korán távoztál. Azt gondoltam, hogy egész éjjel vigyáz ni

akarsz rám.

-

Többé már nincs rá szükséged, hogy vigyázzak rád.

-

Eleve semmi szükségem sem volt arra, hogy vigyázz rám.

A testőr megvonta a vállát.

-

Most már tudom, hogy eszed ágában sincs elszökni innen.

Odakint a vonyító szél belemart a hóba. Ragyogó fehér függöny

emelkedett a levegőbe.

-

Bármikor visszamehetek Távolvégre.

-

De nem fogsz.

-

Ezt meg honnan tudod?

-

Csak úgy.

-

Hát ezzel most nagyon megnyugtattál.

A férfi halkan nevetni kezdett. Továbblépdeltek a gyakorlószoba felé.

-

Csodálom, hogy a kutyád nem rohant utánad. Micsoda cir -

kuszt rendezett szegény.

-

Ha lenne valamilyen háziállatod, akkor nem gúnyolódnál raj -

tam - válaszolta komoran a lány.

-

Sosem volt háziállatom. Soha nem is akartam.

-

Ezzel szerintem hatalmas szolgálatot tettél annak a szerencsét -

len kutyának, amelyik esetleg a társaságodban kötött volna ki.

A kapitány könyökkel oldalba bökte. A lány elvigyorodott, és

visszaadta a bökést. Olyan jó lett volna elmesélni neki Káint. Mindent el

akart mondani, amikor a kapitány reggel megjelent az ajtaja előtt.

Mindenről be akart neki számolni.

De mégsem tehette meg. Ugyanis az elmúlt éjszaka rájött, milyen

következményekkel járna, ha beszámolna Chaolnak a rettenetes

teremtményről és Káinról. A kapitány látni akarná a szörnyeteg

maradványait. Akkor pedig le kellett volna vinnie a titkos folyosóra.

Chaol most már eléggé bízott benne ahhoz, hogy négyszemközt hagyja

Doriannal. Ugyanakkor Celaena nem akarta kipróbálni, vajon mit szólna

a kapitány, ha kiderülne, hogy az orgyilkos egy titkos útvonalon

bármikor elhagyhatná a palotát. Hát nem.

Ezenfelül megöltem a szörnyeteget. Vége. Elena titokzatos szörnye

semmivé vált. Most már csak Káint kell legyőznöm a párbaj során, és

örök homály borulhat a történtekre.

Chaol megtorpant az edzőszoba ajtaja előtt, majd gyorsan meg-

fordult, és a lány szemébe nézett.

-

Kérdezni fogok valamit, de csak most az egyszer, és soha

többé- jelentette ki, majd olyan elszánt erővel bámult a lányra, hogy az

idegesen mocorogni kezdett. - Tudod, hogy mibe bocsátkoztok

Doriannal?

Celaena elnevette magát. A torkából érdes, gurgulázó nevetés tört elő.

-

Talán szerelmi tanácsokat akarsz adni? Vajon kinek a kedvéért?

Miattam vagy Dorian miatt?

-

Mind a kettőtök miatt.

-

Eddig elkerülte a figyelmemet, hogy ennyire fontosnak tartasz.

Még csak észre sem vettél.

Chaol dicséretére legyen mondva, nem harapott rá a csalira. Inkább

kinyitotta az ajtót.

-

Azért ne feledkezz el arról, hogy a fejedet is használd — figyel-

meztette a válla fölött hátranézve, miközben belépett a helyiségbe.

Egy órával később izzadtan és lihegve álltak a vívógyakorlat után. Celaena

az ingujjába törölte a homlokát, amikor elindultak vissza a lakosztálya felé.

-

A minap észrevettem ám, hogy az Elric és Emidét olvasod - szólalt

meg Chaol. - Azt hittem, hogy utálod a kötészetet.

-

Ez más — vonta meg a vállát a lány. - Az epikus költészet nem

unalmas és nem is hencegő.

-

Tényleg? Nem kérkedő az a költemény, amelyik hatalmas csa-

tákról és a határtalan szerelemről szól? - nevette el magát a testőr. A lány

jókedvűen belebokszolt a vállába. Chaol felkacagott. Celaenát valamiért

váratlan jókedv fogta el, ahogy meghallotta a nevetését.

Hangosan vihogni kezdett. Már a sarkon jártak.

Befordultak, és a rengeteg testőr között megpillantotta őt.

Adarlan királyát.

A király. Celaena szíve egy pillanatra kihagyott, a legszívesebbe futásnak

eredt volna.

A karján valamennyi parányi sebhely lüktetni kezdett. Az uralkodó

határozott léptekkel közeledett. Hatalmas alakja valósággal kitöltötte a

keskeny folyosót. Találkozott a tekintetük. Az orgyilkost elöntötte a

forróság, ugyanakkor kiverte a hideg veríték is. Chaol meg- torpant, és

mélyen meghajolt.

Mivel Celaena szerette volna elkerülni, hogy rögvest felakasszák,

követte a testőr példáját. A király acélkemény tekintettel bámult rá. A lány

karján felállt a szőr. Erezte magán az idős férfi fürkésző pillantását. A

király valamit keresett benne. Tudta, hogy valami nincs rendben. Valami

megváltozott a palotájában. Ez a változás pedig kapcsolatban állt az

orgyilkossal. Celaena és Chaol felegyenesedett, és félreállt az útból.

Az uralkodó fejét a lány felé fordította, miközben eldübörgött mellette.

Vajon képes volt a bőre alá látni? Tudta, hogy Káin átjárókat tud nyitni?

Igazi átjárókat, amelyek átvezetnek más világokba?

Tisztában volt azzal, hogy hiába nyilvánította törvényen kívülivé a mágiát,

mert a rémjelek továbbra is különleges erővel rendelkeznek? Olyan erővel,

amelyet maga a király is felhasználhatna. Például, ha megtanulná, hogyan

lehet szörnyeket megidézni. Olyan démonokat, mint a ridderak...

Az idős férfi tekintete sötét volt, hideg és felfoghatatlan. Olyan, mint a

csillagok között a semmi. Van olyan ember, aki képes len ne elpusztítani egy

egész világot? Létezik, hogy ennyire elragadta a becsvágya? Az orgyilkos

fülében csaták zaja, paták dübörgése, fegyvercsörgés, halálhörgés zúgott. A

király elfordította a tekintetét, maga elé nézett a folyosóra.

Volt benne valami életveszélyes. Ugyanúgy körülvette a halál kö dös

fátyla, mint a fekete semmit megidéző Káint. Celaena ugyan azt érezte. Egy

másik világ bűzét. Egy halott világét. Mi lehet Elena célja azzal, hogy az

orgyilkost közel akarja tudni az uralkodóhoz?

Összeszedte magát, képes volt továbbmenni. De csak a legna gyobb

erőfeszítés árán tudott elindulni. Celaena szeme a távolba meredt. Bár nem

nézett Chaolra, mégis tudta, hogy a fiatalember őt bámulja. Szerencsére

befogta a száját. Milyen jó, hogy olyan va laki van az oldalán, aki megérti.

Chaol akkor sem mondott semmit, amikor a lány kissé közelebb lépett

hozzá, és a karjával szinte súrolva ment mellette a folyosón.

Chaol fel és alá járkált a szobájában. Celaena a többi bajnokjelölttel edzett

egész délután. Ebéd után a kapitány visszatért az irodájába, és elolvasta a

király utazásáról szóló beszámolót. Az elmúlt tíz perc során még három

alkalommal elolvasta a feljegyzéseket. A papír

összegyűrődött az öklében. Miért egyedül tért haza az uralkodó? Ami

pedig még ennél is fontosabb: hogy a pokolba halhatott meg a kíséretének

minden tagja? Még csak az sem volt világos, hogy merre járt. Az uralkodó

megemlítette ugyan a Fehéragyar-hegységet, de hát... Miért halt meg

mindenki?

A király halványan említett valamit az élelmiszerraktárakat meg -

mérgező lázadókkal kapcsolatban. A megjegyzése éppen eléggé ködös volt

ahhoz, hogy sejteni lehessen, a valóság egészen másutt rejtőzik. Talán

azért nem akart belemenni a pontos részletekbe, mert azzal felzaklatta

volna az alattvalóit. De hát Chaol volt a testőrség kapitánya. Ha a király

nem bízik benne...

Megszólalt az óra, Chaol összerezzent. Szegény Celaena. Tudja vajon,

hogy úgy néz ki, mint egy halálra rémült állatka, amikor felbukkant a

király? Legszívesebben megveregette volna a vállát. Az uralkodó

felbukkanása ráadásul tartós hatást tett a lányra. Ebéd közben sem lehetett

szavát venni.

Az orgyilkos mostanra már elképzelhetetlenül gyorssá vált. Chaol

csupán a legnagyobb erőfeszítés árán tudta felvenni vele a versenyt.

Celaena könnyedén felmászott bármilyen falra. Ügyességének azzal is

tanújelét adta, hogy minden kötél vagy segédeszköz nélkül csak úgy

felmászott a saját erkélyére. A kapitányt igencsak felzaklatta a látvány,

főleg mivel tudta, hogy védence csupán tizennyolc éves. Vajon akkor is

ilyen volt, mielőtt elvitték volna Távolvégre? Edzés közben a lány sohasem

habozott. Ugyanakkor úgy tűnt, nagyon mélyen elmerül önmagában.

Gyakorlás közben a lelke mintha visszahúzódott volna egy nyugodt és

hűvös helyre. Ezzel együtt lángoló harag tombolt benne. Celaena bárkit

képes volna megöl- ni. Csak néhány pillanatra lenne szüksége. Ez alól

Káin sem volt kivétel.

Ha viszont ő lesz a bajnok, mi lesz, ha újra rászabadíthatják a lányt

Erikára? Bár Chaol nagyon is kedvelte, mégsem tudta, hogy képes lesz -e

éjszakánként nyugodtan aludni, miután újra formába hozta és szabadon

engedte a világ legfélelmetesebb orgyilkosát. Igaz, ha Celaena győz, akkor

négy évig még itt kell maradnia.

Mégis mire gondolhatott a király, amikor meglátta egymás mellett a két

nevető fiatalt? Csak nem ez lehetett az oka annak, amiért nem mondta el a

kapitánynak, hogy mi történt az embereivel? Hát nem. Az uralkodót nem

érdekelték az ilyesfajta apróságok. Főleg úgy, hogy esetleg nemsokára már

Celaena lesz a bajnoka.

Chaol megnyomkodta a vállát. Az a lány olyan picikének tűnt, amikor

megpillantotta a királyt.

Amióta visszatért az útjáról, az uralkodó pontosan ugyanúgy viselkedett,

mint korábban. Ugyanolyan hűvösen bánt Chaollal, mint régebben. Ahogy

azonban váratlanul eltűnt, majd pedig egy szál maga visszatért... Valahol

nagyon is fortyog valami. A király azért utazott oda, hogy megkavarja a

dolgokat. Ezzel pedig valamilyen módon Celaena is tisztában volt.

A testőrség kapitánya a falnak vetette a hátát, és a mennyezetet bámulta.

Nem lenne szabad beavatkoznia a király dolgaiba. Ebben a pillanatban azt

kellene kiderítenie, hogy ki gyilkolja sorra a bajnokjelölteket. Arról is

gondoskodnia kell, hogy Celaena győzzön. Már rég nem csupán Dorian

büszkesége forgott kockán. Celaena nem élne túl még egy évet Távolvég

mélyén.

Chaol savanyúan elmosolyodott. Az a lány éppen elég bajt kevert már,

amióta pár hónappal ezelőtt megérkezett a palotába. El sem tudja képzelni,

mi vár rájuk a következő négy esztendő során.

CELAENA LIHEGVE LEENGEDTE A KARDJÁT. Noxszal gyakoroltak. A fegyvermester

kiabálni kezdett, hogy az öt bajnokjelölt igyon egy kis vizet. Holnap kerül

sor a párbaj előtti, utolsó erőpróbára. A lány tartotta a három lépés

távolságot, amikor Káin elindult a fal melletti asztalra tett vizeskancsó felé.

Alaposan megnézte magának a fickót. Megfigyelte az izmait, a magasságát,

a válla szélességét. Félelmetes erejét a halott bajnokoktól lopta. Felfigyelt

az ujján csillogó fekete gyűrűre. Vajon annak is köze van iszonyatos

képességeihez? A hegy- lakó arca nem tűnt meglepettnek, amikor meglátta,

hogy a lány ele- venen és sértetlenül lép be a küzdőterembe. Gúnyosan

rávillantotta ragadozómosolyát, majd felkapta a gyakorlókardját.

- Valami baj van? - kérdezte Nox. Erősen lihegett, amikor oda- lépett

Celaena mellé. Káin, Sír és Renault félrehúzódva beszélgetett. — Ma nem

nagyon összpontosítottál.

Hol a pokolban tanulta meg Káin, hogyan kell megidéznie azt a

förtelmet? Mi volt az a feketeség, ahonnan a szörnyeteg előbukkant?

Tényleg csak azért került sor mindenre, hogy a hegylakó nyerje meg az

erőpróbát?

-

Vagy pedig - folytatta Nox -, valami nagyon megfeküdte a

gyomrodat, és most csak azon jár az eszed.

Az orgyilkos elhessegette magától Káin gondolatát.

-

Mi van már?

A tolvaj szélesen elvigyorodott.

-

Úgy tűnt, nagyon is élvezted a bál során a koronaherceg kitüntető

figyelmét.

-

Ne üsd bele az orrod! — csattant fel a lány. Nox az égre emelte

mind a két kezét.

-

Nem akartam kíváncsiskodni.

Celaena némán odasétált a vizeskancsóhoz. Nem is törődött a tolvajjal.

Csak magának töltött vizet, a fiút nem kínálta meg. Nox viszont közelebb

hajolt, amikor Celaena letette a korsót.

-

Új sebek vannak a kezeden.

Celaena azonnal zsebre vágta a kezét. Nagyot villant a szeme.

-

Ne üsd bele az orrod! — ismételte meg. Arrébb akart lépni, de Nox

megragadta a karját.

-

A múltkor megüzented nekem, hogy maradjak a szobámban.

Olyan a kezed, mintha megharaptak volna. Azt mondják, hogy Verint és

Xaviert állatok ölték meg - suttogta, és szürke szeme gyanakodva meredt a

lányra. - Tudsz valamit?

Celaena a válla fölött Káin felé pillantott. A Sírral tréfálkozó hegylakón

egyáltalán nem látszott, hogy valójában démonokat idéző el meháborodott.

-

Már csak öten maradtunk. A végső megmérettetésen négyen

vesznek részt. Holnap lesz az utolsó próba. Bármi is történt Verinnel

és Xavierrel, az semmiképpen nem a véletlen műve volt. Mind a ketten

egy-egy próba előtt két nappal haltak meg.

Kirántotta a karját a fiú szorításából.

-

Légy óvatos! - sziszegte halkan.

-

Mondd el, mit tudsz!

Az orgyilkos azonban ezt nem tehette meg. Ha beszélne, Nox azt

gondolná róla, hogy megőrült.

-

Ha lenne egy csepp eszed, azonnal eltűnnél a palotából.

-

De miért? - kérdezte Nox és Káin felé pillantott. - Mi az, amit nem

mondasz el?

Brullo eleget ivott. Elindult vissza a kardjáért. Már nem maradt sok

idejük, mindjárt felhangzik a parancs, hogy folytassák az edzést.

-

Csak annyit mondhatok, hogy ha nem kéne mindenáron itt

lennem, ha nem a biztos halál és az erőpróba között kellene választanom,

akkor már hét határon túl járnék. Eszem ágában se volna hátranézni.

Nox megnyomkodta a tarkóját.

-

Egy szót se értettem az egészből. Mi az, hogy nem választhatsz?

Tudom, hogy nehezen jöttök ki az apáddal, de hát csak nem...

Celaena egyetlen pillantással elhallgattatta.

-

Te igazából nem is besurranó tolvaj vagy! Ugye?

A lány megcsóválta a fejét. Nox Káin felé pillantott.

-

Amit Káin is tud. Szóval akkor ezért szemétkedett állandóan

veled. Megpróbált felbőszíteni, hogy megmutasd végre, mit tudsz

valójában.

Celaena bólintott. Mégis mit számít, ha Nox is megtudja az igazat? Most

már sokkal komolyabb dolgok miatt kellett aggódnia, mint az eltitkolt

személyazonossága. Például, hogy miként maradjon életben a párbaj

kezdetéig, vagy hogy hogyan lehetne megállítani Káint.

-

De hát akkor ki vagy valójában? - kérdezte Nox. A lány ráharapott

az alsó ajkára. - Azt mondtad, hogy az apád miatt kellett Távol végbe

menned. Ez szerintem igaz. A herceg ment érted oda, hogy ha zahozzon.

Tudom, hogy járt északon.

Miközben a fiatalember beszélt, a tekintete lassan elindult a lány háta

felé. Celaena szinte látta maga előtt, ahogy a tolvaj lassan megérti az

összefüggéseket.

-

Te viszont... Nem Távolvég városában voltál. Hanem a halál-

táborban. A sóbányákban. Akkor ez a magyarázat arra, hogy miért voltál

olyan iszonyatosan sovány, amikor először láttalak.

Brullo összecsapta a kezét.

-

Mozgás emberek! Ideje edzeni!

Nox és Celaena azonban az asztal mellett maradt. A fiatalembernek tágra

nyílt a szeme a döbbenettől.

-

Rabszolga voltál Távolvégen?

Celaena egészen egyszerűen képtelen volt válaszolni. Nox nagyon is

dörzsölt fickó.

-

De hát olyan fiatal voltál... Mégis mit műveltél, hogy...

A tolvaj tekintete Chaolra tapadt, meg a körülötte álló testő rökre.

-

Hallottam én azelőtt az igazi nevedet? Hallottam arról, hogy

elvittek Távolvégbe?

-

Igen. Mindenki hallott arról, ahogy odakerültem - suttogta a lány.

Némán figyelte a lázasan gondolkodó orgyilkost. Nox felidéz te magában az

összes szóba jöhető nevet. Amikor az elméjében összeállt a kép, döbbenten

hátralépett.

-

Csak egy kislány voltál?

-

Meglepő, tudom. Mindenki azt hiszi, hogy idősebb vagyok.

Nox beletúrt a fekete hajába.

-

Most pedig vagy megnyered a bajnokságot, vagy visszamész

Távolvégbe?

-

Ezért nem szökhetek el innen - felelte az orgyilkos, miközben

Brullo bömbölni kezdett, hogy álljanak neki végre edzeni. - És éppen ezért

mondom neked azt, hogy addig tűnj el a palotából, amíg csak lehet.

Előhúzta a kezét a zsebéből, és az ifjú orra alá tartotta.

-

Egy olyan teremtmény sebzett meg, amit képtelen volnék sza-

vakkal leírni. De amúgy sem hinnél nekem, ha megpróbálnám. Most már

csak öten maradtunk. Holnap lesz az utolsó próbatétel. Ez pedig azt

jelenti, hogy az egyikünk életveszélyben van.

-

Egy szót sem értek az egészből— méltatlankodott Nox, de azért

csak ott maradt mellette.

-

Nem is kell, hogy megértsed. Téged nem hurcolnak vissza a

börtönbe, ha veszítesz, és nincs esélyed arra sem, hogy te legyél a bajnok.

Hiába jutnál be a párbajozók közé. Menekülj, ameddig tudsz.

-

Akarom én tudni, hogy mi gyilkolja a bajnokokat?

A lány enyhén megremegett, amikor felidézte magában azokat az

agyarakat és a szörnyszülött bűzét.

-

Nem. Semmiképpen nem akarod - válaszolta, és a hangjából

kiérződött a félelem. - Meg kell bíznod bennem. Hidd el, nem ilyen ravasz

módon akarom csökkenteni a vetélytársaim számát.

A fiatalember alaposabban is megnézte magának az orgyilkos arc -

kifejezését. Valósággal meggörnyedt.

-

Én meg egész idő alatt azt hittem, hogy csupán egy csinos kis

bellrévi lányka vagy, aki azzal akarja felhívni magára az apja figyelmét,

hogy ékszereket lop. Eszembe se jutott volna, hogy ez a szőke lányka

valójában az alvilág királynője - suttogta, és szomorúan

elmosolyodott. - Köszönöm, hogy figyelmeztettél. Hiszen nyugodtan

eltitkolhattad volna előlem ezt a szörnyűséget.

-

Te vagy az egyetlen, aki hajlandó komolyan venni - felelte a lány,

és őszintén elmosolyodott. — Meg is leptél vele, hogy hiszel nekem.

Brullo bömbölését meghallva elindultak vissza a küzdőhely irányába.

Chaol szúrós szemmel bámulta a két fiatalt. Celaena tudta, a kapitány később

majd kifaggatja, mert tudni akarja, hogy miről beszéltek.

-

Kérek tőled egy szívességet, Celaena — szólalt meg Nox. A lány

összerezzent, amikor a tolvaj szájából meghallotta az igazi nevét. A

fiatalember közelebb hajolt, és a fülébe suttogta: - Tépd le Káin fejét!

Kajánul elvigyorodott. Az orgyilkos némán biccentett, ő pedig

visszamosolygott.

Nox aznap éjjel köddé vált. Senkihez sem szólt egy szót sem, csak

észrevétlenül kiosont a palotából.

Az óra ötöt ütött. Kaltain legszívesebben a szemét dörzsölte volna, a teste

minden pórusából mintha ópium szivárgott volna. A lenyugvó nap fényében

a palota termei és folyosói vörös, narancssárga és arany fényben ragyogtak.

A sok árnyalat mind egybeolvadt. Perrington arra kérte, hogy csatlakozzon

hozzá vacsoraidőben a nagycsarnokban. Normális körülmények között nem

mert volna ópiumot szívni egy nyilvános étkezés előtt, ám egészen

egyszerűen nem bírt másképp megbirkózni az iszonyatos fejfájással. Egész

délután úgy érezte, hogy mindjárt darabokra hasad a feje.

A tágas folyosó mintha a végtelenbe tartott volna. A nemes hölgy nem

törődött az udvaroncokkal és a cselédekkel. Megpróbált a kihunyó nap

fényére összpontosítani. Szemközt mintha valaki közeledett volna. Az

arany és narancssárga ragyogásban fekete folt mozgott. Mintha csak

árnyékok csöpögtek volna valakiből. A sötétség ráfolyt a kőpadlóra, az

ablakokra és a falakra. Mintha fekete tinta fröccsent volna szét.

Ahogy a férfi közelebb ért, Kaltain megpróbált nyelni, de a szája

teljesen kiszáradt.

A vére hangosan dobolt a fülében. Minden lépéssel közelebb került az

elképesztő méretű, hatalmas férfihoz. Lehet, hogy túlzásba vitte az

ópiumot? Talán ezúttal tényleg túl sokat rakott belőle a pipájába. Majdnem

megsüketült a saját szívdobogásától, mégis meghallotta a csapkodó

szárnyak suhogását.

Pislogott egyet, és meg mert volna esküdni rá, hogy a közeledő alak

körül gyors, könyörtelen árnyak köröznek. Ezek a dolgok ott lebegtek

körülötte, és vártak, nagyon vártak valamire...

- Hölgyem — szólalt meg Káin, és fejet hajtott, miközben elhaladt a nő

mellett.

Kaltain néma maradt. Ökölbe szorította izzadó tenyerét, és to -

vábbtántorgott a díszterem irányába. Jó idő beletelt, mire végre elcsitult

fülében a szárnyak zaja. Nemsokára ott állt az idős herceg, asztala mellett.

Addigra már el is felejtkezett a kellemetlen közjátékról.

Vacsora után Celaena leült sakkozni Doriannal. Nem is volt annyira rossz,

amikor két nappal korábban a bál után a herceg megcsókolta.

Sőt, ha őszinte akart volna lenni magához, akkor bevallhatta volna, hogy

nagyon is jólesett. A fiatalember természetesen ma éjjel is beállított a

lakosztályába. Eddig még nem hozta szóba a kezén látható friss

sebhelyeket, és a csókra sem emlékeztette. Celaena tudta, hogy soha, de

soha az életben nem fog neki mesélni a ridderakról. Nem volt éppen

közömbös a fiú iránt, de ha az beszámolna az apjának a rémjegyekről, a

rémkapukról és ezek erejéről... Már a puszta gondolat is elég volt ahhoz,

hogy kővé dermedjen.

A tűz fénye megvilágította az ifjú arcát. Ahogy Celaena alapo sabban

megnézte magának, úgy vélte, hogy a herceg a legcsekélyebb mértékben

sem hasonlít az apjára. Csupán egy kedves, okos fiatal embert látott maga

előtt. Lehet, hogy egy kicsit öntelten viselkedik, de akkor is... Celaena a

lábujjával vakargatni kezdte Fürge füle tövét. Arra számított, hogy Dorian

többé felé sem fog nézni, miután már belekóstolt, keres magának egy másik

nőt.

Vajon ez volt a legfőbb oka, hogy megcsókolt? Kíváncsi volt az ajkam ízére?

A herceg a főpapnővel lépett. Celaena hangosan felnevetett.

—

Jól meggondoltad ezt a lépést? — kérdezte. A fiatalember arca el-

torzult a zavartól. Az orgyilkos felemelte a gyalogját, és ferdén lépve

könnyedén kiütötte az értékes bábut.

—

A fenébe! - kiáltott fel a herceg, mire az ellenfele vihogni kez dett.

—

Próbáljuk újra! - szólalt meg Celaena, és visszaadta a levett bábut.

- Tedd vissza, és lépjél valami mást!

—

Dehogyis! Igazi férfiként megbirkózom a veszteséggel.

Nevettek, de aztán hamar rájuk telepedett a csend. Celaena arcán

még mindig halvány mosoly látszott, amikor Dorian a keze után nyúlt.

Szeretett volna hátrébb húzódni, de képtelen volt rávenni

magát. A fiatalember a tábla fölé emelte az orgyilkos kezét. Először a

tenyerük simult össze, aztán összefonódtak az ujjaik. Dorian szorítása

gyengéd volt, de erős. Leengedett kezük megpihent az asztalon.

-

Egy kézzel nem lehet ám sakkozni - figyelmeztette a lány. Tar-

tott tőle, hogy mindjárt felrobban a szíve. Fürge hangosan szuszog- va

arrébb totyogott. Megpróbált elbújni az ágy alatt.

-

Szerintem egy kéz teljességgel elegendő - ellenkezett a herceg, és

lépett az egyik bábuval. - Látod?

Celaena ráharapott az alsó ajkára. Ennek ellenére nem húzta el a kezét.

-

Megint meg fogsz csókolni?

-

Igen, azt szeretném tenni.

A lány képtelen volt megmozdulni. Dorian az asztalra támaszkodva

közelebb hajolt hozzá, amíg már csak egy hajszál választotta el kettőjük

ajkát.

-

Ma összefutottam az apáddal a folyosón - bukott ki a lányból. A

herceg lassan visszaült a székbe.

- És?

-

Minden rendben volt - hazudta Celaena. A herceg gyanakodva

nézett rá, majd egy ujjal felemelte az állát.

-

Ugye, ezt nem csak azért mondtad, hogy eltereld a figyelme -

met?

Nem. Egyáltalán nem ez volt a fecsegésének az oka. Celaena azért nem

fogta be a száját, mert maga mellett akarta tartani az ifjút, amilyen sokáig

az csak hajlandó vele maradni. Nem akarta egye dül tölteni az éjszakát,

amikor Káin bármikor lecsaphat rá. Az éjszaka sötétjében kinek a

társasága jelentett volna nagyobb biztonságot, ha nem a király fiáé? Káin

egész biztosan nem bántaná a herceget.

Viszont ez az egész... Minden, ami mostanában történt, a ridderak is csak

azt jelentette, hogy az utolsó szóig igaz volt, amit a könyvek ben olvasott.

Mi van akkor, ha Káin mást is meg tud idézni? Például halottakat. Rengeteg

ember vált földönfutóvá, amikor eltűnt a mágia. Lehet, ho gy az ilyenfajta

hatalom még magát a királyt is érdekelné.

-

De hát te remegsz — vette észre Dorian. Igaza is volt. Celaena úgy

remegett, mint valami átkozott idióta. A herceg gyorsan meg kerülte az

asztalt, hogy leüljön mellé. - Jól vagy?

Nem mondhatja el neki. Nem. Dorian sosem tudhatja meg az igazat. Mint

ahogy azt sem, hogy amikor a vacsora előtt körülnézett az ágya alatt, új,

friss, krétával rajzolt jeleket fedezett fel. Felmosta az egészet. Káin tudta, az

orgyilkos rájött arra, hogyan számolt le a vetélytársaival. Ezért lehet, hogy

ma éjjel eljön a lányért. Persze az is lehet, hogy nem. Celaena semmiben sem

volt biztos. Aludni viszont nem fog. Majd alszik azután, ha Káint megölte.

-

Semmi bajom - bizonygatta, miközben a hangja olyan gyenge volt,

mintha csak suttogna. Ha Dorian nem fogja be a száját, előbb- utóbb

mindent elárul neki.

-

Biztos, hogy teljesen... - kezdte volna a herceg, de a lány odabújt

hozzá, és megcsókolta.

Dorian majdnem leesett a székről. Gyors mozdulattal megka paszkodott a

szék karfájában, majd átölelte Celaenát. Ezúttal az orgyilkos nem próbált

arrébb húzódni. A fiatalember érintése mintha elmosta volna belőle az

aggodalmakat. Újra megcsókolta. Remélte, hogy közben átragad rá valami a

herceg magabiztosságából. Az ujjával beletúrt a fekete hajfürtökbe.

Megérezve Dorian vad csókját, hagyta, hogy mindent elnyeljen a csend.

Hármat ütött az óra. Celaena az ágyban ült. Átölelte a térdét. Hosszú

órákon át csókolóztak és beszélgettek. Majd ismét csókolóztak. Dorian

alig néhány perccel ezelőtt távozott. Annyira jó lett volna megkérni, hogy

maradjon még. Nem csak jó, de ésszerű is. A lány azonban nem bírta

elviselni a gondolatot, hogy Dorian is itt legyen, mikor Káin vagy a

ridderak rátámad. Félt, hogy a végén még baja esik a fiúnak. Ezért aztán

hagyta, hogy elmenjen.

Túl fáradt volt hozzá, hogy olvasson, ahhoz viszont túl izgatott hogy

elaludjon. Némán bámulta a ropogó tüzet. Amikor Philippa nem figyelt,

sikerült elcsennie néhány hosszú tűt az idősebb nő varródobozából. Most

mégis összerezzent, valahányszor megreccsent a parketta, vagy lépések

zaját hallotta. Ahhoz képest, hogy Káin ki tudja, milyen szörnyűségeket

tud megidézni, neki csupán egy kezdetleges kése, egy súlyos könyve meg

egy gyertyatartója volt. Ezek- kel védekezhetett.

Hiba volt Damarist a sírkamrában hagyni.

Az viszont szóba sem jöhetett, hogy lemenjen érte. Amíg Káin él, addig

semmiképp sem. Szorosan átölelte a térdét. Megborzongott, ahogy

felidézte magában a tökéletes sötétséget, amiből elő- bukkant a lény.

Káin alighanem a Fehéragyar-hegységben hallhatott a rémjelekről. Ez

az elátkozott terület Adarlan és a Nyugati-puszták határvidékén

húzódott. Állítólag még mindig lappangott valami gonoszság a

Boszorkánykirályság romjai között. A hegyek között, a hágók irányába

vezető elhagyott országutakon pedig most is vasfogú vén - asszonyok

álltak lesben.

Celaena karján felállt a szőr. Magához húzott egy szőrmepokrócot, és

alaposan betakargatta magát. Ha képes lesz életben maradni a párbajokig,

akkor legyőzi Káint, és mindez végre véget ér. Akkor

majd újra zavartalanul fog aludni. Kivéve persze, ha Elena nem va lamilyen

még nagyobb, még rettenetesebb dologra figyelmeztette.

Lehajtotta a fejét a térdére, és mozdulatlanul hallgatta az óra halk

tiktakolását az éjszaka csöndjében.

A fagyott talajon dübörgő paták zaja verte fel a csendet. A ló egyre

gyorsabban vágtatott, mert a lovasa vadul korbácsolta. Vastag hó- és

sárréteg fedte a talajt. Az éjszakai égbolton azonban csupán egy-egy

eltévedt hópehely táncolt.

Celaena rohant. Korát meghazudtoló sebességgel futott. Mindene

iszonyatosan fájt. Faágak téptek a ruhájába és a hajába. Éles kő darabok

sértették fel a talpát. Sűrű erdőben rohant. Olyan erősen zihált, hogy nem

maradt ereje segítségért kiabálni. El kellett érnie a hidat. Azon az üldöző je

nem tud átkelni.

A háta mögött sikoltott a hüvelyéből kihúzott kard.

A kislány elesett. Arccal zuhant a sárba, a sziklák közé. A közele dő

démon hangjától remegett a levegő. A menekülő megpróbált fel -

tápászkodni, ám a mély sár visszahúzta. Nem tudott tovább futni.

Kinyújtotta apró, vérző kezét, megpróbált megragadni egy bok rot. A

lovas már egészen közel járt...

Celaena hörögve, levegő után kapkodva ébredt. Kezét a szívére szo rította.

Tenyere ziháló mellkasára simult. Csak álom volt.

A kandallóban kialudt a tűz. A függöny résén keresztül beszivárgó

hideg, szürke fény mintha megfojtotta volna a parazsat. Rémálom

volt, semmi több. Az éjszaka folyamán mégiscsak elaludhatott. Meg-

markolta az amulettet. A hüvelykujját végighúzta az ékszer közepébe

ágyazott drágakövön.

Nem mondhatnám, hogy túl sokat segítettél, amikor múlt éjszaka rám támadt az a szörnyeteg

Savanyú képpel előrehajolt, és gondosan betakarta Fürgét. Meg-

simogatta a kutya fejét. Nemsokára itt a hajnal. Sikerült átvészelni egy

újabb éjszakát.

Felsóhajtott, visszadőlt a párnákra, és becsukta a szemét.

Néhány órával később már mindenki értesült Nox eltűnéséről. A

jelölteket értesítették, hogy mivel már csak négyen maradtak, az utolsó

erőpróba elmarad. A párbajokra másnap fog sor kerülni. Celaenának Sírral,

Renaulttal és Káinnal kell majd összemérnie az erejét.

Tehát akkor holnap. Holnap harcba szállhat a szabadságáért.

DORIANT NÉMA ÉS FAGYOTT ERDŐ VETTE KÖRÜL. Jókora kupacokban állt a

faágakról lehullott hó. A fiatalember tekintete ide-oda cikázott az ágak és a

bokrok között. Már csak azért is ki akart jönni ma vadászni, hogy végre

tiszta, hideg levegő töltse meg a tüdejét.

Valahányszor becsukta a szemét, azonnal Celaena arca jelent meg előtte.

Másra sem tudott gondolni. A lány kedvéért lenyűgöző, cso dálatos dolgokat

akart véghezvinni. Be akarta bizonyítani neki, hogy igazi férfi, hogy méltó a

koronára.

Ugyanakkor viszont nem tudta, hogy a lány mit érez iránta. Ce laena

ugyan megcsókolta, mégpedig igencsak mohón, ám a herceg valamennyi

szeretője felettébb rámenős volt. Korábbi kedvesei rajon gó tekintettel

bámulták a trónörököst. Celaena viszont úgy nézett rá, mint ahogy a

macska figyeli az egeret. Dorian kihúzta magát, ami kor a közelben

mozgásra figyelt fel. A szarvas jó harminclépésnyi tá volságban állt. Egy fa

kérgét rágcsálta. A vadász megállította a lovát, és előhúzott egy nyílvesszőt

a tegezéből. Az íjat azonban mégsem emelte fel.

Celaena holnap fog párbajozni.

Ha bármi baja esne... De nem. A lány tud vigyázni magára. Erős,

talpraesett és fürge. Dorian tudta, túl messzire ment. Nem lett volna

szabad megcsókolnia. Nem bizony, mert most már csak Celaena jár az

eszében. Mindegy, hogy azelőtt milyen jövőt képzelt önmaga számára, nem

számított, hogy milyen nőkről álmodozott, mert most már kizárólag erre a

lányra vágyott. Senki másra.

Havazni kezdett. Dorian felpillantott a szürke égboltra, és to -

vábbügetett a néma vadasparkban.

Celaena az erkélyajtóban állt. Résvárat bámulta. A házak tetejét még

mindig ellepte a hó. Az ablakokban ragyogtak a fények. A látvány akár

szép is lehetett volna, ha nem tudja, milyen fertő és mocsok rejtőzik a falak

mögött. És hogy milyen szörnyetegek a város urai. Remélte, hogy Nox

mostanra már messze jár. Világosan az őrei tudtára adta, hogy ma este nem

kíván látogatókat fogadni. Még Chaolt és Doriant is el kellett küldeniük, ha

azok esetleg felbukkantak volna. Valaki egyszer bekopogtatott, de a lány

nem válaszolt, és az ismeretlen gyorsan továbbállt. Celaena tenyere

rásimult az ablaküvegre. Élvezte dermesztő érintését. Az óra elütötte az

éjfélt.

Holnap... Vagyis ma... Megküzd Káinnal. Gyakorlás közben

egyetlenegyszer sem mérték össze tudásukat. A többi jelölt nagyon is

odavolt azért, hogy kipróbálja a hegyvidéki harcos erejét. Káin erős volt,

de nem olyan gyors, mint a lány. Viszont annál kitartóbb. Egy darabig el

kell majd táncoljon a csapásai elől. Celaena remélte, hogy eleget futott

Chaollal ahhoz, hogy visszanyerje régi erőnlétét. Nem fáradhat el túl

hamar. Mert ha veszít...

Erre a lehetőségre ne is gondolj!

Homlokát nekinyomta az üvegnek. Tisztességesebb dolog volna

párbajban elesni, mint visszatérni Távolvégbe. Vajon rosszabb lenne

meghalni, mint a király bajnokaként élni? Milyen feladatokat kap az

uralkodótól? Kiket kell majd megölnie?

Adarlan orgyilkosaként megválogathatta az áldozatait. Hiába volt

Arrobynn Hamel alárendeltje, mindig a lányé volt az utol só szó. Gyereket

nem gyilkolt. Békén hagyta Terrasen alattvalóit. A király szolgálatában

azonban nem válogathat. Gyilkolnia kell. Elena talán arra számít, hogy

nemet mond a zsarnoknak, ha ő lesz a bajnoka? Felkavarodott a gyomra.

Felesleges volt most ezen törnie a fejét. Káinra kell összpontosítania. Arra,

hogy kifárassza a fickót.

Hiába is próbálkozott azonban az összpontosítással, egyre csak az a

csontsovány orgyilkos járt az eszében, akit egy őszi napon a testőr ség

vicsorgó kapitánya rángatott elő Távolvég mélyéből. Vajon akkor mit

válaszolt volna a hercegnek, ha előre tudja, hogy ilyen el képesztően nagy

lesz a küzdelem tétje? Elhitte volna, ha bárki azt mondja, olyan embereket

fog megismerni, akiket legalább annyira fontosnak tart majd, mint a

szabadságát?

Nyelt egy hatalmasat. Talán nem csak egyetlen oka van rá, hogy holnap

győzni akarjon. Talán nem volt elég az a néhány hónap, amit a palotában

tölthetett. Esetleg... Esetleg nem csupán azért akart itt maradni, mert a

végén a szabadság várja. Na ez pontosan az a dolog volt, amit az a

szerencsétlen távolvégi orgyilkos soha nem hitt volna el.

Pedig igaz volt. Celaena maradni akart.

A holnapi nap ettől persze csak még nehezebb lesz.

KALTAIN SZOROSAN ÖSSZEFOGTA MAGA KÖRÜL vörös köpenyét. Élvezettel töltötte

el a ruhadarab melege. Miért kellett a szabadban tartani ezeket a

párbajokat? Halálra fog fagyni, mielőtt idetolná a képét az az orgyilkos!

Piszkálni kezdte a zsebébe rejtett parányi üvegcsét. A faasztalra két kupát

állítottak. A jobb kéz felőlit kellett Sardothien markába nyomnia. Nem

szabad összekevernie a két edényt.

A király mellett álló Perrington felé pillantott. A nagyúrnak fogalma

sem lehetett arról, hogy kis kedvencének mik a szándékai, miután

megszabadulnak Sardothientől. Amikor Dorian újra szabad lesz. A nő vére

valósággal forrni kezdett a gondolatra. Hirtelen felragyogott körülötte a

világ.

Az idős herceg közelebb lépett. Kaltain továbbra is a kőlapokkal borított

udvart nézte, ahol nemsokára megkezdődik majd a párbaj. A férfi

fölétornyosult, ahogy megállt előtte. Eltakarta a nőt a királyi tanács többi

tagja elől. Így senki sem veheti észre, mire készülnek.

- Egy kicsit hideg van ahhoz, hogy idekint párbajozzanak - jelentette ki

a főnemes. Kaltain elmosolyodott, és csókra nyújtotta a

kezét. Kabátja bő ujja ráborult az asztal lapjára. A vörös függöny el -

takarta a másik szabad kezét. Kipattintotta az üvegcse dugóját, és a

tartalmát beleöntötte a borba. Mire a herceg felegyenesedett, a méregfiola

már el is tűnt. Az adag nem volt halálos. Csupán legyengíti Sardothient.

Az a ribanc rosszul lesz, és elveszíti a tájékozódá si képességét.

Az ajtóban felbukkanó testőrt több társa követte. Alacsony alak

lépkedett közöttük. De hiszen férfiruha volt rajta! Kaltain ugyan akkor

kénytelen volt beismerni, hogy a fekete és aranyszínű zekét igencsak ügyes

szabó készítette. Milyen különös, hogy egy nőből is lehet orgyilkos. Most

azonban, hogy a maga valójában láthatta, hirtelen érthetővé vált

vetélytársa minden furcsasága és esendősége. A nemeshölgy ujjával

végigsimított a kupa talpazatán, és elvigyorodott.

Perrington kegyelmes úr bajnoka az óratorony mögül bukkant elő.

Kaltain felvonta a szemöldökét. Hogy a csudába gondolhatják, hogy

Sardothien legyőzhetné ezt az óriást. Még úgy is, hogy nincs el kábítva.

A nemeshölgy elhátrált az asztal mellől. Perrington elfordult, hogy

helyet foglaljon a király oldalán, és közben megérkezett a másik két jelölt

is. A nézők mohó tekintettel várták, hogy kezdetét vegye a vér ontás.

A párbajra azon a belső udvaron került sor, ahol az obszidián óra torony is

állt. Csak kevés hiányzott ahhoz, hogy Celaena remegni kezdjen. Semmi

értelme sem volt, hogy kint tartsák meg a párba jokat. Hacsak nem ezzel is

kínozni akarták a jelölteket. Vágyódó

pillantást vetett a palota falában ragyogó hatalmas ablakok felé,

majd elnézett a dérrel borított kert irányába. A keze már érzékei lenné vált.

Zsebre dugta. Szerencsére a zsebét meleg szőrmével bélelték ki. Odalépett

Chaol mellé. A kapitány a kockakövekre krétával rajzolt jókora kör mellett

állt.

-

Iszonyúan hideg van idekint - szólította meg. Hiába bélelték

nyúlszőrrel a zubbony gallérját és ujjait. - Miért nem szóltál, hogy kint

leszünk a szabadban?

Chaol a fejét csóválta. Megnézte magának Sírt és Renaultot, a Koponya -

öbölből származó zsoldost. Celaena elégedetten látta, hogy a fickó is

igencsak nyomorultul érzi magát a hidegben.

-

Mi sem tudtuk. A király csupán most döntötte el - válaszolta

Chaol. - Így legalább nem tart majd sokáig.

Halványan elmosolyodott, ám a lány arca komor maradt.

A kék ég fényesen ragyogott. Celaena összeszorította a fogát, amikor

egy erősebb széllökés mart az oldalába. Lassan elfoglalták a nézők a

hosszú asztal mögött felsorakoztatott tizenhárom széket. Középen a király

és Perrington ült. Kaltain az idős főnemes mögött állt. Gyönyörű, fehér

szőrmével bélelt piros kabátot viselt. Találkozott a tekintetük. Celaena el

sem tudta képzelni, mivel érdemelte ki a nő mosolyát . Kaltain elfordította

a fejét. A torony felé. Az orgyilkos a tekintetével követte a pillantását, és

mindent megértett.

Káin az óratoronynak támaszkodott. Zubbonya majdnem széthasadt a

rettenetes izmok fölött. Az a rengeteg ellopott életerő... Mi történt v olna,

ha a ridderak Celaenát is megöli? Akkor ma mennyivel lett volna erősebb

ez a szörnyeteg? Ráadásul a hegylakó a királyi testőrök vörös és arany

szolgálati ruháját viselte. Széles mellkasán ott ragyogott az uralkodó

címerállata. Az oldaláról gyönyörű kard lógott. Alighanem Perrington

ajándéka lehetett. Az idős

főnemes vajon tudta, Hogy milyen módszereket használ a bajnoka? Celaena

nem látta értelmét, hogy fölvilágosítsa a nagyurat. Egy szavát se hinnék el.

Rosszullét tört rá, mikor Chaol megragadta a könyökét, és a belső udvar

túlsó végébe vezette. A lány figyelmét nem kerülte el két idősebb úriember

aggódó pillantása. Egy biccentéssel üdvözölte őket.

Urizen és Garnel nagyurak. Úgy tűnik, sikerült megszereznetek azt, amiért ölni is

képesek lettetek volna. Most pedig már azt is tudjátok, hogy ki vagyok valójában.

A két főnemes jó két esztendővel korábban bérelte fel - egymástól

függetlenül -, hogy megöljön valakit. Mindkettőjük célpontja ugyanaz az

ember volt. Az orgyilkos persze ezt nem kötötte az or rukra, és mind a

kettőtől elfogadta a fizetséget. Amikor rákacsintott Garnel nagyúrra, a férfi

elsápadt, és felborította a kupáját. Forró kakaó ömlött a papírjaira. Nem

kellett volna aggódnia. Celaena megőrzi a megbízói titkait. Ennyivel

tartozik a saját hírnevének. Ha viszont esetleg szavazással döntenek a

szabadságáról... Rámosoly- gott Urizen nagyúrra is. A férfi gyorsan

félrenézett. Celaena ekkor észrevette, hogy valaki bámulja.

A király. Valahol mélyen, legbelül remegni kezdett, és sietve fe jet hajtott.

-

Készen állsz? - kérdezte Chaol. Celaena nagyot pislogott, mert

elfeledkezett arról, hogy az ifjú ott állt mellette.

-

Igen - válaszolta, de nem mondott igazat. A szél beletúrt a hajába.

A dermesztő fuvallat megpróbálta még jobban összekócolni a tin cseit. Az

asztal mögött Dorian is felbukkant. Ahogy mindig, most is szívfájdítóan jól

nézett ki. Komoran a lányra mosolygott, miközben zsebre vágta a kezét, és

az apja felé fordult.

A királyi tanács utolsó tagja is leült az asztal mellé. Celaena fél -

rebillentett fejjel figyelte, ahogy váratlanul Nehemia is felbukkan. A sötét

bőrű szépség megállt a hatalmas fehér kör peremén. Szőke barátnője

szemébe nézett, és bátorítóan biccentett neki. Lenyűgöző ruhát viselt:

testhez álló nadrágot és bő kabátot, melyet finoman megmunkált

vasspirálok díszítettek. A lábán térdig érő csizma volt. A kezében tartott

farúd olyan magas volt, mint ő maga. Celaena szeme majdnem könnybe

lábadt, amikor rájött, hogy a barátnője az ő tiszteletére öltözött fel ilyen

szépen. Az egyik harcos így mutatja ki a megbecsülését a másiknak.

Mindenki elhallgatott, amikor a király felállt. A lány gyomra kővé vált.

Egyszerre érezte magát ügyetlennek és tehetetlennek, ugyanakkor pedig

könnyűnek és gyengének, mint egy újszülött.

Chaol oldalba bökte a könyökével. Intett neki, hogy álljon oda az asztal

elé. A lány nagy nehezen közelebb lépett. A világ minden pénzéért sem

pillantott volna a király szemébe. Szerencsére kétoldalt felzárkózott mellé

Renault és Sír is. Ha Káin mellé került volna, akkor valószínűleg most

rögtön megpróbálta volna eltörni a gazember nyakcsigolyáját. Olyan sokan

bámulják őket...

Alig tízlábnyira állt Adarlan királyától. A zsarnok kezében volt a

szabadság vagy a halál. Múltjának és jövendőjének bírája ült előtte az

üvegtrónon.

Nehemia felé fordult. A hercegnő gyönyörű szemének lángoló

pillantásától elöntötte a forróság, és a kezéből kiállt a remegés.

Adarlan királya megszólalt. Az orgyilkos pontosan tudta, hogy a király

arcának látványa csak aláásná a Nehemia szemében megta lált új erőt.

Éppen ezért nem a férfit nézte, hanem annak háta mö gött az üvegtrónt.

Vajon Kaltain azért van itt, mert Perrington herceg elárulta neki, hogy

Celaena valójában kicsoda?

-

Kiemeltünk benneteket a nyomorúságból, és esélyt kaptatok, hogy

nagy dolgot vigyetek végbe. Egyikőtökből a korona szent harcosa lesz.

Hosszú hónapok felkészülése után elérkezett a pil lanat, amikor eldől, hogy

melyikőtök lesz a bajnokom. Párbajt vívtok egymással. Az nyer, aki képes

harcképtelenné tenni az ellenfelét, hogy annak már csak a kegyelemdöfést

kelljen megadni. Amire viszont nem lesz szükség - csattant fel a király hangja, és

éles pillantást vetett a lány felé. - Káin és Garnel tanácsos bajnoka kezdi.

Utána a fiam jelöltje csap összes Mullison tanácsos bajno kával.

Még szép, hogy a király ismerte Káin nevét. Ennyi erővel akár ki is

nevezhette volna azt a szörnyszülöttet a korona bajnokává!

-

A két győztes között kerül sor a végső erőpróbára. Aki megnyeri

az utolsó párbajt is, az lesz a király bajnoka. Minden világos?

Valamennyien bólintottak. Celaena egy pillanatig annak látta az

uralkodót, ami az valójában volt. Egy közönséges embernek. Olyas -

valakinek, akinek csupán túl sok hatalom került a kezébe. Ez alatt a

szívdobbanásnyi idő alatt nem félt a zsarnoktól. Nem fogok félni, ismételte

némán a magának tett esküt. Hagyta, hogy az ismerős sza vak elárasszák.

-

Akkor hát parancsomra kezdődjék a párviadal - kiáltotta a király.

Celaena ezt úgy értelmezte, hogy egyelőre kisétálhat a körből.

Odament Chaolhoz, és mellé állt.

Káin és Renault meghajolt a király, majd egymás felé. Előhúzták a

kardjukat. Celaena pillantása végigsiklott Renault testén, ahogy a férfi

felvette a küzdőállást. Korábban már szemtanúja lehetett an nak, hogy ezek

ketten együtt edzettek. A zsoldosnak egyszer sem sikerült győznie, de

minden alkalommal tovább bírta annál, mint amire Celaena számított.

Lehet, hogy ő fog győzni?

Káin a magasba emelte a kardját. Sokkal jobb volt a fegyvere. És

legalább féllábnyival magasabb volt az ellenfelénél.

-

Kezdjétek! - parancsolta a király. Fém villant. A vívók össze-

csaptak, aztán eltáncoltak egymástól. Renault nem volt hajlandó

visszafogni magát, hogy védekezzen. Támadásba lendült. Erős csapásokat

mért Káin pengéjére. Celaena lassan, nyugodtan kifújta a levegőt.

Elernyesztette az izmait. Megpróbált megnyugodni.

—

Gondolod, hogy egyszerűen csak balszerencsés voltam, amikor

kiderült, hogy a második körben indulok? - suttogta oda Chaolnak.

A kapitány a küzdőket figyelte.

-

Szerintem kellő időt kapsz rá, hogy kipihenhesd magadat - vála-

szolta maga elé meredve, majd a küzdők felé biccentett. - Káin néha

megfeledkezik arról, hogy védenie kell a jobb oldalát. Nézd csak!

Celaena feszülten figyelt. Az óriás ellentámadásba lendült, és közben

teljesen oldalra fordult a teste. Semmi sem védte a jobb oldalát.

—

Renault meg még csak észre sem veszi.

Káin felhördült, és nagyot taszított a zsoldos kardján. Renault néhány

lépésnyire hátratántorodott.

-

Elszalasztotta a lehetőséget.

Hangosan zúgott a szél.

-

Figyelj oda nagyon, mit csinálsz - folytatta Chaol, és még mindig

a párbajozókat nézte. Renault lassan hátrálni kényszerült. Káin minden

kardcsapása közelebb és közelebb sodorta a földre rajzolt krétavonalhoz.

Ha csak az egyik lábával is kilép belőle, akkor már- is veszít.

—

Káin megpróbál majd provokálni. Őrizd meg a hidegvéred. Csak

a pengéjére összpontosíts, meg a fedezetlen jobb oldalára.

—

Tudom - felelte a lány. A kellő pillanatban fordult vissza a küz -

dők felé, hogy lássa, amint Renault nagyot kiáltva megtántorodik.

Vér fröccsent az orrából. Hatalmas csattanással a földre zuhant. Káin öklét

bemocskolta a zsoldos vére. Némán vigyorgott, miköz ben kardja hegyét

Renault szívére szegezte. A zsoldos véres arca holtsápadttá vált.

Elővillantak fogai, amikor felnézett a győztesre.

A lány az óratorony felé fordult. Renault három percig sem bírta.

Udvarias taps hallatszott. Celaena észrevette, hogy Garnel nagy úr arcát

eltorzítja a harag. Kíváncsi lett volna, a tanácsos mennyi pénzt veszített

ebben a pillanatban.

-

Bátor küzdelem volt — jelentette ki a király. Káin meghajolt, vi-

szont nem nyújtott kezet Reanultnak. Nem segített talpra állni az

ellenfelének, hanem átment az udvar túlsó végébe. Celaena nem számított

rá, hogy a legyőzött zsoldosban ennyi méltóság maradt, mi kor Renault

feltápászkodott, meghajolt, és köszönetet mormolt a ki rálynak. Aztán vérző

orrára szorította a kezét, és eloldalgott. Vajon mit jelentett számára az, hogy

veszített? Hova kell most visszatérnie?

A kör túlsó oldaláról Sír mosolygott a lányra, és megragadta a kardja

markolatát. Celaena kis híján elmosolyodott, amikor elő villantak a másik

orgyilkos megbámult fogai. Még szép, hogy neki ezzel a nyomorék kal

kellett párbajoznia. Renault legalább tisztá nak látszott.

-

Egy pillanat, és kezdhetitek — jelentette ki a király. - Elő a fegy-

verekkel.

Az uralkodó Perrington felé fordult. Túl halkan beszéltek, hogy a

hangosan zúgó szélben bárki is megérthesse a szavaikat.

Celaena Chaol felé fordult. A kapitány meglepő módon nem az edzések

során használt egyszerű kardot nyomta a kezébe, hanem saját fegyverét

húzta elő a hüvelyéből. A markolatgombon felszikrá zott a delelő nap. Az

apró sas valósággal ragyogott.

-

Tessék - nyújtotta felé a kardot.

Celaena döbbenten bámulta a pengét, aztán felemelte a tekintetét, és a

kapitány arcába nézett.

A fiatalember szemében felfedezte a távoli észak lágy dombjait. Ez a

harcos sokkal inkább a hazájához volt hű, nem pedig a hosszú asztal

túloldalán ülő férfihoz. Az orgyilkos úgy érezte , hogy valahonnan a szíve

mélyéről kiinduló láthatatlan lánc fűzi Chaolhoz.

—

Vedd el! - mondta a kapitány.

Celaena vére hangosan lüktetett a fülében. Már emelte volna a kezét,

hogy megragadja a kard markolatát, ám ekkor valaki meg- érintette a

könyökét.

—

Ha szabadna közbeszólnom - mondta Nehemia az anyanyel-

vén. - Szeretném felajánlani neked, hogy a kard helyett inkább ezt

válaszd.

A hercegnő az orgyilkos felé nyújtotta gyönyörű faragásokkal teli,

vasalt végű vívóbotját. Celaena tekintete ide-oda járt Chaol kardja és a

barátnője botja között. Egyértelmű volt, hogy a kard a bölcs választás. A

lány valósággal megszédült a gondolattól, hogy a kapitány a saját

fegyverét ajánlotta fel. A vívóbot viszont...

Nehemia közelebb hajolt, és suttogva folytatta.

—

Hazám fegyverével zúzd össze őket - élesebbé vált a hangja. -

Eyllwe erdejének fája legyőzi Adarlan acélját. Olyan valaki legyen a

király bajnoka, aki emlékezik az ártatlanok szenvedésére.

Hosszú hónapokkal ezelőtt nem valami ilyesmiről beszélt Elena is?

Celaena nyelt egy hatalmasat. Chaol leengedte a kardját, és hátrább

lépett. Magára hagyta a két nőt. Nehemia továbbra is feszülten bámulta

barátnője arcát.

Az orgyilkos pontosan tudta, mire kéri a hercegnő. Az uralkodó

bajnokaként lehetősége lesz majd számtalan élet megmentésére. Adott

esetben alááshatja akár magának a királynak a szá ndékait is.

Egyértelműnek tűnt, hogy pontosan ezt akarta Elena, a mostani ural kodó

őse is.

Bár a lány már a puszta gondolattól is megremegett, azt hitte, hogy soha

az életben nem mer majd dacolni a király akaratával, nem tudott

megfeledkezni a hátán éktelenkedő három forradásról vagy azokról a

rabszolgákról, akiket Távolvégen hagyott, mint ahogy az ötszáz lemészárolt

eyllwei lázadóról sem.

Elvette a botot Nehemia kezéből. A hercegnő vadul ránevetett.

Chaol meglepő módon egy szóval sem tiltakozott. Némán a hü velyébe

lökte a kardját, fejet hajtott Nehemia előtt, és vállon vere gette Celaenát,

mielőtt a lány átlépte volna a krétavonalat.

Az orgyilkos kipróbálta a botot. Jól kiegyensúlyozott, erős, vas tag

fegyvert kapott. Végén a kerek vasalással bárkit ki lehetett vol na ütni.

Erezte rajta Nehemia finom olajának és lótusz illatú illatszerének

kellemes szagát. Igen, ez a vívóbot nagyon is megfelel. Hiszen Verint puszta

kézzel intézte el. Sírt és Káint majd ezzel kényszeríti térdre.

Az uralkodó felé pillantott, ám az idős férfi még mindig Perringtonnal

tárgyalt. Helyette a fia nézett vissza az orgyilkosra. Dorian zafírfényű

szemében visszatükröződött a ragyogó égbolt. Kissé elkomorult a tekintete,

amikor Nehemia felé pillantott. Az ifjú herceget sok mindennek lehetett

tartani, de butának nem. Felismerte vajon Nehemia fegyverének jelképes

jelentését? A lány gyorsan másfelé nézett.

Emiatt majd később aggódik. A kör túlsó végében Sír ingerülten járkált

fel és alá. Várta, hogy a király engedélyt adjon a küzdelem megkezdésére.

Ha majd végre újra a párbajozókra figyel.

Celaena remegve fújta ki a levegőt. Elérkezett hát a nagy pillanat. Bal

kézzel erősen megszorította a rudat. Szinte magába itta a fa erejét,

a barátság hatalmát. Olyan sok minden történhet néhány perc alatt. Olyan

sok dolog megváltozhat.

Szembefordult Chaollal. A szél a hajába tépett. Kicibált néhány

hajszálat a fonatból. A lány a füle mögé igazította őket.

-

Függetlenül attól, ami történni fog - szólalt meg halkan -, köszönetet

akarok mondani neked.

Chaol félrehajtotta a fejét.

-

Mit köszönsz meg?

Az orgyilkos érezte, hogy könnybe lábad a szeme. Ennek kizárólag az

erős szél lehetett az oka. Pislogott néhányat.

-

Azt, hogy értelmet adtál a szabadságnak.

Chaol nem válaszolt. Némán megragadt a lány kezét. Hüvelykujjával

végigsimított Celaena gyűrűjén.

-

Kezdődjön hát a második párbaj - mennydörögte a király. Ke-

zével a kör felé intett.

Chaol megszorította a lány kezét. A dermesztően hideg levegőben

szinte forró volt a keze.

-

Lásd el a baját! - mondta.

Sír belépett a körbe, és kihúzta a kardját.

Celaena kiegyenesedett, és kihúzta a kezét Chaol szorításából. Gyorsan

meghajolt a király, majd az ellenfele előtt.

Sír szemébe nézett, és elmosolyodott. Laza, rogyasztott küzdőállást vett

fel, és két kézbe fogta a botot.

Nem is tudod elképzelni, hogy milyen nagy fába vágtad a fejszédet, barátocskám.

AHOGY ARRA SZÁMÍTOTT, Sír egyből támadásba lendült. A kardjával

hatalmas csapást akart mérni a rúd közepére. Azt hitte, hogy el törheti a

fegyvert.

Celaena azonban félreperdült. Miközben az ellenfele vágása csupán a

levegőt kaszabolta, a vívóbot vége telibe találta Sír gerincét. A fickó

megtántorodott ugyan, de talpon maradt. Könnyedén, fél lábon pördült

meg, és azonnal a lány felé vetette magát.

Celaena ezúttal nem ugrott félre. Úgy tartotta a botját, hogy az ellenfele

vágása a fegyver alsó harmadára zúduljon. A penge bele mart a fába.

Celaena gyorsan előbbre lépett, és hagyta, hogy a támadójától kapott

lendület ereje meglódítsa a bot másik végét. A farúd telibe kapta Sír arcát.

Celaena a botot markolva érezte, hogy betörte az ellenfele orrát. A keze

alatt megremegett a fegyver. Hátraszökkent, mielőtt Sírnak lehetősége lett

volna az ellentámadásra. A fickó orrából dőlt a vér.

- Mocskos szuka! - sziszegte a bérgyilkos, és meglendítette a kardját.

Celaena erősen tartotta a botot. A penge belehasított a fa anyagába. A

rúd felzengett, de kitartott.

Két kézzel hatalmasat taszított a másikon. Utána már csak meg kellett

pördülnie. A bot vasalt vége oldalról találta el az ellenfele fejét. Sír

megtántorodott, de nem esett el. Letörölte a vért az orráról. Hangosan

zihált, és a szeme valósággal villámokat szórt. Himlőhelyes arca

kegyetlenül eltorzult. Támadásba lendült. Egyetlen hatalmas lendülettel

keresztül akarta döfni a lány szívét. Túlságosan is szilaj módon támadott

ahhoz, hogy irányt változtathasson.

A lány leguggolt. Amikor a penge elsüvített a feje fölött, a bottal

lecsapott támadója lábára. A bérgyilkos még csak fel sem tudott kiáltani,

amikor elkaszálta a lábát. Nem maradt ideje arra sem, hogy fel- emelje a

fegyverét. Celaena már ott térdelt a mellén, és a bot vasalt végét a torkába

nyomta. Közelebb hajolt, és a legyőzött fülébe suttogta:

-

Celaena Sardothiennek hívnak - sziszegte a legyőzöttnek. -

Persze, cseppet sem számít, hogy mi a nevem. Lehet Celaena vagy Lillian,

vagy akár szuka is, mert így is, úgy is le tudlak győzni! Nem számít, hogy

minek neveztél.

Elmosolyodott, és lassan felállt. Sír döbbenten bámult felfelé. Az

orrából szivárgó vér végigfolyt az arcán. A győztes elővett egy zseb-

kendőt a zsebéből, és a mellére ejtette.

-

Megtarthatod - mondta, majd elindult a tér széle felé.

Mihelyt átlépett a krétával húzott vonal felett, Chaol máris ott

volt mellette.

-

Milyen sokáig tartott? — kérdezte a testőrtől. Látta, hogy

Nehemia valósággal ragyog a boldogságtól. Celaena kissé megemelte a

vívóbotot, hogy így tisztelegjen a barátnőjének.

-

Két percig.

Az orgyilkos rávigyorgott a tisztre. Még csak ki sem melegedett.

-

Gyorsabb voltam, mint Káin.

-

És sokkal drámaibb - biccentett a fiatalember. - Tényleg szükség

volt arra a zsebkendőre?

Celaena az ajkába harapott. Már éppen válaszolni akart, amikor a király

felállt, a nézők pedig elcsendesedtek.

-

Bort a győzteseknek! - parancsolta. Káin eddig oldalt állt. Most

odajött a király asztala elé. Celaena Chaol mellett maradt.

Az uralkodó intésére Kaltain engedelmesen felkapta az ezüsttál cát, rajta

a két kupával. Az egyiket odaadta Káinnak, majd odasie tett Celaenához. A

lány átvette a másik kupát. A kisasszony ekkor megállt a király asztala előtt.

-

Jó szándékunk jeléül, és hogy kifejezzük tiszteletünket a hatal mas

istenség iránt... - kezdte el kántálni drámai hangon. Celaena legszívesebben

megütötte volna a némbert -... legyen ez a kupa áldozat, melyet az anyának

mutattok be. Annak, aki a világra hozott valamennyiünket. Igyatok, és ő

majd megáld benneteket! Új erőre kaptok kegyéből.

Ki írta ezt az ostoba szöveget? Kaltain meghajolt a két párbajozó előtt.

Celaena pedig az ajkához emelte a kupát. Amikor észrevette, hogy a király

rámosolyog, kis híján összerezzent. Kaltain elvette az üres kupát. Utána

Káin elé lépett, pukedlizett, elvette az ő edényét is, és elsietett.

Győzni kell. Győzni. Győzni. Gyorsan el kell intéznem.

-

Készüljetek a küzdelemre! — parancsolta a király. - A jelzésemre

kezditek.

Celaena Chaol felé fordult. Hát egyetlen percig sem pihenhet a két

összecsapás között? Még Dorian is kérdő tekintettel nézett az apjára. A

király azonban nem volt hajlandó tudomást venni fia néma kéréséről.

Káin előhúzta a fegyverét. Komor mosoly jelent meg az arcán, amikor a

küzdőtér közepén, enyhén meggörnyedve, védekező testtartást vett fel.

Celaena legszívesebben káromkodott volna, ám ekkor Chaol

megérintette a vállát. A férfi szemében olyan mély érzelem ragyogott, amit

védence nem tudott hová tenni. A kapitány arcából áradó erő lenyűgöző

volt. Milyen jóképű ez a fickó!

—

Nehogy veszítsél nekem! - suttogta Chaol olyan halkan, hogy

csak Celaena hallhatta. — Semmi kedvem hozzá, hogy visszakísérjelek a

messzi Távolvégbe.

A lány szeme mintha könnybe lábadt volna. A világ kezdett kissé

elködösülni, miközben a kapitány arrébb lépett. Chaol büszkén felszegte a

fejét. Nem törődött királya izzó pillantásával.

Káin lassan közeledett. Széles pengéjű kardján megcsillant a fény.

Celaena vett egy mély lélegzetet, aztán átlépett a fehér vonal fölött.

Erilea meghódítója magasba emelte mind a két kezét.

-

Kezdjétek! - bömbölte, a lány pedig megrázta a fejét, mert va -

lamiért minden elmosódottá vált körülötte. Pislogva készült az ösz -

szecsapásra. Úgy tartotta a botot, mintha kard lett volna. Káin lassan

elkezdett körözni körülötte. A vállán megfeszültek a félelmetes izmok. A

látványtól enyhe rosszullét fogta el Celaenát. Valamiért még mindig nem

tisztult ki a látása. Összeszorította a fogát, és pislogni kezdett. A saját

erejét kell majd felhasználnia a fickó ellen.

Káin elképzelhetetlenül gyorsan támadott. Sikerült úgy félreütnie a

pengét, hogy a kard lapjával érte a botot, így az éle nem vágott bele a fába.

Celaena hátraugrott, miközben a fegyvere szinte felnyögött.

A következő csapás olyan gyorsan jött, hogy már csak a penge élét

tudta félreütni. Az éles fém mélyen belehasított a rúdba. A lány

karja belesajdult a csapás erejébe. Mielőtt azonban visszanyerhette volna az

egyensúlyát, Káin már ki is tépte a kardot a vívóbotból, és újra támadott.

Celaena újra csak hátrafelé tudott menekülni. A vá gást a bot vasalt végével

hárította. Úgy érezte, mintha az ereiben lelassult és besűrűsödött volna a

vére. Zúgni kezdett a feje. Csak nem beteg? A rosszulléte nem akart

enyhülni.

Felnyögött, majd minden erejét és ügyességét összeszedve gyor san

elmozdult oldalra. Ha tényleg beteg, akkor a lehető leghamarabb be kell

fejeznie az összecsapást. Semmi értelme sem lett volna az ügyességével

hencegni. Főleg nem akkor, ha a könyv nem téve dett, és Káin magába szívta

a halott bajnokjelöltek minden erejét.

Most már ő támadott. Könnyedén előreugrott. Káin azonban egy gyors

mozdulattal félresöpörte maga elől az arcára zúduló botot. A kemény fa

megcsikordult a pengén. Szilánkok repültek a szélbe.

A dübörgés majdnem megsüketítette a lányt. Elviselhetetlennek érezte az

acélnak csapódó fa hangját. Miért lassult le annyira minden?

Újra támadott. Minden gyorsaságát és erejét latba vetette. Egyre nagyobb

erővel sújtott az ellenfelére. Káin röhögni kezdett, Celaena pedig

legszívesebben sikoltozott volna dühében. Többször is egész közel járt

ahhoz, hogy leterítse az ellenfelét. De hiába mozdította a lábát, hogy

elgáncsolja, hiába állt már egész közel a győzelemhez, vagy elrontotta a

támadást, vagy pedig a hegylakó táncolt úgy arrébb, mintha egész idő alatt

pontosan tisztában lett volna vele, hogy mire készül az ellenfele. Az

orgyilkos most már kezdett tényleg dühbe gurulni. Feltámadt benne a

gyanú, hogy a hegyi ember csupán játszadozik vele. Mintha egy olyan tréfa

áldozata lett volna, amit Celaena egyszerűen nem tudott felfogni.

A következő villámgyors döféssel a férfi védtelen torkát akarta bezúzni.

Káin azonban hárította a döfést. Celaena megpördült, és

biztosra vette, hogy alacsony ütése telibe találja az ellenfél gyomrát. Káin

újra kivédte.

- Gyengélkedünk kicsikét? - kérdezte gúnyosan a hatalmas termetű

harcos. Hatalmas hófehér fogai valósággal ragyogtak. - Talán nem

kellene visszatartanod a benned levő...

PUFFF!

Az orgyilkos elvigyorodott, amikor a vívóbot telibe találta a hegy-

lakó oldalát. Káin meggörnyedt. Celaena villámgyorsan meglendítette a

lábát, és elsöpörte a férfi lábszárát. Káin hanyatt zuhant. Az orgyilkos

magasba emelte a botot, hogy megadja neki a kegyelemdöfést. Ekkor

azonban olyan erős rosszullét tört rá, hogy az izmai valósággal

elernyedtek. Semmi erő sem maradt benne.

Káin laza mozdulattal hárította a csapást. Miközben feltápászkodott,

Celaena elhátrált. Ekkor hallotta meg a nevetést. Egy nő halk,

könyörtelen kacagását. Kaltain. Az orgyilkos kis híján összeesett.

Összeszedte magát, és gyors pillantást vetett a nemeshölgyre. Az

asztalon megcsillant a két kupa. Nem volt nehéz megértenie, hogy az

előbb nem csupán bort, de vérlátófüvet is kapott. Pontosan azt a mérget,

amit a vizsgájuk során nem tudott felismerni. Ez a szer szerencsés

esetben is rémlátomásokat és szédülést okozott. Rossz esetben pedig...

Alig bírta megtartani a botját. Káin támadásba lendült. Iszonyú

nehézségek árán sikerült csak kivédenie a csapásait, még arra is alig volt

ereje, hogy felemelje a fegyverét. Mennyi vérlátófűvel itathatták meg? A

vívóbot hangos recsegéssel repedezni kezdett. Hajszálrepedések jelentek

meg az oldalán. Nem lehetett halálos adag, mert akkor már nem élne.

Pontosan annyit kaphatott, amitől rosszul lesz, de nem olyan sokat, hogy

egyértelművé váljon a mérgezés. Képtelen volt összpontosítani. A teste

tűzforróvá vált, miközben remegett

a hidegtől. Káin szinte már az égig magasodott. Akkora volt, mint egy hegy.

Iszonyú erő volt a csapásaiban... Az óriáshoz képest Chaol csak egy

kisgyereknek tűnt.

-

Máris elfáradtál? - gúnyolódott a hegylakó. - Milyen kár, hogy a

kiskutya teljesen feleslegesen ugatott olyan sokat.

Káin tudta. Tudta, hogy megmérgezték. A lány vicsorogni kezdett, és

ellentámadást indított. Ellenfele azonban félrelépett, Celaena sze me pedig

tágra nyílt, mert a botja csupán a semmit szelte át. A puszta levegőbe mart,

amíg...

A hatalmas ököl telibe találta a gerincét. Celaena tehetetlenül bá multa,

ahogy a földet borító csempék felemelkednek, és a feje irá nyába rohannak.

Arccal előre a földre zuhant.

-

Szánalmas vagy - mennydörögte Káin. A lány megpróbált kike-

rülni az árnyékából. A hátára fordult, és mint egy pók, megpróbált

távolabbra kerülni. A szája tele volt vérrel. Lehetetlennek tűnt, ami történt.

Még ők sem vetemedhettek ilyen árulásra! - Sír helyében én fel lennék

háborodva, hogy egy ilyen kis ribanc le tudott győzni.

Celaena zihálva kapkodott levegő után. Térde iszonyatosan sajgott,

amikor kapkodva feltápászkodott. Támadásba lendült. Káin azonban nem is

próbált védekezni. Megragadta a lány gallérját, és hatalmasat lökött rajta.

Celaena éppen csak hogy el nem esett. Állva maradt, és az ellenfelére nézett.

A hegylakó lassan körbesétálta. Játékos köröket írt le a kardjával. A

szeme sötét volt. Pont olyan, mint az átjáró, amelyik a másik vi lágba

vezetett. Csak az időt húzta. Halogatta az elkerülhetetlent. A ragadozó

játszik így az áldozatával, mielőtt felfalná. Látszott raj ta, hogy menyire

élvezi a helyzetet.

Celaena tudta, hogy még azelőtt győznie kell, hogy rátörnének a

rémlátomások. Iszonyatos rémképekre számított. A látnokok a régi

időkben vérlátófüvet használtak, ha látni akarták a túlsó világok

szellemeit. Gyors mozdulattal előrelendítette a botot. Acél mart a fába.

És a vívóbot kettétört.

A vassal borított vége messzire repült. Át az udvar túlsó felébe

Celaena kezében csupán egy haszontalan fadarab maradt. Káin fekete

szemének pillantása egy pillanatra találkozott a lány tekintetével, aztán

a másik keze meglendült, és telibe találta a vállát.

Az orgyilkos először a reccsenést hallotta, és csak utána tört rá a

fájdalom. Celaena felsikoltott és térdre rogyott, amikor a válla kifordult

a helyéből. Káin sarka telibe találta. A lány valósággal elrepült. Olyan

erővel vágódott a földnek, hogy a válla visszaugrott a helyére. Az újabb

fájdalom elvakította. Már nem működött a szeme. Hol látta a

környezetét, hol meg nem. És minden rettentően lelassult.

Káin megragadta Celaena zubbonyát, hogy talpra rántsa. Áldozata

ellökte magát, és visszazuhant a földre. Hangos csattanással vágódott

be a kőre.

Felemelte a bal kezében tartott törött fadarabot. Káin vigyorogva

lihegett. Közelebb lépett a legyőzötthöz.

Dorian valósággal vicsorgott. Valami itt nagyon nem volt rendben. Erre

már a végső párbaj első pillanatától kezdve felfigyelt. A herceget abban

a pillanatban verte ki a jeges veríték, amikor a lány kiüthette volna az

ellenfelét, de elszalasztotta az alkalmat. Mostanra viszont...

Tehetetlen dühvel nézte, ahogy Káin szétrúgta Celaena vállát. Kis-

híján elhányta magát, amikor a vadember felemelte a lányt, majd az

visszahullott a földre. Celaena egész idő alatt a szemét dörgölte, és

izzadság ragyogott a homlokán. Mi lehet a baja?

Dorian tudta, most kell közbelépnie. Félbe kell szakítania a párbajt.

Holnap majd megismétlik. Celaena magához tér, és kard lesz nála. Chaol

hördülését meghallva a herceg kis híján felüvöltött. A lány megpróbált

felállni, de összeesett. Káin csak szórakozott vele. Nem csupán a testét

zúzta darabokra, de a lelkét is... Ez így nem mehet tovább.

A hegylakó kardja meglendült. Celaena hátravetette magát. Nem volt

elég gyors. Felsikoltott, amikor a kard hegye belemart a comb jába.

Felhasította a ruhát, és alatta a húst. Vér öntötte el a nadrág ja szárát.

Ennek ellenére ismét talpra állt. Az arcán elszánt düh lát szott.

Dorian segíteni akart. De mi van akkor, ha a közbelépése miatt Káint

tekintik győztesnek? Így azután egyre növekvő kétségbe eséssel dermedt

némaságba burkolódzott. Káin ökle telibe találta a lány állát.

Celaena úgy esett össze, mint egy rongybaba.

Chaol érezte, hogy valami megpattant a belsejében, amikor Celaena

felemelte véres arcát, és Káin szemébe nézett.

- Ennél azért többre számítottam - gúnyolódott az óriás, mikor a lány

nagy nehezen feltérdelt. A kezében még mindig ott szorította azt a

tehetetlen fadarabot. Összeszorított foggal zihált. Vér szivárgott az ajkából.

Káin alaposan szemügyre vette áldozata arcát. Mintha valamilyen

hangokra figyelt volna. Hangokra, melyeket Chaol nem hallhatott. - Mit

szólna ehhez az apád?

Celaena arckifejezése félelemről és zavarodottságról árulkodott.

-

Fogd be a szádat! — kiáltotta, ám a hangja remegett. Bizonyára

nagyon fájtak a sebei.

Káin mozdulatlanul nézett a szemébe. Még szélesebben vigyorgott.

-

Ott van ám minden - jelentette ki. - Hiába próbáltad meg el-

temetni az egészet. Világosan és tisztán látom.

Mégis miről beszélhet? A hegylakó felemelte a kardját, és az ujját

belemártotta a pengén csorgó vérbe. Celaena vérébe. Chaol megremegett,

de uralkodott undorán és dühén.

Káin harsányan felröhögött.

-

Milyen érzés volt felébredni a halott szüleid között? Milyen volt

rájönni, hogy a vérükben fekszel?

-

Fogd be a szádat! - sikoltotta újra a lány. Szabad keze karom-

ként mart a földbe. Az arcát eltorzította a düh és a szenvedés. Mintha csak

Káin valamilyen mély, lüktető sebet piszkált volna meg.

-

Az anyád nagyon csinos, fiatal asszonyka volt, igaz? - kérdezte

az óriás.

-

Hallgass! - üvöltötte Celaena. Megpróbált felállni, de a sérült lába

miatt újra és újra visszazuhant. Alig kapott levegőt. Hogyan tudhatott

Káin ilyen sokat Celaena múltjáról? Chaol szíve majdnem kiugrott a

melléből, de akkor sem tehetett semmit a lány érdekében.

Az orgyilkos artikulálatlanul felsikoltott. Üvöltése valósággal be -

lemetszett a dermesztő szélbe. Sikerült feltápászkodnia. A düh elsöpörte a

fájdalmat. A kezében tartott csonkkal indított támadást.

-

Ügyes - lihegte Káin. Olyan kemény csapással sodorta félre a

csonkot, hogy a penge belesüllyedt a fába. - De nem elég ügyes.

Bal kézzel megtaszította a lányt. Áldozata egy lépéssel hátrébb

tántorodott. A katona magasba rántotta a lábát, és oldalba rúgta. Celaena

újra elrepült.

Chaol még sosem látott ilyen iszonyatos erejű rúgást. A lány nem

egyszerűen bevágódott a talajba, de megpördült, és tehetetlenül to -

vábbgurult. Újra és újra, míg neki nem csapódott az óratoronynak. Először

a feje vágódott a fekete kőbe. A kapitány majdnem felüvöltött. Ugrani

akart volna. Ehelyett tehetetlenül bámulta, ahogy Káin valósággal

széttrancsírozza a lányt. Hogy a pokolba történhetett ez? Mi romlott el?

Az orgyilkos remegve feltérdelt. Egyik kezét az oldalára szorította.

Másikban viszont még mindig ott markolta Nehemia botját. Így

kapaszkodik a túlélő a viharos tengerben a magányos szikla darabba.

Celaena érezte a saját vére illatát, amikor Káin újra megragadta, és maga

után vonszolta az udvaron. Nem próbált meg ellenállni neki. A

hegylakónak- eddig már tucatnyi alkalma lett volna rá, hogy a kardja

hegyét a szívéhez érintse. Már nem párbajoztak. A lányt nyil vánosan

kivégezték. Senki nem próbált meg beavatkozni. De hiszen megmérgezték!

Annyira igazságtalan volt, ami történt. Megreme gett a napfény. Celaena

dobálni kezdte magát Káin szorításában, bár ettől iszonyatos fájdalom

hasított a testébe.

Suttogó, vihogó, túlvilági hangok vették körül. A nevén szólítot ták.

Csakhogy ez a név nem az volt, amit most viselt. Hanem egy másik. Egy

veszélyes név... Az égre nézett, de csak Káin állát látta, ahogy a hegylakó

talpra rántotta, megragadta a tarkóját, és az arcát teljes erővel a

dermesztően hideg, sima kőhöz csapta. Beburkol ta a jól ismert sötétség. A

koponyája majdnem szilánkokra hasadt. Celaena sikoltása azonban

elhallgatott, mert a sötétben kinyitotta

a szemét, és észrevette hogy valaki közeledik felé. Valaki állt előtte. Egy

halott.

A férfit sápadt, rohadó bőr borította. Szeme vörösen lángolt. Lassú,

rángatózó mozdulattal felemelte a kezét, és a lányra mutatott. Hatalmas,

tűhegyes fogakkal volt tele a szája. Olyan hosszúra nőttek, hogy csak

vicsorogni tudott.

Hova tűnt a palota? Alighanem ez már egy rémlátomás. Fény villant,

ahogy hátrarántották. Tehetetlenül bámulta Káint. Hatalmas tasz ítást

érzett. A küzdőtér szélén, a vonal közelében zuhant a földre.

Árnyék takarta el a Napot. Mindennek vége. Most meg fog halni.

Meghal, vagy veszít, és visszaküldik Távolvégbe. Mindennek vége. Vége.

Két fekete csizmát pillantott meg. Két térdet, és vala ki már ott feküdt a

földön, a vonal külső oldalán.

-

Kelj fel! - suttogta Chaol. A lány képtelen volt felemelni a fejét,

hogy az ifjú arcába nézzen. Vége volt, mindennek vége.

Káin hangosan felkacagott. A fekvő lány minden csontjában érezte a

dübörgő léptek remegését, ahogy az óriás diadalmasan körbesétált a

küzdőtéren.

-

Csak ennyire vagy képes? - harsogta a katona diadalittasan.

Celaena megremegett. A világ ködbe burkolódzott, majd elnyelte a

sötétség és a sok hang.

-

Kelj fel!- ismételte meg Chaol, ezúttal már hangosabban. A se-

besült azonban képtelen volt megmozdulni. Némán bámulta a küzdőtér

határát jelölő fehér vonalat.

Káin olyan dolgokról beszélt, amelyekről egészen egyszerűen nem

tudhatott. Ezeket az áldozata szemében látta meg. Ha pedig tudott Celaena

múltjáról... A lány nyüszíteni kezdett. Gyűlölte magát a gyengeségéért.

Gyűlölte a könnyeket, melyek végigfolytak az

arcán. Könnycseppek gördültek végig az orra gerincén, és lecsöpögtek a

földre. Minden véget ért.

-

Celaena! - mondta Chaol lágyan. Halk, susogó hang hallatszott. A

fiatalember tenyere végigsimította a kockaköveket. Az ujja hegye

hajszálnyival a fehér vonal előtt állt meg.

-

Celaena! - suttogta. A hangjában kín... és remény érződött. Az

áldozatnak már csak ennyi maradt. Az ifjú kinyújtott keze, a re mény ígérete

és az, hogy a vonal túlsó oldalán valami jobbra számít hat.

Lassan megmozdult. A fájdalomtól szikrák tánc oltak a szeme előtt, de

megmozdította a kezét. Ujjának hegye majdnem megérintette a vastag

krétavonalat. Ott kővé dermedt. Csupán a széles, fe hér sáv választotta el

kettőjüket.

Végre felemelte a fejét, és Chaol szemébe nézett. Az ifjú szeme ezüstösen

csillogott.

-

Kelj fel!

Csak ennyit mondott. És ebben a pillanatban már csak egyes- egyedül a

kapitány arca számított. Celaena megmoccant, és nem tudta visszatartani a

zokogást, amikor rázúdult a fájdalom. Visszazuhant a kőre. Ennek ellenére

nem vette le tekintetét a barna szempárról. Chaol összeszorította az ajkát,

majd halkan újra megszólalt:

-

Kelj fel! — suttogta.

Az orgyilkos elhúzta a karját a határvonaltól. Tenyerét a fagyott talajnak

feszítette. Továbbra is Chaol arcát bámulta, miközben a másik kezét maga

alá húzta. Összeszorította a fogát, hogy ne sikoltson fel, mikor felemelkedik.

Iszonyatos erővel tört rá a szenvedés. Maga alá húzta az épen maradt lábát.

Már éppen felállt volna, amikor megérezte Káin lépteinek a dobogását.

Chaol szeme tágra nyílt.

A világ megpördült. Fekete és kék füst borított be mindent, ahogy Káin

ismét felemelte a lányt. Arccal újra nekicsapta az óratorony falának.

Celaena feje nekivágódott a kőnek. Amikor kinyitotta a szemét, a világ

kifordult magából. Mindent elnyelt a sötétség. Valahol mélyen nagyon is

tisztában volt vele, hogy nem csupán egy látomás gyötri. Amit lát, akit lát,

az valóban létezik a világokat elválasztó határ túloldalán. A mérgező

kábítószer felnyitotta a szemét, így átlátott a fátylon.

Ketten várták a túloldalon. A másodiknak szárnyai voltak. Vigyorogni

kezdett. Úgy vigyorgott, mint a... Celaenának még üvölteni sem maradt

ideje, mert a szörnyeteg a magasba vetette magát. Csapása a földre

terítette a lányt. A karma a húsába vágott. Celaena tehetetlenül

rúgkapálózott. Hova tűnt a világ? Hova került?

A szörnyetegek egyre többen voltak. Újak és újak bukkantak elő. A

halottak, a démonok, a szörnyszülöttek mind őt akarták. A nevén

szólították. Soknak szárnya volt. Akinek meg nem, azt a többiek a karmaik

között hozták.

Mind lecsaptak, ahogy átrepültek fölötte. Körmük a lány húsába vágott.

Magukkal fogják vinni a saját birodalmukba. A torony valójában egy

szélesre tárt átjáró. Meg fogják zabálni. Celaena még sohasem érzett ilyen

iszonyatos, elsöprő erejű félelmet. Megpróbálta eltakarni a fejét, amikor

rázúdult a sok szörnyűség. Tehetetlenül rugdalózott. Hova tűnt a világ?

Milyen sok mérget itattak vele? Meg fog halni. Szabadság vagy halál. A vére

valósággal forrt a ma- kacs dühtől. Meglendítette az egyik kezét, és telibe

találta az izzó szemű árnyarcot. A rémlátomás szertefoszlott. A résen át

megpillantotta Káin ábrázatát. Sütött a nap. Ez volt a valóság. Mennyi

ideje maradhatott, mielőtt ismét elsodorná a méreggel teli látomások ára -

data?

Ellenfele megpróbálta megragadni Celaena torkát. Celaena hátravetette

magát. Káin csupán az amulettet tudta megfogni. Han gos csattanás

hallatszott, amikor Elena Szemét letépték a nyakából.

Eltűnt a napfény. A vérlátófű újra lecsapott a lány elméjére. Celaena

farkasszemet nézett a holtak seregével. Káin árnyalakja a magasba emelte a

karját. A földre dobta az amulettet.

A holtak támadásba lendültek.

Dorian szeme tágra nyílt a borzalomtól, amint Celaena a földön fekve

rángatózott. Olyan dolgokkal hadakozott, amit csak ő láthatott. Mi történik

itt? Csak nem a borban volt valami? És az sem volt teljesen rendjén, ahogy

Káin ott várakozott. Állt és vigyorgott. Volt ott valami... Tényleg volt ott

valami, amit csak azok ketten láthattak.

Celaena sikoltozni kezdett. A herceg soha életében nem hallott még

ilyen rettenetes hangot.

- Most már állítsd le! - kiáltotta oda Chaolnak. A barátja azonban

magatehetetlenül bámulta a vergődő orgyilkost. Az arca sápadt volt, mint

a halál.

A lány a semmit rugdalta és csapkodta. Káin vigyorogva leguggolt

mellé. Mindent beborított az áldozat vére. A szörnyűség addig, nem ér

véget, amíg a király nem mond valamit, vagy Káin nem üti le az ellenfelét.

Vagy nem tesz vele valami még szörnyűbbet. A herceg nagyon is tisztában

volt vele, hogy a lányt bármelyik pillanatban kizárhatják a küzdelemből. A

legkisebb szabálytalanság miatt is. Még azért is, ha szól, hogy esetleg

belekevertek valamit a borába.

A megkínzott alak megpróbált elaraszolni Káin közeléből. Vére és nyála

tócsába gyűlt a földön.

Valaki megállt Dorian mellett. Meghallotta Nehemia hörgő lég zését. A nő

valamit mondott az anyanyelvén, és utána odalépett a küzdőtér peremére. Bő

ujjú ruhája eltakarta a kezét. Az ujjai azonban szünet nélkül mozogtak.

Különös jeleket rajzolt a levegőbe.

Káin odalépett Celaena mellé. A lány holtsápadt arcát vér borí totta.

Feltérdelt, és tágra meredt szemmel bámult valamit. Talán a köveket, talán

mindenkit, de az is előfordulhatott, hogy valamit a valóság határán túl.

Káinra várt. Arra várt, hogy...

Megölje.

Celaena hörögve kapkodott levegő után. A jeges kövön térdelt. Nem talált

kiutat a rémlátomásokból. Nem térhetett vissza a valóságba. Körbefogták a

halottak. Egyelőre még vártak. Káin helyén hatal mas árnyalak magasodott.

Az arcából egyedül csak az izzó szeme látszott. Mintha csak bő ruhát viselt

volna. Sötétség és árnyak hullámzottak Káin körül.

Celaena nemsokára meghal.

Fény és sötétség. Élet és halál. Hol az én helyem?

A gondolat villámként vágott a tehetetlen áldozatba. Megrázkó dott, és

kétségbeesetten tapogatózva keresett valamilyen fegyvert. Bármit, amivel

harcolhat. Nem fog így elpusztulni. Megkeresi a ki utat. Megkeresi, és életben

marad. Nem fogok félni. Távolvégen minden áldott reggel ezt suttogta magának.

Mennyit érnek vajon most ugyanezek a szavak?

Egy démon lépett oda hozzá. Celaena üvölteni kezdett. Nem ré-

mületének vagy kétségbeesésének adott hangot. Inkább könyörgött

Segítségért rimánkodott.

A démon hátrahőkölt. Mintha megdöbbentette volna a lány sikolya.

Káin intésére azonban ismét mozgásba lendült.

És ekkor valami váratlan dolog történt.

Ajtók, ajtók, ajtók tűntek fel mindenütt. Azonnal kinyíltak. Fá -

ból, vasból, levegőből és mágiából készült ajtók.

Egy másik világból Elena vágtatott ide. Aranyfényben ragyogott. Az

ősi idők királynőjének haja üstökösként suhant a sötétben. Vil -

lámcsapásként zúdult Erileára.

Káin vihogni kezdett, amikor közelebb lépett a hörgő orgyilkos- hoz.

Felemelte a kardját, és célba vette áldozata mellét.

Elena valósággal félresöpörte maga elől a halottak sorát.

Káin lesújtott.

Olyan erejű szél csapott a hegylakóra, hogy az óriás egyszerűen

hanyatt zuhant. A kardja messzire repült az udvaron. Celaena a sötét,

iszonyattal teli világ foglyaként viszont úgy látta, hogy a múlt királynője

rátámadt Káinra. Leverte a lábáról a hegylakót, mielőtt megindult volna

a halottak ellentámadása. Elkéstek vele.

Az orgyilkos körül arany ragyogás tört a magasba. Mintha csak e gy

fal vette volna körül. A rémségek hátratántorodtak.

A párviadal nézői korábban még sohasem éltek át ilyen iszonyatos

szélvihart. Eltakarták arcukat, hogy védjék magukat az elemek

tombolásától.

A démonok üvölteni kezdtek, és ismét előretörtek. Meglendült egy

kard, és az egyik szörnyeteg összeesett. Fekete vér csöpögött a pen-

géről. Elena királynő ajkán könyörtelen mosoly ragyogott, miközben a

magasba emelte a fegyverét. Kihívás volt ez a javából. Vajon

melyik szörnyeteg próbál meg átjutni rajta? Ki mer szembeszállni a

haragjával?

Celaena már alig látott. Az Elena fején ragyogó korona, a királynő

ezüstpáncélzata azonban világítótoronyként tündöklött a sötétben.

A démonok hangosan sivalkodtak. Elena maga elé nyújtotta a ke zét. A

tenyeréből arany ragyogás támadt. Fal emelkedett az ellenség előtt. A

királynő odarohant Celaenához, és megsimogatta az arcát.

-

Nem védhetlek meg - suttogta. A bőre valósággal izzott. Más volt

most az arca, mint a sírkamrában. A vonásai élesebbek, keske nyebbek,

sokkal gyönyörűbbek voltak. Jobban látszott rajta tündér származása. - Nem

ruházhatom át rád az erőmet.

Az ujja végigsimított Celaena homlokán.

-

A mérget azonban eltüntethetem a testedből.

Messze mögöttük Káin nagy nehezen talpra állt. A szélrózsa min den

irányából fagyos levegő zúdult rá. Mozdulni sem tudott.

A szél belekapott a vívóbot vasalt végű csonkjába is. A fekvő lány felé

görgette. Végül hangos zörgéssel alig néhány lépésnyi távolságra állt meg

tőle.

Elena az orgyilkos homlokára szorította a tenyerét.

-

Vedd hát fel! — mondta a királynő. Celaena lassan a bot vége felé

nyúlt. Hol a napfényben fürdő udvart, hol pedig a végtelen sö tétséget látta.

Amikor megmoccantotta a vállát, össze kellett szorítania a fogát a perzselő

fájdalomtól. Végre megérezte a faragott bot hűvös érintését. Sajgó ujjaival

megragadta.

-

Ha eltűnik a méreg, többé már nem fogsz látni. Nem látod majd a

démonokat sem — folytatta a királynő, és ujjával rajzolt valamit a lány

homlokára.

Káin közben magához vette a kardját. A királyra nézett. Az öreg ember

bólintott.

Elena két kezébe vette Celaena arcát.

-

Nem kell félned.

Az aranyló fény falán túl a halottak sikoltoztak, és Celaena nevét

nyöszörögték. Káin azonban úgy lépett keresztül az akadályon, mintha

az ott sem lett volna. A fal szilánkokra hullott. Az óriás magával hozta a

benne lakozó sötét árnyalakot is.

-

Nevetséges szemfényvesztés, fenség! - mondta Elenának. - Ne-

vetséges szemfényvesztés.

Elena azonnal felpattant. Elállta Káin útját. A férfi alakja meg-

remegett. Árnyak táncoltak a testében. A szeme parázsként izzott.

Celaenát bámulta, amikor megszólalt:

-

Nem magatoktól jöttetek ide. Egyikőtök sem. Mindannyian egy

befejezetlen játszma részesei vagytok.

A halottak felé intett.

-

Ezt a barátaimtól tudom.

-

Távozz innen! — kiáltotta Elena, és az ujjával egy jelet rajzolt a

levegőbe. Két kezéből vakító, kék ragyogás tört elő.

Káin felüvöltött, amikor a fénysugár telibe találta. Árnyékteste

cafatokra szakadt. A kavargás semmivé foszlott. A halottak és az

elátkozottak hömpölygő tömege azonban még mindig ott volt. Akárcsak

Elena. A szörnyszülöttek támadásba lendültek. A királynő arany pajzsa

csapásaival azonban visszaverte őket. Összeszorított foggal lihegett. A

következő pillanatban letérdelt Celaena mellé, és megragadta a vállát.

-

Már majdnem elmúlt a méreg hatása - kiáltotta a királynő. A

világ már nem volt annyira sötét. Néhány résen keresztül besütött a

napfény.

Celaena némán bólintott. A halálos rémület helyét átvette a fáj -

dalom. Újra érezte a tél hidegét. A lábát mardosó fájdalmat, és azt,

hogy szinte az egész testét elborította saját vérének ragadós melege. Miért

volt itt Elena? Mit csinált Nehemia a küzdőtér szélén? Mié rt rajzolt olyan

furcsa jeleket a kezével?

-

Talpra! - parancsolta a királynő. Elena kezdett áttetszővé válni.

Elengedte Celaena arcát, és az égbolt fehér fénnyel ragyogott fel. A lány

testéből eltűnt a méreg.

Káin immár csak hús-vér ember volt. Elindult az összegörnyedt orgyilkos

felé.

Fájdalom, kín, szenvedés. Lángolt a lába, a feje, a válla, a karja és a

bordái...

-

Talpra!- suttogta újra Elena, aztán eltűnt. A világ viszont visz -

szatért.

Káin már egészen közel járt. A leghalványabb árnyék sem fogta körb e.

Celaena megemelte kezében a vívóbot hegyes csonkját. Ki tisztult a tekintete.

Remegve és bizonytalanul, de csak felállt.

A jobb lába annyira fájt, hogy nem is tudott ráállni. Összeszorította a

fogát, és felegyenesedett. Kihúzta magát, és szembefordult Káinnal.

A szél végigsimított az orgyilkos arcán. Mintha csak ragyogó

aranyzászló hullámzott volna a háta mögött, úgy lobogott a haja. Nem fogok

félni. A homlokán vakító kék izzással felragyogott egy jel.

- Mi az ott az arcodon? - hördült fel Káin. A király felállt az asztal

mögött. Összevont szemöldökkel bámulta a két ellenfelet. Celaena jól

hallotta, hogy Nehemia levegő után kapkod.

Erősen sajgó, szinte hasznavehetetlen kezével letörölte a szájára tapadt

vért. Káin felmordult, és a lány nyakának magasságában széles ívben

meglendítette a kardját. Le akarta vágni a fejét.

Celaena úgy vetette rá magát, mintha ő maga lett volna Deanna

nyílvesszője.

Káin szeme tágra nyílt a sokktól, mikor a vívóbot szilánkosra tört

csonkja mélyen belefúródott a jobb oldalába. Pontosan oda, ahol Chaol

megmondta, hogy nem szokta védeni.

Celaena kezét elöntötte a vért, ahogy visszarántotta a farudat. A

hegylakó megtántorodott, hátralépett, és a sebre szorította a kezét.

Áldozata elfeledkezett a fájdalomról. Elfelejtette a félelmét és a

zsarnokot, aki komor tekintettel bámulta az orgyilkos homlokán ragyogó

jelet. Hátraszökkent, és lecsapott a vívóbot csonkjával. A szilánkos végű

farúd felhasította Káin karját. Átvágta az izmot és az inakat. Az óriás

meglendítette a másik karját. Celaena azonban könnyedén elmozdult az

ökölcsapás elől, és megsebezte ezt a végtagját is.

A hegylakó előrevetette magát. Nem ütközött ellenállásba, mert a lány

ellépett előle. Káin a földre zuhant. Celaena a tarkójára tapo sott, és

lenyomta. Amikor Káin felemelte a fejét, a vívóbot hegyes csonkja enyhén a

torkába nyomódott.

- Ha megmoccansz, a földhöz szegezem a nyakadat - szólalt meg nagy

nehezen a lány.

Káin mozdulatlanná dermedt. Celaena meg mert volna esküdni rá, hogy

a férfi szeme egy pillanatig úgy izzott, mint a tűz parazsa. Arra gondolt,

hogy itt és most akár meg is ölhetné. Akkor Káin ma gával vinné a titkait a

sírba. Mindent, amit a lányról tudott, meg a szüleiről, a rémjelekről és a

bennük lakozó erőről. Ha a király bármit is megtudna minderről... Az

orgyilkos keze erősen remegett. Vissza kellett fognia magát, hogy ne

nyársalja fel kínzóját. Celaena végül összevert arcát a király felé fordította.

Az uralkodói tanács tagjai idegesen tapsolni kezdtek. Úgy tűnt, hogy

egyikőjük sem látta a túlvilági jelenéseket. Nem vették észre a tomboló

szélben táncoló árnyakat. A király tetőtől talpig végigmérte az orgyilkost.

Celaena minden önuralmát összeszedve moz dulatlanul, dacosan állt. Ez

volt a döntő pillanat. Úgy érezte, mintha minden szívdobbanásnyi idő egy

újabb ökölcsapást mért volna

a gyomrára. A király talán azon töprengett, hogyan tudna vissza-

táncolni? Végül egy örökkévalóságnak tűnő idő után az uralkodó

megszólalt:

- A fiam bajnoka a győztes - vicsorogta. Celaenával megpördült a

világ.

Győzött. Ő győzött. Szabad volt. Vagy legalábbis olyan közel került a

szabadsághoz, amennyire csak lehetett. Először a király bajnoka, utána

pedig szabad ember lesz... A felismerés valósággal letaglózta. Elejtette a

véres fadarabot, és levette a lábát Káin hátáról. Hangosan hörögve arrébb

bicegett. Megmenekült. Elena megmentette. És ráadásul... Ő nyert.

Nehemia pontosan ugyanazon a helyen állt, ahol egészen odáig. Most

halványan elmosolyodott, és...

Egyszerűen összeesett. A testőrei odarohantak hozzá. Celaena is oda

akart sietni, de mintha csak eltűntek volna a lábai. A hideg kőlapokra

zuhant. Dorian eddig megbabonázva bámulta. Felhördült, o darohant a

lányhoz, és térdre rogyott mellette. Újra és újra a ne vét suttogta.

Celaena azonban alig hallotta a szavait. Összegömbölyödött, á tölelte a

térdét, és az arcát döntötték a forró könnyek. Ő győzött. A fájdalom sem

tudta útját állni a nevetésnek.

Miközben az orgyilkos halkan nevetett és a fejét a földhöz szorította,

Dorian alaposan szemügyre vette a lányt. A combján végighúzódó hosszú

sebhely még mindig vérzett. Az egyik karja tehetetle nül lógott, az arcát és

mindkét kezét elborították a sebhelyek és a megduzzadt, sötét foltok.

Káin valamivel arrébb ácsorgott. Az arcát

pokoli harag torzította el. Mindkét kezét az oldalára sz orította. Ujjai közül

vér szivárgott. Csak szenvedjen.

- Szüksége van egy gyógyítóra! — fordult a herceg az apja felé. A király

néma maradt. Dorian ekkor ráförmedt egy apródra. - Hé, te legény, hozz

ide egy gyógyítót! Fuss, ahogy csak a lábad bírja!

Alig kapott levegőt. Már akkor közbe kellett volna lépnie, amikor Káin

először megütötte a lányt. Mégis mi a fenéért nem tett semmit, amikor

nyilvánvalóvá vált, hogy a bajnokát elkábították? Bezzeg a lány... Celaena

biztosan segített volna. Habozás nélkül a herceg pártjára állt volna. Még

Chaol is megpróbált tenni valamit. Volt mersze odatérdelni a fehér vonal

mellé. Vajon ki mérgezhette meg a lányt?

Dorian óvatosan átölelte Celaenát. Kaltain és Perrington felé nézett.

Eközben nem vette észre, hogy az apja Káin szemébe nézett. A kato na

előhúzta a tőrét.

Chaol azonban nagyon is látta. Káin keze a magasba lendült, hogy hátba

szúrja a lányt.

A testőrség kapitánya nem gondolkozott. Nem akarta felfogni, hogy mit

is lát. Kettőjük közé vetette magát, és a kardjával egészen egyszerűen

keresztüldöfte az óriás szívét.

A spriccelő vér eláztatta Chaol karját. Bemocskolta az arcát, a ru háját. A

sűrű, sötét folyadékból halál és rothadás bűze áradt. Káin összeesett. A teste

nagyot csattant a kemény kövön.

Megdermedt a világ. A néma csendben Chaol mozdulatlanul figyelte a

katona utolsó lélegzetvételét, Káin halálát. Amikor kihunyt az értelem a

halott szemében, Chaol kardja hangos zörgéssel a kőlapokra hullott. Térdre

rogyott az óriás mellett, de nem ért hozzá. Mégis mit tett?

Chaol döbbenten bámult véres kezére. Megölte.

-

Chaol! - suttogta Dorian. A karjában Celaena teljesen mozdu-

latlanná vált.

-

Mit tettem? - kérdezte a kapitány a barátjától. Az orgyilkos hal-

kan felnyögött, és remegni kezdett.

Két testőr lépett a kapitány mellé, hogy felsegítsék. Chaol még akkor is

csak a tenyerét bámulta, amikor az emberei arrébb támogatták.

Dorian a barátja után bámult. Aztán visszafordult az orgyilkos felé. Az

apja valamiért üvöltözött valakivel. A lány olyan iszonyatosan remegett,

hogy a sebeiből még jobban folyt a vér.

-

Nem lett volna szabad megölni... Így most már sohasem fog-

juk... - hörögte nagy nehezen. - Megmentett a királynő. Dorian. ő szívta ki

a mérget belőlem. Ő... Ő.

A fiatalember melléhez szorította az arcát.

-

Ő volt az... Ó istenek! Azt sem tudom, hogy mi történt.

Dorian ezzel maga is így volt. Ennek ellenére még jobban magához

szorította a lányt.

A koronaherceg tekintete lassan végigsiklott a királyi tanács tagjain. Az

idős főnemesek alaposan megfigyelték és mérle gelték a lány minden egyes

szavát. Nem kerülte el a figyelmüket a herceg heves érzelemkitörése sem.

Dorian a pokolba kívánta az egész tanácsot, és megcsókolta a bajnoka

haját. A homlokán már elhalványodott a jel. Vajon mit jelenthet? Volt

értelme ennek az egésznek? Káin ma nagyon csúnyán megsebezte a lány

lelkét. Amikor megemlítette a szüleit, Celaena teljesen kifordult magából.

Még sosem látta ennyi- re vadnak, ennyire szilajnak.

Gyűlölte magát azért, hogy semmit nem tett érte. Úgy állt az asztal

mögött, mint valamilyen átokverte, gyáva féreg. Valahogy jóvá kell tennie

a mulasztást. Gondoskodnia kell arról, hogy a lány szabad legyen. Utána

pedig... Utána pedig...

Celaena nem ellenkezett, amikor a trónörökös a karjaiban vit te vissza a

lakosztályába. Utasította az orvost, hogy kövesse őket.

Elege volt a cselszövésekből és a képmutatásból. Szerelmes volt a lányba,

és kész. Nem volt olyan birodalom, olyan király, nem volt semmi ebben a

világban, ami miatt lemondott volna róla. Hát nem. Ha megpróbálják

elszakítani a lánytól, akkor puszta kézzel dara bokra szaggatja az egész

világot. Különös, de Doriant nem borzasztotta el ez a gondolat.

Kaltain kétségbeesetten, döbbenten bámulta, ahogy Dorian magá hoz ölelte

és bevitte a palotába a zokogó orgyilkost. Hogyan tudta legyőzni Káint?

Hiszen megmérgezte. Miért nem halt meg a lány?

A dühöngő király mellett ülő Perringtonból keserű harag áradt. A

tanácsnokok valamit írtak. Kaltain előhúzta zsebéből az üres fi olát. Az öreg

herceg talán nem adott elég vérlátófüvet ahhoz, hogy harcképtelenné tegyék

az orgyilkost? Dorian miért nem a lány holtteste fölött zokog? És miért nem

Kaltain öleli magához a herceget? Miért nem ő suttog vigasztaló szavakat a

fülébe? A fájdalom ebben a pillanatban tért vissza. Mintha csak szilánkokra

hasadt volna a feje. A nemeshölgy képtelen volt összefüggően gondolkozni.

Odasietett a herceghez, és az idős férfi fülébe sziszegte:

-

Nem azt mondta, hogy ez majd hatni fog?

Csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta elkerülni, hogy üvöltsön.

-

Nem azt mondta, hogy ez az átkozott méreg hatni fog?

A király és az idős főúr is őt bámulta. Kaltain kihúzta magát, és nem

törődött a sutyorgó tanácstagokkal. Ekkor azonban a kegyel mes úr lassan

felemelkedett a székéből.

-

Mi az ott a kezedben? - kérdezte a herceg túlságosan is hangosan.

-

Pontosan tudja, hogy mi az! - vicsorgott a nő. Még most is igye-

kezett halkan beszélni, bár a fejében már tomboló viharként dübörgött a

fájdalom. A gondolatai valósággal szétzilálódtak. Érezte, hogy

teljesen át fogja adni magát a gyűlöletnek. Ennek ellenére olyan hal - kan

folytatta, hogy csak Perrington hallhatta meg a szavait. Talán. - Az

átkozott szer, amivel megmérgeztem.

-

Méreg? - kiáltott fel a főnemes. Kaltain szeme tágra nyílt a döb-

benettől. — Megmérgezted a lányt? De hát miért tettél volna ilyet?

Perrington intésére három testőr fogta körül a kisasszonyt.

De miért hallgat a király? Miért nem siet a segítségére? Hiszen

Perrington a király parancsának engedelmeskedve nyomta a kezébe a

mérget. Vagy nem? A tanácsnokok most már hangosan sutyorogtak. Vádló

pillantásokkal bombázták a nőt.

-

De hát öntől kaptam! - förmedt Kaltain a hercegre. Perrington

összevonta narancsvörös szemöldökét.

-

Te meg mégis miről beszélsz?

-

Cselszövő kurafi! - hördült fel a nő, és elindult felé.

-

Kérem, fogják le! - parancsolta nyugodtan, kifejezéstelen tekin-

tettel a herceg. Mintha csak egy hisztérikus cselédet kellett volna

megfékezni. Mintha a nemeskisasszony valami kis senki lett volna.

-

Ahogy mondtam - fordult a herceg a királyhoz. - Ez a nő bár-

mire képes, hogy megszerezze magának a ko...

Kaltain nem hallotta a mondat végét, mert a testőrök elrángat- ták. A

nagyúr arcán a legcsekélyebb, a leghalványabb érzelem sem látszott.

Csúnyán, de nagyon csúnyán becsapta.

A nemeskisasszony megpróbált ellenállni az őreinek.

-

Királyi felség, könyörgöm! A kegyelmes úr azt mondta nekem, hogy

felséged...

Az idős herceg egyszerűen elfordult.

- Ezért megöllek! — sikította Perringtonnak. Könyörgő arckifejezéssel a

király felé fordult, de az sem volt hajlandó ránézni . Az uralkodó arcán

csupán undor látszott. Esze ágában sem lesz meghallgatni a leleplezését.

Nem számít, hogy a kétségbeesett nő az igazat mondja. Perrington alaposan

felkészült az árulásra. Ő pedig ostobán az első pillanattól kezdve a kezére

játszott. A kegyelmes úr csak azért viselkedett úgy, mintha ostoba fajankó

lett volna, mert arra készült, hogy hátba szúrja a védencét.

Kaltain hiába rugdalódzott és sikoltozott, a testőrök elvonszol ták. Már a

palota ajtajában jártak, amikor az öreg herceg ránézett, és szélesen

elvigyorodott. A nő álmai abban a pillanatban szerte foszlottak.

Másnap reggel Dorian felszegett fejjel állt az apja előtt. Nem volt

hajlandó lesütni a tekintetét. Nem számított, mennyi ideig néznek már

némán farkasszemet. Miután az apja megengedte Káinnak, hogy

megkínozza, hogy szétzúzza Celaenát, hogy játszadozzon vele, amikor

nyilvánvaló volt, hogy a lányt megmérgezték... Valóságos csoda volt,

hogy Dorian nem robbant fel. Ennek ellenére elkerülhetetlenné vált, hogy

kihallgatást kérjen az apjától.

-

Nos? - kérdezte a király végül.

-

Tudni szeretném, hogy mi történik Chaollal. Amiért megölte

Káint.

Az apja fekete szeme komoran felragyogott.

-

Te, mit gondolsz? Mi történjen vele?

-

Semmi - vágta rá Dorian. — Azt hiszem, azért végzett vele, hogy

megvédje Cel... Hogy megvédje az orgyilkost.

-

Úgy véled, hogy egy orgyilkos élete többet ér, mint egy katonáé?

Dorian elkomorodott.

-

Nem. Abban viszont hiszek, hogy becstelen dolog lett volna hátba

szúrni a győztest.

Ha valaha is megtudja, hogy az apja vagy Perrington adott erre

engedélyt, vagy hogy közük volt Kaltain mérgezési kísérletéhez... Dorian

keze ökölbe szorult.

-

Becsületről beszélsz? - kérdezte Adarlan ura, és végigsimította a

szakállát. - Talán velem is végeztél volna, ha én próbálok meg ily módon

végezni a lánnyal?

-

Te az apám vagy - felelte óvatosan a herceg. - Biztosra venném,

hogy a megfelelő döntést hoztad.

-

Milyen ravasz kis képmutató vagy! Majdnem olyan jó, mint

Perrington.

-

Akkor nem bünteted meg Chaolt?

-

Semmi okát sem látom annak, hogy elpocsékoljam a testőrsé gem

nagyon is megfelelő kapitányát.

Dorian nagyot sóhajtott.

-

Köszönöm, atyám!

A tekintetében őszinte hála látszott.

-

Akarsz még valami mást is? - legyintett a király.

-

Én... - Dorian az ablak felé pillantott, majd vissza az apjára. Újra

összeszedte magát. Mostani látogatásának tényleg volt egy másik oka is. -

Tudni akarom, hogy mi a szándékod az orgyilkossal.

Az apja elmosolyodott. Ezt látva Dorian erejében megfagyott a vér.

-

Az orgyilkos... - töprengett hangosan az apja. - Hát nem

mondhatnám, hogy a megfelelő módon viselkedett a párbaj közben. El nem

tudom képzelni, hogy egy ilyen tántorgó nőszemély legyen a bajnokom.

Függetlenül attól, hogy megmérgezték-e vagy sem. Ha tényleg olyan jó,

amilyennek tartják, akkor már azelőtt

felfigyelt volna a méregre, hogy megitta volna a bort. Mi lenne, ha

visszaküldeném Távolvégbe?

Dorian valósággal megszédült a váratlanul fellobbanó haragtól.

-

Rosszul ítéled meg - kezdte volna, de elhallgatott, és megrázta a

fejét. - Viszont képtelenség, hogy meggyőzzelek a tévedésedről.

Mondhatok én, amit csak akarok.

-

Mi másnak tekinthetném az orgyilkost, mint szörnyetegnek?

Azért hozattam ide, hogy végrehajtsa a parancsaimat, nem pedig azért,

hogy felzaklassa a fiam vagy a birodalom életét.

Dorian vicsorogni kezdett. Korábban még egyetlen alkalommal sem

mert így nézni az apjára. Remegni kezdett a dühtől. Amikor az idős férfi

lassan helyet foglalt, a herceg azon kezdett el töprengeni, hogy az apja

esetleg ettől a pillanattól kezdve nem fogja-e veszélyforrásnak tekinteni őt

is. Legnagyobb megdöbbenésére rá kellett jönnie, hogy nem tart ettől a

lehetőségtől. Talán már elérkezett annak is az ideje, hogy megkérdőjelezze

az apja döntéseit.

- Az a lány nem szörnyeteg — jelentette ki határozottan. - Bármit is tett,

csak azért tette, hogy életben maradjon.

-

Hogy életben maradjon? Hát ezzel a hazugsággal etetett? Szám-

talan dolgot tehetett volna az életben maradása kedvéért, de ő a gyil -

kolást választotta. Élvezi, ha ölhet. Elcsavarta a fejedet, igaz? Ó, hát ennyire

ravasz, a kis fehércseléd! Milyen nagyszerű politikus lehetett volna belőle,

ha férfinak születik!

Dorian torkából halk, mély hörgés tört elő.

-

Nem tudom, hogy miről beszélsz. Az a lány nem a szeretőm.

Még ki sem mondta ezt a mondatot, a herceg már tudta, hogy súlyos

hibát követett el. Az apja mostantól tudja, hogy mi a fia gyenge- pontja.

Bármire rákényszerítheti a trónörököst azzal, ha megfenyegeti, hogy

elszakítja Celaenától. Dorian ökölbe szorított keze elernyedt.

Adarlan királya alaposan megnézte magának a koronaherceget.

-

Majd elküldöm neki a kinevezését, ha egyszer eljutok odáig.

Addig azonban jobban tennéd, ha befognád a szádat, te gyerek.

Doriant elöntötte a jeges düh. Ugyanakkor nem tudott megfeled kezni egy

képről: ahogy Nehemia Celaena kezébe nyomta a párbaj előtt a vívóbotját. A

sötét bőrű hercegnő nem volt bolond. Akárcsak Dorian, ő is nagyon jól

tudta, milyen erősek a jelképek. Celaena hiába lesz az apja bajnoka, ha a

címét a hercegnő fegyverét használva nyerte el. Nehemia olyan játszmába

kezdett, amit semmilyen körülmények között sem nyerhet meg. Ennek

ellenére a birodalom trónörököse kénytelen volt beismerni, mennyire

csodálja a hercegnőt azért, hogy az ilyen vakmerő küzdelembe bocsátkozott.

Dorian egy napon talán majd képes lesz annyira összeszedni ma gát, hogy

elégtételt követeljen azért a szörnyűségért, amit az apja Eylhve lázadói ellen

követett el. De nem ma. Még nem. Talán valamikor majd arra is sor kerül.

Addig is szálfaegyenes tartással az apja szemébe nézett.

—

Perrington mintha csak túszul akarná ejteni Nehemiát, hogy térdre

kényszerítse a szülőföldje lázadóit.

Az apja félrehajtotta a fejét.

-

Komolyan? Milyen figyelemre méltó ötlet. Egyetértesz vele?

Dorian tenyere izzadni kezdett, ám nyugodt arckifejezést erőlte tett

magára, és így válaszolt:

-

Nem. Úgy vélem, nem ereszkedhetünk le erre a szintre.

—

Tényleg? Mégis mit gondolsz, hány katonámat, a hadsereg mi lyen

erőforrásait veszítettem már el azok miatt a lázadók miatt?

—

Tisztában vagyok vele. Ennek ellenére túlságosan nagy koc -

kázattal járna, ha túszul ejtenénk Nehemiát. A lázadók kihasznál nák ezt, és

szövetségeseket szerezhetnének a többi királyságban.

Nehemiát szereti a népe. Ha komolyan aggódsz a katonáid és az

erőforrásaid miatt, akkor meg kell értened, hogy Perrington terve miatt

sokkal többet veszíthetsz, ha egész Eyllwében kirobban a felkelés. Sokkal

jobban járnánk azzal, ha a magunk oldalára állítanánk Nehemiát. Talán az ő

segítségével kellene leszerelnünk a lázadókat. Ez pedig nem fog menni, ha

túszul ejtjük.

Csend támadt. Dorian megpróbált nem mocorogni, miközben az apja

alaposan végigmérte. A szíve hevesen vert. Végül a király bólintott.

-

Akkor hát megparancsolom Perringtonnak, hogy álljon el a

tervétől.

Dorian kis híján összecsuklott a megkönnyebbüléstől. Azonban sikerül t

megőriznie szenvtelen arckifejezését.

—

Köszönöm, hogy meghallgattál!

Az apja nem méltatta válaszra. A herceg nem várta meg, hogy el -

bocsássák, sarkon fordult és távozott.

Celaena sikeresen küzdött a fájdalom ellen, ami rögtön az ébredés pil -

lanatában a vállába és a lábába hasított. Valósággal elborították a takarók és

a kötések. A kandalló peremére állított órára pillantott. Dél után egyre járt

az idő.

Iszonyúan lüktetett az álla, nem bírta kinyitni a száját. Tükör nélkül is

nagyon jól tudta, hogy rengeteg zúzódás borítja az arcát. Elkomorodott, és

már ez is elég volt ahhoz, hogy kín sajduljon az arcába. Valószínűleg úgy

néz ki, mint egy szörnyeteg. Megpróbált felülni, de nem sikerült. Mindene

fájt.

A karját gondosan bekötötték, és egy kendővel rögzítették. Éles fájdalom

szúrt a csípőjébe, amikor megpróbált kibújni a takarók

alól. Nem sok mindenre emlékezett abból, ami tegnap a párbaj után történt.

Legalább életben maradt. Káin, de a király parancsa is a ha lálát okozhatta

volna.

Az éjszaka rengeteg mindent álmodott. Nehemiát és Elenát látta maga

előtt. Azonban a két nő gyakran eltűnt a látomásokból. A helyüket a

démonok és a halottak serege vette át. Meg az, amit Káin mondott. Olyan

iszonyatos rémálmok gyötörték, hogy többször is felriadt, és alig tudott

visszaaludni. Nem számított a fájdalom, nem számított a kimerültség. Nem

tudta, hogy mi történt Elena amulettjével. Úgy vélte, a rémálmok azért

törtek rá, mert elveszítette a nyakláncot. Bárcsak visszakaphatná! Még most,

Káin halála után is nagyon örült volna neki.

Lassan kinyílt a hálószoba ajtaja. Nehemia állt a küszöbön. A her cegnő

halványan elmosolyodott, aztán beljebb jött, becsukva maga után az ajtót.

Fürge felemelte a fejét. A barna bőrű nőt meglátva lel kesen csóválni kezdte

a farkát.

-

Köszöntelek! - szólalt meg Celaena Eyllwe nyelvén.

-

Hogy érzed magad? - kérdezte a hercegnő. A legcsekélyebb ak-

centus nélkül használta a közös nyelvet. Fürge keresztülbukdácsolt Celaena

sérült lábán, hogy a vendéget köszönthesse.

-

Pont úgy, amilyennek látszom — felelte az orgyilkos, és már ettől

is megfájdult az arca.

Nehemia leült mellé az ágyra. A matracok megmozdultak, és Celaena

felnyögött. Hosszú és fájdalommal teli gyógyulás várt rá. Fürge úgy döntött,

hogy már kellő mértékben összenyálazta és megszaglászta Nehemiát.

Kettőjük között összegömbölyödött, és elaludt. Celaena a kis állat

bársonypuha szőrébe fúrta az ujjait.

-

Nem fogom sokáig kerülgetni a forró kását - jelentette ki a her-

cegnő. - A párbaj során megmentettem az életedet.

Az orgyilkos halványan maga is emlékezett arra, hogy Nehemia olyan

furcsa jeleket rajzolt a levegőbe.

-

Akkor nem csak képzelődtem? Valóság volt az egész, és... És te is

láttál mindent?

Megpróbált felülni, de kénytelen volt belátni, hogy még ez az egyszerű

mozdulat is meghaladta az erejét.

-

Nem, tényleg nem képzelődtél - felelte a vendég. - És igen, én is

láttam mindent, amit te. Különleges képességeim lehetővé teszik, hogy azt

is észrevegyem, amit a közönséges emberek általában nem látnak. Tegnap

Kaltain vérlátófüvet kevert a borodba. Ennek hatására kinyílott a szemed.

Feltárult előtted, hogy mi áll lesben a világ fátylán túl. Nem hinném, hogy

Kaltain ezt szerette volna elérni. A véred azonban pontosan így reagált a

méregre. Mert a varázserő magához vonzza a mágia erejét.

Celaena kényelmetlenül mocorogni kezdett, amikor ezt hallotta.

-

Miért tettél úgy, mintha egyáltalán nem értenéd a nyelvünket? -

kérdezte aztán, mivel egyrészt témát akart váltani, másrészt pedig nem

tudta volna megmondani magának, hogy a kérdés miatt miért sajdult

mélységes fájdalom a szívébe.

-

Eredetileg így akartam védekezni - magyarázta Nehemia, és a

kezét lágyan Celaena ép karjára tette. - Nem is hinnéd, hogy az embereknek

milyen könnyen eljár a szájuk, ha azt hiszik, hogy nem érted őket. Azonban

egész idő alatt egyre inkább nehezemre esett a képmutatás, amikor veled

voltam.

-

De akkor miért akartad azt, hogy tanítsalak a nyelvünkre?

Nehemia felpillantott a mennyezetre.

-

Mert társaságra volt szükségem. Mert megkedveltelek.

-

Ezek szerint tényleg olvastad azt a könyvet, amikor megtalál talak

a könyvtárban.

A hercegnő bólintott.

-

Én... fontos dolgokat kerestem. A rémjelekkel kapcsolatban. Ti így

nevezitek őket a nyelveteken. Hazudtam neked, amikor azt mondtam, hogy

semmit sem tudok róluk. Valójában ismerem őket. Tudom, hogyan

olvashatók, és miként kell használni őket. Az egész családom tisztában van

vele. Megőriztük a titkot. Az egymást követő nemzedékek tovább adták

egymásnak a tudást. Ezeket a jeleket csupán végső esetben szabad

használni. Amikor a gonosz erők ellen küzdünk. Vagy ha valaki súlyosan

megbetegedett. Ebben az országban viszont... miután betiltották a

varázslást... hiába mondanám, hogy a rémjelekben egészen másfajta

hatalom rejtőzik, biztosra veszem, hogy börtönbe kerülnék, ha az emberek

rájönnének, hogy mit is teszek.

Celaena megpróbált felülni. Halkan szidta magát, amiért még erre az

egyszerű mozdulatsorra sem volt képes anélkül, hogy elájulna a

fájdalomtól.

-

Használod a jeleket?

Nehemia komoran bólintott.

-

Azért őriztük meg a titkot, mert a jelekben elképesztő erejű ha-

talom lakozik. Nagy az ereje, és egyaránt fel lehet használni jóra, de rosszra

is. A legtöbben persze aljas tettek elkövetésére használ ták. A megérkezésem

pillanata óta egyértelműen éreztem, hogy va laki a rémjeleket felhasználva

démonokat idézett meg a másik világokból. Ezek olyan birodalmak, melyek

a mi válóságunkon túl rejtőznek. Az a bolond Káin éppen eleget tudott a

rémjelekről ahhoz, hogy megidézze ezeket a teremtményeket, ám arról már

fogalma sem volt, hogyan lehetne kordában tartani vagy visszaküldeni őket.

Hosszú hónapokon át minden időmet lekötötte, hogy megkeres sem és

visszaűzzem a lényeit. Azokat a teremtményeket, amelyeket

Káin hívott át ide. Ez volt az oka annak, hogy idő nként hosszú időre

eltűntem.

Celaena arca valósággal égett a szégyentől. Hogy a csudába gon-

dolhatta azt, hogy Nehemia gyilkolja le a bajnokjelölteket? Felemelte a jobb

kezét, hogy végignézhessen a sebhelyeken.

-

Szóval akkor ezért nem kérdezősködtél azon az éjszakán, amikor

megharaptak. Te... te a rémjelek segítségével gyógyítottál meg.

-

Még mindig nem tudom, hogyan vagy hol bukkantál rá arra a

ridderakra. Persze azt hiszem, hogy azzal a mesével még várnunk kell egy

kicsit — felelte Nehemia, és nagyot csettintett a nyelvével. - Az ágy alatt

talált jeleket én rajzoltam oda.

A beismerést meghallva Celaena összerezzent. Felszisszent, mert alig

akadt olyan testrésze, amibe ne mart volna fájdalom a meggondolatlan

mozdulat miatt.

-

Azok a védelem jegyei voltak. El sem tudod képzelni milyen sok

kellemetlenséggel járt újra odarajzolnom őket minden egyes al kalommal,

mikor felmostad az egészet - méltatlankodott Nehemia, és halvány mosoly

jelent meg az ajka szélén. - Úgy vélem, nélkülük a ridderak sokkal

hamarabb megjelent volna nálad.

-

Miért?

-

Természetesen azért, mert Káin gyűlölt téged. Ráadásul azt

akarta, hogy eltűnjél a versenyből. Bárcsak ne halt volna meg! Olyan

szívesen kiszedtem volna belőle, hogy hol tanult átjárókat nyitni. Amikor a

méreg miatt lebegni kezdtél a világok között, Káin puszta jelenléte

elegendő volt ahhoz, hogy azok a szörnyszülöttek megjelenjenek a világok

közötti határsávban. Darabokra akartak szaggatni téged. Persze azok után,

amit elkövetett ellened, nagyon is kiérdemelte, hogy Chaol keresztüldöfje.

Celaena a hálószobája ajtaja felé pillantott. Tegnap óta egyetlen

alkalommal sem látta a testőrség kapitányát. Talán a király megbün tette a

fiatalembert, mert megmentette őt?

-

Az a fiatalember sokkal érzékenyebb annál, mint amilyennek

bármelyikőtök is gondolná - folytatta leheletnyi vidámsággal a hangjában

Nehemia. Celaena arca valósággal lángolt. A sötét bőrű nő megköszörülte a

torkát.

-

Úgy vélem, szeretnéd tudni, hogyan is mentettelek meg.

-

Ha hajlandó volnál elárulni - válaszolt az orgyilkos, mire a her-

cegnő elvigyorodott.

-

A rémjelek segítségével képes voltam átjárót nyitni a túlvilág egy

másik birodalmába. Beengedtem rajta Elenát, Adarlan első ki rálynőjét.

-

Ismered őt? — csodálkozott Celaena.

-

Nem. Ő azonban megjelent, amikor segítségért könyörögtem.

Odaát nem minden birodalom van tele halállal és sötétséggel. Némelyiket

valósággal elárasztják a jóságos teremtmények. Olya nok, amelyek a

legzordabb időkben is hajlandóak átjönni hozzánk Erileába, hogy segítsenek

nekünk. A királynő már azelőtt felfigyelt a jajszavadra, hogy én

megnyitottam volna az átjárót.

-

Lehetséges... lehetséges volna eljutni azokba a világokba? —

kérdezte Celaena. Halványan sikerült felidéznie magában azokat a

rémkapukat, melyekre hosszú hónapokkal korábban véletlenül bukkant

abban a könyvben. Nehemia alaposan szemügyre vette a barátnőjét.

-

Nem tudom. Még nem volt alkalmam befejezni a tanulmá nyaimat.

A királynő azonban itt is volt, meg nem is a mi világunk ban. Valahol a

határvidéken járt. Onnan nem tudott teljesen átjönni hozzánk, ahogyan

mindez azoknak a lényeknek sem sikerült, akiket

láttál. Iszonyatosan nagy mennyiségű erőt igényel egy olyan átjáró

megnyitása, amin valamit teljesen át lehet hozni. Ezenkívül pedig az ilyen

átjárók egy röpke pillanat alatt bezáródnak. Káin elég sokáig nyitva tudta

tartani a sajátját ahhoz, hogy átjöjjön a ridderak, ám a kapu utána azonnal

bezárult. Nekem meg éppen elég sokáig nyitva kellett ta rtanom az átjárót

ahhoz, hogy vissza tudjam küldeni a szörnyszülöttet. Hónapokon át tartott ez

a macska-egér játék.

A hercegnő megdörzsölte a halántékát.

-

El sem tudod képzelni, hogy mennyire kimerítő volt.

-

A párbaj során azt a sok szörnyeteget, ugye, mind Káin idézte

meg?

Nehemia röviden töprengett, mielőtt válaszolt volna:

-

Talán igen. Lehet, hogy azok már odaát vártak.

-

Én pedig csak azért láthattam őket, mert Kaltain vérlátófűvel

mérgezett meg?

-

Nem tudom, Elentiya - felelte Nehemia sóhajtva, és felkelt. - Az

viszont egyértelmű, hogy Káin ismerte népem titkos erejének a titkait.

Pedig az északi birodalmakban már rég elfeledkeztek erről az erőről.

Mindez igencsak aggaszt.

-

Legalább meghalt - próbálta megvigasztalni Celaena, de aztán

nyelt egy nagyot. - De hát... de hát... azon a helyen... Káin nem is

hasonlított valódi önmagára. Úgy nézett ki, mint egy démon. Mi lehetett

ennek az oka?

-

Talán beleszivárgott a lelkébe az a sötétség, amelyet oly hosszú

időn keresztül megidézett. Ez pedig kifordította önmagából. Teljesen

átalakult.

-

Ahogy beszélt hozzám. Mint aki mindenről mindent tud - vá-

laszolta Celaena, és megmarkolta a takaróját. Nehemia tekintetében valami

megvillant:

-

A gonoszság szolgái néha azért beszélnek hozzánk, hogy ösz-

szezavarodjunk. Azért is teszik, hogy még hosszú órákkal azután, hogy

velük magukkal találkoztunk, akkor is ez járjon a fejünkben. Az a

szemétláda boldog volna, ha tudná, hogy még mindig amiatt tépelődsz,

amilyen ostobaságot mondott - magyarázta Nehemia, és megveregette a

barátja kezét. - Ne add meg neki azt az elégtételt, hogy boldogabb legyen a

túlvilágon. Ne tudja meg, hogy még mindig nyomaszt tége d. Zárd ki az

elmédből az ilyen gondolatokat!

-

Legalább a király nem tud erről. Még csak elképzelni sem tudom,

hogy mit művelne, ha a rendelkezésére állna ez az iszonyatos erő.

-

Én viszont nagyon is el tudom képzelni - válaszolta Nehemia lágy

hangon. - Tudod, hogy milyen fajta rémjelet égettek a homlokodba?

—

Nem. Te talán igen? - kérdezte Celaena, és valósággal megder-

medt. Nehemia fürkésző pillantást vetett a barátnőjére.

—

Nem, nem tudom. De már láttam valahol korábban is. Olyan

mintha a lényed szerves része lett volna. Igencsak aggaszt, hogy a király mit

gondol róla. Valóságos csoda, hogy nem kezdett el máris kutakodni.

Celaena valósággal jéggé dermedt. Nehemia gyorsan így folytatta:

-

Ne aggódj miatta. Ha ki akart volna vallatni, már rég megte hette

volna.

A lány hörögve kifújta a levegőt.

—

Miért vagy itt valójában, Nehemia?

A hercegnő elhallgatott egy pillanatra.

—

Nem fogok hűségesküt tenni Adarlan királyának. Ezzel már te is

tisztában vagy. Attól sem riadok vissza, hogy neked eláruljam. Csak azért

jöttem Résvárba, mert erről a helyről remekül szemmel tarthatom.

Átláthatom a terveit és a lépéseit. Valamennyi tervét.

-

Tényleg azért jöttél ide, hogy kémkedj utána? - suttogta Celaena.

-

Hát, ha feltétlenül ezt a szót akarod használni. Egyszerűen nincs

semmi olyasmi, amitől visszariadnék a népem érdekében. Semmilyen

áldozattól nem rettenek vissza, hogy megmentsem az alattvalóimat. Ne m

engedem meg, hogy rabszolgává tegyék őket, vagy hogy újabb

tömegmészárlásra kerüljön sor.

A szemében fájdalom villant.

Celaena úgy érezte, hogy összefacsarodott a szíve.

-

Nem találkoztam még olyan személlyel, aki hozzád hasonlóan

bátor lett volna.

Nehemia Fürge hátát vakargatta.

-

Túlságosan is szeretem ahhoz Eyllwét, mintsem hogy megijed jek

Adarlan királyától. A terveimbe azonban nem foglak beavatni, Elentiya.

Celaena kis híján felsóhajtott. Ugyanakkor elszégyellte magát, amiért így

érez.

-

Az utunk egy darabig egymás mellett halad, de... szilárd meg-

győződésem szerint te sokkal többre viheted, ha a saját utadon ha ladsz

tovább. Fogadd el hát az új beosztásodat.

Az orgyilkos biccentett, és megköszörülte a torkát.

-

Nem szólok senkinek a különleges erődről.

Nehemia savanyúan elmosolyodott.

-

Így akkor nem lesznek titkok közöttünk. Ha majd jobban vagy,

örömmel meghallgatnám, hogyan kerültél kapcsolatba Elenával.

Fürgére pillantott.

-

Nagyon bánnád, ha elvinném sétálni a kutyust? Igencsak rám fér,

hogy végre megérezzem a szelet az arcomon.

-

Dehogyis! — válaszolta az orgyilkos. — Vidd csak magaddal! Ma

egész nap csak itt feküdt.

Fürge mintha megértette volna, hogy róla beszélnek. Leugrott az ágyról,

és odaült Nehemia lába elé.

-

Örülök annak, hogy a barátom vagy, Elentiya - jelentette ki a

hercegnő.

-

Engem pedig még ennél is boldogabbá tesz az, hogy te vigyá zol a

hátamra — válaszolta Celaena, és nagy nehezen elnyomott egy ásítást. —

Köszönöm, hogy megmentetted az életemet. Immár má sodszor. Vagy talán

még annál is több alkalommal.

Az orgyilkos elkomorodott.

-

Akarom én tudni, hogy titokban hány alkalommal mentettél meg

Káin szörnyű teremtményeitől?

-

Nem, ha akarsz még aludni az éjszaka - válaszolta Nehemia, majd

csókot nyomott a barátnője homlokára, mielőtt kisétált volna az ajtón. Fürge

ott szaladt a nyomában. A küszöb előtt a hercegnő megtorpant. Valamit

odadobott Celaenának.

-

Ez a tied. Az egyik őröm talált rá a párbaj után.

Elena Szeme volt az.

Az orgyilkos megmarkolta az amulett kemény fémkorongját.

-

Köszönöm.

Nehemia távozása után a lány elmosolyodott, és a sok elképesztő

újdonság ellenére lehunyta a szemét. Erősen szorítva az amulettet jobban

aludt, mint hosszú hónapok óta bármikor.

AMIKOR CELAENA MÁSNAP FELÉBREDT, el sem tudta képzelni, hogy hány

óra lehet. Bekopogtak az ajtaján. Álmosan pislogott, amikor Dorian

belépett. A fiatalember egy pillanatig döbbenten bámulta, mire a lány nagy

nehezen elmosolyodott.

-

Köszöntelek - nyögte ki érdes hangon. Valamennyire emlékezett

rá, hogy a herceg cipelte el idáig, és ő fogta le, miközben a gyógyító

összevarrta a lábát. A fiatalember nehéz, fáradt lépésekkel ment oda hozzá.

-

Napról napra szörnyebben nézel ki - suttogta. Fájdalmai ellenére

Celaena felült.

-

Semmi bajom - hazudta. Csomó baja volt. Káin eltörte az egyik

bordáját, ami még mindig pokoli kínokat okozott, valahányszor csak

beszívta a levegőt. A fiatalember összeszorította a száját, és ki bámult az

ablakon.

-

Hát neked meg mi bajod? - kérdezte a lány. Megpróbálta meg-

ragadni Dorian zekéjét, ám a mozdulat túlsá gosan is nagy fájdalommal járt,

és a herceg amúgy is túl messze volt.

-

Nem... nem is tudom - felelte az ifjú. Látva semmibe révedő,

elveszett tekintetét, az orgyilkosnak egyre hevesebben dobogott a szí ve. - A

párbaj óta egy percet sem aludtam.

-

Gyere ide - mondta Celaena olyan kedvesen, amilyenre csak képes

volt, és megveregette maga mellett az ágyat. — Ülj ide!

A herceg engedelmesen letelepedett mellé. De nem fordult a lány felé, a

tenyerébe temette az arcát. Nagyot sóhajtott. Celaena haboz va megérintette

a hátát. Dorian összerezzent, és a lány kis híján el rántotta a kezét. A fiúból

azonban eltűnt a feszültség. Továbbra is gondosan odafigyelt arra, hogy

mélyeket lélegezzen.

-

Beteg vagy? - tudakolta a lány.

-

Nem - mormogta a herceg.

-

Dorian! Mi történt?

-

Hogy érted azt, hogy „mi történt”? - kérdezte, de még mindig a

tenyerébe temette az arcát. - Az egyik pillanatban még pépesre vered Sírt,

ám egy perccel később Káin képes volt valósággal szi lánkokká zúzni...

-

Emiatt nem tudtál aludni?

-

Én nem... én nem... - mordult fel az ifjú. Celaena egy pilla natig

békén hagyta. Kivárta, amíg Dorian összeszedi a gondolatait.

-

Sajnálom - mondta végül a fiatalember. Elvette a kezét az arca elől,

és kiegyenesedett. Celaena biccentett. Nem fogja erőltetni a dolgot.

-

De most igazából, hogy érzed magadat? - kérdezte a herceg. A

hangjából világosan érződött, hogy mennyire félti.

-

Iszonyatosan — válaszolta óvatosan a sebesült. — És ha nem té-

vedek, akkor pontosan olyan szörnyen nézek ki, mint ahogy érzem

magamat.

Dorian halványan elmosolyodott. Már nem próbálta meg elnyom ni az

érzelmeit. Bármilyen érzések is gyötörték.

-

Még sosem voltál ennyire gyönyörű - mondta, aztán a tekintete

végigsiklott az ágyon. - Baj lenne, ha odafeküdnék melléd? Nagyon fáradt

vagyok.

Celaena nem ellenkezett, amikor az ifjú levette a csizmáját és ki gombolta

a zekéjét. Nagyot nyögve leheveredett mellé. A kezét ösz - szefonta a hasán.

Celaena némán figyelte, ahogy a herceg becsukja a szemét, és hatalmasat

sóhajt. Az arca majdnem hogy nyugodt- nak látszott.

-

Hogy van Chaol? - kérdezte aggódva a lány. Emlékezett a ki -

ömlő vér szökőkútjára és a kapitány döbbent, halálra vált arcára. Dorian

felnyitotta a szemét.

-

Nem lesz semmi baja. Kivett két nap szabadságot. Szerintem ráfér

a pihenés.

Celaena szíve megsajdult.

-

Semmi okod arra, hogy lelkiismeret-furdalásod legyen - folytatta

Dorian, és az oldalára fordult, hogy a lány szemébe nézhessen. - Azt tette,

amit helyénvalónak tartott.

-

Igaz, de...

-

Semmi de - ellenkezett a herceg. — Chaol pontosan tudta, hogy

mit tesz.

Egy ujjal végigsimította a lány arcát. Jegesen hideg volt az érinté se, de

Celaena nem borzongott össze.

-

Meg tudsz bocsátani nekem? — kérdezte újra Dorian, és elvette a

kezét az arcától. - Annyira szégyellem magamat, amiért nem mentettelek

meg.

-

Mi a fenéről beszélsz? Emiatt nyavalyogtál egész idő alatt?

-

Szégyellem, hogy nem állítottam meg Káint abban a pillanat ban,

hogy észrevettem, valami nincs rendjén. Kaltain megmérgezett téged.

Nekem pedig tudnom kellett volna. Rá kellett volna jönnö m,

hogyan akadályozhatnám meg az ilyesmit. Utána pedig észrevettem, hogy

rémlátomások gyötörnek. És... szégyellem magam, mert nem tettem semmit.

Celaena lelki szemei előtt zöld arcbőr és sárgás agyarak villantak fel. A

lány sajgó keze ökölbe szorult.

-

Semmi okod a szégyenkezésre — szólalt meg, de nem akart be-

szélni az átélt borzalmakról, sem Kaltain árulásáról, és arról sem, amit

Nehemiától tudott meg. - Csak azt tetted, amit bárki más tett volna. Amit

tenni kellett. Ha beavatkozol, kizártak volna a versenyből.

-

Abban a pillanatban ki kellett volna beleznem Káint, amikor

megütött téged, ehelyett csak döbbenten ácsorogtam, amikor Chaol

odatérdelt melléd a földre. Nekem kellett volna megölnöm Káint.

A démonok semmivé foszlottak, helyettük viszont felbukkant egy vigyor.

-

Kezdesz úgy beszélni, mint egy orgyilkos, kedves barátom.

—

falán mert túl sok időt töltök a társaságodban.

Celaena felemelte a fejét a párnáról, és a fiatalember mellére fek tette.

Elöntötte a forróság. Kis híján rosszul lett, mert pokoli kíntól sajgott a teste,

de azért csak az oldalára fordult, majd sérült kezét a herceg hasára tette.

Érezte Dorian forró leheletét. Elmosolyodott, amikor az ifjú az egyik

karjával átölelte. Dorian tenyere a vállára simult. Egy darabig csendben

voltak.

—

Dorian — szólalt meg a lány, mire a herceg megpöckölte az orrát.

— Juj! - mondta Celaena, és fintorogni kezdett. Bár az arca tele volt

zöld és fekete foltokkal, Káin támadása nem okozott maradandó ká rosodást.

Ezt nem lehetett elmondani a combjáról, ahol a kardvágás egy újabb

sebhellyel gyarapította a gyűjteményét.

—

Tessék? — kérdezte az ifjú, és az állát óvatosan megtámasztotta

Celaena feje tetején.

Az orgyilkos a herceg szívdobogását figyelte. Az erős, egyenle tes

ritmust.

-

Amikor visszahoztál Távolvégről, tényleg hittél abban, hogy

győzhetek?

-

Hát persze. Mégis mi másért vállalkoztam volna arra az elké-

pesztően hosszú útra?

Celaena nagyot horkantott. Dorian viszont egy lágy mozdulat tal

felemelte a fejét. Annyira ismerősnek tűnt a szeme. Mintha ré gen már látta

volna, csak elfelejtette.

- Abban a pillanatban tudtam, hogy te fogsz győzni, amikor elő ször

találkoztunk - suttogta a herceg. Az orgyilkos szíve összeszorult, mert

megértette, hogy mi vár rájuk. - Azt viszont kénytelen vagyok beismerni,

egy percig sem gondoltam volna, hogy ez lesz belőle. És... most nem

beszélek arról, hogy milyen értelmetlen és fel háborító is volt ez az egész

erőpróba, mert ennek köszönhető, hogy megjelentél az életemben. Amíg

csak élek, hálás leszek érte.

-

Komolyan azt akarod, hogy elsírjam magam? Vagy egyszerűen

csak ennyire ostoba vagy?

Dorian odahajolt, és megcsókolta. A fájdalom ismét Celaena ál lába szúrt.

Üvegtrónusán ülve Adarlan királya megsimogatta Nothung mar kolatát.

Perrington a trón előtt térdelt. Várta a döntését. Hát csak hadd várjon.

Bár az orgyilkos az uralkodó bajnoka volt, még nem küldte el neki a

kinevezését. Az a lány túlságosan is közel került a fiához és Nehemia

hercegnőhöz. Lehet, hogy a kinevezése komoly kockázattal járna?

De a testőrség kapitánya eléggé megbízott az orgyilkosban ahhoz, hogy

megmentse az életét. A király arca kemény volt, mint a kő. Nem fogja

megbüntetni Chaol Westfallt. Már csak azért sem, mert nem akarta hogy

Dorian tüzet okádjon a kapitány védelmében. Bárcsak katonának született

volna a fia! Nem pedig könyvmolynak.

Dorian azonban a lelke legmélyén mégiscsak férfi. Ebből a férfiból pedig

harcost lehet kovácsolni. Lehet, hogy jót tenne neki, ha néhány hónapra

elküldené a harcmezőre. A sisak és a kard csodála tos módon megváltoztatja

az ifjú emberek világképét. Igencsak nagy akaraterőről és elszántságról tett

tanúbizonyságot az apja tróntermében. .. Dorianból keménykezű hadúr

lehet, ha egyszer rákényszerül.

Ami pedig az orgyilkost illeti... ha egyszer meggyógyulnak a sérülései, ki

más lenne alkalmasabb nála arra, hogy végrehajtsa a király parancsait?

Ezenkívül persze senki másban nem bízhatott. Káin halála után már csak

Celaena Sardothienben bízhat. Egyedül ebben a lányban.

A király ujjával különös jelet rajzolt a trónja üvegkarfájára. Rendkívül

sokat tudott a rémjelekről, ám ezt az egyet még sosem látta ko rábban.

Majdcsak azonosítani fogja. Ha pedig kiderülne, hogy vala milyen rémtettre

vagy jóslatra utalna, akkor a lányt azonnal akasz tófára küldi. Kis híján

elrendelte a kivégzését, amikor látta hogyan vergődik a kábító méreg

hatására. De aztán megérezte a másik oldalt is. A halottak dühös, őrjöngő

dühét... Valaki közbelépett, és megmentette az orgyilkost. Ha pedig azok a

teremtmények támadják is meg védelmezik is...

Lehetséges, hogy ennek a lánynak mégsem kellene meghalnia a király

parancsára. Addig semmiképpen, míg meg nem ismerte a jelek pontos

jelentését. Ebben a pillanatban azonban fontosabb dol gok miatt kellett

aggódnia.

-

Figyelemre méltóan sikerült manipulálnod Kaltaint — szólalt meg

a király végre. Perrington továbbra is előtte térdelt. - Használtad rajta azt az

erőt?

-

Nem, mostanában visszafogtam magamat, ahogy felséged java-

solta - válaszolta a herceg, és vastag ujja körül megforgatta a feke te

obszidián gyűrűt. - Ezenfelül pedig felfigyeltem rá, hogy nagyon fogékony

a hatásaira. Lesoványodott és sápadttá vált. Állandóan fej fájásra

panaszkodott.

Kaltain úrnő árulása zavarba ejtő fordulat volt. Ha a király tu dott volna

Perrington tervéről, akkor megakadályozta volna. Semmi szükség nem volt

rá, hogy felszínre hozzák a nemeskisasszony valódi arcát. Még akkor sem,

ha így sikerült bebizonyítani, milyen könnyen elfogadta a terveiket, és

kiderült, hogy mennyire határozott támogatójuk. Az ilyen látványos és

nyilvános leleplezések csupán zavaros kérdezősködéssel járnak.

-

Meglehetősen ravasz kísérletnek vetetted alá. Erős szövetsége-

sünk lett. Ráadásul még mindig semmit sem sejt a befolyásunkról. Igen

nagy reményeket táplálok ezzel az erővel kapcsolatban - ismerte be az

uralkodó, és a saját fekete gyűrűjére pillantott. - Káin testének átalakulása

napnál is világosabb bizonyíték. Kaltain pedig egyértelművé tette, hogyan

lehet befolyásolni a gondolatokat és az érzelmeket. Szeretném további

próbák alá vetni a lehetőségeinket. Kipróbáljuk néhány másik elme

leigázását is.

-

Részben azt kívánom, bárcsak ne lett volna Kaltain annyira fo-

gékony! - morogta Perrington. - Rajtam keresztül akarta megszerezni

magának felséged fiát. Én viszont nem akarom, hogy ez az erő őt is

valamilyen Káinná változtassa. Tudom, hogy ostobaság, de mégsem

szeretném, ha túl sokáig rohadna a börtönben.

-

Nem kell aggódnod Kaltain miatt, barátom. Nem marad örök ké

rács mögött. Ha majd az emberek elfeledkeznek a botrányról, és az orgyilkos

nem tudja, hogy hol áll a feje, mert olyan sok feladatot kap tőlem, akkor

majd ajánlatot teszünk Kaltain kisasszonynak. Olyat, amit nem lehet

visszautasítani. Megvan a maga módja annak is, hogyan irányítsuk, ha úgy

véled, hogy nem bízhatunk benne.

-

Először nézzük meg, milyen hatással lesz rá a börtön - vágta rá

Perrington gyorsan.

-

Hát persze. Hát persze. Csak egy ötlet volt.

Elhallgattak, aztán a herceg felállt.

-

Hercegem - szólalt meg a király, és mély hangja visszhangot vetett

a teremben. A száj alakú kandalló lángja megre megett, és zöldes fény

öntötte el a csarnok árnyait. - Nemsokára sok dolgunk lesz Erileában.

Készülj fel rá! Hagyd békén Eyllwe hercegnőjét. A terved túl nagy

feltűnéssel járna.

A herceg némán bólintott, meghajolt, és távozott a teremből.

CELAENA HÁTRADŐLT A SZÉKBEN, a lábát felrakta az asztalra. Csupán a

bútordarab két hátsó lábán egyensúlyozott. Élvezte, ahogy lemerevedett

izmai nyúlnak és feszülnek. Aztán ellazította a lábát. Tovább lapozott az

ölében tartott könyvben. Fürge halkan horkolva az asztal alatt szunyókált.

Odakint a délutáni napsütés csöpögő vízzé változtatta a havat. Az áttetsző

folyadék megtörte a fényt, így az egész hálószobában különös ragyogás

támadt. A sérülései már nem jelentettek legyőzhetetlen akadályt, ám még

most is bicegve járt. Egy cseppnyi szerencsével nemsokára újra elkezdhet

futni is.

Egy hét telt el a párbaj óta. Philippa lelkesen válogatott Celae na

szekrényében. Helyet kellett csinálnia, hogy még több ruha férjen be.

Celaena kívánságlistáján rengeteg gyönyörű ruhadarab szere pelt. Mindet

megveszi majd, ha bemehet Résvárba, hogy egyedül vásárolgathasson.

Persze csak azután, hogy bezsebelte a királyi bajnokot megillető fejedelmi

fizetést. Ez remélhetőleg nem sokkal azután lesz, hogy megkapja a

kinevezését... bármikor is kerüljön arra sor.

Mivel Philippának sok volt a dolga, helyette inkább Nehemia és Dorian

törődött a beteggel. A herceg akár késő éjjelig is felolvasott neki a

könyvekből. Amikor az orgyilkos végre el tudott aludni, álmaiban ősi

szavak, rég elfelejtett arcok és kékesen ragyogó rémjelek tűntek fel. Látta a

királyt is és a pokol bugyraiból megidézett el hunytak hadseregét. Ébredése

után igyekezett elfelejteni a látotta kat. Főleg a mágiával kapcsolatos

részeket.

Meghallotta a kilincs zörgését, és a szíve majd kiugrott a torkából. Talán

a kinevezését hozzák? A király küldte? Most azonban nem Dorian vagy

Nehemia, de nem is egy apród lépett a szobába. A világ megdermedt, mert a

küszöbön Chaol állt.

Fürge a farkát csóválva odarohant hozzá. Celaena kevés híján fel borult a

székével, amikor lekapta a lábát az asztalról. Halkan felnyö gött a lábába

hasító fájdalom miatt. Azonnal felpattant, de amikor kinyitott a száját, rájött

arra, hogy nem tudja, mit is mondhatna.

Chaol alaposan megsimogatta Fürgét. A kutya visszatotyogott az asztal

alá, tett két kört, és összegömbölyödött aludni.

A fickó talán ott akar maradni a küszöbön? Celaena gyorsan végignézett

magán. Elpirult, amikor észrevette, hogy a kapitány a csu pasz lábát

bámulja.

-

Hogy vannak a sérüléseid? — kérdezte lágy hangon Chaol. Ce-

laena észbe kapott. A fiatalember nem a meztelenségét bámulta, ha nem a

combjára tekert kötszert.

-

Minden a legnagyobb rendben van - jelentette ki sietve. - A kötést

csak azért hagytam rajta, hogy az emberek együtt érzőek és ked vesek

legyenek hozzám.

Megpróbált mosolyogni, de csúfosan csődöt mondott vele.

-

M-már egy hete nem láttalak - dadogta. Valóságos örökkéva-

lóságnak tűnt számára ez az idő. - Hogy... Jól vagy?

A barna szempár pillantása az orgyilkos szemébe fúródott. Ce laena

váratlanul újra a küzdőtéren érezte magát. Ott feküdt a föl dön. Káin a háta

mögött röhögött. Ő pedig csupán egyetlen dol got látott, egyetlen valakit

hallott. Chaolt, ahogy letérdelt a kőre, és a kezét nyújtotta. Összeszorult a

torka. Valamit megértett abban a pillanatban. Csak sajnos nem tudott

visszaemlékezni rá, hogy mi volt az. Lehet, hogy csak hallucinálta az

egészet?

-

Semmi bajom - felelte az ifjú. Celaena közelebb lépett hozzá.

Nagyon is tisztában volt vele, milyen sok látszik a lábából a kurta hálóing

miatt. - Én csak... bocsánatot akartam kérni, amiért nem néztem már be

korábban is hozzád.

Alig egy féllépésnyire állt meg a fiatalember előtt. Felemelte a fejét.

Chaolnál nem volt kard.

-

Lefogadom, hogy sok a dolgod - folytatta a lány.

A kapitány mozdulatlanul állt. Celaena nyelt egy nagyot, és egy

rakoncátlan tincset gyorsan eldugott a füle mögé. Még egy kicsi vel

közelebb araszolt. Most már egészen fel kellett emelnie a fejét, hogy Chaol

arcába nézhessen. Olyan szomorú volt ez a fiatalember. Celaena ráharapott

az ajkára.

-

Te ugye... szóval megmentetted az életemet. Kétszer.

-

Azt tettem, amit tennem kellett — felelte Chaol, és néhány ránc

jelent meg a homlokán.

-

Éppen ez az oka annak, hogy hálával tartozom neked.

-

Dehogy tartozol bármivel is! — ellenkezett az ifjú. A hangjában

fájdalom csengett. Amikor megrebbent a szeme, ugyanilyen sajgás öntötte

el Celaena szívét. Megragadta Chaol kezét, ám az elhúzta.

-

Csak meg akartam nézni, hogy hogy vagy. Sietek egy megbe-

szélésre - mondta gyorsan, de a lány tudta, hogy hazudik.

-

Köszönöm, hogy megölted Káint.

A kapitány megdermedt.

-

Még emlékszem rá, mit éreztem, amikor először öltem embert.

Nem volt könnyű.

Ezt hallva Chaol lesütötte a tekintetét.

-

Éppen ellenkezőleg. Ez az oka annak, hogy nem tudok semmi

másra sem gondolni. Annyira könnyű volt. Kihúztam a kardomat, és

megöltem. Végezni akartam vele.

Most viszont már a lány szemébe nézett.

-

Tudott a szüleidről. Honnan?

-

Nem tudom — hazudta Celaena. Valójában nagyon is tisztában

volt mindennel. Káin képes volt kapcsolatba kerülni a másvilágokkal, a

valóságok közötti határsávval, és bármit is jelentsen pontosan ez az egész

ostobaság, mindettől képessé vált arra is, hogy belelásson az áldozata

elméjébe. Megérintette az emlékeit, a lelkét. Talán még an nál is messzebb

látott. Celaena megborzongott. Chaol arca ellágyult.

-

Sajnálom, hogy a szüleidnek ilyen szörnyű vég jutott.

Celaena szívében üresség támadt, amikor válaszolt:

-

Nagyon régen történt. Szakadt az eső, én pedig azt hittem, hogy

ezért nedves az ágyuk, amikor bemásztam közéjük. Az járt a fejemben, hogy

talán nyitva hagyhatták az ablakot. Másnap reggel feléb redtem, és rájöttem,

hogy nem vízben feküdtem.

Hörögve kapkodott levegő után. Egy mély lélegzettel elsöpörte az

emléket, hogy a bőrét a szülei vére borítja.

-

Arobynn Hamel nem sokkal később talált rám.

-

Tényleg sajnálom — mondta Chaol.

-

Nagyon régen történt — ismételte meg a lány. Hazudni kezdett. -

Már nem is emlékszem rá, hogyan néztek ki.

Nagyon is jól emlékezett szülei arcának minden apró részletére.

-

Néha már arról is megfeledkezem, hogy valaha is léteztek.

A kapitány bólintott. Ezzel inkább csak azt jelezte, hogy hallotta a

szavait, nem pedig azt, hogy elhiszi őket.

-

Amit értem tettél, Chaol - próbálkozott újra az orgyilkos -, nem

csak Káin ellen, hanem amikor...

-

Mennem kell - vágott a szavába az ifjú, és már fordult is.

-

Chaol! - kiáltotta Celaena. Megragadta a karját, és megpördí-

tette, hogy egymás felé forduljanak. A kapitány szemében egy pilla natra

páni félelem ragyogott fel, amikor Celaena két kézzel átölelte a nyakát, és

erősen tartotta. Megpróbált elhátrálni, de a lány szo rosan magához ölelte.

Nem törődött azzal, hogy elgyötört teste remegni kezd a fájdalomtól. Egy

pillanatnyi habozás után Chaol átölelte. Összebújtak. Celaena becsukta a

szemét, fejét az ifjú mellére szorította, és belélegezte az illatát. Nem tudta

volna megmondani, hol végződik a férfi, és hol kezdődik ő maga.

Megérezte a nyakán Chaol forró leheletét. A kapitány előrehajtot ta a

fejét, és az arcát a lány hajához szorította. Celaena szíve vadul dübörgött,

mégis elképesztő nyugalom fogta el. Úgy érezte, az idők végezetéig képes

lenne így állni. Cseppet sem zavarta volna, ha ez az ölelkezés addig tart,

míg körülöttük darabokra nem esik a világ. Látta maga előtt a kapitány

kezét. Ahogy az ujjai szinte már a fehér vonalat érik. Ahogy megpróbálta

megérinteni a kettőjük között húzódó akadály ellenére.

-

Minden rendben van? - hallatszott Dorian hangja az ajtóból.

Chaol olyan gyorsan lépett hátra, hogy a lány majdnem elesett.

-

Igen, minden rendben - felelte a kapitány, és kihúzta magát. A

levegő hirtelen dermesztően hideggé vált. Celaena bőre bizseregni kezdet t,

mert már nem melegítette a fiatalember teste. Csak nehe zen tudott Dorian

felé fordulni, miközben Chaol biccentett a hercegnek, és kisietett a

lakosztályból.

A kapitány távozása után Dorian a lány elé lépett. Celaena azonban

továbbra is az ajtót bámulta, pedig Chaol már bezárta maga után.

-

Nem hinném, hogy már sikerült kihevernie Káin halálát - szólalt

meg Dorian.

-

Hát persze - csattant fel a lány. Dorian felvonta az egyik szem-

öldökét. Celaena nagyot sóhajtott. - Sajnálom.

-

Amikor beléptem, ti ketten mintha... csináltatok volna valamit -

folytatta a herceg óvatosan.

-

Semmi nem történt, csak nagyon megsajnáltam. Ez minden.

-

Bárcsak ne rohant volna el olyan gyorsan! Van néhány jó hírem.

Valami megmoccant Celaena hasában.

- Atyám befejezte az időhúzást. Elkészült a kinevezésed. Holnap már alá

is írhatod a királyi tanács csarnokában.

-

Úgy érted... úgy érted, hogy hivatalosan is én vagyok a király

bajnoka?

-

Kiderült, hogy nem is gyűlöl annyira, mint ahogy mutatja. Az is

kész csoda, hogy ennél jobban nem várakoztatott meg — kacsintott Dorian.

Négy esztendő. Négy év szolgálat, és utána szabad. Miért ment el ilyen

gyorsan Chaol? Az ajtóra pillantott. Ha siet, talán még utolérheti a folyosón.

Dorian a lány csípőjére tette a kezét.

-

Úgy vélem, hogy még egy jó darabig el kell viselnünk egymást.

Közelebb hajolt a lányhoz. Megcsókolta, de az orgyilkos elhát rált az

öleléséből.

-

Én... Dorian, én vagyok a király bajnoka.

Hörögve nevetni kezdett, amikor ezeket a szavakat mondta.

-

Persze hogy te vagy az — válaszolta Dorian, és ismét közelebb lé-

pett. A lány azonban tovább hátrált, miközben kinézett az ablakon,

és a ragyogó égboltot bámulta. Milyen nagy a világ... és minden csakis rá

vár. Végre kiléphet a fehér vonal mögül. A fiatalember sze mébe nézett.

-

Nem lehetsz a párom, ha én vagyok a király bajnoka.

-

Már hogyne lehetnék? Persze titokban kell tartanunk, de...

-

Éppen elég titkom van. Nem kell még egy.

-

Majd valahogy elmondom az apámnak. Meg az anyámnak is -

ellenkezett kétségbeesett hangon a herceg.

-

Mi értelme volna? Dorian, én az apád szolgája vagyok. Te pe dig a

koronaherceg.

Nagyon is igaza volt. Ha a kapcsolatuk elmélyülne, akkor az csak még

jobban összekavarná a dolgokat, ha egyszer majd eljön az a nap, amikor

Celaena hátat fordít a palotának. Arra már nem is akart gondolni, hogy

milyen nehézségekkel járna, ha ő lenne Dorian párja, miközben bajnokként

szolgálja az ifjú apját. Ezenfelül pedig akár beismerte, akár nem, Doriannak

megvoltak a maga kötelezettségei. Bár Celaena vágyott rá és fontos volt a

számára, tudta jól, hogy kettőjük kapcsolata csak rossz véget érhet. Hiszen

ez az ifjú a trón várományosa.

Dorian elkomorodott.

-

Azt akarod mondani, hogy nem leszel az enyém? Nem lehe tünk

egymáséi?

-

Azt akarom mondani, hogy... hogy négy év múlva itt hagyom a

palotát. Nem tudom, hogy ez az egész hogyan végződhetne jól bár-

melyikünk számára is. Bele sem akarok gondolni a lehetőségekbe.

A beáradó napfény kellemes meleggel töltötte el. A vállára nehe zedő

súly szertefoszlott.

- Azt akarom mondani, hogy négy esztendő múlva szabad leszek. Én, aki

soha az életben nem voltam még szabad.

Szélesen elmosolyodott. — Tudni akarom, hogy milyen érzés a

szabadság.

A herceg már nyitotta volna a száját, de aztán megállt, mert meg látta a

mosolyt. Bár Celaena cseppet sem bánta a döntését, különös módon mégis

csalódottság fogta el, amikor Dorian így szólt:

-

Ahogy parancsolod.

-

De szeretném, ha barátok maradnánk.

A herceg zsebre vágta a kezét.

-

Mindörökre.

Celaena arra gondolt, hogy megszorítja a karját, vagy nyom egy puszit az

arcára. A fejében azonban egyre csak egy szó csilingelt. Szabad, szabad, szabad.

Újra és újra ezt hallotta és képtelen volt abbahagyni a mosolygást.

A herceg megvakarta a tarkóját, és kissé kényszeredett mosolyt erőltetett

az arcára.

-

Azt hiszem, mindjárt felbukkan Nehemia, hogy beszámoljon a

kinevezésedről. Iszonyúan mérges lesz, hogy megelőztem. Kérjél elnézést

tőle a nevemben. Ugye megteszed?

Kinyitotta az ajtót, de a kilinccsel a kezében még megtorpant.

-

Gratulálok, Celaena - mondta halkan. Mielőtt a lány válaszolhatott

volna, becsukta maga mögött az ajtót, és távozott.

Az orgyilkos egyedül maradt. Az ablak felé fordult, és a szívére

szorította a kezét. Újra és újra ugyanazt a szót suttogta.

Szabad.

Jó pár órával később Chaol a lány ajtaját bámulta. Nem igazán tudta

volna megmondani, hogy mit is keres itt. Amikor beszélni akart Doriannal,

nem találta a herceget a lakosztályában. Mindenképpen el akarta mondani

neki, hogy téves volt a látszat, amikor az előbb rájuk nyitott. A kezére

pillantott.

Az elmúlt hét folyamán a király igazából szóra sem méltatta. Ta-

lálkozásaik során Káin neve egyetlenegy alkalommal sem merült fel. Nem

mintha Káin számított volna. Ő csupán apró kis gyalog volt a táblán. A

király csak szórakozott vele. A halott ráadásul nem is volt tagja a

testőrségnek.

Csak hát... meghalt. Káin szeme többet nem nyílik ki, mert Chaol

megölte... többé már nem szívja tele levegővel a tüdejét, mert Chaol...

Örökre elhallgatott a szíve dobogása, mert...

A kapitány önkéntelenül is a kardja markolata után nyúlt. Múlt héten a

párbaj után bevágta a fegyvert a szobája sarkába. Szeren csére valaki

könyörületes módon letisztította róla a vért. Talán az egyik testőr azok

közül, akik betámogatták Chaolt a lakosztályába,

és ragaszkodtak hozzá, hogy leigya magát. Az emberei némán ültek

mellette, és kivárták, amíg a kapitány valamennyire összeszedi magát.

Aztán egyetlen szó nélkül távoztak. Nem várták meg, hogy Chaol

köszönetet mondjon.

A kapitány most beletúrt rövid hajába, és kinyitotta az étkező ajtaját.

Celaena az ételt piszkálta. Görnyedten ült a székében. Kérdőn fel vonta

az egyik szemöldökét.

-

Kétszer is meglátogatsz egy nap során? - kérdezte, és letette a

villáját. - Minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést?

-

Hol van Dorian? - mordult rá Chaol.

-

Miért itt keresed?

-

Úgy tudom, hogy ilyenkor általában itt szokott időzni.

-

Hát a mai naptól kezdve ne számíts rá, hogy sűrűn nálam ta lálod.

A testőr beljebb lépett, csupán az asztal előtt állt meg.

-

Miért?

Celaena bekapott egy kenyérdarabkát.

-

Mert véget vetettem a dolognak.

-

Hogy mit csináltál?

-

Én vagyok a király bajnoka. Az pedig számodra is nyilvánva ló

kell legyen, hogy ilyen minőségemben mennyire helytelen volna, ha

viszonyom lenne egy herceggel.

A kék szempár valósággal ragyogott. A kapitány nem lehetett egé szen

biztos benne, hogy jól hallotta-e az előbb, ahogy a lány megnyomta a herceg

szót. Már ez is elég volt ahhoz, hogy a szíve hevesebben kezdjen dobogni.

Megpróbált nem elmosolyodni.

-

Kíváncsi voltam, hogy mikor jön meg végre a józan eszed.

Vajon a lány is annyit tépődött, mint ő? Ő is állandóan a vértől mocs kos

kezét látta maga előtt? Hiába volt Celaena annyira határozott,

hiába viselkedett olyan öntelten, néha már fennhéjázóan, hiába pará dézott

csípőre tett kézzel...

Az arca akkor is kedves maradt. Ez a lágyság reménnyel töltötte el a

kapitányt. Lehet, hogy mégsem veszítette el a lelkét, amikor megölt egy

embert? Remélheti, hogy nem veszett el az embersége. Hogy visz -

szanyerheti a becsületét? Ez a lány megjárta Távolvéget, és még min dig

tudott nevetni.

Celaena az ujja köré tekerte az egyik hajtincsét. Még mindig azt a

felháborítóan rövid hálóköntöst viselte. És felcsúszott a combjára, amikor

feltette a lábát az asztalra. A kapitány megpróbált az arcára

összpontosítani.

-

Nincs kedved csatlakozni hozzám? - kérdezte az orgyilkos, és

kezével az asztalra mutatott. - Micsoda ostobaság volna egyedül ünnepelni.

Chaol a lányra nézett, a tekintetét nem kerülhette el az arcán ra gyogó

félmosoly. Bármi is történt Káinnal, bármi is történt a párbaj során... az még

sokáig fogja nyomasztani. Most azonban...

Magához húzta a széket, és leült. A lány bort töltött egy kupába, és a

kezébe nyomta.

-

Négy év a szabadságig! - kiáltotta, és magasba emelte a poharat.

Chaol viszonozta a gesztust.

-

Egészségedre, Celaena.

Találkozott a tekintetük. A kapitány most már nem titkolta a mo solyát.

Az orgyilkos elégedetten vigyorgott. Chaol úgy vélte, hogy talán nem is

fogja beérni négy esztendővel.

Celaena a sírkamrában állt, és tudta, hogy álmodik. Almában gyak ran

látogatott ide. Volt, hogy ismét megölte a ridderakot, máskor Elena

koporsójának foglya volt, néha pedig egy arc nélküli aranyhajú fiatal nővel

kellett farkasszemet néznie, akinek a fejére elviselhetetlenül súlyos korona

nehezedett. Ma éjjel azonban... ma csupán ő és Elena voltak a sírkamrában.

A helyiség ragyogott a holdfényben. Nyoma sem volt a ridderak tetemének.

-

Gyógyulnak a sérüléseid? - kérdezte a királynő, és nekidőlt a saját

sírszobrának. Celaena az ajtóban állt. A királynő nem viselt pán célzatot.

Ismét megszokott bő ruhája volt rajta. Az arcából békesség és nyugalom

sugárzott. Eltűnt belőle a vadság.

-

Remekül - felelte Celaena, és gyorsan végigpillantott magán.

Ebben az álomvilágban teljesen eltűntek a sebei. — Nem tudtam, hogy

harcos is voltál.

A fejével a kardtartó állvány és Damaris felé biccentett.

-

A történetírás számos dolgot elfelejtett velem kapcsolatban -

válaszolta Elena. Kék szemében szomorúság és harag lángolt. - A démon

háborúk idején ott küzdöttem a csatatereken Erawan el len... Gavin oldalán.

Ott szerettünk egymásba. A legendáitok szerint azonban én csupán valami

gyengécske hajadon volnék, aki toronyba zárva, mágikus nyakláncával a

kezében várja a megmentő hős herceg érkezését.

-

Sajnálom - felelte Celaena, és megérintette az amulettet.

-

Te több lehetsz, mint a többiek - folytatta halkan Elena. — Rád vár

a nagyság. Nagyobb lehetsz, mint én. Többre viheted, mint bár melyikünk.

Celaena szóra nyitotta a száját, de egyetlen hangot sem tudott ki adni.

Elena közelebb lépett hozzá.

-

Te megrengethetnéd még akár a csillagokat is - suttogta. - Bármire

képes vagy, ha elszánod magad. Ráadásul valahol mélyen ezzel te magad is

tisztában vagy. Éppen ettől tartasz a legjobban.

Celaena elé lépett. Az orgyilkos kis híján kihátrált a sírkamrából, és

majdnem elfutott. A királynő ragyogó gleccserkék szeme ugyan olyan

áttetsző volt, mint csodálatos arca.

-

Megtaláltad és legyőzted a gonoszt, amit Káin szabadított a vi-

lágra. Most pedig már te vagy a király bajnoka. Megtetted, amire kértelek.

-

Azért tettem, hogy szabad legyek - válaszolta a lány. Elena so-

katmondóan elmosolyodott. Celaena legszívesebben felkiáltott vol na, de

sikerült megőriznie hűvös arckifejezését.

-

Ezt mondod most. Amikor azonban segítségért kiáltottál, mi kor

letépték rólad az amulettet, és rád tört a rémület... akkor tud tad, hogy

valaki válaszolni fog. Tudtad, hogy én figyelek rád.

-

De miért? - kérdezte Celaena vakmerően. - Miért figyeltél rám?

Miért akartad, hogy én legyek a király bajnoka?

Elena felemelte a fejét. A sírkamrát beragyogó holdfényt bámulta.

-

Azért, mert akadnak emberek, akiket neked kell megmente ned.

Ugyanúgy, mint ahogy neked is szükséged volt egy megmentőre - jelentette

ki végül. - Tagadd, ahogy csak akarod, de akkor is vannak emberek, a

barátaid, akik számítanak rád. A barátnődnek, Nehemiának nagy szüksége

van rád. Aztán még azért, mert hosszú, végtelen álmomból felébresztett egy

hang. De nem egyetlen valakinek a hangja, hanem sok-sok emberé.

Néhányan suttogtak, néhányan sikoltottak. Némelyikük még csak nem is

tudta, hogy hangosan zokog. De mind ugyanazt akarják.

Megérintette Celaena homlokát. A lány megérezte a hőséget, az tán Elena

arca kék fényben tündökölt, ahogy Celaena jele felragyogott és lassan

kihunyt.

-

És amikor majd készen állsz, ha elkezded te is meghallani a jaj-

veszékelők szavát, akkor majd megérted, hogy miért jöttem el hozzád.

Azt is, hogy miért segítettem, és miért fogok a jövőben is vigyázni rád. Nem

számít, hány alkalommal taszítasz el magadtól.

Celaena szeme majdnem könnybe lábadt. Hátralépett a folyosó felé.

Elena szomorúan elmosolyodott.

-

Amíg azonban el nem jön ez a nap, addig is ott vagy, ahol len ned

kell. A király oldalán állva látni fogod, hogy mi az, amit meg kell tenned.

Egyelőre azonban örülj a sikerednek.

Celaenát a rosszullét kerülgette, amikor felmérte, hogy mi mindent

várnak el tőle. Ennek ellenére bólintott.

-

Rendben - suttogta. Már indult volna, de az előtérben megtorpant.

Hátranézett a válla fölött, és belenézett a mozdulatlanul álló királynő

szomorú szemébe. - Köszönöm, hogy megmentetted az életemet.

Elena meghajtotta a fejét.

-

A vér sohasem válik vízzé. Az ilyen kötés eltéphetetlen - suttogta,

azután eltűnt. A szavai még sokáig ott visszhangoztak a néma sírkamrában.

MÁSNAP CELAENA SZORONGVA LÉPETT BE a királyi tanács csarnokába, és

elindult az üvegtrónus felé. Hosszú hónapokkal ezelőtt ugyanezen a helyen

pillantotta meg az uralkodót. A szájra emlékez tető kandallóban zöldes tűz

lángolt. A hosszú asztal mögött ülő tizenhárom férfi mind őt bámulta.

Egyetlen más jelölt sem maradt. Csupán ő. A győztes. Dorian az apja

mellett állt, és az érkezőre mosolygott.

Remélhetőleg ez jó jel.

Bár a herceg mosolya reményt ébresztett benne, a lányt mégis el fogta a

borzongás, és megremegett a szíve, mert a király komor te kintete végig rá

tapadt, ahogy közeledett feléjük. Aranyszínű ruhát viselt. A szoknyája

halkan suhogott a néma csarnokban. Mindkét kezét a gesztenyeszín

mellényhez szorította, mert remélte, hogy akkor nem fog idegesen remegni.

Megállt, és meghajolt. A mellette álló Chaol ugyanezt tette. A kapitány a

szükségesnél és az illendőnél egy hajszállal közelebb állt a vé dencéhez.

-

Azért jöttél, hogy aláírd a kinevezésedet — szólalt meg a király.

A hangját meghallva Celaena úgy érezte, hogy darabokra hasadnak a

csontjai.

Hogyan parancsolhat a világ nagy részének egy ilyen szörnyűséges

ember?

-

Igen, felséges úr - válaszolta olyan alázatosan, ahogy csak tel lett

tőle. A tekintetét nem emelte fel a király csizmájáról.

-

Légy a bajnokom, és akkor elnyerheted a szabadságod. Négy év

szolgálatot alkudtál ki a fiammal, bár mind a mai napig még csak el sem

tudom képzelni, hogy mi üthetett belé, amikor alkudozni kez dett veled—

folytatta az uralkodó, és gyilkos pillantást vetett Dorian irányába. A herceg

ráharapott az ajkára, de csendben maradt.

Celaena szíve jéggé dermedt, és majdnem megtántorodott, mint a

viharba került bója. Megtesz mindent majd, amire a király paran csot ad.

Nem lesz olyan kegyetlen küldetés, amit ne hajtana végre. Amikor pedig

véget ér a négy esztendő, akkor szabad lesz. Úgy él, ahogy jólesik. Nem

kell félnie az üldözőktől vagy a rabszolgaságtól. Új életet kezdhet.

Messzire elkerülheti Adarlant. Elmehet és elfelejtheti ezt az iszonyatos

királyságot.

Nem tudta, hogy mosolyogjon-e vagy nevessen, vagy csak bólintson,

esetleg sírjon, vagy perdüljön táncra. Öregkoráig megél majd a

vagyonából. Nem kell többé gyilkolnia. Elköszönhet Arobynntól, és örökre

hátat fordíthat Adarlannak.

-

Nem mondasz köszönetet nekem? - förmedt rá a király.

Az orgyilkos mélyen meghajolt. Alig tudta elrejteni a boldogsá gát.

Legyőzte a vénembert. Bűnt követett el a birodalma ellen, és most mégis

győztesként születik újjá.

-

Köszönöm királyi felséged megtisztelő adományát. Felséged alá-

zatos szolgája vagyok.

Az uralkodó felhördült.

-

Hazudozással nem mész semmire. Hozzátok ide azt a papírt.

A tanács egyik tagja kötelességtudóan máris odaterített az asztalra egy

permagentekercset.

Celaena a tollat bámulta, és az üres részt, ahova a nevét kell írnia.

A király szeme hatalmasat villant, ám a lány nem harapott rá a csalira.

Egyetlen rossz lépés, egyetlen rossz mozdulat a lázadás vagy a dac jele, és

az öreg máris felakasztatja.

-

Nem lehetnek kétségeid. Ha megparancsolok valamit, azt vég-

rehajtod. Nem fogom megmagyarázni az utasításaim okát. Ha pe dig

bevetés közben elfognak, akkor utolsó leheletedig tagadni fogod, hogy

közöd lenne hozzám. Világos?

-

Tökéletesen, felséges uram.

A király lelépett az emelvényről. Dorian már mozdult volna, de Chaol

megrázta a fejét.

Celaena a földet bámulta, amikor az uralkodó megállt előtte.

-

Valamit nem árt, ha tudsz, orgyilkos - szólalt meg az idős férfi.

Celaena valósággal eltörpült mellette. Aprónak és törékenynek érez te

magát. - Ha csődöt mondasz a küldetésed során, ha elmulasz tanál

visszatérni hozzám, akkor azért igen nagy árat fogsz fizetni.

A király annyira halkan beszélt, hogy a lány is éppen csak hogy

megértette a szavait.

-

Ha nem térnél vissza valamelyik bevetésedről, akkor fogom majd

a kis barátodat, a kapitányt...

Itt elhallgatott, hogy nyomatékot adjon a szavainak.

-

...és teszek róla, hogy fájdalmas halála legyen.

Celaena tágra nyílt szemmel meredt az üres trónra.

-

Ha pedig még akkor sem térnél vissza, kivégeztetem Nehemiát is.

Utána halál vár a testvéreire. Nem sokkal később pedig melléjük

temettetem az anyjukat. Ne hidd, hogy nem vagyok ugyanolyan ra vasz, mint

te magad.

A lány nem látta az arcát, de így is tudta, hogy mosolyog.

-

Akkor most már mindent értesz, ugye? - A király hátrább lépett. -

Írd alá!

Celaena a papíron lévő üres foltra pillantott. Az nagyon sok minden nel

kecsegtette. Némán, mélyen beszívta a levegőt, és csendben imád kozva a

lelki üdvéért, odakanyarította a nevét. Minden egyes betűt nehezebb volt

leírnia, mint az előzőt. Végezetül letette az asztalra a tollat.

-

Remek. Most pedig takarodj! - mordult fel a király, és az ajtóra

mutatott. — Hívatlak, ha szükségem lesz rád.

Az uralkodó már ismét a trónján ült. Celaena óvatosan meghajolt.

Tekintetét képtelen volt levenni a férfi arcáról. Csupán egy pil lanatra nézett

Dorianra. Meg mert volna esküdni rá, hogy a fiatalember szeme szomorúan

lángol. Dorian azért még így is elmosolyodott. Chaol óvatosan megérintette

az orgyilkos karját.

Ha hibázik, a kapitányra halál vár. Nem küldheti a halálba, aho gyan az

Ytger családot sem. Hihetetlenül könnyűnek érezte ma gát, miközben

ólomsúly nehezedett a vállára. Az orgyilkos kilépett a csarnokból.

Odakint a szél hangos üvöltéssel tombolt az üvegtorony körül. De ahhoz

nem volt elég ereje, hogy megrázza a falakat.

Ahogy távolodott a koronatanács csarnokától, Celaena érezte, hogy egyre

kevésbé nyomasztja a teher. Chaol egészen addig néma maradt, míg el nem

jutottak a palota kőből épült részébe. Ott szembefordult a lánnyal.

-

Szóval, bajnok... — kezdte. Még mindig nem viselte a kardját.

-

Igen, kapitány?

A férfi halványan elmosolyodott.

-

Most már boldog vagy?

Celaena nem próbálta elleplezni a vigyorát.

-

Lehet, hogy most adtam el a lelkemet, de... i gen. Legalábbis

annyira boldog, amennyire csak lehetek.

-

Celaena Sardothien, a király bajnoka — mondta ki halkan a férfi.

-

Mi van vele?

-

Tetszik a hangzása — felelte Chaol, és megvonta a vállát. — Tud-

ni akarod, hogy mi lesz az első bevetésed?

Celaena a fiatalember aranybarna szemébe nézett, és rengeteg ígéretet

látott benne. Chaolba karolt, és rámosolygott.

-

Majd holnap elmondod.