SARAH J. MAAS megjelent kötetei:

AZ ÜVEGTRÓN-SOROZAT

THRONE OF GLASS – ÜVEGTRÓN

Első kötet

CROWN OF MIDNIGHT – ÉJKORONA

Második kötet

HEIR OF FIRE – A TŰZ ÖRÖKÖSE

Harmadik kötet

QUEEN OF SHADOWS – ÁRNYAK KIRÁLYNŐJE

Negyedik kötet

EMPIRE OF STORMS – VIHAROK BIRODALMA

Ötödik kötet

TOWER OF DAWN – A HAJNAL TORNYA

Hatodik kötet

KINGDOM OF ASH – FELPERZSELT KIRÁLYSÁG

Hetedik kötet

THE ASSASSIN’S BLADE – AZ ORGYILKOS PENGÉJE

Az Üvegtrón előzményei

TÜSKÉK ÉS RÓZSÁK UDVARA-SOROZAT

A COURT OF THORNS AND ROSES

Tüskék és rózsák udvara

A COURT OF MIST AND FURY

Köd és harag udvara

A COURT OF WINGS AND RUIN

Szárnyak és pusztulás udvara

A COURT OF FROST AND STARLIGHT

Fagy és csillagfény udvara

CRESCENT CITY – Föld és vér háza (Crescent 1.)

SARAH J. MAAS

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2021

Írta: Sarah J. Maas

A mű eredeti címe: A Court of Silver Flames

(A Court of Thorns and Roses Book 5.)

© Sarah J. Maas, 2021.

This translation of A Court of Silver Flames is published

by Könyvmolyképző Kiadó by arrangement with

Bloomsbury Publishing Inc. All rights reserved.

Map copyright © Virginia Allyn, 2019

Fordította: Szabó Krisztina

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

Social korrektor: Vicsek Rita

A művet eredetileg kiadta: Bloomsbury Publishing, 2021

Borító: Zsibrita László

Horváth Hella képrészletének felhasználásával

ISSN 2559-8295

EPUB ISBN 978-963-561-805-7

MOBI ISBN 978-963-561-806-4

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Réti Attila, Deák Dóri

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A világ minden Nestájának –

másszátok meg a hegyet!

És Joshnak, Tarannek és Annie-nek,

akikért én is mászom a sajátomat

Jéghideg fekete víz nyaldosta a rúgkapáló Nesta sarkát.

Nem a tél csípős hidege, nem is egy jégtömb perzselése, valami hidegebb. Mélyebb.

A csillagok közötti űr hidege, a fény előtti világé.

A pokol hidege – a valódi pokolé, döbbent rá, miközben nekifeszült az erős kezeknek, amelyek próbálták az Üstbe nyomni.

A valódi pokolé, mert Elain hevert ott a kőpadlón, felette a vörös hajú, félszemű tündérférfival. Mert hegyes fülek bukkantak elő a húga vizes aranybarna hajából, és a halhatatlanok ragyogása áradt világos bőréből.

Valódi pokol volt ez – rosszabb, mint a lábujjaitól néhány centiméterre lévő tintafekete mélység.

Nyomjátok le! – parancsolta a kőarcú tündérkirály.

És az a hang, annak a férfinak a hangja, aki ezt művelte Elainnel…

Tudta, hogy maga is az Üstbe kerül. Tudta, hogy el fogja veszíteni ezt a küzdelmet.

Tudta, hogy senki sem siet a megmentésére: sem a zokogó Feyre, sem Feyre betömött szájú korábbi szeretője, sem az új, lesújtott párja.

Sem a megtörten a földön heverő, vérző Cassian. A harcos még most is próbált remegő karjára nehezedni. Elérni őt.

Hybern királya – ő tette ezt. Elainnel. Cassiannel.

És vele.

A jeges víz a talpába mart.

Méregcsók volt, olyan végleges halál, ami ellen minden egyes porcikája üvöltve dacolt.

Bele fogják nyomni – de nem tűri megadással.

A víz fantomkarmokkal a bokájába kapaszkodott, lerántotta. Megpördült, kirántotta a karját az őt szorító őr markából.

És Nesta Archeron vádlón előremutatott. Egyetlen ujjával – Hybern királyára.

Halált ígért. Megjelölte a célpontját.

A víz várakozó karmai közé nyomták.

Nesta felnevetett a király szemébe kúszó félelem láttán, épp mielőtt a víz teljes egészében elnyelte.

Kezdetben

És végül

Sötétség volt csupán

És semmi más

Nem fázott, miközben alámerült a tengerbe, aminek nem volt sem feneke, sem láthatára, sem felszíne. De érezte, hogy ég.

A halhatatlanság nem derűs ifjúság volt.

Hanem tűz.

Olvadt fém az ereiben, ami addig forralta embervérét, míg nem maradt más, csak a gőz, addig kalapálta törékeny csontjait, míg frissen kovácsolt acéllá nem vált.

És amikor sikolyra nyitotta a száját, amikor a fájdalom kettéhasította a lényét, nem csendült hang. Nem volt odalent semmi, csak sötétség, fájdalom, erő…

Megfizetnek. Mindannyian.

Ez az Üst lesz az első.

Most azonnal.

Karmokkal és fogakkal mart bele a sötétségbe. Hasított, tört-zúzott, szaggatott.

És a sötét örökkévalóság megremegett körülötte. Kapálózott. Csapkodott.

Nesta nevetett, ahogy a sötétség összerezzent. Nevetett a falatnyi nyers erőtől, amit kiszakított és egészben lenyelt, nevetett a néhány maréknyi végtelenségen, amit a szívébe, az ereibe kényszerített.

Az Üst úgy szenvedett, akár egy madár a macska mancsa alatt. Nesta nem engedett.

Elvesz az Üsttől mindent, amit az ellopott tőle és Elaintől.

A fekete végtelenség közepette Nesta és az Üst egymásba gabalyodott, és úgy izzott a sötétségben, akár egy újonnan született csillag.

ELSŐ RÉSZ

ÚJONC

1.

FEJEZET

Cassian a félhomályos folyosó zöld ajtajához emelte az öklét – de habozott.

Több ellenféllel végzett, mintsem hogy számon tudja tartani, még akkor is tovább kaszabolt, amikor már térdig gázolt a számtalan harcmező mocskában, a döntései ügyes harcosok életébe kerültek, volt már tábornok, gyalogos katona és orgyilkos, de most… most mégis leeresztette az öklét.

Meghátrált.

A Sidra folyó északi partján álló épületre igencsak ráfért volna már egy réteg festék. És ha alapozhat arra, mennyire nyikorogtak a fadeszkák a csizmája alatt, miközben felmászott a második emeletre, a padlót sem ártott volna kicserélni. De legalább tiszta volt. Velarisi mércéhez képest határozottan komor épület, de egy olyan városban, ahol nincs nyomornegyed, ez nem sokat jelent. Látott már rosszabbat, éjszakázott is ennél rosszabb helyen.

De azt sosem értette, miért akar Nesta ennyire itt élni. Az világos volt számára, miért nem akar beköltözni a Szél házának egyik lakosztályába, az túl messze volt a várostól, és Nesta nem tud sem repülni, sem gondolatutazással bejutni. Ami azt jelentette, hogy kénytelen lett volna megküzdeni felfelé és lefelé is a tízezer lépcsőfokkal. De miért él ezen az ócska helyen, amikor a városi ház üresen áll? Mióta befejezték Feyre és Rhys otthonát a folyónál, az a ház üresen állt, bármelyik barátjuk beköltözhetett, akinek szüksége volt rá, vagy úgy tartotta kedve. Cassian tudta, hogy Feyre szobát ajánlott ott Nestának, de a nővére visszautasította.

Homlokráncolva meredt az ajtó pergő festékrétegére. Egyetlen hang sem szökött ki az ajtó és a padló közötti jókora résen, ami akkora volt, hogy még a legkövérebb patkány is könnyedén bemászhatott volna rajta, és friss illatok sem lengték be a szűk folyosót.

Talán szerencséje lesz, és Nesta nincs itthon – talán a bárpult alatt alszik valami lepukkant kocsmában, ahol előző este mulatott. Persze, az csak rontana a helyzeten, mert akkor Cassian kénytelen lenne őt ott megkeresni.

Ismét felemelte az öklét, a szifon vöröse megvillant a mennyezetbe süllyesztett ősrégi tündérlámpák fényében.

Gyáva féreg! Ne legyél már ilyen töketlen!

Cassian bekopogott. Aztán megismételte a mozdulatot.

Csend.

Kis híja volt, hogy hangosan fel nem sóhajtott megkönnyebbülésében. Hála a kibaszott Nagy…

Gyors, kimért léptek hangzottak fel az ajtó túloldaláról. Egyre dühösebben csattantak.

Cassian szorosan behúzta a szárnyát, kihúzta magát, és kis terpeszbe állt. A kiképzése során belevert hagyományos alapállás mostanra ösztönössé vált. Nem mert belegondolni, miért késztették erre azok a léptek.

Nesta négy, nyíló zárjának kattanása akár harci dob pergése is lehetett volna.

Cassian végiggondolta mindazt, amit mondania kellett, felidézte Feyre tanácsát, miképpen tálalja őket.

Amikor az ajtó kitárult, az ajtógomb olyan erővel fordult el, hogy Cassian elmerengett, vajon Nesta az ő nyakát képzelte-e a helyére.

Nesta Archeron máris a homlokát ráncolta. De legalább itthon volt.

Rémesen festett.

– Mit akarsz?

Tenyérnyi szélesre nyitotta csupán az ajtót, annál nem többre.

Mikor is látta őt Cassian utoljára? Azon a hajós nyárbúcsúztató bulin a Sidrán, múlt hónapban? Akkor nem nézett ki ilyen rosszul. Persze, senki sem fest reggel sugárzóan, ha egész éjszaka borba és tömény italba fojtja a bánatát. Főleg, ha épp…

– Reggel hét óra van! – folytatta Nesta, végigmérve őt azzal a szürkéskék tekintettel, amitől mindig forrni kezdett a vére.

Férfiinget viselt. Sőt, még rosszabb, semmi mást nem viselt, csak azt.

Cassian megtámaszkodott az ajtófélfában, és felvillantotta azt a fajta félmosolyt, amitől tudta, hogy Nesta kiereszti majd a karmait.

– Kemény éjszakád volt?

Vagy inkább kemény éve. Gyönyörű arca sápadt volt, jóval soványabb, mint a Hybern elleni háború előtt. Ajka vértelen, és az a szempár… Pillantása hűvös és metsző volt, akár a téli reggelek a hegyekben.

Nem csillant benne sem derű, sem nevetés, semmilyen formában. Ahogyan magában Nestában sem marad egy cseppnyi sem.

Nesta elkezdte rácsukni az ajtót a kezére.

Cassian gyorsan bedugta csizmás lábát a résbe, még mielőtt Nesta eltörhette volna az ujjait. Nesta orrlyukai kissé kitágultak.

– Feyre szeretné, ha meglátogatnád.

– Hol? – kérdezte Nesta, Cassian ajtóba dugott lábára meredve. – Öt háza is van.

Cassian lenyelte a megjegyzését. Nem a harcmezőn volt, és Nestával nem voltak ellenségek. Csupán annyit kellett tennie, hogy elviszi Nestát a megadott helyre. Aztán imádkozik, hogy az a gyönyörű ház, ahová Feyre és Rhys nemrég költözött be, épségben marad.

– Az új házában.

– Miért nem ő maga jött el értem?

Cassian jól ismerte Nesta szemének gyanakvó csillanását, azt, ahogyan kissé megmerevedett a háta. Legszívesebben dacolt volna a lánnyal, addig piszkálja, dühíti, amíg ki nem derül, miféle reakciót képes kicsikarni belőle.

A téli napforduló óta csupán néhány szót váltottak. A legtöbbet a hajós bulin múlt hónapban. Nagyjából így hangzott a beszélgetésük:

Menj arrébb!

Helló, Nes!

Menj arrébb!

Örömmel.

Sok-sok hónap telt el úgy, hogy egyáltalán nem kommunikáltak, gyakorlatilag nem is látták egymást, aztán ennyi történt.

Cassian azt sem értette igazán, miért ment el Nesta egyáltalán a bulira, főleg, hogy pontosan tudta, kénytelen lesz órákon át ott maradni velük a vízen. Valószínűleg Amrennek köszönhették ezt a meglepő részvételt, annak a csekély befolyásnak, amivel a nő Nesta felett bírt. Az este végén Nesta volt az első, aki karját szorosan maga köré fonva távozni akart, Amren pedig a hajó túlsó felében mérgelődött, gyakorlatilag remegett a dühtől és az undortól.

Senki sem kérdezett rá, mi történt közöttük, még Feyre sem. A hajó kikötött, Nesta pedig gyakorlatilag elrohant, és senki sem beszélt vele azóta. Egészen a mai napig. Egészen eddig a beszélgetésig, aminél hosszabbat a Hybern elleni csaták óta nem folytattak.

Cassian végül így szólt:

– Feyre az úrnő. Lefoglalja az Éjszaka udvarának irányítása.

Nesta oldalra billentette a fejét, aranybarna haja csontos vállára omlott. Bárki másnál merengésnek tűnt volna a mozdulat. Nála viszont ragadozót jelzett, ami épp felméri a zsákmányát.

– És a nővérem úgy gondolta, hogy szükséges azonnal megjelennem? – kérdezte Nesta azon a kifejezéstelen hangon, ami az égvilágon semmilyen érzelmet nem árult el.

– Tudta, hogy valószínűleg össze kell kapnod magadat, és szeretett volna némi időt biztosítani erre. Kilenckor kell megjelenned.

Cassian várta, hogy a két időpont közötti különbség kiszámolása után a lány robbanjon.

Nesta szeme tágra nyílt.

– Úgy nézek én ki, mint akinek két órára van szüksége ahhoz, hogy elfogadhatóan nézzen ki?

Cassian élt a lehetőséggel, és szemügyre vette őt: hosszú, csupasz láb, elegáns ívű csípő, vékony – a fenébe is, túlságosan is sovány – derék és dús, csábító kebel, ami igencsak ellentétben állt testének új, szögletes vonalaival.

Bármilyen más nő esetében már a csodás mellek elegendőek lehettek volna, hogy Cassian a megismerkedésük pillanatában udvarolni kezdjen. De amikor először találkozott Nestával, a lány szemében lobogó hűvös tűz teljesen másfajta csábításnak bizonyult.

És most már Nesta is főtündér volt, csupa dominancia és agresszió – megspékelve azzal a rémes természetével –, úgyhogy Cassian lehetőség szerint inkább kerülte. Főleg azok után, ami a Hybern elleni háború alatt és után történt. Nesta igencsak határozottan kifejtette, miféle érzelmeket táplál Cassian iránt.

Cassian végül csak annyit mondott:

– Úgy nézel ki, mint akire ráférne egy-két kiadós étkezés, egy fürdő meg valami rendes ruha.

Nesta a szemét forgatta, de az ujjai közé csippentette az ing szegélyét.

– Rakd ki azt a szerencsétlent, szedd össze magad, én pedig hozok neked egy teát! – tette hozzá Cassian.

Nesta szemöldöke enyhén megemelkedett.

Cassian arcára félmosoly ült ki.

– Szerinted nem hallom, hogy a férfi a hálószobádban igyekszik a lehető legcsendesebben magára kapni a ruháit, és kimászni az ablakon?

Mintegy megerősítésképpen fojtott puffanás hallatszott a hálószobából. Nesta felszisszent.

– Egy óra múlva visszajövök, meglátjuk, hogy állsz.

Cassian épp elég csípősen ejtette ki a szavakat ahhoz, hogy a katonái rögtön tudják, nem érdemes ujjat húzni vele; nekik eszükbe jutna, hogy nem véletlenül kell hét szifon a mágiája kordában tartásához. De Nesta nem tartozott a légiójához, nem harcolt az irányítása alatt, és szemlátomást nem ugrott be neki, hogy Cassian több mint ötszáz éves és…

– Felesleges. Ott leszek időben.

Cassian ellökte magát az ajtófélfától, szárnyait kissé kitárva hátrált.

– Nem erre kértek meg. Ajtótól ajtóig kell kísérjelek.

Nesta vonásai megfeszültek.

– Menj, ülj fel egy kéményre!

Cassian meghajolt, de közben egy pillanatra sem merte levenni a szemét Nestáról, aki… bizonyos képességekkel lépett elő az Üstből. Méghozzá igen figyelemre méltó, sötét képességekkel. A Hybernnel vívott utolsó csata óta senki sem látta nyomukat, azóta, hogy Amren összezúzta az Üstöt, Feyre és Rhys pedig összerakta. Elain látóképessége sem jelentkezett azóta.

De ha Nesta ereje megmaradt, és még mindig képes egész csatatereket beszántani… Cassiannek több esze volt annál, mintsem hogy hátat fordítson egy újabb ragadozónak.

– Tejszínnel vagy citrommal kéred a teádat?

Nesta rávágta az ajtót.

Aztán mind a négy zárat elfordította.

Cassian azon merengett, vajon az a szerencsétlen flótás odabent tényleg az ablakon mászik-e majd ki – leginkább azért, hogy Nesta elől meneküljön –, és fütyörészve megindult a gyéren megvilágított folyosón, hogy ételt szerezzen. Szüksége lesz ma a táplálékra. Főleg, ha Nesta megtudja, pontosan miért rendelte magához a húga.

Nesta Archeron nem tudta, hogy hívják a lakásában tartózkodó férfit.

A hálószobába menet, könyvtornyokat és ruhakupacokat kerülgetve, borgőzös emlékei között kutatott, felidézte a szenvedélyes pillantásokat az ivóban, ajkuk nedves, forró találkozását, a saját testére kiülő verejtékréteget, miközben addig lovagolt a férfin, hogy a gyönyörnek és az italnak köszönhetően magával ragadta az áldott feledés, de a neve csak nem jutott eszébe.

Mire Nesta elérte a félhomályos, szűk hálószobát, a férfi már kihajolt az ablakon, Cassian pedig nyilván odalent ólálkodott az utcán, hogy végignézze a fickó látványos, szánalmas távozását. A bronzoszlopos ágy lepedője gyűrött volt, a takarók félig lecsúsztak a nyikorgó, egyenetlen padlódeszkákra, és a megrepedt ablak a falhoz csapódott a kilazult zsanérok miatt. A férfi Nesta felé fordult.

Jóképű volt, úgy, ahogyan az összes főtündér férfi az. Egy kicsit vékonyabb, mint amilyennek Nesta szerette őket, gyakorlatilag kamasz még ahhoz az izomkolosszushoz képest, aki az imént megtöltötte az ajtaját. A férfi arca megrándult, ahogy Nesta bevonult, savanyú képet vágott annak láttán, mit visel.

– Ööö… az ott…

Nesta lerántotta magáról az inget, nyomában nem maradt más, csak a csupasz bőr. A férfi szeme tágra nyílt, de a félelem szaga nem oszlott el. Nem Nestától félt, hanem a férfitól, akit a bejárati ajtóban hallott. Rádöbbent, kinek a nővére Nesta. Hogy ki a húga párja. Hogy kikkel barátkozik a húga. Mintha számított volna bármit is.

Vajon milyenné válna a félelem szaga, ha rájönne, hogy Nesta kihasználta, csak azért feküdt le vele, hogy fékezze magát? Hogy csillapítsa a sötétséget, ami azóta kavargott benne, hogy kilépett az Üstből? A szex, a zene és az ital, mint arra az elmúlt egy évben rádöbbent, mind segít ebben. Nem bizonyultak tökéletes megoldásnak, de legalább nem tört elő az ereje. Még ha végig ott száguldott is az ereiben, körbefonta a csontjait.

A férfihoz vágta a fehér inget.

– Most már használhatod a bejárati ajtót.

A férfi áthúzta a fején az inget.

– De… még mindig ott…

Pillantása újra meg újra megakadt Nesta mellén, a reggeli hidegben ágaskodó mellbimbóján, csupasz bőrén. A combjai találkozásánál.

– Viszlát!

Nesta belépett a hálószobájából nyíló rozsdás, szivárgó fürdőszobába. De legalább meleg víz folyt a csapból.

Néha.

Feyre és Elain próbálta rábeszélni, hogy költözzön el. Nesta rá sem hederített a tanácsaikra. Ahogy azzal sem fog törődni, amit a húga ma fog mondani. Tudta, hogy Feyre meg akarja szidni. Talán azt sem hagyja szó nélkül, hogy a tegnap esti pofátlanul magas fogyasztást a húga számlájára íratta az ivóban.

Nesta felhorkant, elfordította a csapot a kádnál. A jeges fém megnyikordult, és a víz előbb sziszegett, majd zubogni kezdett a repedt, foltos kádba.

Ez itt az ő rezidenciája. Nincsenek szolgálók, nem figyelik minden mozdulatát, nem ítélkeznek felette, csak akkor van társasága, ha ő maga meghív valakit. Meg ha a kíváncsiskodó, öntelt harcosok úgy döntenek, beállítanak hozzá.

Öt percbe telt, mire a víz annyira felhevült, hogy elkezdje meleg vízzel megölteni a kádat. Az elmúlt években előfordultak olyan napok, amikor nem várt. Néha bemászott a jeges vízbe, de nem annak a csípését érezte, hanem az Üst sötét mélységét, ahogy elnyelte őt. Ahogy elragadta tőle az emberi mivoltát, a halandóságát, és ilyenné változtatta.

Hónapokon át küzdött a testét megfeszítő pánikkal, minden egyes csontja beleremegett, amikor víz alá kellett merülnie. De rábírta magát, hogy szembenézzen vele. Megtanulta, hogyan üljön a jeges vízben, hányingerrel küszködve, remegve, fogvacogva, addig nem mozdult, amíg a teste fel nem fogta, hogy egy fürdőkádban ül, nem pedig az Üstben, hogy a lakásában van, nem pedig a tenger túlpartján egy kőkastélyban, hogy él és halhatatlan. Még akkor is, ha az apja nem.

Nem, az apja hamu volt csupán a szélben, egyedül a városon túli dombon emelt sírkő jelezte, hogy valaha is élt. Legalábbis a húgai ezt mondták.

A legelső pillanattól fogva szerettelek, attól kezdve, hogy a karomban tartottalak, mondta az apja azokban az utolsó együtt töltött pillanatokban.

Vedd el a mocskos mancsodat a lányomról! Ezek voltak az apja utolsó szavai, Hybern királyára mordult rá. Az apja arra a féreg királyra pazarolta az utolsó szavait.

Az apja. A férfi, aki sosem küzdött meg a gyerekeiért – csak a legeslegvégén. Amikor eljött megmenteni őket, a halandókat és a tündéreket is, igen, de leginkább mégiscsak a lányait. Nestát.

Milyen hatalmas, ostoba pazarlás.

Nestát szentségtelen, sötét erő öntötte el, de még az sem volt elég ahhoz, hogy megakadályozza Hybern királyát, amikor kitörte az apja nyakát.

Nesta korábban gyűlölte az apját, őszintén gyűlölte, az apja viszont, valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag mégis szerette őt. Nem eléggé ahhoz, hogy megpróbálja megóvni a szegénységtől és az éhezéstől. De ahhoz valahogy mégis eléggé, hogy hadsereget állítson a kontinensen. Hogy egy Nestáról elnevezett hajón csatába induljon.

Még azokban az utolsó másodpercekben is gyűlölte az apját. Aztán megroppant a nyaka, és a szemében nem félelem ült a halála pillanatában, hanem a Nesta iránt érzett ostoba szeretete.

Ez maradt Nestával utána – az apja szemében ülő pillantás. A szívében lángoló harag, amikor az apja az életét adta érte. Gennyes sebbé vált, úgy marcangolta, mint a mélyre temetett ereje, addig kínozta az elméjét, amíg semmiféle jeges fürdő nem fojthatta már el.

Megmenthette volna.

Hybern királyának a hibájából történt. Nesta pontosan tisztában volt ezzel. De az ő lelkén is száradt. Ahogy az is, hogy Elaint elragadta az Üst, miután Nesta a látnoki képességével kémkedett utána, és az is, hogy Hybern ilyen iszonyú dolgokat művelt, amikor őzként le akarta vadászni őt és a húgait.

Bizonyos napokon a színtiszta rettegés és pánik úgy megbénította Nestát, hogy az égvilágon semmi sem vehette rá a légzésre. Semmi sem állhatta útját annak az egyre növekvő iszonyú erőnek. Semmi, csak a zene az ivókban, a kártyázás az idegenekkel, a borosüvegek végtelen sora és a szex, ami közben semmit sem érzett, de legalább pillanatnyi enyhülést hozott a felzúdulás közepette.

Nesta lemosta az izzadságot és az előző este egyéb maradványait. A szex maga tűrhetőnek bizonyult, volt már jobb, de ennél sokkal rosszabb is. Néhány férfinak még az örökkévalóság sem volt elegendő ahhoz, hogy tökélyre fejlessze a szerelem művészetét.

Ő már kitapasztalta, mit szeret. Beszerezte a havi fogamzásgátló teát az egyik helyi gyógyszerésztől, aztán idehozta az első férfit. Fogalma sem volt róla, hogy a szűzhártyája érintetlen, amíg a férfi észre nem vette az elkent vért a lepedőn. A tündér undorodva elfintorodott, majd némi félelem futott át az arcán, hogy Nesta talán mesélni fog a nem túl kielégítő első alkalomról a húgának. A húga elviselhetetlen párjának. Főleg utóbbinak. Nesta nem magyarázta el, hogy mindenáron kerülte mindkettőt. Főleg utóbbit. Manapság mintha Rhysand is megelégedett volna ugyanezzel.

A Hybern elleni háború után Rhysand munkákat ajánlott neki. Helyeket az udvarában.

Nesta nem kért belőlük. Rhysand szánalomból ajánlotta fel őket, szerencsétlen próbálkozások voltak csupán, hogy bevonják őt Feyre életébe, hogy valami hasznos elfoglaltságot kerítsenek neki. De a főúr sosem kedvelte Nestát. A beszélgetéseiket a legjobb esetben is hűvös udvariasság jellemezte.

Nesta sosem magyarázta el, hogy Rhysand pont azért utálja őt, amiért ő itt él. Amiért hideg fürdőket vesz bizonyos napokon. Máskor meg elfelejt enni. Képtelen elviselni a kandalló recsegését-ropogását. És minden egyes éjszaka borba, zenébe és gyönyörbe menekül. Minden egyes nyavalyás dolog, amit Rhysand Nestáról gondolt, tökéletesen fedte a valóságot – és mindezzel Nesta már jóval azelőtt tisztában volt, hogy a főúr felbukkant az életében.

Bármiféle ajánlatot vetett is oda neki Rhysand, csakis a Feyre iránti szeretete motiválta. Nesta jobbnak látta hát úgy tölteni az idejét, ahogyan ő maga akarta. Azok ketten mégiscsak fizették.

Az egész lakás beleremegett a kopogásba.

Nesta a bejáratra meredt, felmerült benne, hogy eljátssza, nincs már itthon, de Cassian úgyis hallaná, érezné az illatát. Ha pedig a tündér betöri az ajtót, amit nyilván meg fog tenni, akkor fájhat majd a feje, amikor el kell magyaráznia a fösvény háziúrnak, mi történt.

Úgyhogy Nesta felvette a ruhát, amit előző este a földre hajított, és ismételten kinyitotta mind a négy zárat. Amint ideköltözött, azonnal felszerelte őket. Egyfajta szertartás volt számára minden este elfordítani őket. Még amikor a névtelen férfi idejött, és bor bódította Nesta elméjét, akkor sem felejtette el bezárni.

Mintha ez bármiféle akadályt képezne ennek a világnak a szörnyetegei előtt.

Nesta csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy megpillantsa Cassian pimasz vigyorát, majd az ajtót úgy hagyva visszaviharzott a cipőjéért.

Cassian teával a kezében vonult be mögötte, a bögrét nyilván a sarki üzletből kapta kölcsön. De az is meglehet, hogy nekiajándékozták, sokan még a tündér saras bakancsának a nyomát is imádták. Ez a város már a Hybernnel való konfliktus előtt is odáig volt Cassianért. A hősiessége és az áldozatai, a harcmezőn nyújtott teljesítménye még több ámulatot eredményezett, mire a háború véget ért.

Nesta nem hibáztatta Cassian csodálóit. Neki magának is volt szerencséje végignézni – és végigrettegni – a tündér mozdulatait a csatamezőn. Még mindig verejtékben fürödve ébredt, amikor eszébe jutott, ahogy elakadó lélegzettel figyelte Cassian küzdelmét az őt körberajzó ellenségek közepette, hogy milyen érzés volt, amikor az Üst ereje kitört, és Nesta tudta, ott fog lecsapni rájuk, ahol a legerősebb a hadseregük: Cassian lesz a célpont.

Képtelen volt megmenteni azt az ezer illírt, akik abban a pillanatban, hogy magához idézte Cassiant, életüket vesztették. Ettől az emléktől is elfordult.

Cassian szemügyre vette a lakást, és halkan füttyentett.

– Gondoltál már rá, hogy takarítót veszel fel?

Nesta körbenézett a kis nappaliban: egy karmazsinvörös, szétült kanapé, egy kormos tégla tűzhely, egy molyrágta, virágmintás fotel meg az ősrégi kis konyha, tele ferde tornyokba halmozott koszos edénnyel. Hová is rúgta tegnap este a cipőjét? A hálószobában folytatta a keresést.

– Kezdetnek egy kis friss levegő is megteszi – tette hozzá Cassian a másik szobából.

Az egyik ablak hangosan felnyögött, ahogy kinyitotta.

Nesta a hálószoba szemközti sarkában bukkant rá a barna cipőjére. A kettőből az egyik kiömlött bortól bűzlött.

A matrac szélére ült, és a cipőfűzőt húzogatta, hogy fel tudja venni a lábbelit. Nem nézett fel Cassian magabiztosan közeledő lépteire, ahogy akkor sem, amikor a harcos megállt a küszöbön.

Cassian beleszagolt a levegőbe. Jó hangosan.

– Reméltem, hogy legalább az ágyneműt cseréled a vendégek között, de a jelek szerint az ilyesmi nem zavar téged.

Nesta megkötötte a fűzőt az első cipőn.

– Mit érdekel az téged?

Cassian vállat vont, de megfeszülő vonásai ellentmondtak ennek a nemtörődöm mozdulatnak.

– Ha én érzem a különböző férfiakat idebent, akkor nyilván azok is, akiket idehozol.

– Még egyik sem fordult ki a szobából.

Nesta megkötötte a másik cipőt is, és érezte, hogy Cassian mogyoróbarna szeme minden egyes mozdulatát figyelemmel követi.

– Kihűl a teád – figyelmeztette a harcos a fogait kivillantva.

Nesta nem törődött vele, ismét kutatni kezdett a hálószobában. A kabátja…

– A kabátod a földön van, a bejárati ajtónál – segítette ki Cassian. – És hűvös lesz odakint, úgyhogy hozzál sálat is!

Nesta ezzel sem foglalkozott, csak ellibbent mellette, gondosan ügyelve, nehogy egymáshoz érjenek, és meg is találta a sötétkék kabátját, épp ott, ahol a tündér mondta. Kinyitotta a bejárati ajtót, majd intett, hogy Cassian menjen ki elsőként

Cassian végig a szemébe nézve közeledett hozzá, kinyújtotta a karját…

És lekapta a fali akasztóról az égszínkék és krémszínű sálat, amit Elain ajándékozott Nestának tavasszal a születésnapjára. Úgy szorította az öklében, mintha kígyót fojtogatna, miközben elhaladt Nesta mellett.

Cassiant zavarta valami. Általában nem adja meg magát ilyen hamar a haragjának. Talán ahhoz van köze, amit Feyre akar mondani az új házában.

Nesta gyomra összerándult, ahogy egyesével elfordította a zárakat.

Nem volt ostoba. Tudta, hogy a háború vége óta zavargások törtek ki itt és a kontinensen is. Hogy a fal jelentette akadály nélkül néhány tündérvidék kezdi túlfeszíteni a húrt a határvonalak és a halandókkal való bánásmód terén. És tudta, hogy az a négy halandó királynő még mindig ott ücsörög a közös kastélyukban, a hadseregük teljes és kihasználatlan.

Szörnyetegek voltak, mindannyian. Meggyilkolták az őket eláruló aranyhajú királynőt, egy másikat, Vassát pedig eladták egy varázslónak. Méltó büntetésnek tűnt, hogy az Üst a négy életben maradó királynő közül a legfiatalabbat vén szipirtyóvá változtatta. Hosszú életű tündér lett belőle, igen, de ráncos porhüvellyé vált, amiért Nesta korábban elragadta az Üst erejének egy részét. Amiért szétszaggatta az Üstöt, míg az széttépte Nesta halandó testét, hogy valami újjá kovácsolja.

Az az aszott királynő Nestát hibáztatta. Az életére akart törni, már ha Hybern varjai igazat mondtak, mielőtt Bryaxis és Rhysand elpusztította őket, amiért betörtek a Szél házának könyvtárába.

A háború óta eltelt tizennégy hónapban egyetlen pletyka sem ütötte fel a fejét ezzel a királynővel kapcsolatban.

De ha valamiféle új fenyegetés jelentkezett…

A négy zár mintha kinevette volna Nestát, mielőtt Cassian nyomában kisétált az épületből, és kilépett az élénk városi forgalomba.

A folyóparti „ház” valójában egy birtok volt, olyan új, tiszta és gyönyörű, hogy amikor Nesta végigsétált az óriási márvány boltívek alatt, és belépett az ízlésesen berendezett, elefántcsont- és homokszínű ragyogó előcsarnokba, eszébe jutott, hogy áporodott bor fedi a cipőjét.

A hatalmas helyiséget jókora lépcsősor szelte ketté, felette a faragott mennyezetről velarisi mesterek munkáját dicsérő fújtüveg csillár lógott. A fészket mintázó tündérfénygömbök ragyogva tükröződtek a halvány színű, fényesre csiszolt padlódeszkákon a cserepes növények, a szintén Velarisban készült fabútorok és a felháborítóan sok műremek között. Nesta egyikre sem tett megjegyzést. A makulátlan padló egységét puha kék futószőnyegek törték meg, mindkét oldalon végigkísérték a tágas folyosókat, az egyik még a lépcsősor íve alá is befutott, és egyenesen a szemközti falhoz vezetett, ahol az ablakok a lankás gyepre és az aljában csillogó folyóra néztek.

Cassian balra indult, arra, ahol az üzleti ügyekre fenntartott elegáns szobák kaptak helyet, mint arról Feyre két hónapja Nestát tájékoztatta – az első és egyetlen alkalommal, amikor itt járt. Nesta addigra már erősen becsiccsentett, és a körbevezetés minden egyes pillanatát gyűlölte, ahogyan az összes tökéletes helyiséget is.

A legtöbb férfi ékszert vásárol a feleségének vagy a párjának, ha hivalkodó ajándékot akar adni a téli napfordulóra.

Rhys palotát vett Feyre-nak.

Nem is – egy háború sújtotta földet vásárolt neki, aztán szabad kezet adott a párjának, hogy megtervezhesse álmai otthonát.

És Feyre-nak és Rhysnek valahogy sikerült lakályosan és kellemesen berendeznie ezt a helyet, gondolta Nesta, miközben némán követte a természetellenesen nesztelenül lépkedő Cassiant a folyosón az egyik résnyire nyitott ajtajú dolgozószoba felé. Hatalmas hodály volt ez az épület, mégis otthonosnak tűnt. Még az elegáns bútorokat is úgy tervezték meg, hogy kényelmesen el lehessen nyúlni rajtuk, hogy ott ücsörögve hosszú beszélgetéseket lehessen folytatni egy kiadós étel felett. Minden egyes műalkotást maga Feyre választott vagy festett, és jó néhány őket ábrázolta, az ő portréjuk volt… A barátaié, az… új családjáé.

Nestáról természetesen egyetlenegy sem készült.

Még az istenek verte apjuk portréja is ott lógott az óriási lépcsősorral párhuzamosan futó falon: Elainnel mosolygott rajta, boldogan, még azelőtt, hogy az egész világon minden rosszra fordult. Egy kőpadon ültek rózsaszín és kék hortenziabokrok közepette. Az első otthonuk, a csodás tengerparti villa díszkertjében. Nesta és az anyjuk még csak véletlenül sem szerepelt a festményen.

Hiszen mindig is így volt, az apjuk Elainről és Feyre-ról gondoskodott. Nestát az anyja imádta és tanította ki.

Nesta már az első alkalommal felfigyelt rá, hogy ő maga sehol sem jelenik meg itt. Ahogyan az anyjuk sem. Természetesen nem tette szóvá, de elég egyértelmű jelzés volt a hiányuk.

Most ez is elég volt ahhoz, hogy a fogát csikorgassa, hogy megragadja a láthatatlan belső pórázt, amivel a benne rejlő iszonyú erőt tartotta féken, és jó erősen megrántsa, miközben Cassian belépett a dolgozószobába, és a jó ég tudja, kinek bejelentette:

– Megérkezett.

Nesta megfeszült, de Feyre csak kuncogott.

– Öt perccel korábban. Elképesztő!

– Ilyenkor érdemes próbára tenni a szerencsénket. Menjünk el Ritához! – jegyezte meg Cassian, ahogy Nesta belépett a faburkolatú szobába.

A dolgozószoba egy zöldellő növényekkel teli udvarra nyílt. Maga a helyiség meleg volt, gazdagon berendezett, és ha nem látja, kik tartózkodnak odabent, Nesta talán még el is ismerte volna, hogy tetszenek neki a plafonig érő könyvespolcok és a zafírkék bársonyhuzatú bútorok a fekete márványkandalló előtt.

Feyre a kanapé kunkorodó karfáján ült nagy fehér pulóverben és sötét nadrágban.

Rhys a szokásos fekete öltözékében, összefont karral dőlt a kandallópárkánynak. Ma nem voltak szárnyai.

Amren az általa kedvelt szürkében ült törökülésben a ropogó tűz melletti bőrfotelben, tompa ezüstszín szemét undorodva járatta végig Nestán.

Mennyi minden változott kettejük között.

Nesta gondoskodott róla – a pusztításról. Szándékosan nem gondolt a hajós nyárbúcsúztató bulin kirobbanó veszekedésükre. Sem arra, hogy azóta sem váltottak egyetlen árva szót sem.

Nem látogatta meg Amrent a lakásán. Nem beszélgettek kirakós játék felett. És mágiahasználatra sem tanította őt többé Amren. Nesta biztosra ment, hogy ez utóbbiról se legyen szó.

Feyre végül csak rámosolygott.

– Úgy hallom, húzós éjszakád volt.

Nesta ide-oda járatta a pillantását az Amrennel szemközti fotelben helyet foglaló Cassian, a Feyre melletti üres hely és a kandallónál álló Rhys között.

Egyenes háttal, felszegett állal ült le a húga mellé a kanapéra, és gyűlölte, ahogy mindannyian őt fürkészik. Gyűlölte, hogy Rhys és Amren felfigyelt a mocskos cipőjére, és valószínűleg még mindig érezték rajta a férfit, hiába fürdött meg.

– Gyalázatosan festesz – jegyezte meg Amren.

Nesta nem volt olyan ostoba, hogy nyíltan rámeredjen a… bármi legyen is Amren. Igen, most már ő is főtündérnek számított, de egykor valami más volt. Nem ebből a világból származott. És a nyelve még mindig épp elég élesnek bizonyult ahhoz, hogy mély sebet ejtsen vele.

Nestához hasonlóan Amrennek sem a főtündérekre jellemző, udvarspecifikus mágiája volt, de ettől még nagy befolyással bírt ebben az udvarban. Nesta főtündéri ereje sosem mutatkozott meg, csak az volt, amit ő maga ragadott el az Üsttől ahelyett, hogy megvárta volna, míg az megajándékozza valamivel, mint Elaint. Fogalma sem volt róla, mit szakított ki az Üstből, miközben az ellopta a halandóságát, de tudta, hogy vannak dolgok, amiket sem most, sem a későbbiekben nem szeretne megérteni és az uralma alá vonni. Már a gondolattól is felfordult a gyomra.

– Persze, nehéz lehet jól kinézni – folytatta Amren –, amikor még az éjszaka legsötétebb óráiban is odakint vagy, a sárga földig iszod magad, és ágyba mászol bármivel, ami az utadba akad.

Feyre a főúr helyettese felé kapta a fejét. Úgy tűnt, Rhys egyetért Amrennel. Cassian nem szólalt meg. Nesta végül nyugodtan csak annyit felelt:

– Nem tudtam, hogy te ítélkezel a tetteim felett.

Cassian halk mormolása figyelmeztetésnek tetszett. Hogy melyiküknek szólt, azt Nesta nem tudta. Nem is érdekelte.

Amren szeme megvillant, az egykor benne lobogó erő maradéka sejlett fel a pillantásában. Ennyi maradt belőle. Nesta tudta jól, hogy az ő ereje is ragyoghatna így, de míg Amrent fény és hő alkotta, addig Nesta ezüst lángja egy hűvösebb, sötétebb helyről származott. Egy ősrégi, mégis vadonatúj helyről.

Amren vitába szállt vele:

– Ha ennyi pénzünket költöd borra, akkor igen.

Talán tényleg túlfeszítette a húrt a tegnap esti számlával.

Nesta Feyre felé pillantott, akinek megrándult az arca.

– Szóval tényleg azért citáltál el ide, hogy megszidj? – kérdezte a húgát.

Feyre tekintete – Nesta szemének a tükörképe – ellágyult kissé.

– Nem, nem azért, hogy megszidjalak. – Metsző pillantást vetett előbb Rhysre, aki továbbra is jeges némaságba burkolózott a kandallónál, majd a fotelben füstölgő Amrenre. – Gondolj rá inkább beszélgetésként!

Nesta felpattant.

– Semmi közötök az életemhez, és nem is kívánok róla semmilyen formában beszélgetni.

– Ülj le! – mordult rá Rhys.

A hangjában csendülő nyers parancs, a színtiszta dominancia és erő…

Nesta megdermedt, dacolt vele, gyűlölte a lénye tündérrészét, ami meghajolt az ilyesmi előtt. Cassian előrehajolt a fotelében, mintha készen állna rá, hogy bármelyik pillanatban odaugorjon kettejük közé. Nesta esküdni mert volna, hogy egyfajta fájdalom rajzolódik ki a harcos arcára.

De Nesta állta Rhys pillantását. Az utolsó csepp dacot is belesűrítette a sajátjába, pedig a főúr parancsa arra késztette a térdét, hogy igenis hajoljon meg, üljön le.

– Itt maradsz – jelentette ki Rhys. – Végighallgatsz minket.

Nesta halkan felnevetett.

– Nem vagy a főuram. Nem parancsolgatsz nekem.

De pontosan tudta, milyen erős Rhys. Látta, érezte. Még mindig remegett a közelében.

Rhys érezte a félelmét. Szája egyik oldalt kegyetlen mosolyra görbült.

– Szeretnél kiállni ellenem, Nesta Archeron? – morogta. Az Éjszaka udvarának főura az ablakokon túli lankás gyepre mutatott. – Rengeteg a hely egy ilyen harchoz.

Nesta kivillantotta a fogát, némán üvöltött a testével, hogy a saját parancsainak engedelmeskedjen. Előbb halna meg, mintsem hogy fejet hajtson. Bármelyiküknek.

Rhys mosolya kiszélesedett, ő is pontosan tisztában volt ezzel.

– Elég legyen! – torkolta le Feyre Rhyst. – Mondtam, hogy ne avatkozz bele!

A főúr nagy nehezen a párjára emelte csillagok pöttyözte szemét, Nesta pedig minden tőle telhetőt megtett, hogy csak leüljön, ne leroskadjon a kanapéra, amint a térde végül megadta magát. Feyre oldalra billentette a fejét, orrlyukai kitágultak, úgy vetette még oda Rhysnek:

– Akár el is mehetsz, de ha itt maradsz, akkor hallgass!

Bár Rhys ismét összefonta a karját, de nem szólt semmit.

– Ez rád is vonatkozik – vakkantotta Feyre Amrennek, aki harákolt, és befészkelte magát a fotelbe.

Nesta meg sem próbált jó képet vágni, amikor Feyre felé fordította a fejét, és rendesen leült a kanapéra. A bársony ülőpárnák halkan felsóhajtottak alatta. A húga nyelt egyet.

– Változtatnunk kell néhány dolgon, Nesta – mondta Feyre rekedten. – Neked is, és nekünk is.

Mégis hol a fenében lehet Elain?

– Elismerem, hogy hibáztam – folytatta Feyre –, hagytam, hogy idáig fajuljon a helyzet. A Hybern elleni háború után, meg minden egyéb után is, ami történt… neked… melletted kellett volna lennem, hogy segítsek, de nem voltam, és készen állok rá, hogy elismerjem, ez részben az én hibám.

– Mármint mi a te hibád? – sziszegte Nesta.

– Te – felelte Cassian. – Ez az átkozott viselkedésed.

Ezt már a téli napfordulón is elmondta. És ahogy akkor, Nesta gerince most is megfeszült a sértés, az arrogancia hallatán…

– Nézd – folytatta Cassian felemelt kézzel –, nem arról van szó, hogy erkölcsileg kifogásolható, de…

– Megértem, hogy érzed magad – vette át a szót Feyre.

– Halvány fogalmad sincs róla, hogy érzem magamat.

Feyre magabiztosan folytatta:

– Ideje, hogy változtassunk pár dolgon. Méghozzá most azonnal.

– Ne üsd bele az orrod az életembe, te álszent jótét lélek!

– Nincs semmiféle életed! – vágott vissza Feyre. – És nem fogom tovább nézni ölbe tett kézzel, ahogy tönkreteszed magad! – Tetovált kezét a szívéhez emelte, mintha bármit is jelentett volna a gesztus. – A háború után úgy döntöttem, adok neked egy kis időt, de úgy tűnik, rosszul tettem. Tévedtem.

– Valóban?

Ez az egyetlen szó Feyre felé hajított tőr volt.

Rhys megfeszült a gúnyra, de nem szólt közbe.

– Vége – lehelte Feyre megremegő hangon. – Ennek a viselkedésnek, annak, hogy ott laksz, az egésznek… Vége, Nesta.

– És akkor mégis hová kellene mennem? – kérdezte Nesta, és hálát adott, amiért ilyen jegesen csengtek a szavai.

Feyre Cassianre nézett.

Most az egyszer a harcos sem vigyorgott.

– Velem jössz – felelte. – Edzeni.

2.

FEJEZET

Cassian úgy érezte, mintha rálőtt volna egy alvó tűzokádó sárkányra. A kopott kék kabátos, foltos cipőjű, gyűrött szürke ruhás Nesta végignézett rajta, és ráförmedt:

– Micsoda?

– Beköltözöl a Szél házába – magyarázta Feyre, és kelet felé biccentett, a város túlsó felében álló hegybe épített palota felé. – Rhysszel úgy döntöttünk, hogy minden délelőtt Cassiannel fogsz edzeni Windhavenben, az Illír-hegységben. Ebéd után, a délutáni órákban a Szél háza alatti könyvtárban kapsz munkát. De az a lakás, a lepukkant kocsmák… Annak az egésznek most vége, Nesta.

Nesta keze ökölbe szorult az ölében. De nem szólt semmit.

Cassiannek mellette kellett volna maradnia, nem lett volna szabad hagynia, hogy a főúrnője leüljön oda a kanapéra, karnyújtásnyi távolságra Nestától. Akkor sem, ha Feyre-t Rhys jóvoltából pajzs védte, már reggelinél is ott volt körülötte. A kiképzésem része, motyogta Feyre, amikor Cassian rákérdezett a szigorú védvonalra, ami olyan erős volt, hogy még Feyre illatát is elfedte. Rhys rávette Heliont, hogy tanítsa meg neki, hogyan lehet valóban áthatolhatatlan pajzsot létrehozni, és természetesen én részesültem abban a szerencsében, hogy a tesztalanya lehetek. Szét kellene törnöm, hogy kiderüljön, Rhys pontosan követi-e Helion utasításait. Egy újfajta őrültség.

Ami végül is szerencsésnek bizonyult. Még ha pontosan nem is tudhatták, mire képes Nesta ereje a közönséges mágiával szemben.

Úgy tűnt, Rhysnek is ugyanez juthatott eszébe, mire Cassian felkészült rá, hogy a két nővér közé vesse magát. A szifonjai figyelmeztetően felvillantak, ahogy Rhys ereje felmorajlott.

Cassian biztos volt benne, hogy Feyre képes lenne megvédeni magát a legtöbb ellenféllel szemben, de Nesta…

Nem volt benne teljesen biztos, hogy Feyre egyáltalán visszaütne, még ha Nesta rá is támadna azzal az iszonyatos erejével. És gyűlölte, hogy fogalma sincs, képes lenne-e Nesta ennyire mélyre süllyedni. Hogy idáig fajultak a dolgok, és egyáltalán eszébe jutott ilyesmitől félni.

– Nem költözöm be a Szél házába – felelte Nesta. – És nem fogok abban a nyomorúságos faluban edzeni. Vele aztán főleg nem.

Szikrákat szórt a szeme, ahogy Cassianre pillantott.

– Nem vita tárgya – jelentette ki Amren.

Néhány perc leforgása alatt másodszor törte meg a fogadalmát, hogy lehetőség szerint kimarad a beszélgetésből. A legidősebb Archeron nővér valahogy bárki kedélyét képes volt felborzolni. Ennek ellenére Nesta és Amren korábban mégis jóban volt – megértették egymást.

Egészen addig, amíg össze nem vitatkoztak azon a hajón.

– De még mennyire, hogy az! – vágta rá Nesta, de nem próbált meg felállni, mivel Rhys szemében jéghideg figyelmeztetés villant.

– Épp összepakoljuk, ami a lakásodban van – magyarázta Amren, szöszt szedegetve a selyemblúzáról. – Mire visszaérsz, már üres lesz. A ruháid már úton vannak, bár kétlem, hogy alkalmasak lennének a windhaveni kiképzésre.

Jelentőségteljes pillantást lövellt Nesta szürke ruhájára, amit most kevésbé töltött ki, mint korábban. Vajon felfigyelt Nesta az Amren füstös pillantásában csillanó halvány aggodalomra? Felfogja egyáltalán, milyen ritka látvány az ilyesmi?

De ami még ennél is fontosabb, érti vajon Nesta, hogy a jelenlévők nem elítélni akarják őt, hanem aggódnak érte? Nesta dühtől parázsló tekintete alapján Cassian úgy vélte, a lány teljes mértékben támadásként éli meg ezt az egészet.

– Nem tehetitek ezt – vitatkozott Nesta. – Nem tartozom ehhez az udvarhoz.

– Az nem zavar, hogy az udvar pénzét költöd – torkolta le Amren. – A Hybern elleni háború során beleegyeztél, hogy a halandók világának a követe leszel. Nem mondtál le erről a titulusról, úgyhogy jogi szempontból még mindig ennek az udvarnak a tagja vagy. – Intett apró ujjaival, mire egy könyv lebegett Nesta felé, hogy aztán nagyot puffanva landoljon mellette az ülőpárnán. Amren nagyjából ennyi mágiát tudhatott most már a magáénak, egyszerű, a legkevésbé sem figyelemre méltó főtündérmágiát. – A kétszázharminchatodik oldalon találod, ha érdekel.

Amren végigbogarászta a törvénykönyveket emiatt? Cassiannek fogalma sem volt, hogy ilyen törvény is létezik. Ő maga kérdés nélkül elfogadta a pozíciót, amit Rhys ajánlott neki, nem érdekelte, mibe egyezik bele, csak az foglalkoztatta, hogy Rhysszel és Azriellel együtt maradhassanak. Hogy közös otthonuk lehessen, amit senki sem vehet el tőlük. Aztán jött Amarantha.

Örökké hálás lesz a tőle néhány lépésnyire ülő főúrnőjének, aki mindannyiukat megmentette Amarantha uralmától, aki visszaadta a testvérét, aztán előcsalta Rhyst a hátramaradó sötétségből.

– Elmondom, milyen lehetőségeid vannak, kislány – szegte fel Amren finom vonalú állát.

Cassian felfigyelt rá, hogy Feyre és Rhys összenéz: a színtiszta fájdalomra a főúrnő arcán az ultimátum hallatán, amiről már Cassian is tudott, és a félig elfojtott dühre Rhysén, amiért a párja ennyire szenved. Egyszer már váltottak ma ilyen pillantást, és Cassian korábban azt remélte, nem kell majd ismét ilyesmit látnia.

Épp a korai reggelijüket fogyasztották aznap reggel, amikor Rhys megkapta Nesta előző esti számláját. Amikor Rhys minden egyes tételt hangosan felolvasott. Több üveg ritka bor, egzotikus ételek, szerencsejáték-adósságok…

Feyre addig meredt a tányérjára, míg végül könnyek kezdtek el potyogni a rántottájába.

Cassian tudta, hogy beszéltek – vitatkoztak – már korábban Nestáról. Arról, hogy adjanak-e még időt neki a gyógyulásra, amiről mind úgy remélték, bekövetkezik majd, vagy lépjenek közbe. Amikor Feyre sírva fakadt az asztalnál, Cassian tudta, hogy valami megtört benne. Rádöbbent, hogy feleslegesen reménykedett.

Ha nincs az a sok-sok évnyi kiképzés, az a rengeteg iszonyat, amit a harcmezőkön és azokon túl átélt, Cassian arcára is kiült volna ugyanez a rémes bánat.

Rhys megnyugtatóan Feyre kezére fektette a tenyerét, gyengéden megszorította, majd előbb Azrielre, aztán Cassianre nézett, és végül ismertette a tervet. Mintha már régóta várt volna erre a pillanatra.

A felénél járt, amikor Elain megérkezett.

A lány hajnal óta dolgozott a birtok kertjében, és igencsak elkomorodott, amikor Rhys elmesélte, mi történt. Feyre egyetlen szót sem tudott kinyögni. De Elain pillantása nyugodt maradt, miközben végighallgatta Rhyst.

Aztán Rhys odahívta Amrent a folyó túlpartján található tetőtéri lakásból. Feyre ragaszkodott hozzá, hogy a parancsnak Amrentől kell érkeznie, nem pedig Rhystől, úgy legalább megőrizhetik a még meglévő rokoni kapcsolatot Rhys és a nővére között.

Cassian nem hitte, hogy van köztük ilyesmi, de Rhys beleegyezett, letérdelt Feyre mellé, letörölte a párja könnyeinek maradékát, és csókot lehelt a halántékára. Ekkor mind felálltak az asztaltól, hogy magára hagyják egy kicsit a főurat és a főúrnőt.

Cassian néhány perccel később a levegőbe röppent, hagyta, hogy a zúgó szél kitörölje a gondolatokat a fejéből, hogy a csípőssége lehűtse zakatoló szívét. Ez a beszélgetés és ami utána következik – tudta jól, hogy egyetlen pillanata sem lesz egyszerű.

Abban mind egyetértettek, hogy Amren mindig is azon kevesek közé tartozott, akik képesek megértetni Nestával a dolgokat. Azon kevesek egyike, akitől Nesta mintha tartott volna, még ha csak egy kicsit is. És akik valamiképpen megértették, pontosan ki is Nesta a lelke mélyén.

Ő volt az egyetlen, akivel Nesta valóban beszélgetett a háború után.

Nem tűnt véletlennek, hogy az elmúlt egy hónapban, miután összevesztek azon a hajón, Nesta rémes viselkedése még súlyosabb méreteket öltött. Hogy most… így fest.

– Az egyik lehetőséged az – emelte fel Amren vékony ujját –, hogy beköltözöl a Szél házába, délelőttönként Cassiannel edzel, délután pedig a könyvtárban dolgozol. Nem leszel fogoly. De nem lesz senki, aki repüléssel vagy gondolatutazással le tudna vinni téged a városba. Ha ennek ellenére le akarsz menni, lelked rajta. Nyugodtan szembenézhetsz a lefelé vezető tízezer lépcsőfokkal. – Amren szemében kihívás csillant. – És persze ha találsz valahol két rézpénzt, hogy vegyél magadnak valamit inni. Ha emellett döntesz, akkor néhány hónap múlva megbeszéljük, hol és hogyan élsz tovább.

– És a másik lehetőség? – sziszegte Nesta.

A Nagy Anyára, ez a nőszemély… Cassian egy kezén össze tudta volna számolni azokat, akinek van mersze ellentmondani Amrennek és Rhysnek. Ráadásul úgy, hogy egy helyiségben tartózkodik velük. Ilyen vehemensen meg aztán pláne.

– Visszamehetsz a halandók földjére.

Amren azt javasolta, Nesta eltölthetne pár napot a Kőbe vájt város egyik tömlöcében, de Feyre azt felelte, a halandók világa inkább tűnne börtönnek olyasvalaki számára, mint Nesta.

Olyasvalaki számára is, mint maga Feyre. És Elain.

Mindhárom nővér főtündérré vált, ráadásul igen jelentős hatalommal bírtak, bár igaz, Feyre volt az egyetlen, aki szabadon rendelkezett vele. Még Amren sem tudta, Elainnek és Nestának miféle ereje maradt. Az Üst egyedi képességekkel ajándékozta meg őket, másfélékkel, mint amilyeneket a többi főtündér a magáénak tudhatott: előbbi látóképességekkel rendelkezett, utóbbi pedig… Cassiannek fogalma sem volt, miképpen jellemezze Nesta erejét. Abban sem volt biztos, hogy kapta-e egyáltalán, vagy ő maga vette el. Az ezüst tüzet, a közelgő halál érzetét, a nyers erőt, ami Hybern királyába csapódott. Bármi volt is az, nem hasonlított a szokásos főtündéri képességekre.

A halandók világát maguk mögött hagyták. Nem térhettek vissza többé. Még akkor sem, ha mindhárman háborús hősökké váltak, mindannyian a saját jogukon, az embereket ez egyszerűen nem érdekelné. Hatalmas ívben kerülnék a nővéreket, hacsak ők maguk nem provokálnának valamiképpen erőszakot. Szóval igen, Nesta gyakorlatilag visszatérhetne a halandók földjére, de ott egészen biztosan semmiféle társaság nem várná, nem ölelnék a keblükre, egyetlen város sem fogadná be. Bárhol húzná is meg magát, onnan nem igazán tehetné ki a lábát, az emberi előítéletektől való félelem fogva tartaná a saját birtokán.

Nesta Feyre-hoz fordult, elővillantak a fogai az ajkai alól.

– Mindössze ezek a választási lehetőségeim vannak?

– Sa… – Feyre elhallgatott, még mielőtt kimondhatta volna, hogy sajnálom, és kihúzta magát. Az Éjszaka udvarának főúrnőjévé vált, hiába nem viselte fekete koronáját, hiába Rhys régi pulóverében ült ott. – Igen.

– Nincs jogod ehhez!

– Sa…

Nesta kifakadt.

– Te rángattál bele ebbe az egészbe, ide, erre a rémes helyre! Miattad vagyok ilyen, miattad ragadtam itt…

Feyre összerezzent.

Rhys dühe tapinthatóvá vált, egy lüktetésnyi éj csókolta erővé, amitől Cassian gyomra összerándult, és minden egyes belevert harci ösztöne működésbe lépett.

– Elég legyen! – lehelte Feyre.

Nesta pislogott. Feyre nagyot nyelt, de nem hátrált meg.

– Most már elég! Beköltözöl a Szél házába, edzeni és dolgozni fogsz, és nem érdekel, mi mindent vágsz a fejemhez. Így lesz, és kész!

– Elainnel sem fogok tudni így találkozni…

– Elain órákkal ezelőtt beleegyezett ebbe az egészbe. Ő pakolja össze a holmidat. Mindened ott fog várni, amikor megérkezel.

Nesta hátrahőkölt.

Feyre nem hagyta magát.

– Elain tudja, hogyan veheti fel veled a kapcsolatot. Ha szeretne meglátogatni téged a Szél házában, egész nyugodtan megteheti. Valamelyikünk szíves örömest fel is viszi.

A szavak olyan súlyosan, kínosan lebegtek közöttük, hogy Cassian megszólalt:

– Ígérem, nem harapok.

Nesta undorodva elhúzta a felső ajkát, ahogy felé fordult.

– Gondolom, ez az egész a te ötleted volt…

– Persze – hazudta Cassian vigyorogva. – Csodásan érezzük majd magunkat mi ketten!

Valószínűleg ki fogják nyírni egymást.

– Beszélni akarok a húgommal. Négyszemközt! – parancsolta Nesta.

Cassian Rhysre pillantott, aki végigmérte Nestát. Az elmúlt néhány évszázadban Cassiannek is kijutott már párszor ebből a tekintetből, és a legkevésbé sem irigyelte Nestát. De az Éjszaka udvarának főura végül bólintott.

– Odakint leszünk a folyosón.

Cassian keze ökölbe szorult, hiszen a szavak azt jelentették, nem bíznak Nestában eléggé ahhoz, hogy ennél messzebb menjenek, hiába védi Feyre-t pajzs. Pedig a józan, harcos észjárású énje egyetértett. Nesta szeme megvillant, és Cassian rögtön tudta, hogy a lány is értette a célzást.

Abból, ahogyan Feyre állkapcsa megfeszült, valószínű volt, hogy nem tetszik neki ez a kimondatlan figyelmeztetés, és nem segít majd megértetni Nestával, hogy ezt az egészet érte teszik. Rhys később megkapja majd a jól megérdemelt fejmosást.

Cassian megvárta, míg Rhys és Amren elindul, majd követte őket. Rhys tartotta magát ahhoz, amit mondott, három lépést tett meg a folyosón, hogy eltávolodjon kissé a hallgatózás ellen megbűvölt ajtótól, és nekidőlt a falnak.

Cassian ugyanígy tett, aztán Amrenhez fordult:

– Nem tudtam, hogy vannak ilyen törvényeink az udvarhoz tartozásról.

– Nincsenek – felelte Amren, miközben vörösre festett körmét piszkálta.

Cassian halkan elkáromkodta magát.

Rhys fanyarul elmosolyodott. Cassian viszont homlokráncolva a csukott kétszárnyú ajtó felé nézett, és imádkozott, hogy Nesta ne csináljon ostobaságot.

Nesta szálfaegyenesen ült, sajgott is tőle a háta. Még sosem gyűlölt senkit úgy, ahogyan őket most. Leszámítva talán Hybern királyát, javította ki magát gondolatban.

Kibeszélték őt, arra jutottak, hogy alkalmatlan a saját életének irányítására, ellenőrzésre szorul, és…

– Régen nem érdekeltelek – szólalt meg Nesta. – Most miért?

Feyre az ezüst és csillagos zafír jegygyűrűjét forgatta.

– Mondtam már, nem arról van szó, hogy nem érdekeltél. Már nagyon sokat gondolkoztam… gondolkoztunk mindannyian erről. Rólad. Úgy döntöttünk… úgy döntöttem, hogy az lesz a legjobb, ha békén hagylak egy időre.

– És Elainnek mi volt a véleménye?

Nesta egy része nem is volt kíváncsi a válaszra.

Feyre szája megfeszült.

– Most nem Elainről van szó. És amennyire én tudom, vele sem igazán tartottad a kapcsolatot.

Nestának korábban eszébe sem jutott, hogy ennyire figyelnének rá.

Nem magyarázta el Feyre-nak – nem is tudta, hogyan foghatna hozzá –, hogy miért zárkózott el így mindannyiuktól. Elaint elrabolta az Üst, aztán Azriel és Feyre mentette meg.

Nesta mégis minden egyes ébren és álomban töltött pillanatában rettegett az emléktől, hogy milyen érzés volt meghallani az Üst csábítását, és rádöbbenni, hogy Elaint szólongatja, nem őt vagy Feyre-t. Hogy milyen érzés volt üresen találni Elain sátrát, észrevenni a lehajított kék köpenyt.

Onnantól már lefelé vezetett az út.

Nektek is megvan a saját életetek, és nekem is, mondta Nesta Elainnek az előző téli napfordulón. Tudta, mennyire megbántja vele a húgát. De képtelen volt elviselni azt a csontig hatoló rettegést, ami vele maradt. A felvillanó emlékeket: a lehajított köpenyt, az Üst jeges vizét, azt, ahogy Cassian felé kúszott, ahogy az apja nyaka kitört…

Feyre óvatosan így szólt:

– Ha számít ez bármit, én nagyon reméltem, hogy helyrejössz. Békén akartalak hagyni, hogy sikerüljön, mert mindenkire rátámadsz, aki a közeledbe merészkedik, de te meg sem próbáltad.

Idén egy kicsit megerőltethetnéd magad. Cassian kilenc hónappal korábbi szavai még mindig úgy csengtek Nesta elméjében, mintha épp az imént ejtette volna ki őket a jeges utcán, néhány háztömbnyire innen.

– Megerőltetni?

Csak ennyit tudott akkor kinyögni.

– Tudom, hogy ez a szó ismeretlen számodra.

Nesta dühe ekkor utat tört magának.

– Miért kellene bármiért is megerőltetnem magam? Engem ide elráncigáltak, ebbe a világba, ebbe az udvarba.

– Akkor menj máshova!

Nesta akkor lenyelte az ösztönös válaszát: Nincs hova mennem.

Ez volt az igazság. Nem akart visszamenni a halandók világába. Igazán sosem érezte magát otthon ott. És ebben a különös, új tündérvilágban… Talán képes lett volna elfogadni a megváltozott testét, hogy most már örökké másmilyen lesz, és a halandósága is a múlté, de ebben a világban sem találta a helyét. Ezt a gondolatot is próbálta itallal, zenével és kártyázással elfojtani, éppolyan gyakran, ahogyan a benne vonagló erőt is zabolázta ugyanezekkel.

Feyre így folytatta:

– Egyedül annyit tettél, hogy a pénzünket költötted.

– A párod pénzét. – Ismét fájdalom villant Feyre szemében. Nesta vére dalolni kezdett, ahogy a sértés célt ért. – Köszönöm, hogy időt szakítottál rám a nagy otthonteremtés és vásárolgatás közepette!

– Építtettem neked is egy szobát ebben a házban. Megkértelek, hogy segíts berendezni! Elküldtél a fenébe.

– Miért akarnék ebben a házban élni?

Ahol pontosan látná, mennyire boldog mindenki, hogy senkit sem sújtott olyan keményen a háború, mint őt. Nagyon közel járt hozzá, hogy ő is a részese legyen mindennek, hogy csatlakozzon ehhez a baráti körhöz. Ott fogta a kezüket az utolsó csata reggelén, és hitte, hogy mind túlélhetik.

Aztán rádöbbent, milyen kegyetlenül elragadhatja tőle mindezt az élet. Hogy valójában mi a remény, a boldogság, a szeretet ára. Nem akarta többé megfizetni. Soha többé nem akarta átélni azt, amit azon az erdei tisztáson, amikor Hybern királya felnevetett, és minden csupa vér volt körülöttük. Nesta ereje nem volt elegendő ahhoz, hogy aznap mindannyiukat megmentse. Végső soron azóta büntette a mágiáját, amiért az cserben hagyta őt, ezért elzárta jó mélyre.

– Mert a nővérem vagy – felelte Feyre.

– Igen, és te mindig áldozatokat hozol értünk, a szánalmas kis embercsaládodért…

– Ötszáz aranyat költöttél el tegnap este! – fakadt ki Feyre. Felpattant, és elkezdett fel-alá járkálni a kandalló előtt. – Tudod te, milyen sok pénz az? Tudod te, mennyire szégyelltem magam, amikor ma reggel megkaptuk a számlát, és a barátaim, a családom végighallgatták ezt az egészet?

Nesta gyűlölte ezt a szót. Azt, ahogyan Feyre az udvarára hivatkozott. Mintha az Archeron család olyan rémes lett volna, hogy Feyre-nak újat kellett találnia. Választania magának egyet. Nesta körme a tenyerébe mélyedt, a fájdalom felülírta azt, ami a mellkasát szorította.

Feyre folytatta:

– És nemcsak a számla végösszegéről van szó, hanem arról is, hogy mire költötted…

– Ó, tehát a saját jó híredről van szó…

– Arról van szó, hogy milyen fényt vet rám, Rhysre és az udvaromra, amikor a nyomorult nővérem borra meg szerencsejátékra költi a pénzünket, de az égvilágon semmit sem tesz ezért a városért! Ha a nővéremet nem tudom irányítani, akkor mégis hogyan uralkodhatnék bárki felett?

– Nem olyasvalami vagyok, amit irányítanod kellene – vágott vissza Nesta jegesen.

A születése pillanatától fogva mindig mindent mások irányítottak az életében. Minden csak megtörtént vele, valahányszor megpróbálta magához ragadni az irányítást, azonnal az útjába álltak, és ez olyasmi volt, amit még Hybern királyánál is jobban utált.

– Ezért fogsz elmenni Windhavenbe edzeni. Megtanulod, hogyan nyerd vissza az irányítást te magad!

– Nem megyek.

– De igen, még akkor is, ha meg kell kötözzünk és fel kell cipeljünk oda. Tanulni fogsz Cassiantől, és megcsinálod azt, amit Clotho a könyvtárban kér tőled.

Nesta száműzte a könyvtár sötét mélyének, az odalent élő ősi szörnyetegnek az emlékét. A hyberni betolakodóktól megmentette őket, igen, de… Nem volt hajlandó rágondolni.

– Tisztelni fogod, ahogy a többi papnőt is a könyvtárban – sorolta tovább Feyre –, és soha nem fogsz alkalmatlankodni! A szabadidődben azt csinálsz, amit akarsz. De ott maradsz a Szél házában.

Izzó düh keringett Nesta ereiben, olyan erősen, hogy alig hallotta a valódi tüzet, ami előtt a húga járkált. Örült neki, hogy így zúg a feje, mert az égő fa ropogása túlságosan hasonlított arra, amikor az apja nyaka kitört. Olyannyira, hogy a saját otthonában képtelen volt tüzet szítani.

– Nem volt jogod hozzá, hogy elzárd előlem a lakásomat, hogy elvidd a holmimat…

– Milyen holmidat? Pár ruhát meg némi romlott ételt. – Nestának annyi ideje sem maradt, hogy találgatni kezdjen, vajon honnan tudja mindezt Feyre. Ugyanis a húga így folytatta: – Az egész épületet eltüntetem!

– Ne merészeld!

– Késő. Rhys már elment a tulajdonoshoz. Lebontatjuk, és menedéket építünk a háború miatt továbbra is hajléktalan családok számára.

Nesta igyekezett úrrá lenni egyenetlen légzésén. Nem sok döntést hozott meg ő maga, de most abból is az egyiket elvették tőle. Feyre-t mintha nem is érdekelte volna. Feyre mindig is a maga ura volt. Mindig megkapta, amit akart. És úgy tűnt, ezúttal is meg fogja kapni, amire vágyik.

– Soha többé nem állok veled szóba! – dühöngött Nesta.

– Jól van. Akkor majd beszélgetsz Cassiannel meg a papnőkkel.

Semmilyen sértést nem vághatott a húga fejéhez, hogy kibeszélje magát a kutyaszorítóból.

– Nem leszek a rabod…

– Nem. Oda mész, ahová akarsz. Ahogy Amren is megmondta, nyugodtan elhagyhatod a Szél házát. Ha le tudsz menni azon a tízezer lépcsőn. – Feyre tekintete izzott. – De nem finanszírozom tovább azt, hogy tönkreteszed magad.

Tönkreteszi magát. Csend zúgott Nesta fülében, felborzolta a lángjait, fojtogatta őket, megálljt parancsolt az elviselhetetlen haragnak. Tökéletes, jeges csend ereszkedett rá.

Megtanult együtt élni a csenddel, ami az apja halálának pillanatában kezdődött, a csenddel, ami akkor kezdett elviselhetetlenné válni, amikor napokkal később elment a félig szétvert villájukba, és megtalálta az apja egyik szánalmas kis faragványát. Legszívesebben sikoltott és sikoltott volna, de túl sokan voltak körülötte. Tartotta magát, amíg véget ért a találkozó a háborús hősökkel. Aztán zuhanni kezdett. Egyenesen ebbe a néma verembe.

– A többiek várnak – szólalt meg Feyre. – Elain biztos végzett mostanra.

– Beszélni akarok vele.

– Meg fog látogatni, amint készen áll rá.

Nesta állta a húga haragos pillantását.

– Szerinted nem tudom, miért lökted el magadtól még Elaint is? – kérdezte Feyre fénylő szemmel.

Nesta nem akart erről beszélni. Arról, hogy régen mindig ő alkotott egy egységet Elainnel. Most valahogy mégis Feyre és Elain lett egy csapat. Elain Feyre-t meg ezeket az alakokat választotta, és elhagyta Nestát. Amren is ugyanígy tett. Ezt teljesen egyértelművé tette a hajón.

Nestát nem érdekelte, hogy a Hybern elleni háború során valamiféle óvatos kapcsolat szövődött közte és Feyre között is a közös célok miatt, hogy megvédjék Elaint, és hogy megmentsék a halandók világát. Ezek csak ürügyek voltak, ezt Nesta azóta már pontosan tudta, amikkel el lehetett fedni mindazt, ami most forrt, dühöngött a szívében.

Nesta válaszra sem méltatta a húgát, és Feyre is némán nézte végig a távozását.

Már az égvilágon semmi sem kötötte össze őket.

3.

FEJEZET

Cassian figyelte, ahogy Rhysand gondosan megkeveri a teáját.

Rhys pontosan ugyanezekkel a hűvös és precíz mozdulatokkal aprítja miszlikbe az ellenségeit is, ahogyan most a kanalat mozgatta.

A főúr dolgozószobájában ültek, zöld üvegű lámpások és egy súlyos fémcsillár világította meg a helyiséget. A kétszintes terem a Feyre által üzleti szárnynak nevezett épületrész északi végében kapott helyet.

A dolgozószoba alsó részében – kézzel csomózott kék szőnyegek sokasága között, amikért maga Feyre ment el Cserébe, hogy válasszon az ottani mesterek munkájából – két társalgó, Rhys íróasztala és két egyforma, hosszú asztal kapott helyet a könyvespolcok közelében. A helyiség túlsó felében egy kis emelvény széles emeleti alkóvhoz vezetett, ahová még több könyvet halmoztak, középen pedig egy óriási, mozgó modell állt a világukról, körülötte csillagokkal és bolygókkal meg egyéb különleges holmikkal, amiket Cassian egyetlen alkalommal próbált csak meg megérteni, de unalmasnak ítélte őket, és onnantól kezdve nem is foglalkozott velük.

Azrielt persze teljesen lenyűgözte a dolog. Rhys maga építette a modellt, évszázadokkal korábban. Nemcsak a nap mozgását követte nyomon, de az időt is meg lehetett állapítani róla, és valahogy segített Rhysnek, amikor a saját világukon túli életformákról merengett, meg egyebekről, amiket Cassian szintén azonnal elfelejtett.

A bejárattól balra díszes kovácsoltvas csigalépcső vezetett a karzatra, odafent pedig még több könyv volt – csak itt, ebben a helyiségben több ezret zsúfoltak össze –, továbbá néhány vitrin tele törékeny holmival, amiktől Cassian inkább távol tartotta magát (nehogy tönkretegye őket a „medvemancsaival”, ahogy Mor fogalmazott), meg Feyre jó néhány festménye.

Utóbbiakból rengeteg akadt az alsó szinten is, néhányuk szántszándékkal az árnyékban, míg a többi a lankás gyep aljában hömpölygő folyón megcsillanó és onnan beszűrődő fényben. A főúrnő képes volt úgy megragadni a világot, hogy Cassian is megtorpant szemügyre venni a festményeket. Néha fel is zaklatta, amit látott. A Feyre által megfestett igazság nem mindig bizonyult kellemesnek.

Néhány alkalommal elment hozzá a műhelyébe, hogy megnézze, hogyan fest. Meglepő módon Feyre hagyta ezt.

Amikor először meglátogatta, Feyre feszülten ült a festőállványánál. Épp egy csont és bőr felsőtestet festett, olyan soványat, hogy Cassian könnyedén megszámolhatta az illető bordáit.

Amikor felismerte mellette az ismerős anyajegyet a túlságosan vékony bal karon, szemügyre vette a valódi anyajegyet az ecsetet szorongató Feyre kinyújtott karján, a tetoválások között. Csak bólintott Feyre-nak, jelezve, hogy megértette.

Azokban az években, amikor ő nyomorgott, Cassian sosem soványodott úgy le, mint Feyre, de értette az ecsetvonásokban rejlő éhséget. A kétségbeesést. Azt az üres, semmilyen érzést, ami tényleg olyan volt, mint a szürke, a kék árnyalatai, az a halvány, beteges fehér. A felsőtest és a kar mögötti fekete űr reményvesztettségét. A halál tetemre váró varjúként ólálkodott a képen.

Az ezt követő napokban rengeteget gondolt a festményre, arra, milyen érzéseket váltott ki belőle, és hogy milyen közel álltak hozzá, hogy elveszítsék a főúrnőjüket, még mielőtt egyáltalán megismerték volna őt.

Rhys befejezte a teája kavargatását, és roppantmód óvatosan letette a kanalát.

Cassian a főúr robusztus íróasztala mögött lógó festményre emelte a tekintetét. Az arany tündérfénygömböket úgy helyezték el, hogy a kép életre keljen, ragyogjon.

Feyre arca – önarcképe – mintha kinevette volna Cassiant. A neki háttal ülő párját. Rhys azt mondta, azért van ott a festmény, hogy Feyre vigyázhasson rá.

Cassian azért imádkozott, hogy az istenek rá vigyázzanak, miközben Rhys belekortyolt a teájába, és azt kérdezte:

– Készen állsz?

Cassian hátradőlt a székében.

– Jó néhány ifjú harcosnak megtanítottam már, hol a helye.

Rhys ibolyaszín szeme megvillant.

– Nesta nem valami suhanc, aki a határokat feszegeti.

– Elbírok vele.

Rhys a teájára meredt.

Cassian felismerte az arckifejezését. Azt a komoly, aggasztóan nyugodt képet, amit vágott.

– Jó munkát végeztél tavasszal, amikor rendet tettél az illírek közt.

Cassian megacélozta magát. Azóta készült erre a beszélgetésre, hogy négy hónapot töltött az illírekkel, elsimította az ellentéteket a csapatok között, gondoskodott azokról a családokról, akik apát, fiút, fivért és férjet veszítettek, tudatta velük, hogy ott van, segít nekik, és meghallgatja őket, és úgy általánosságban egyértelművé tette, hogy ha fellázadnak Rhys ellen, akkor elszabadítja a kibaszott poklot.

A vérszertartás múlt tavasszal elintézte a férgesét, köztük azt a bajkeverő Kallont, akinek az arroganciája nem pótolhatta a kiképzésbeli hiányosságait, amikor a Ramiel lejtőitől nem messze lemészárolták. Cassian megkönnyebbülten felsóhajtott az ifjú halálhírére, és ez bizony azóta is kísértette, de az illírek nem sokkal később felhagytak a morgolódással. Az utána következő időszakot Cassian azzal töltötte, hogy ismét hadsereget szervezett belőlük, felügyelte az ígéretes fiatal harcosok kiképzését, és gondoskodott róla, hogy a harcedzettek szükség esetén képesek legyenek ismét a csatamezőre lépni. A megtizedelt sereg újjáépítése célt adott az illíreknek, és Cassian tudta jól, mindehhez legfeljebb csak annyival tud hozzájárulni, hogy időről időre rájuk néz, és részt vesz a tanácsüléseken.

Szóval az illíreknél nyugalom uralkodott – már amennyire egy harcostársadalom nyugodt lehet a folyamatos edzések közepette. Rhys pontosan ezt akarta. Nemcsak azért, mert egy lázadás katasztrofális végkimenetellel járna, hanem ezért is. Azért, amit most mondani készült.

– Azt hiszem, ideje nagyobb feladatokat vállalnod.

Cassian elfintorodott. Hát tessék, kimondta!

Rhys felnevetett.

– Őszintén azt mondanád, hogy nem tudtad, próbára tettelek az illír helyzettel?

– Reméltem, hogy nem – morogta Cassian a szárnyát behúzva.

Rhys elvigyorodott, majd gyorsan el is komorodott.

– Nesta viszont nem próbatétel. Ő… más.

– Tudom.

Már azelőtt tudta, hogy Nestát újrateremtette az Üst. És az után az iszonyú nap után Hybernben… Nem felejtette el, mit suttogott a Csontfaragó a börtönben.

Mészárlások Ura, mit adsz érte cserébe, ha elárulom neked, mit súgnak nekem a sziklák, a sötétség és a tenger? Az óceán túlpartján egy szigeten beleborzongtak a félelembe. Remegtek, amikor megjelent az a nő. És valamit elvitt, valami értékeset. A fogával harapta ki.

Korcsok hercege, mit ébresztettél fel akkor Hybernben?

Az az utolsó kérdés többször ébresztette fel álmából, mint hogy be merte volna ismerni.

Cassian nagy nehezen így szólt:

– A háború óta semmit sem láttunk az erejéből. Akár el is tűnhetett, amikor szétrepedt az Üst.

– Vagy talán lappang, ahogyan az elrejtett Üst is szunnyad most Cretea szigetén Drakonnal és Miryammel. Bármelyik pillanatban előtörhet az ereje.

Cassian hátán végigfutott a hideg. Bízott a szeráf hercegben és a félember nőben, hogy titokban tartják az Üst hollétét, de sem ők, sem senki más nem tudná az uralma alá vonni az erejét, ha véletlenül mégis felébredne.

– Légy résen! – figyelmeztette Rhys.

– Ezt úgy mondod, mintha félnél tőle.

– Félek is.

Cassian pislogott egyet.

Rhys felvonta a szemöldökét.

– Szerinted miért téged küldtelek érte ma reggel?

Cassian a fejét rázta, képtelen volt visszafojtani a nevetését. Rhys elmosolyodott, összefűzte az ujjait a feje mögött, és hátradőlt a székében.

– Többször is kijöhetnél edzeni, testvérem – tanácsolta Cassian a barátja erőtől duzzadó testét fürkészve. – Még a végén azzal szembesül a párod, hogy itt-ott elpuhultál!

– Ha mellette vagyok, egyetlen testrészem sem puha – felelte Rhys, mire Cassian ismét felnevetett.

– Feyre szét fogja rúgni a segged azért, amit korábban mondtál, mi?

– Már szóltam a szolgálóknak, hogy a nap hátralévő részét töltsék máshol, miután elvitted Nestát a Szél házába.

– Szerintem a szolgálók rengeteg veszekedéseteket hallják.

Feyre bizony azonnal emlékeztette Rhyst, ha a főúr átlépett egy határt.

Rhys veszedelmes mosolyt villantott.

– Nem a vita az, amit nem akarom, hogy halljanak.

Cassian rögtön visszavigyorgott, pedig egyfajta féltékenység szorította a gyomrát. Nem bánta a boldogságukat, a legkevésbé sem. Jó néhány alkalommal kénytelen volt elsétálni a Rhys arcára kiülő boldogság láttán, nehogy elsírja magát, hiszen a testvére rengeteget várt erre a szerelemre, kiérdemelte. Rhys újra meg újra megküzdött a Feyre-val közös jövőjéért. Ezért.

De néha, amikor Cassian meglátta a jegygyűrűt, az íróasztal mögött lógó festményt, ezt a házat, egyszerűen… vágy ébredt benne.

Az óra fél tizenegyet ütött, Cassian pedig felállt.

– Kellemes nem veszekedést!

– Cassian!

A hanghordozás miatt megtorpant.

Rhys arca gondosan nyugodt maradt.

– Nem kérdezted meg, mi az a nagyobb feladat, amire céloztam.

– Gondoltam, Nesta elég nagy feladat – kertelt Cassian.

Rhys mindentudó pillantást vetett rá.

– Ennél több is lehetnél.

– A tábornokod vagyok. Az nem elég?

– Számodra elég?

Igen, vágta rá kis híján.

Mégis habozott.

– Hezitálsz, ehhez kétség sem férhet – mondta Rhys.

Cassian fel akarta vonni a mentális pajzsait, de rájött, hogy a helyükön vannak. Rhys macskamód mosolygott.

– Még mindig kiül az arcodra minden, testvérem! – dalolta Rhys. De a derűnek gyorsan nyoma veszett. – Azzel jó okunk van azt feltételezni, hogy a halandó királynők ismét forralnak valamit. Szeretném, ha utánajárnál. Ha megoldanád.

– És akkor szerepet cserélünk, vagy mi? Az vezeti majd az illíreket?

– Ne játszd a hülyét! – torkolta le Rhys hűvösen.

Cassian a szemét forgatta.

De mindketten tudták, hogy Azriel előbb veri szét és pusztítja el Illíriát, mintsem hogy segítsen rajta. Maguk közt még mindig küzdöttek azzal, hogy meggyőzzék a testvérüket, igenis érdemes megmenteni az illíreket.

Rhys így folytatta:

– Azrielnek kezd kicsit sok dolga lenni, még ha ő maga nem is ismerné be. Nem fogok még egy feladatot a nyakába varrni. Ha megteszed, azzal rajta segítenél. – Rhys mosolya kihívás volt. – És az is kiderül, milyen fából faragtak.

– Azt akarod, hogy kémkedjek?

– Nem csak kulcslyukakon leskelődve lehet információt gyűjteni, Cass. Az nem udvaronc, ő az árnyékok közt végzi a feladatát. De szükségem van valakire… Rád, hogy nyíltan odaállj. Mor részletesen elmondja majd, mi a helyzet. Még ma visszajön Vallahanből.

– Én sem vagyok udvaronc. Ezt te is tudod.

Már a gondolattól is felfordult a gyomra.

– Megijedtél?

Cassian hagyta, hogy a szifonok felragyogjanak a kézfején a belső tűztől.

– Szóval intézzem el ezeket a királynőket, és eddzem Nestát is?

Rhys hátradőlt, a hallgatása megerősítés volt.

Cassian a csukott kétszárnyú ajtó felé indult, visszafojtotta az előtörni készülő káromkodássorozatát.

– Akkor hosszú hónapok állnak előttünk.

Már majdnem az ajtónál járt, amikor Rhys így felelt:

– Az biztos, hogy lesz dolgod.

– Megtartottad a háború után a bőr harci ruhát? – kérdezte Cassian üdvözlés helyett Nestától, amikor az előcsarnokba ért. – Holnap szükséged lesz rá.

– Szóltam Elainnek, hogy csomagolja el – felelte a lépcsőn ülő Feyre.

Nem nézett a lépcsősor aljában karót nyelten álló nővérére. Cassian elmerengett, vajon felfigyelt-e már a főúrnő a szolgálók hiányára.

A szemében tükröződő titkos mosoly alapján Feyre nagyon is jól tudta, mi folyik itt. És mi vár rá néhány percen belül.

Hála az isteneknek, hogy Cassian elhúzhat innen. Máskülönben valószínűleg még a tengerre is ki kellene repülnie, hogy ne hallja Rhyst. És ne érezze az erejét, amikor… Cassian leállította magát, még mielőtt a gondolat végére érhetett volna. A testvéreivel rengeteget változtak bohó ifjúságuk óta – amikor bármilyen nőt megdugtak, aki csak hajlandónak mutatkozott rá, gyakran az sem tartotta vissza őket, ha valamelyikük a szobában tartózkodott. És Cassian még csak véletlenül sem akarta visszaforgatni az idő kerekét.

Nesta összefonta a karját.

– Felviszel minket a Szél házába? – kérdezte Cassian Feyre-tól.

Mintegy válaszképpen, Mor szólalt meg a háta mögött.

– Majd én! – Feyre-ra kacsintott. – Neked randid van Rhysie-vel.

Cassian a lakószárnyból kisétáló Morra vigyorgott.

– Azt hittem, csak később érsz vissza.

Kitárta a karját, a mellkasához vonta a nőt, és jó erősen megszorította. Érezte a hűvös tenger illatát Mor derékig érő aranyszínű haján.

Mor visszaölelte.

– Nem volt kedvem megvárni a délutánt. Vallahanben már így is térdig ér a hó. Szükségem volt egy kis napfényre.

Cassian elhúzódott, hogy végignézzen Mor gyönyörű arcán, amit éppolyan jól ismert, mint a sajátját. Barna szeme a szavai ellenére is sötétnek tűnt.

– Mi a baj?

Feyre felállt, ő is felfigyelt a feszültségre.

– Semmi – vágta rá Mor, és hátrasöpörte a haját a válla felett.

– Hazudsz!

– Majd később elmondom – adta be a derekát Mor, és Nestára nézett. – Holnap már a bőrruhát vedd fel! Szükséged lesz rá a hideg ellen, amikor Windhavenben edzel.

Nesta unott, jeges pillantást lövellt felé.

Mor cserébe sugárzóan rámosolygott.

A Rhys kőkemény pajzsa által védett Feyre úgy ítélhette, hogy most érdemes odalépni kettejük közé. Pedig hamarosan mindannyian igen közel kerülnek majd egymáshoz.

– Ma hagyjuk, hogy berendezkedj odafent, pakolj ki nyugodtan! Pihenj, ha úgy látod jónak!

Nesta nem felelt.

Cassian a hajába túrt. Az Üst irgalmazzon! Rhys azt akarja, hogy politikai játszmákat űzzön, amikor még ezt a helyzetet sem képes az irányítása alatt tartani?

Mor elvigyorodott, mintha leolvasta volna a gondolatot az arcáról.

– Cassian, az udvaronc. Álmomban sem gondoltam volna, hogy eljön ez a nap.

Feyre kuncogott. Nesta viszont meglepetten, gyanakvóan pillantott Cassianre, aki gyorsan így szólt, ha másért nem, hát azért, hogy megelőzze Nestát:

– Még mindig egy balkézről született senki vagyok, ne aggódj!

Nesta összepréselte az ajkát.

Feyre óvatosan a nővéréhez fordult:

– Hamarosan beszélünk!

Nesta ezúttal sem válaszolt.

Úgy tűnt, többé szóba sem akar állni Feyre-val. De legalább hajlandó volt önként velük jönni.

Félig önként.

– Mehetünk? – kérdezte Mor, és a karját nyújtotta.

Nesta lefelé fordította sápadt, sovány arcát, és izzó pillantását a földre vetette.

Feyre Cassian szemébe nézett. Egyetlen pillantással képes volt átadni minden egyes könyörgését.

Nesta ellépett a húga mellett, megragadta Mor alkarját, és a falra szegezte a tekintetét.

Mor fintorogva Cassianre nézett, ő viszont nem mert összenézni a nővel. Lehet, hogy Nesta épp nem őket figyelte, de ettől még mindent látott, hallott és észrevett.

Úgyhogy kommentár nélkül megfogta Mor másik karját, és Feyre-ra kacsintott, aztán mindegyiküket elnyelte a szél és a sötétség.

Mor egyenesen a Szél háza feletti égboltra vitte őket.

Még mielőtt Nesta felfoghatta volna, hogy a torkába ugrik a gyomra a zuhanástól, már Cassian karjában volt, a férfi kitárt szárnyakkal repült a kőterasz felé. Rég volt már, hogy így tartotta a karjában, hogy Nesta ilyen kicsiben láthatta felülről a várost.

Akár fel is repülhettek volna ide, döbbent rá Nesta, ahogy Cassian ereszkedni kezdett, a halálos iramban zuhanó Morrigan pedig integetve köddé vált. A Szél házában egyszerű szabályok uralkodtak: a komoly védővarázslatoknak köszönhetően senki sem juthatott be közvetlenül gondolatutazással, úgyhogy vagy meg kellett mászni a tízezer lépcsőfokot, vagy gondolatutazással feljutni és ijesztően magasból leugrani a teraszra – ez az opció valószínűleg csonttöréssel jár –, esetleg a védvonalakhoz ugrani olyasvalakivel, aki a szárnya segítségével berepül a bejutni kívánóval. De most, hogy Cassian a karjában tartotta… Nesta inkább vállalta volna a kockázatot, hogy minden egyes csontja összetörik, amikor a teraszra zuhan. Hála a jó égnek, a repülés csupán néhány másodpercig tartott.

Amint kopott cipője földet ért, Nesta ellökte magát Cassiantől, ő pedig hagyta, behúzott szárnnyal megállt a korlát mellett. Egész Velaris ott tündökölt alatta és mögötte.

Nesta heteket töltött idefent tavaly – a tündérré válását követő iszonyú időszakban, amikor könyörgött Elainnek, hogy mutasson bármiféle hajlandóságot az életre. Alig aludt, úgy rettegett, hogy Elain egyszerűen lesétál erről a teraszról, vagy túlságosan kihajol a számtalan ablak egyikén, esetleg leveti magát a tízezer lépcsőn.

Elszorult a torka a feltoluló emlékektől és a látványtól, a Sidra csillogó szalagjától odalent a mélyben, a lapos tetejű hegy oldalába vörös kőből épített palotától.

A zsebébe dugta a kezét, azt kívánta, bár elfogadta volna a meleg kesztyűt, amit Feyre megpróbált rátukmálni. Nemet mondott. Vagyis nem mondott rá igent, ugyanis egyetlen szót sem szólt a húgához attól fogva, hogy kiléptek a dolgozószobából.

Részben azért, mert félt, mi bukna ki a száján.

Nesta és Cassian egy hosszú pillanatig egymásra meredt.

A szél belekapott Cassian vállig érő sötét hajába, de ennyi erővel egy mezőn is állhatott volna a nyár kellős közepén, egyáltalán nem úgy tűnt, mintha megviselné a hideg, ami sokkal csípősebb volt idefent, a város felett. Nestának az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, nehogy vacogó fogai egyszerűen kipotyogjanak a szájából.

Cassian végül így szólt:

– A régi szobádat kaptad.

Mintha Nesta bármire is jogot formálhatna itt. Vagy bárhol a világon.

Cassian folytatta:

– Az én szobám egy szinttel felette van.

– Miért is kell ezt nekem tudnom?

Egyszerűen előtörtek a szavak.

Cassian megindult a hegy belsejébe vezető üvegajtó felé.

– Ha esetleg rosszat álmodnál, és szeretnéd, hogy valaki felolvasson neked – felelte gúnyosan, arcán félmosoly táncolt. – Talán az egyik nyálas könyvből, amit úgy szeretsz.

Nesta orrlyukai kitágultak.

De azért besétált az ajtón, amit a harcos kinyitott neki, és kis híján felsóhajtott, amikor megcsapta a vörös kőfolyosókat betöltő kellemes meleg. Az új lakhelye. Mármint az a hely, ahol meghúzza magát.

Hiszen mégsem az otthona. Ahogy a lakás sem.

Meg az apja elegáns új háza sem, még mielőtt Hybern félig lerombolta. És a viskó sem, sőt, a csodás villa sem korábban. Az otthon idegen szó volt Nesta számára.

De jól ismerte ezt a szintet a Szél házában: az ebédlőt balra, a lépcsősort jobbra. Utóbbi vezetett a két szinttel lejjebb lévő szobájába és még eggyel alatta a konyhába. Meg a könyvtárba, jóval lejjebb.

Nem érdekelte volna, hol szállásolják el, de kapóra jött az a kis magánkönyvtár a szintjén. Ott találta meg azokat a – Cassian szóhasználatával élve – nyálas könyveket. Féltucatnyit elolvasott abban a pár hétben, amikor először itt járt, kétségbeesetten keresett valamiféle mentőövet, hogy ne essen szét teljesen, hogy ne üvöltsön azért, ami a testével, az életével és Elainnel történt. Elainnel, aki nem evett, nem beszélt, az égvilágon semmit sem csinált.

Elainnel, aki azóta, vele ellentétben, valamiképpen mégis beilleszkedett.

A háború előtti és alatti hónapokban Nesta csak megvolt. Belépett ebbe a világba, az itt élők közé, és felsejlett előtte egyfajta jövő.

Aztán vadászni kezdett rá Hybern királya és az Üst. Aztán rádöbbent, hogy mindazokat, akiket szeret, fel fogják használni arra, hogy ártsanak neki, megtörjék őt, csapdába csalják. Aztán eljött az utolsó csata, amikor képtelen volt megakadályozni ezer illír halálát, helyette egyetlenegy valakit mentett csupán meg.

Cassiant. És újra megtenné, ha úgy hozná az élet. És ez a tudat… Ezt az igazságot sem volt képes elviselni.

Cassian a lefelé futó lépcsősor felé indult, minden egyes lépése magabiztosan arrogáns volt.

– Nem kell a szobámig kísérned. – Nem számít, hogy Cassiané is ugyanarra van. – Eltalálok oda.

Cassian vigyorogva hátrapillantott izmos válla felett, és csak azért is megindult lefelé a lépcsőn.

– Csak biztosra akarok menni, hogy egy darabban megérkezel, mielőtt én is berendezkedem.

A lépcsőfordulóban az ajtónyílás felé biccentett, ahonnan a saját szobájához vezető folyosó nyílt. Nesta ezt már korábban is tudta, mert a főtündérré válása utáni hetekben nem sok dolga akadt, így szellemként rótta ezeket a folyosókat.

Cassian hozzátette:

– Az szobája kettővel az enyém mellett van. – Elérték Nesta szobájának a szintjét, és Cassian magabiztosan megindult a folyosón. – Bár őt valószínűleg nem fogod látni.

– Azért jött, hogy utánam kémkedjen?

A szavak visszhangot vertek a vörös kövön.

Cassian kimérten annyit felelt:

– Azt mondta, inkább lakik itt, mint a folyóparti házban.

Hát, ezzel nem volt egyedül.

– Miért?

– Nem tudom. Az már csak ilyen. Szereti ezt a helyet. – Vállat vont, az arany fali lámpások szórta tündérfény megcsillant szárnyainak karmos végén. – De nem nagyon fog mutatkozni, úgyhogy kettesben leszünk.

Nesta felelni sem mert arra, amit ez a kijelentés magában hordozott. Kettesben Cassiannel. Itt.

Cassian megtorpant egy ismerős boltíves faajtó előtt. Az ajtófélfának dőlt, mogyorószín szeme Nesta minden egyes lépését figyelemmel követte.

Nesta tudta, hogy a Szél háza Rhysé. Tudta, hogy Cassian minden kiadását Rhys finanszírozza, ahogy a belső köre többi tagjáét is. Tudta, hogy legkönnyebben, legmélyebben úgy sértheti meg Cassiant, ha ezt használja ki, ha kétségeket ébreszt a tündérben a munkájával és azzal kapcsolatban, vajon megérdemli-e, hogy itt legyen. Felébredt benne az ösztön, szökőárrá nőtt, minden egyes szót úgy választott, hogy sebezzen, mélyre hatoljon. Mindig is volt ehhez tehetsége, már ha lehet ezt annak nevezni. Átok azért mégsem volt. Gyakran előnyére vált.

Cassian az arcát fürkészte, ahogy Nesta megállt a hálószoba ajtaja előtt.

– Halljuk, Nes!

– Ne hívj így!

Csaliként lengette előtte a szavakat. Hadd higgye csak, hogy Nesta védtelen.

De ekkor Cassian behúzott szárnnyal ellökte magát az ajtótól.

– Rád férne némi meleg étel.

– Nem kérek.

– Miért?

– Mert nem vagyok éhes.

És ez igaz is volt. A csata után az étvágya ment el először. Csak az ösztönei miatt evett, meg néha azért, mert a társasági összejövetelek megkövetelték, hogy úgy tegyen, mintha érdekelné bármi ezen a világon.

– Egy órán keresztül nem bírod majd a holnapi edzést, ha nincs valami étel a gyomrodban.

– Nem fogok azon az iszonyú helyen edzeni.

Azóta gyűlölte Windhavent, hogy először meglátta. Hideg volt, sivár, tele komor, kemény arcú illírekkel.

A Cassian bal kezére erősített szifon felragyogott. A vörös fénycsík a kőről a kilincsre vándorolt, körbefonta és lerántotta a vasat, amitől az ajtó nyikorogva kinyílt, aztán amilyen gyorsan jött, el is tűnt.

– Parancsot kaptál, és tudod, mi az ára, ha ellenszegülsz. Ha szeretnél visszamenni a halandók világába, hát rajta!

Akkor menj máshova!

Nyilván azzal a beképzelt Morrigannel hajíttatná át a határ túloldalára.

És Nesta hajlandó is lett volna a képükbe vágni, hogy csak a szájuk jár, de pontosan tudta, mi várna rá délen. A háború nem igazán segített a tündérek megítélésén.

Nem volt hová mennie. Elain hiába gyászolta a Graysennel közös jövőjét, mégis megtalálta itt a helyét, a maga szerepét. Feyre folyó menti, palotának is beillő házában gondozza a kertet, és segít helyreállítani a velarisi lakosoknak is a saját udvarukat. Célra, örömre, barátokra lelt: arra a két félkísértetre, akik Rhysandnek dolgoznak. Persze, a húgának mindig is könnyen ment az ilyesmi. Ez mindig is különlegessé tette Elaint.

Nesta pedig éppen ezért a poklot is megjárta volna, hogy biztonságban tudhassa Elaint.

Az Üst rájött erre. Ahogy Hybern királya is.

Régi súly húzta Nestát, csábította az öntudatlanság.

– Fáradt vagyok.

Szerencsére érzelemmentesen csengtek a szavak.

– Akkor pihenj ma! – felelte Cassian valamivel halkabban. – Mor és Rhys holnap reggeli után felvisz minket Windhavenbe.

Nesta nem felelt, Cassian pedig így folytatta:

– Kezdetnek nem visszük túlzásba, két órát edzünk, aztán ebédelünk, utána pedig valaki visszahoz ide, Clothóhoz.

Nestának nem maradt ereje, hogy az edzésről vagy a főpapnő melletti könyvtári munkáról faggatózzon. Nem is igazán érdekelte. Kényszerítse csak Rhysand, Feyre, Amren és Cassian erre a baromságra. Gondolják csak nyugodtan, hogy van bármi értelme.

Nesta nem válaszolt, csak megindult a boltív felé, be a szobájába. De magán érezte Cassian pillantását, és a harcos minden egyes mozdulatát kielemezte: azt, ahogyan Nesta átlépett a küszöbön, ahogyan megragadta az ajtó szélét, és ahogyan megfeszítette az ujjait, mielőtt az ajtót becsapta.

Néhány lépésnyire az ajtótól aztán megtorpant, és csak pislogott a szemközti ablakokon beözönlő fényben. Bakancs csikordult a kövön, és Nesta tudta, hogy Cassian magára hagyta.

Csak akkor nézett körbe igazán, amikor már teljesen elhalt a hang, de minden ugyanolyan volt, mint amikor legutóbb látta. Az Elain régi szobájába vezető ajtót bezárták.

A széles helyiségben könnyedén elfért az óriási baldachinos ágy, valamint jobbra a kis szalonrész a pamlaggal és a két székkel. Előtte a falon a márványból faragott kandalló szerencsére sötét volt, de jó néhány szőnyeg is hevert szerteszét a szobában, amik némileg enyhítették a kőpadló hűvösét.

Persze Nestának valójában nem ez tetszett ebben a szobában. Hanem az, amivel most szembenézett: az egész falat beterítő ablakok sora, amelyek mind a városra, a folyóra, a síkságra és a távolban csillogó tengerre néztek. A vidékre, arra a rengeteg emberre, olyan távol tőle. Mintha ez a palota a felhők között lebegett volna. Bizonyos napokon olyan sűrű ködpára gomolygott, hogy le sem lehetett látni, olyan közel az ablakhoz, hogy Nesta végighúzhatta rajta az ujjait.

De most semmi ilyesmi nem volt. Az ablakokon túl csakis a tiszta kora ősz látszott, már-már vakítóan tűzött a nap.

Teltek-múltak a másodpercek. A percek.

Ismerős zúgás kelt Nesta fülében. A súlyos üresség lehúzta, mintha valamiféle tündérlény kulcsolta volna csontos ujjait a bokájára, hogy lerántsa őt a sötét felszín alá. Éppúgy, mint amikor belökték az Üst végtelen, jeges vizébe.

Nesta távolinak, idegennek érezte a testét, ahogy a súlyos szürke bársonyfüggönyök segítségével kizárta a napfényt. Apránként borította sötétségbe a szobát. Nem törődött a három táskával meg a két ládával a komód mellett, egyenesen az ágyához ment.

Épphogy csak sikerült lerúgnia magáról a cipőjét, már bent is volt a fehér pehelypaplan és takaró alatt, lehunyta a szemét, és mélyet lélegzett.

És csak lélegzett.

És lélegzett.

4.

FEJEZET

Mor már a folyóparti kávézó asztalánál ült, egyik karját a kovácsoltvas szék háttámlájára, a másikat elegánsan keresztbe tett lábára fektette. Cassian a terasz asztallabirintusától néhány lépésnyire megtorpant, mosolyra késztette a látvány: Mor a nap felé fordította a fejét, kiengedett haja folyékony aranyként fénylett, fodrozódott körülötte, telt ajka felfelé görbült, úgy sütkérezett a fényben.

Mor töretlenül imádta a napfényt. Hiába telt el ötszáz év azóta, hogy elhagyta azt a valóságos börtönt és a szörnyetegeket, amit korábban az otthonának és a rokonainak nevezett, Cassian barátja – sőt, igazából a húga – még most is minden egyes napfényben töltött pillanatot kiélvezett. Mintha élete első tizenhét éve a Kőbe vájt város sötétjében még mindig ott ólálkodott volna körülötte, ahogyan Az körül az árnyékai.

Az asztal felé indulva Cassian megköszörülte a torkát, kedvesen mosolygott a többi vendégre meg a járdán sétálókra, akik megbámulták és integettek, és mire leült, Mor már vigyorgott, barna szemében derű csillogott.

– Ne kezdd! – figyelmeztette Cassian.

Eligazgatta a szárnyát a szék háttámlája körül, és intett a kávézó tulajdonosának, aki eléggé ismerte már ahhoz, hogy tudja, vizet kér, nem pedig teát és édességet, mint Mor, aki előtt már mindkettő ott állt.

Mor csak vigyorgott, Cassiannek pedig még a lélegzete is elállt a szépségétől.

– Nem élvezhetem, amikor egy barátomért így odáig van a nép?

Cassian a szemét forgatta, és elmormolt egy köszönömöt a tulajdonosnak, ahogy megjelent előtte egy kancsó víz és egy pohár.

Amikor a tulajdonos elment, hogy kiszolgálja a többi vendégét, Mor így szólt:

– Mintha rémlene, hogy korábban te is élvezted a dolgot.

– Fiatal, arrogáns barom voltam.

Cassian elfintorodott a gondolatra, hogy a sikeres csaták és küldetések után úgy páváskodott, azt hitte, kiérdemelte az idegenek dicséretét. Rohadt sokáig viselkedett ilyen idiótán. Csak akkor döbbent rá, mekkora hülye volt, amikor Amarantha bezárta Rhyst – pedig Rhys rengeteg áldozatot hozott ennek a városnak a védelmében –, és az utcákon végigsétálva csalódottság és félelem rajzolódott ki a lakosok arcára.

Mor megköszörülte a torkát, mintha csak tudta volna, milyen irányba kanyarodtak Cassian gondolatai. Ugyan nem rendelkezett Rhys képességeivel, de a Rémálmok udvarában megtanult a legapróbb rezdülésből is olvasni. Egyszer azt mesélte Cassiannek, hogy abban a nyomorúságos udvarban egyetlen pislantás is az élet és a halál közötti különbséget jelentheti.

– Berendezkedett?

Cassian rögtön tudta, kire gondol.

– Lepihent.

Mor felhorkant.

– Ne! – Cassian a néhány lépésnyire tündöklő Sidra felé pillantott. – Kérlek, ne!

Mor a teáját kortyolgatta, maga volt a megtestesült elegáns ártatlanság.

– Jobban járnánk, ha behajítanánk Nestát a Rémálmok udvarába. Ott aztán kibontakozhatna!

Cassian állkapcsa megfeszült, egyszerre dühítette a sértés és a benne rejlő igazság.

– Pont az ilyesmitől akarjuk megmenteni.

Mor szemügyre vette őt dús szempillái alól.

– Zavar, hogy így kell látnod őt.

– Ez az egész zavar!

Morral mindig is ilyen volt a kapcsolatuk: bármi áron kimondták az igazat, akármilyen kemény volt is. Azóta, hogy akkor először és egyetlenegyszer lefeküdtek egymással, és Cassian rádöbbent, hogy Mor elhallgatta előle az iszonyú következményeket. Azóta, hogy látta Mor megkínzott testét, és hiába tudta, hogy a lány hazudott neki, részben akkor is az ő hibája volt.

Cassian fújt egyet, elhessegette a vérben úszó emlékeket, amelyek még így, öt évszázaddal később is kísértették.

– Zavar, hogy Nesta… ilyenné vált. Zavar, hogy Feyre-val folyton egymást marják. Zavar, hogy Feyre rosszul érzi magát miatta, és tudom, hogy Nesta is szenved. Zavar, hogy… – Dobolni kezdett az asztalon, majd belekortyolt a vizébe. – Igazából nem is akarok beszélni róla.

– Jól van.

Szellő fodrozta Mor sötétkék ruhájának könnyű anyagát.

Cassian ismét a nő tökéletes arcában gyönyörködött. Az együtt töltött éjszaka nem csak Mor számára járt katasztrofális következményekkel. Ő is borzalmasan összeveszett Rhysszel, Azriel pedig olyan dühös volt rá a maga csendes módján, hogy Cassian minden további vágyat elnyomott magában. A vonzalma szeretetté vált, a gyengéd érzelmei pedig testvérivé. De azért még mindig csodálta Mor tökéletes szépségét, ahogyan egy műremeket is szokás. Pedig még azt is tudta, hogy ami belül lapul, az még csodásabb és tökéletesebb, mint a külseje.

Elmerengett, vajon Mor is tisztában van-e ezzel.

Megint beleivott a vízbe, és így szólt:

– Meséld el, mi volt Vallahanben!

Az északi tenger túlpartján fekvő ősi, hegyvidékes tündérterület már a Hybern elleni háború előtt is forrongott, és a történelem folyamán volt már Prythian ellenfele és szövetségese is. Hogy miféle szerepet játszik majd Vallahan forrófejű királya és büszke népe ebben az új világban, az még kérdéses volt, de úgy tűnt, nagyrészt Moron múlik majd, aki Rhys követeként viszonylag sokat időzött az ottani udvarban.

És Mor most lehunyta a szemét.

– Nem akarják aláírni az új szerződést.

– Bassza meg!

Rhys, Feyre és Amren hónapokon át dolgozott a szerződésen, az összes szövetséges udvar és terület véleményét kikérték. Helion, a Nappal udvarának főura, Rhys legközelebbi szövetségese segített a legtöbbet. Ha színtiszta, öntelt arroganciáról volt szó, senki sem érhetett fel Varázstörő Helionhoz. Valószínűleg ő maga találta ki a címét is. De a tündérnek ezer könyvtár állt rendelkezésére, és mindet igénybe vette a szerződés megszövegezéséhez.

– Heteket töltöttem abban a nyomorult udvarban – mondta a teáscsészéje melletti könnyű péksüteményért nyúlva Mor –, befagyott a seggem, próbáltam kinyalni az ő jeges seggüket, erre a király meg a királyné nem hajlandó aláírni a szerződést. Azért jöttem haza ma ilyen korán, mert tudtam, hogy nem örülnének neki, ha tovább erőltetném a dolgot. Baráti látogatásra mentem, ugyebár.

– Miért nem akarják aláírni?

– Mert azok az ostoba halandó királynők mozgolódnak, és még mindig nem oszlott fel a seregük. Vallahan királynéja még azt is megkérdezte, ugyan mi értelme békeszerződést kötni, ha egy újabb háború, ezúttal a halandók ellen, átrajzolhatná a határvonalakat a faltól délre. Szerintem Vallahan nem akar békét kötni. És nem akarnak szövetségre lépni velünk.

– Szóval Vallahan újabb háborút akar, hogy tovább bővíthessék a területüket?

Hiszen az ötszáz évvel ezelőtti háború után már így is jóval többet vettek el, mint amennyi kijárt volna nekik.

– Unatkoznak – magyarázta Mor, és undorodva elhúzta a száját. – És halandó királynők ide vagy oda, az emberek még így is jóval gyengébbek nálunk. Könnyedén be lehetne vonulni a területükre. Monteseré-ben és Raskben valószínűleg ugyanezt gondolják.

Cassian az arcát égnek fordítva felnyögött. Pont ettől féltek a legutóbbi háború alatt is: hogy azok hárman a tenger túlpartján összeállnak Hybernnel. Ha így tesznek, neki és a társainak bizony esélye sem lett volna. Hiába halt meg a király, Hybern népe továbbra is dühöngött. Lehet, hogy megint hadsereget állítanak. Ha szövetséget kötnek Vallahannel, ha Montesere és Rask is csatlakozik hozzájuk, hogy még több területet ragadjanak el a halandóktól…

– Ezt Rhysnek is elmondtad már.

Nem kérdés volt, Mor mégis bólintott.

– Ezért kért meg, hogy nézz utána, miben mesterkednek a halandó királynők. Én most pihenek pár napot, aztán visszamegyek Vallahanbe, de Rhysnek tudnia kellene, mi a helyzet a királynőkkel.

– Szóval meg kellene győznöd Vallahant, hogy ne robbantsanak ki újabb háborút, nekem pedig ugyanerre kellene rábírnom a halandó királynőket?

– A közelükbe sem jutnál – szögezte le Mor azonnal. – De amennyit Vallahanben hallottam, az alapján biztos, hogy valami készül. Forralnak valamit. Csak azt nem tudjuk, mit, vagy hogy miért lennének olyan ostobák a halandók, hogy olyan háborúba kezdenek, amit úgysem nyerhetnek meg.

– Ahhoz olyan fegyver kellene, ami előnyhöz juttatja őket.

– Pont ezt kell kiderítened.

Cassian toppantott egyet a járda kövén.

– Persze, semmiség az egész!

Mor felhajtotta a teáját.

– Udvaroncot játszani nem csupa csinos ruha meg előkelő parti.

Cassian a homlokát ráncolta. Hosszan ültek békés csendben, de Cassian félig azért hallotta a Sidra felett susogó szelet, a körülöttük ülők vidám csevegését, az evőeszközök csörrenését a tányérokon. Mor hagyta, hadd gondolkozzon, és tovább napozott.

Cassian kihúzta magát.

– Van valaki, aki nagyon jól ismeri ezeket a királynőket. Aki talán szolgálhat némi információval.

Mor kinyitotta az egyik szemét, majd lassan előrehajolt, haja hullámzó aranyfolyóként omlott előre.

– Igen?

– Vassa.

Cassiannek nem sok köze volt a száműzött halandó királynőhöz. Vassa volt az egyetlen jó ember közülük, de a többi királynő elárulta őt, eladták egy nagy hatalmú varázslónak, aki megátkozta, így Vassa nappal tűzmadárként, éjszaka pedig nőként élt. Szerencséje volt: a másik lázadó királynőt Attornak adták. Aki aztán néhány híddal odébb, mint ahol most Cassian és Mor ült, felnyársalta őt egy lámpaoszlopra.

Mor bólintott.

– Talán segíthet.

Cassian az alkarjára támaszkodva az asztalra hajolt.

– Lucien Vassával él. És Juriannel. Elméletileg ő a mi követünk a halandók földjén. Intézkedjen ő!

Mor beleharapott a péksüteménybe.

– Lucienben nem bízhatunk már meg teljesen.

Cassian rámeredt.

– Mi van?

– Hiába van itt Elain, Lucien jóban van Juriannel és Vassával. Szándékosan él velük, nem csak a követünkként. A barátjuk.

Cassian felidézte mindazt, amit a háború óta hallott és a Luciennel való találkozásai során megfigyelt, próbálta Rhys és Mor fejével végiggondolni az egészet.

– Hónapokat töltött azzal, hogy segített nekik kibogozni, ki uralja Prythian részét a halandók világában – mondta Cassian lassan. – Persze hogy Lucien részrehajló, ha Vassáról kell jelentenie.

Mor komoran bólintott.

– Lehet, hogy Lucien jót akar, de bármelyik jelentésében lehetnek ferdítések a halandók javára, még akkor is, ha ő maga ezzel nincs tisztában. Olyasvalakinek kell információt szereznie és jelentenie, aki kívül esik az ő kis baráti körükön. – Mor lenyelte az utolsó falatot. – Ez lennél te.

Jól van. Végül is volt benne logika.

– Miért nem próbáltuk még meg felvenni a kapcsolatot Vassával?

Mor legyintett, de felhős tekintete ellentmondott a könnyed mozdulatnak.

– Mert még csak most állt össze a kép. De mindenképpen beszélj vele, ha teheted! Sőt, igazából amint teheted.

Cassian bólintott. Nem volt különösebb problémája Vassával, de ha vele találkozik, akkor Luciennel és Juriannel is szóba kell állnia. Előbbivel már megtanult együtt élni, de az utóbbi… Nem számított, hogy mint kiderült, Jurian az ő oldalukon harcolt. Hogy a halandó tábornok, akit Amarantha öt évszázadon át kínzott, kijátszotta Hybernt, miután az Üst újjáélesztette, és segített Cassiannek és a családjának megnyerni a háborút. Cassian akkor sem kedvelte.

Felállt, és lehajolt, hogy összeborzolja Mor fénylő haját.

– Hiányzol – vallotta be. Mor nagyon sok időt töltött távol az utóbbi időben, és valahányszor visszatért, olyasfajta árnyék sötétítette a tekintetét, amit Cassian nem tudott hova tenni. – Tudod, hogy figyelmeztetünk, ha Keir idejönne.

Mor rohadék apja még mindig nem hajtotta be a fizetséget a Rhysnek tett szívességéért, és nem látogatott el Velarisba.

– Eris nyert nekem némi időt.

Mor szavaiból csöpögött a rosszindulat.

Korábban Cassian sem akarta elhinni, de tudta, hogy Eris a jó szándéka jeleként tette. Beengedte Rhyst az elméjébe, hogy a főúr lássa, miért győzte meg Keirt, halassza el bizonytalan időpontig a velarisi látogatását. Egyedül Eris bírt ekkora hatással a hataloméhes Keirre, és azóta is csak találgathatták, vajon mit ajánlott Keirnek azért, hogy az ne jöjjön ide. Legalábbis Cassian nem tudta. Rhys valószínűleg igen. Mor sápadt arca alapján lehet, hogy ő is tudja. Eris nyilván nagy áldozatot hozott azért, hogy megkímélje Mort az apja látogatásától, amit a férfi nyilván úgy időzített volna, hogy a lehető legjobban megkínozza vele a lányát.

– Engem ugyan nem érdekel!

Mor egyetlen legyintéssel lezárta a témát. Cassian látta rajta, hogy valami más aggasztja. De majd megosztja vele, ha úgy látja jónak.

Cassian megkerülte az asztalt, és puszit nyomott Mor feje búbjára.

– Pihend ki magad!

Még mielőtt Mor reagálhatott volna, Cassian felröppent az égbe.

Nesta teljes sötétségben ébredt.

Évek óta nem volt része már ilyesmiben. Azóta, hogy az a rozoga viskó a börtönévé és a poklává vált.

Kezét a mellkasához szorítva hirtelen felült, levegőért kapkodott. Valamiféle lázálom volt egy téli éjszakán? Még mindig abban a viskóban van, még mindig éhezik, szegény és kétségbeesett…

Nem. A levegő langyos volt, és egyedül feküdt az ágyában, nem kellett a húgaihoz bújnia melegért, folyton civakodni azon, hogy ki kapja a legkellemesebb középső helyet a leghidegebb éjszakákon vagy a szélsőt a legforróbb nyarakon.

És bár éppúgy lesoványodott, mint a hosszú teleken, a teste mégis új volt. Tündér. Erős. Legalábbis egykor mindenképpen.

Nesta az arcát dörgölve kimászott az ágyból. A padló melegnek bizonyult. Nem a viskó jeges fadeszkái köszöntötték.

Az ablakhoz trappolt, elhúzta a függönyt, és kipillantott az odalent elterülő sötét városra. Az utcákon arany fény derengett, táncolva tükröződött a Sidra tekergő szalagján. Azon túl csak a csillagfény ragyogott a síkságon, majd jött a hideg, üres tenger.

Az égbolt alapján nem lehetett megállapítani, mikor jön a hajnal, és egy hosszú pillanatnyi hallgatózás alapján Nesta arra a következtetésre jutott, hogy az itt lakók alszanak. Mind a hárman.

Meddig aludt? Délelőtt tizenegykor már itt voltak, nem sokkal később álomba merült. Egész nap egyetlen falatot sem evett. Korgott a gyomra.

De nem törődött vele, homlokát a hűvös üvegtáblának nyomta. A csillagfény gyengéden cirógatta a fejét, az arcát, a nyakát. Nesta elképzelte, ahogy tündöklő ujjaival végigsimít az arcán, ahogyan az anyja tette korábban, egyedül vele, senki mással.

Az én Nestám. Elain szerelemért, szépségért megy majd férjhez, de te, ravasz kis királynőm… Téged a hódítás vezérel majd a férjválasztásban.

Az anyja forogna a sírjában, ha tudná, hogy évekkel később kis híján férjhez ment egy favágó gyenge jellemű fiához, aki tétlenül tűrte, hogy az apja az anyját veri. Aki megragadta, amikor Nesta véget vetett a dolognak kettejük között. Aki olyasmit akart elvenni, amit ő nem ajánlott fel számára.

Nesta próbálta elfelejteni Tomast. Gyakran azt kívánta, bár az emlékeket is szétszaggatta volna az Üst, ahogyan a halandóságával tette, de a fiú arca néha beszennyezte az álmait. A gondolatait. Néha még mindig érezte, ahogy durva kezével megragadja, fájdalmat okoz neki. Néha még mindig ott érezte a nyelvén a fiú vérének fémes ízét.

Nesta elhúzódott az ablaktól, és ismét a távoli csillagokat kezdte tanulmányozni. Már-már úgy tűnt, mindjárt meg is szólalnak.

Az én Nestám, mondogatta mindig az anyja, még a halálos ágyán is így hívta, mikor már annyira legyengült és sápadt volt a tífusztól.

Az én kis királynőm.

Nestának egykor örömet okozott ez a cím. Minden tőle telhetőt megtett, hogy felérjen hozzá, kiélvezte a csillogást, aminek abban a pillanatban vége szakadt, hogy a hitelezők rájuk rontottak, és az úgynevezett barátairól kiderült, nem többek a mosoly álcáját viselő irigykedő gyáva férgeknél. Egyikük sem ajánlotta fel a segítségét, hogy megmentse az Archeron családot a szegénységtől.

Mindannyiukat, a gyerekeket és az összeroppanó férfit is a farkasok elé vetették. Úgyhogy Nesta is farkassá vált. Láthatatlan fogakkal és karmokkal vértezte fel magát, megtanult gyorsabb, mélyebb, halálosabb ütéseket bevinni. Élvezetét lelte benne. De amikor eljött az idő, hogy elzárja a farkast, rádöbbent, hogy az felfalta őt.

A csillagok megrebbentek a város felett, mintha csak egyetértettek volna vele.

Nesta ökölbe szorította mindkét kezét, és visszamászott az ágyába.

Az Üst vigye el, talán mégsem lett volna szabad beleegyeznie, hogy ide hozza Nestát.

Cassian ébren feküdt óriási ágyában, akár három illír harcos is elfért volna benne egymás mellett, szárnyakkal meg mindennel. Az elmúlt ötszáz évben nem sok minden változott magában a szobában. Mor néha zsémbelt, hogy ő nagyon szeretné átalakítani a Szél házát, de Cassiannek tetszett a szobája, így, ahogy volt.

Csukódó ajtó zajára ébredt, azonnal magához tért, dobogó szívvel húzta elő az éjjeliszekrényen tartott kést a tokjából. Még kettő rejtőzött a matraca alatt, egy másik szett az ajtó felett, meg egy-egy kard az ágy alatt, valamint a komód egyik fiókjában. És ez csak az ő gyűjteménye volt. A Nagy Anya tudja, Az mi mindent halmozott fel a saját szobájában.

Úgy sejtette, hogy ő, Az, Mor és Rhys az elmúlt ötszáz évben, amíg a Szél házában éltek, annyi különféle pengét hordtak ide, amennyivel egy kisebb légiót is fel lehetne fegyverezni. Rengeteget elrejtettek, biztos helyre raktak, aztán meg is feledkeztek róluk, éppen ezért nagy esély volt rá, hogy ha valamelyikük leül az egyik kanapéra, beleáll valami a hátsójába. Ahogy arra is, hogy a fegyverek többsége mostanra teljesen berozsdásodott a tokjában.

De a hálószobájában őrzötteket mindig gondosan megolajozta és tisztán tartotta. Készenlétben.

A kés megvillant a csillagfényben, a szifonok vörösen lüktettek, ahogy az erejével végigfürkészte az ajtaján túl húzódó folyosót.

Nem észlelt fenyegetést, nem törte át semmiféle ellenség a védvonalakat. A hyberni katonák több mint egy éve sikeresen bejutottak, kis híján elkapták Feyre-t és Nestát a könyvtárban. Cassian nem felejtette el – a rémületet Nesta arcán, ahogy a lány kinyújtott karral rohant felé.

De a folyosói hang Azriel, döbbent rá egy szívdobbanásnyi idő múlva.

Hogy egyáltalán meghallotta az ajtó csukódását, azt jelentette, Az jelezni akarja a visszatértét. Nem akar beszélni, de Cassian tudtára akarta adni, hogy itt van.

Úgyhogy Cassian az ágyában maradt, a plafont bámulta. A szifonjai ismét elszunnyadtak, a kést visszacsúsztatta a tokjába, és az éjjeliszekrényre tette. A csillagok állása alapján elmúlt már három óra, messze járt még a hajnal. Aludnia kellene. A holnap így is épp elég nehéz lesz.

Mintha néma könyörgése utat tört volna magának a világba, kellemes hang csendült az elméjében.

Miért vagy ébren ilyen későn?

Cassian kinézett az egész falat elfoglaló ablakokon át az égre, mintha Rhys ott repülne.

Ezt én is kérdezhetném tőled.

Rhys kuncogott.

Mondtam már, bocsánatot kellett kérnem a páromtól. Hosszas, sokat sejtető szünetet tartott. Épp szünetet tartunk.

Cassian felnevetett.

Hagyd aludni azt a szerencsétlen nőt!

Ezúttal ő kezdeményezett. Színtiszta férfias elégedettség színezett minden egyes szót. De nem válaszoltál a kérdésemre.

Miért kémkedsz utánam ilyen későn?

Tudni akartam, minden rendben van-e. Nem az én hibám, hogy már ébren voltál.

Cassian halkan felnyögött.

Minden rendben. Nesta közvetlenül a megérkezésünk után lefeküdt aludni, és azóta is az ágyában van. Gondolom, még mindig alszik.

Tizenegy előtt értetek oda.

Tudom.

Hajnali negyed négy van.

Tudom.

A csend épp eleget mondott ahhoz, hogy Cassian hozzátegye:

Ne üsd bele az orrodat!

Eszembe sem jutna!

Cassian nem igazán akart erről beszélni, főleg nem hajnali háromkor, kétszer egy nap meg aztán végképp nem.

Holnap este elmesélem, hogy ment az első edzés.

Rhys hallgatása ismét túl sokat sejtetőnek bizonyult ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja. De a testvére végül így felelt:

Mor felvisz majd titeket Windhavenbe. Jó éjt, Cass!

A sötét jelenlét szertefoszlott az elméjében, csak üresség és hideg maradt utána.

Holnap olyasfajta csatamező várja, amihez foghatón korábban még sosem járt.

Cassian aggódott, vajon mennyire sikerül megőriznie az épségét a végére.

5.

FEJEZET

– Fél óra múlva nagyon megbánod, ha nem eszed meg.

A Szél háza ebédlőjének hosszú asztalánál ülő Nesta felnézett a tojásrántottával teli tányérról és a gőzölgő zabkásáról. Csontjait még mindig álom húzta, nehezen uralkodott magán.

– Nem eszem meg.

Cassian nekilátott a saját adagjának, közel kétszer annyi állt előtte, mint Nesta előtt.

– Vagy ezt eszed, vagy semmit.

Nesta tökéletesen mozdulatlanul ült a székében, túlságosan is érzett minden egyes mozdulatot a magára öltött bőr harci ruhában. Már el is felejtette, milyen nadrágot hordani, hogy milyen meztelennek érzi magát attól, hogy ennyire jól kivehető a combja és a feneke.

Hála a jó égnek, Cassiant túlságosan lefoglalta valami jelentés ahhoz, hogy felnézzen rá, amikor beosont és leült a helyére. Nesta most az ajtó felé pillantott, remélte, hogy felbukkan valamelyik szolgáló.

– Pirítóst hajlandó vagyok enni.

– Tíz perc alatt fel is használnád az összes energiád, amit az ad, aztán teljesen kimerülnél. – Cassian a zabkása felé biccentett. – Önts hozzá egy kis tejet, ha úgy ehetőbbnek találod! – Még mielőtt Nesta megfogalmazhatta volna a kérését, hozzátette: – Cukor nincs.

Nesta megszorította a kanalát.

– Büntetésként?

– Az is csak rövid ideig adna energiát, aztán hirtelen kimerülnél. – Tojást lapátolt a szájába. – Egész nap egyensúlyban kell tartanod az energiaszintedet, a cukorral teli étel meg az üres kenyér csak rövid ideig dobja meg. A sovány hús, a teljes kiőrlésű gabona, a gyümölcs és a zöldség viszonylag egyenletes szinten tartja, és el is telít.

Nesta a körmével dobolt a sima asztalon.

Jó néhány alkalommal ült már itt korábban Rhysand udvarának különféle tagjaival. Most, hogy csak ketten voltak, az asztal hivalkodóan nagynak tűnt.

– Van olyan területe a napi rutinomnak, amibe nem akarod beleütni az orrodat?

Cassian vállat vont, egy pillanatra sem hagyta abba az evést.

– Ne adj okot rá, hogy más dolgokba is bele kelljen!

Arrogáns seggfej!

Cassian ismét az étel felé biccentett.

– Egyél!

Nesta a tálba nyomta a kanalat, de nem emelte fel ismét.

– Ahogy gondolod – mondta Cassian, aztán a saját zabkásáját kivégezve visszatért a tojáshoz.

– Meddig tart majd a mai edzés?

A hajnal tiszta égbolttal érkezett, de Nesta tudta, hogy az Illír-hegységben külön időjárás uralkodik. Lehet, hogy ott már leesett az első hó.

– Ahogyan már tegnap is elmondtam, két órán keresztül. Egészen ebédidőig. – Cassian a tányérra csúsztatta a tálkáját, majd beletette az evőeszközöket is. Egy pillanattal később eltűntek előle, a ház mágiája gondoskodott róla. – Ami azt jelenti, hogy közvetlenül az óra után eszünk legközelebb.

Sokatmondó pillantást lövellt a Nesta előtt álló ételre.

Nesta hátradőlt a székében.

– Egy: nem veszek részt ezen az órán. Kettő: nem vagyok éhes.

Cassian mogyoróbarna szeme megrebbent.

– Azzal, hogy nem eszel, nem hozod vissza apádat.

– Annak semmi köze ehhez az egészhez! – sziszegte Nesta. – Az égvilágon semmi.

Cassian az alkarjára támaszkodva az asztalra hajolt.

– Hagyjuk a süketelést! Szerinted én nem mentem keresztül ugyanazon, amin most te? Szerinted én nem láttam, nem csináltam végig, nem éreztem ugyanezt korábban? Nem néztem végig, ahogy a szeretteim is megszenvednek vele? Nem te vagy az első, és nem is te leszel az utolsó. Ami apáddal történt, az rémes, Nesta, de…

Nesta felpattant.

– Nem tudsz te semmit! – Képtelen volt megfékezni a remegését. Hogy a dühtől vagy valami mástól, azt maga sem tudta. Ökölbe szorította a kezét. – Tartsd meg a kibaszott véleményedet!

Cassian pislogott egyet a káromkodás hallatán meg a Nesta arcát nyilvánvalóan torzító izzó düh miatt. Aztán csak annyit mondott:

– Ki tanított meg káromkodni?

Nesta még inkább összeszorította a kezét.

– Ti. Még életemben nem találkoztam senkivel, akinek ilyen mocskos a szája.

Cassian derűsen összehúzta a szemét, de az ajkát továbbra is vékony vonallá préselte.

– Megtartom magamnak a kibaszott véleményemet, ha eszel.

Nesta az utolsó csepp rosszindulatát is belesűrítette a pillantásába.

Cassian csak várt. Épp olyan rendíthetetlennek tűnt, mint a hegy, amibe a Szél házát építették.

Nesta leült, megragadta a tálkát, bekapott egy jó nagy kanál zabkását, és kis híján öklendezni kezdett az ízétől. De nagy nehezen lenyelte. Aztán a következő kanálnyit is. És még egyet. Amikor a tál kiürült, nekilátott a tojásnak.

Cassian minden egyes falatot figyelemmel kísért.

Amikor nem maradt semmi, Nesta felkapta a tányért és a tálkát, és Cassian szemébe nézve egymásra hajította őket. Az evőeszköz csörömpölése betöltötte a helyiséget.

Ezután felpattant, és megindult Cassian felé. A mögötte lévő ajtó felé. A harcos is felállt.

Nesta esküdni mert volna rá, hogy a férfi még csak levegőt sem vesz, miközben elhaladt mellette, olyan közel, hogy ha kicsit kitolja a könyökét, hozzáérhetett volna Cassian hasához.

– Alig várom a hallgatásodat! – jegyezte meg Nesta mézesmázosan.

Képtelen volt visszafojtani az öntelt vigyorát, ahogy továbbment az ajtó felé.

De a férfi ekkor elkapta a karját, és megállította.

Cassian szeme izzott, a Nestát szorító kézfejére kötözött vörös szifon felvillant. Veszedelmes, incselkedő mosoly görbítette a száját.

– Örülök, hogy játékra készen ébredtél, Nesta!

Hangja mély morajlásnak tűnt.

Nesta szíve önkéntelenül is mennydörögni kezdett a hangja hallatán, a szemében lobbanó kihívás, Cassian közelsége és mérete láttán. Sosem tudott megálljt parancsolni magának. Emiatt egyszer még azt is hagyta, hogy a férfi a nyakába fúrja az orrát, hogy végignyaljon rajta.

Hagyta, hogy az utolsó csatában megcsókolja. Szinte még csóknak sem mondhatta – ennél több nem telt Cassiantől, annyira megsérült –, mégis szilánkosra törte Nestát.

Nem bánok semmit. Kivéve azt, hogy olyan kevés idő adatott meg nekünk. Hogy nem tudtam veled lenni, Nesta. Megkereslek a túlvilágon. A következő életünkben. És akkor már bőven lesz időnk együtt. Megígérem.

Gyakrabban felelevenítette azokat a pillanatokat, mint azt hangosan beismerte volna. Cassian ujjainak érintését, azt, ahogyan a férfi a tenyerébe vette Nesta arcát, hogy milyen érzés, milyen ízű volt, amikor az ajka véresen, mégis olyan gyengéden az övéhez ért.

Képtelen volt elviselni.

Cassian rezzenéstelen tekintettel nézte, de már nem szorította olyan erősen. Nesta leküzdötte a késztetést, hogy nyeljen egyet. Jegesre hűtötte az ereiben meglóduló vért.

Cassian ismét derűsen összehúzta a szemét, de aztán eleresztette őt.

– Öt perc múlva indulunk.

Nesta nagy nehezen ellépett tőle.

– Vadállat vagy.

Cassian rákacsintott.

– Annak születtem, annak neveltek.

Nesta minden erejét latba vetve ismét előrelépett. Ha nem hajlandó elhagyni a Szél házát, Cassian, Morrigan vagy Rhys egyszerűen elráncigálja Windhavenbe. És ha szándékosan nem csinál meg semmit, amit kérnek, akkor azon nyomban visszaviszik a halandók világába. Ez a gondolat épp elég volt ahhoz, hogy még jobban megacélozza magát.

– Soha többé ne érj hozzám!

– Értettem.

Cassian szeme még mindig izzott.

Nesta ujjai ismét begörbültek. Dobótőrként válogatta meg a szavait.

– Ha azt hiszed, hogy a hülye edzések után befekhetsz az ágyamba, akkor teljesen elment az eszed. – Mosolyogva hozzátette: – Előbb engednék be egy loncsos kóbor kutyát.

– Ó, nem az lesz a vége, hogy befekszem az ágyadba.

Nesta gúnyosan felnevetett, hiszen győzedelmeskedett. Már a lépcsőnél járt, amikor Cassian vidáman hozzátette:

– Te fekszel majd be az enyémbe.

Nesta a lábát még mindig lépésre emelve megpördült.

– Inkább nem.

Cassian gúnyosan rámosolygott.

– Majd meglátjuk.

Nesta újabb sértéseket keresett, csúfondáros mosolyt akart villantani, vicsorogni, bármit, de ekkor Cassian mosolya kiszélesedett.

– Most már csak három perced maradt, hogy összeszedd magad.

Nestában felmerült, hogy hozzávágja az első keze ügyébe eső dolgot, a vázát, ami az ajtó melletti kis oszlopon állt. De azzal csak elismerné, hogy Cassiannek sikerült felbosszantania, és attól lenne csak igazán elégedett a férfi.

Úgyhogy csak vállat vont, és kisétált az ajtón. Lassan. Mint akire a legkevésbé sincs hatással sem maga Cassian, sem az öntelt, elviselhetetlen kérkedése.

Hogy majd Nesta befekszik az ágyába, na persze!

Az a nadrág ki fogja nyírni.

Kegyetlenül, könyörtelenül kinyírja.

Cassian nem felejtette el, miként festett Nesta a háború során az illír bőr harci ruhában, a legkevésbé sem. De az emlékhez képest ez most… A Nagy Anyára!

Minden egyes szót, minden egyes nyelvet elfelejtett, amikor a lány egyenes háttal, nyugodt léptekkel elvonult mellette, mintha valamiféle nemes hölgy lenne a saját háztartásában.

Cassian tudta, hogy hagyta Nestát nyerni, hogy a lány kiütötte a nyeregből, amikor vállat vont, és továbbindult a folyosó felé. Mindeközben Nestának fogalma sem volt, micsoda látványt nyújt, hogy Cassian fejében csakis a legősibb ösztönök sugallta gondolatok maradtak meg, minden egyéb elszivárgott.

Nesta mind a három odalent töltött percére szüksége volt ahhoz, hogy lenyugodjon. A Nagy Anya látja a lelkét, lesz elég gondja ma Nesta órájával meg az azon túli feladatokkal, nem kell, hogy közben azon járjon az esze, lefejti a lányról a nadrágot, és imádattal kényezteti lenyűgöző fenekének teljes felületét.

Nem engedheti meg magának, hogy ilyesmi elvonja a figyelmét. Ezer oka is van annak, miért nem.

De bassza meg… Mikor is gyűrte össze a lepedőt utoljára valakivel? A háború óta biztosan nem. Talán még azelőtt, hogy Feyre kiszabadította őket Amarantha karmaiból. Forrjon fel az Üstben, az Amarantha elestét megelőző hónapban, nem? Azzal a nővel, akivel Ritánál ismerkedett meg. A klub melletti sikátorban. A téglafalnál. Gyors volt, mocskos, néhány percig tartott csupán, sem ő, sem a nő nem akart többet gyors kielégülésnél.

Mindez több mint két éve volt. Azóta csak a keze jelentett ilyesfajta társaságot.

Gondoskodnia kellett volna a vágyairól, mielőtt úgy döntött, jó ötlet beköltözni Nestával a Szél házába. Nesta a fájdalmaival küzd, az útját keresi, pont nem arra van szüksége, hogy Cassian a nyálát csorgassa utána. Hogy megragadja a karját, mert képtelen ellenállni a késztetésnek, és magához kell húznia.

Nesta semmit sem akar tőle. Ezt a téli napfordulón kerek perec kijelentette.

Azt hittem, hogy egyértelműen világossá tettem a számodra, mit akarok tőled.

A nagy büdös semmit.

Akkor és ott megrepedt benne valami nagyon fontos, már nem kapaszkodott szalmaszálakba, szertefoszlott a reménysugár, hogy amit a háború alatt átéltek, talán jelent valamit. Hogy amikor ott haldokolva kiöntötte Nestának a szívét, amikor a lány a testével fedte az övét, és úgy döntött, vele együtt hal meg, egyúttal Cassiant is választotta.

Kibaszott nagy ostobaság volt ebben reménykedni, ennél több esze is lehetett volna. Szóval azon a téli napfordulón, odakint a zimankós utcákon, amikor tudta, hogy Nesta csak azért ment el a házukba, hogy megkapja a Feyre által a megjelenéséért beígért összeget, amikor a lány egyértelművé tette, hogy az égvilágon semmit sem akar tőle… Cassian a jeges Sidrába hajította az ajándékot, amit előtte hónapokon át kajtatott, és inkább arra fordította a figyelmét, hogy lehűtse a forrongó illírek kedélyeit.

Az utána következő kilenc hónapban pedig elkerülte Nestát. Jó messzire. Aznap este kis híján hatalmas ostobaságot követett el, felkínálta volna a szívét, hogy Nesta kitéphesse a mellkasából. Így is alig sikerült megőriznie valamicskét az önbecsüléséből. Meg egy nagy büdös francokat fogja hagyni, hogy Nesta megint ezt művelje vele.

Amikor Nesta ismét megjelent, hajfonatát tiaraként viselte a feje tetején. Cassian nagyon ügyelt rá, hogy ne nézzen a lányra nyaktól lefelé. A közszemlére tett testére. Nestának vissza kellett szednie a leadott kilókat, és nem ártott némi izmot építenie, de… az a kibaszott bőrruha.

– Menjünk! – vakkantotta Cassian durván, ridegen.

Hála az Üstnek érte!

Mor úgy ért földet az ebédlő üvegajtaján túli teraszon, mintha semmiség lett volna közel tíz méterrel a védvonalak fölül lezuhanni. És tulajdonképpen, Mor számára ez igaz is, vélte Cassian.

A nő egyik lábáról a másikra ugrott, fogvacogva dörzsölgette a karját, és a pillantásából egyértelmű volt, mit gondol: Sokkal jössz nekem ezért, seggfej!

Nesta a homlokát ráncolta ugyan, de kecses, nyugodt mozdulatokkal magára kanyarította a köpenyét, aztán megindult a várakozó Mor felé. Cassian mindkettejüket a védvonalakon túlra repíti, Mor pedig gondolatutazással Windhavenbe viszi őket.

Ahol valahogy ráveszi Nestát, hogy eddzen.

Szerencsére Nesta is tisztában volt vele, hogy a minimumot teljesítenie kell ma, azaz kénytelen elmenni velük Windhavenbe. Mindig is tudta, hogyan kell ilyen érzelmi, elmebeli hadviselést folytatni.

Remek tábornok válhatott volna belőle. Vagy akár válhat is, egy nap.

Cassiannek fogalma sem volt, jó ötlet lenne-e ilyesfajta fegyverré kovácsolni őt.

Nesta halált ígérően mutatott Hybern királyára, mielőtt akarata ellenére főtündérré változtatták. Hónapokkal később trófeaként fogta a férfi levágott fejét, úgy meredt az üveges szempárba.

És ha a Csontfaragó igazat mondott, és Nesta valóban olyasvalamiként lépett ki az Üstből, amitől jobb félni… Hát, a francba!

Cassian nem vett köpenyt, felrántotta az üvegajtót, belélegezte a csípős őszi levegőt, és Mor széttárt karja felé sétált.

Windhaven hegyi erődjét nem fedte sem jég, sem hó, de ettől még iszonyú hideg csapta meg Nestát, amint odaértek. Morrigan Cassianre kacsintott, Nestára pedig figyelmeztető pillantást vetett, aztán köddé vált, magukra hagyva őket, hadd vegyék kettesben szemügyre az előttük elterülő vidéket.

Jobb kéz felől néhány kis kőház magasodott, mögöttük pedig újabb épületek álltak frissen kivágott fenyőből. Egy falu – ez lett ebből a helyből az utóbbi időben. Előttük közvetlenül viszont a küzdőterek húzódtak, végig a lapos hegytető szegélye mentén, tele különféle fegyverekkel, súlyokkal és egyéb edzőfelszerelésekkel. Nestának fogalma sem volt, hogy hívják a lenyűgöző arzenál különféle fegyvereit, csak a legalapvetőbb kifejezéseket ismerte: kard, tőr, nyíl, pajzs, dárda, íj, kegyetlennek tűnő kerek, tüskés gömb egy láncon…

A másik oldalukon tűzrakóhelyek eregették füstjüket az elkerített haszonállatok felé, a juhok, a disznók és a kecskék mind borzasak voltak, de szemlátomást jól tápláltak. És persze ott voltak maguk az illírek is. A nők a tüzek felett gőzölgő kondérok és lábosok fölé hajoltak, de Cassian és Nesta érkeztére mind azonnal abbahagyták a munkát. Ahogy a tucatnyi férfi is a ringekben. Egyikük sem mosolyodott el.

A feléjük tartó széles vállú, zömök férfi halványan ismerős volt Nestának. Két fiatalabb követte. Mind behúzták a szárnyukat, talán csak azért, hogy egymáshoz közel haladhassanak, de ahogy megálltak Cassian előtt, kissé kitárták őket.

Cassian a Nesta által fesztelennek titulált állásban tartotta a sajátját, nem tárta szélesre, de nem is húzta közel magához. Épp elég könnyednek, arrogánsnak, harcra késznek és erősnek tűnt tőle.

Az ismerős férfi tekintete megakadt Nestán.

– Ő minek jött ide?

Nesta titokzatos mosolyt villantott rá.

– Boszorkánykodni.

Esküdni mert volna, hogy Cassian elmormol egy imát a Nagy Anyának, mielőtt közbeszólt:

– Emlékeztetnélek, Devlon, hogy Nesta Archeron a főúrnőnk nővére, és éppen ezért tisztelettel fogtok bánni vele. – A szavakban épp elég fenyegetés lapult ahhoz, hogy Nesta Cassian kőkemény vonásaira pillantson. A háború óta nem hallotta őt ilyen könyörtelen stílusban kommunikálni. – Itt fog edzeni.

Nesta legszívesebben lelökte volna a közeli sziklaszélről.

Devlon elfintorodott.

– Amelyik fegyverhez hozzáér, azt eltemetjük. Hagyjátok egy kupacban őket.

Nesta pislogott egyet. Cassian orrlyukai kitágultak.

– Szó sem lehet róla!

Devlon megszaglászta Nestát, a haverjai felröhögtek.

– Vérzel, boszorkány? Ha igen, egyáltalán nem nyúlhatsz fegyverhez.

Nesta szándékosan nem felelt. Elgondolkozott, hogyan bírhatná rá a férfit, hogy visszavegyen az arcából.

Cassian figyelemre méltó nyugalommal felelt:

– Az ilyen babonák felett eljárt már az idő. Nyugodtan fegyverhez nyúlhat, akár megjött épp a vérzése, akár nem.

– Persze – felelte Devlon –, de attól még el fogjuk temetni mindet.

Csend telepedett rájuk. Nesta felfigyelt a Devlonra meredő Cassian elsötétülő arckifejezésére. De aztán a harcos hirtelen így szólt:

– Hogy haladnak az újoncok?

Devlon szólásra nyitotta a száját, majd becsukta, bosszantotta, hogy Cassian nem kíván összecsapni vele.

– Jól – vetette oda, aztán sarkon fordult, a katonái pedig követték.

Cassian arca minden egyes lélegzetvétellel egyre jobban megfeszült, és Nesta megacélozta magát, vére élvezettel pezsdült, alig várta, hogy Cassian nekiessen Devlonnak.

De Cassian csak rámordult, hogy:

– Menjünk!

És már indult is egy üres küzdőtér felé.

Devlon haragosan hátranézett rájuk a válla felett, Nesta pedig hűvös pillantást lövellt felé, aztán megindult Cassian után. Az illírek tekintete tüzes vasként nyomódott a gerincébe.

Cassian nem foglalkozott a küzdőtereknél álló számtalan fegyverállvánnyal. Megállt a legtávolabbi ringnél, és csípőre tett kézzel várta Nestát.

Meg egy nagy francokat fog odamenni hozzá! Az egyik fegyverállvány mellett észrevett egy sziklát, amit az időjárás viszontagságai vagy a számtalan, Nesta előtt odatelepedő harcos már simára csiszolt az évek során. A hideg felület még a vastag bőrruhán keresztül is csípte a bőrét.

– Mit művelsz?

Cassian vonzó arca már-már ragadozóéra emlékeztetett.

Nesta egyik bokáját a másikra tette, és uszályként igazította el maga mögött a köpenyét.

– Megmondtam, nem fogok edzeni.

– Kelj fel!

Korábban még sosem parancsolt így Nestára.

Kelj fel! – zokogta Nesta aznap Hybern királya előtt. Kelj fel!

Nesta igyekezett hűvösen, higgadtan Cassian szemébe nézni.

– Hivatalosan is eljöttem edzeni, Cassian, de arra nem vehetsz rá, hogy bármit is csináljak. – A sárra mutatott. – Nyugodtan beletiporhatsz, de a kisujjamat sem mozdítom.

Az illírek tekintete felért egy kőzáporral. Cassian dühbe gurult.

Helyes. Lássa csak, milyen hasztalanná vált Nesta, hogy milyen szánalmas, ahogy így elvesztegeti az életét.

– Kelj fel, bassza meg!

Halkan mordult rá.

Devlon és a társai visszatértek, vonzotta őket kettejük vitája, és megálltak a ring szélén. Cassian viszont egyetlen pillanatra sem vette le mogyorószín szemét Nestáról.

Némi könyörgés rebbent benne.

Kelj fel! – könyörgött egy vékonyka hang Nesta fejében, a csontjaiban. Ne alázd meg így! Ne add meg ezeknek a seggfejeknek azt az elégtételt, hogy végignézzék, ahogy hülyét csinálsz Cassianből!

De a teste nem engedelmeskedett. Meghúzta a határvonalat, és hogy megadja magát akár Cassiannek, akár bárki másnak…

Mintha undor ült volna ki Cassian arcára. Csalódottság. Harag.

Helyes. Még ha közben valami össze is tört Nestában, akkor is megkönnyebbülés töltötte el.

Cassian elfordult tőle, előhúzta a kardot az eddig a hátán cipelt hüvelyből. Aztán egyetlen további szó vagy pillantás nélkül elkezdte a reggeli gyakorlatát.

Gyűlölje csak Nestát! Jobb is így.

6.

FEJEZET

Cassian minden egyes lépése és mozdulata olyan gyönyörű, halálos és precíz volt, hogy Nestának az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, nehogy kiguvadó szemmel bámulja.

Sosem tudta levenni Cassianről a szemét. Mióta megismerkedtek, folyamatosan figyelemmel követte a férfit, ha a közelében volt, bárhol jártak is, bármilyen helyiségben tartózkodtak is. Képtelen volt megálljt parancsolni magának, nem törődni az ösztönnel, hiába tettette ennek ellenkezőjét.

Menj! – könyörgött neki a haldokló Cassian.

Nem bírok, zokogta Nesta. Nem megy.

Nestának fogalma sem volt, hová lett az a nő, aki akkor és ott volt. Egyszerűen nem talált vissza hozzá.

De még most, a sziklán ülve, a hegyeken hajlongó fenyőtakaró felé fordulva is Cassiant nézte a szeme sarkából, figyelte minden egyes kecses mozdulatát, egyenletes, reszelős lélegzetvételét, azt, ahogyan sötét hajába bele-belekapott a szél.

– Látom, kemény munkát végzel.

Morrigan hangjára Nesta elszakította a tekintetét a hegyekről és a harcosról, aki mintha annyira hozzájuk tartozott volna. A gyönyörű nő mellette állt, barna szemét Cassianen tartotta, csodálat csillogott benne. Devlon és a követői már réges-régen elmentek. Máris eltelt volna a két óra?

– Szemrevaló, igaz? – kérdezte Mor szelíden.

Nesta gerince megfeszült a nő hangjában csendülő melegségre.

– Kérd csak ki a véleményét!

Morrigan a derű bármiféle jele nélkül fordult Nesta felé.

– Te miért nem vagy mellette?

– Szünetet tartok.

Morrigan pillantása végigsöpört Nestán, látta, hogy nem izzad, nincs kipirulva, a frizurája is gyakorlatilag tökéletes. Halkan annyit mondott:

– Tudod, én arra szavaznék, hogy toloncoljunk vissza téged a halandók világába.

– Persze hogy tudom. – Nesta nem volt hajlandó felállni, felvenni a kesztyűt. – Szerencsére megvan az előnye annak, ha valaki Feyre nővére.

Morrigan szemében sötét tűz lobbant.

– Régen rengeteg hozzád hasonlót ismertem. – Keze a hasára siklott. – Sosem érdemlitek meg azt a hitet, amit a hozzá hasonló jótét lelkek belétek vetnek.

Ezzel Nesta is tökéletesen tisztában volt. És azt is pontosan tudta, miféle alakokra utal Morrigan – azokra, akik a Rémálmok udvarában, a Kőbe vájt városban élnek. Feyre nem mesélte el Nestának a teljes történetet, de a leglényegesebb részleteket ő is hallotta: azok a szörnyetegek kínozták és verték, majd a farkasok elé vetették Morrigant.

Nesta a kezére támaszkodva hátradőlt, a szikla hidege még a kesztyűn keresztül is csípte a tenyerét. Szólásra nyitotta a száját, de a ziháló, verejtéktől csillogó Cassian ekkor odalépett hozzájuk.

– Korábban jöttél.

– Kíváncsi voltam, hogy haladtok. – Morrigan elszakította izzó pillantását Nestáról. – Úgy látom, elég lassan melegedtek ma bele.

Cassian végigszántott a haján.

– Így is fogalmazhatunk.

Nesta olyan erősen megfeszítette az állkapcsát, hogy már fájt.

Morrigan Cassian felé nyújtotta az egyik kezét, a másikat pedig úgy lökte Nesta irányába, hogy oda sem pillantott rá.

– Mehetünk?

Morrigan egy önelégült, fontoskodó alak.

Ez a gondolat forrongott Nestában a Szél házának föld alatti könyvtárában. Egy öntelt, önelégült, fontoskodó alak.

Cassian nem szólt Nestához azóta, hogy visszaértek. Nesta sem várta meg, hogy előhozakodik-e az ebéddel a harcos, azonnal a szobájába ment, és fürdőt vett, hogy megmelengesse átfagyott csontjait.

Amikor kijött, egy üzenet fogadta, az ajtó alatt dugták be. Cassian feszes, vaskos betűkkel annyit írt neki, hogy egy órakor jelenjen meg a könyvtárban. Nem fenyegette, nem helyezte kilátásba, hogy visszaviszik a halandók földjére. Mintha egyáltalán nem érdekelte volna, engedelmeskedik-e Nesta vagy sem.

Hát, legalább Cassiant könnyebben megtörte, mint arra számított.

Nem azért ment le a könyvtárba, mert engedelmeskedni akart Cassian vagy Rhysand parancsának, hanem mert az alternatíva éppolyan elviselhetetlennek tűnt: ülni a néma hálószobájában, és hallgatni a zúgást a fejében.

Több mint egy év eltelt azóta, hogy utoljára idelent járt. A rémisztő eset óta, amikor a hyberni orgyilkosok beosontak, és a könyvtár sötét szívében kergették őt Feyre-val. Nesta most lepillantott a lépcsőforduló kőkorlátja felett a sötét verembe. A sötétben semmiféle ősi lény nem szendergett már, de a homály megmaradt. Az akna legmélyén volt az a pont, ahol Cassian földet ért, Nestáért nyúlt. Olyan mérhetetlen harag rajzolódott ki az arcára, amint meglátta, mennyire retteg…

Elzárta a gondolatot. Leküzdötte a testét rázó remegést, és az asztal felé fordította a figyelmét, a nőre, aki alig látszott ki a könyvtornyok közül.

Szétment a keze. Ennél udvariasabban nem lehetett leírni a látványt. A csontok elferdültek, kitüremkedtek, az ujjai nem a megfelelő szögben álltak… Feyre egyszer említette, hogy a könyvtárban dolgozó nő mögött igen nehéz múlt állt. És ez még enyhe kifejezés volt.

Nesta nem akarta tudni, mit műveltek Clothóval, a könyvtár főpapnőjével, hogy végül ilyen állapotba került. Kivágták a nyelvét, és szándékosan úgy gyógyították meg, hogy soha ne lehessen helyrehozni. Férfiak bántották, és…

Lenyomták őt a jeges vízbe, lejjebb, egyre lejjebb, nevettek, gúnyolódtak.

Egy durva vonású férfi vigyorgott, várta, miféle trófeát húznak majd elő…

Képtelen volt megakadályozni. Nem tudta megmenteni Elaint, aki most ott zokogott a földön. Nem tudta megmenteni saját magát. Nem jött felmentő sereg, és ezek a férfiak azt csinálhattak vele, amit csak akartak, a teste már nem volt az övé, nem is volt halandó… legalábbis már nem sokáig.

Nesta visszarántotta a gondolatait a jelenbe, leküzdötte az emléket.

Clotho, akinek vonásait a világos kámzsa árnyéka fedte, néma csendben ült, mintha látta volna, miféle gondolatok söpörtek végig Nesta elméjén, mintha pontosan tudta volna, milyen gyakran ébreszti fel őt annak a hyberni napnak az emléke. A Clotho köpenyét megkoronázó áttetsző kék kő szifonként ragyogott a félhomályban, ahogy a papnő egy darab papirost tolt az asztal túlfelére.

Kezdheted a mai munkát azzal, hogy visszateszed a polcra a könyveket a hármas szinten. A mögöttem induló rámpán jutsz el oda. Találsz majd egy kocsit könyvekkel, a szerző neve szerinti betűrendben állnak. Ha nincs szerző, tedd félre őket, és kérj segítséget a munkaidőd végén!

Nesta bólintott.

– Mikor ér véget a munkaidőm?

Clotho a csuklója és a kézfejei segítségével magához húzott egy kis órát. Kidudorodó ujjpercével a hat órát jelző rovátkára mutatott.

Ötórányi munka. Az menni fog.

– Rendben.

Clotho ismét végigmérte. Mintha látta volna a benne kavargó, zúgolódó tengert, ami egyetlen pillanatra sem hagyta Nestát nyugodni, egyetlen másodpercnyi békét sem engedélyezett neki.

Nesta az asztalra nézett. Erőt vett magán, és kifújta a levegőt. De ahogy az távozott, ismerős súly került a helyére.

Értéktelen vagyok, hasztalan, bukott ki Nesta száján kis híján. Nem igazán értette, miért tolultak a nyelvére a szavak, miért feszítik a száját, hogy ejtse ki őket. Mindent gyűlölök saját magamban. És olyan rettenetesen fáradt vagyok. Belefáradtam, hogy bárhol máshol jobb lenne, mint a saját fejemben.

Várta, hogy Clotho intsen, hogy tegyen valamit, amivel azt jelzi, hallotta a gondolatait. A papnő a felettük és alattuk elterülő könyvtárra mutatott. Némán útnak indította.

Nesta ólmos lábbal indult meg a rámpa felé.

Jelentéktelen feladat volt, de lefoglalta Nesta gondolatait annyira, hogy könnyen teljen az idő, elméjére áldásos csend borult.

Senki sem környékezte meg Nestát, miközben a különféle sorokat és polcokat vadászta, és a megfelelő helyet keresve végigsimított a könyvek gerincén. Vagy három tucat papnő dolgozott, kutatott és gyógyított itt, de nehéz volt pontosan összeszámolni őket, hiszen mind ugyanolyan világos köpenyt viseltek, és rengetegen az arcukba húzták a csuklyájukat. Akik nem tették, tétován Nestára mosolyogtak.

Menedék volt ez, Rhysand ajándéka. Senki sem léphetett be ide a papnők engedélye nélkül.

Ami azt jelentette, hogy valamiért jóváhagyták az ittlétét.

Nesta kezét szinte teljesen belepte a por, mire a harang hatszor is ezüstös csilingelést hallatott a jókora könyvtárban, és a hang végigszaladt a legfelső szinttől egészen a lenti sötét veremig. Néhány papnő felállt a székéből, elhagyta az asztalt, ahol dolgozott, mások maradtak.

Nesta ugyanannál az asztalnál találta meg Clothót, ahol korábban is találkozott a főpapnővel. Vajon hátra szokta tolni egyáltalán a csuklyáját? Nyilván, hiszen fürdeni neki is kell, de megmutatja valaha bárkinek az arcát?

– Befejeztem mára – jelentette Nesta.

Clotho papirost csúsztatott felé az asztalon.

Köszönjük a segítséget! Holnap találkozunk!

– Rendben – tette zsebre Nesta az üzenetet.

De ekkor Clotho felemelte sérült kezét.

Nesta lenyűgözve figyelte, ahogy egy töltőtoll egy darab papiros fölé lebegett, és írni kezdett.

Olyan ruhát vegyél fel, amit nem félsz bepiszkítani! Tönkreteszed idelent ezt a gyönyörű darabot.

Nesta lepillantott a magára kapott szürke ruhára.

– Rendben – ismételte.

A toll ismét mozogni kezdett, valamiképpen elvarázsolták, hogy továbbítsa Clotho gondolatait.

Örülök, hogy megismertelek, Nesta. Feyre sok jót mesélt már rólad.

Nesta elfordult.

– Nem szép dolog hazudni, papnő!

Esküdni mert volna, hogy halk kuncogás száll a nő kámzsája alól.

Cassian nem volt ott a vacsoránál.

Nesta csak annyi időre ugrott be a szobájába, hogy lemossa a port a kezéről és az arcáról, aztán gyakorlatilag futólépésben, korgó gyomorral indult meg felfelé a lépcsőn.

Az ebédlőt üresen találta. Az egyetlen teríték egyértelműen jelezte, hogy magányosan fogja elfogyasztani az ételt.

A lemenő nap fényében fürdő várost figyelte odalent a mélyben, egyedül a ruhája susogása és a szék nyikorgása törte meg a csendet.

Miért lepődött meg? Hiszen megszégyenítette Cassiant Windhavenben. Valószínűleg a barátaival van a folyóparti házban, panaszkodik, hogy találjanak ki valami más megoldást a Nesta jelentette problémára.

Étellel teli tányér jelent meg, csak úgy odapottyant a tányéralátétre. Még a ház is gyűlölte őt.

Nesta homlokráncolva meredt a vörös köves helyiségre.

– Bor!

Nem jelent meg semmi. Nesta felemelte az előtte álló poharat.

– Bor!

Semmi. Körmével kopogott az asztal sima lapján.

– Azt mondták, hogy ne adj nekem bort?

A házzal beszélget. Újabb mélypontot ért el.

Mintegy válaszképp, a pohara megtelt vízzel.

Nesta a háta mögötti nyitott ajtóra vicsorgott.

– Nagyon vicces!

Végigmérte az ételt: egy fél roston sült csirke az illatok alapján rozmaringgal és kakukkfűvel, jócskán vajas burgonyapüré és pirított fokhagymás zöldbab.

Az a csend ismét felzúgott a fejében, a teremben.

Nesta megint elkezdett az asztalon dobolni.

Nevetséges. Egyszerűen nevetséges, hogy ilyen lekezelően beleavatkoznak az életébe!

Felállt, és megindult az ajtó felé.

– Tartsd meg a borodat! Szerzek magamnak.

7.

FEJEZET

Most, hogy a fal mágiája már nem zárta el az útjukat a halandók világába, naplemente után Mor egyenesen abba a villába vitte Cassiant, amit Jurian, Vassa és – ezek szerint – Lucien otthonává és főhadiszállásává nevezett ki. Több mint egy év eltelt már, de a háború nyoma még mindig tisztán látszott a birtokon: kidőlt fák, kopár foltok, amelyeket még nem nőtt be újra a zöld, és úgy általában véve nyomasztóan üresnek tűnt minden, ami azt a látszatot keltette, mintha a szürke kőből épült ház csak véletlenül maradt volna épségben. A holdfényben még kietlenebb hatást keltett az egész, a megmaradt fák ezüstösen csillogtak, az árnyékok mélyebbnek tűntek a göröngyös földön.

Cassian nem tudta, kié volt régen a ház, és valószínűleg a jelenlegi lakók sem. Feyre azt mesélte, a száműzöttek csapatának nevezik magukat. Cassian felhorkant a gondolatra. Mor nem maradt vele, miután letette őt a ház boltíves ajtaja előtt, a vigyorával egyértelművé tette, hogy még ha könyörögne, sem segítene neki. Nem, a húga látni akarta, ahogy udvaroncot játszik, teljesítve Rhys kérését.

Cassian nem pont a mai napon akart hozzáfogni a küldetés teljesítéséhez, de csinálnia kellett valamit, bármit azután, hogy Nesta edzése katasztrófába torkollott.

Nesta pontosan tudta, miféle szemét játszmát űz azzal, hogy nem hajlandó felkelni a szikláról. Hogy milyen benyomást kelt majd ezzel Devlonban meg a többi beképzelt seggfejben. Tudta, mégis megtette.

Úgyhogy amint Cassian kitette Nestát a Szél házában, kirepült egy elhagyatott sziklára a tengeren, ahol a hullámverés elnyomta a csontjaiban izzó dühöt.

Aztán beugrott a folyóparti házba, hogy beismerje a vereségét, de Feyre csak füstölgött Nesta viselkedése miatt, Rhys pedig óvatos, derűs pillantást lövellt Cassian felé.

Amren volt az, aki így szólt:

Hadd ássa csak meg a saját sírját, kölyök! Aztán nyújts neki segédkezet!

Azt hittem, erről szólt az elmúlt egy év, vitatkozott Cassian.

Csak nyújts neki továbbra is segédkezet! – ismételte Amren.

Nem sokkal később Cassian megkereste Mort, elmagyarázta, hogy fuvarra lenne szüksége, most meg itt volt. Öklét az ajtóhoz emelte, de a fa meglódult, még mielőtt hozzáérhetett volna.

Lucien sebes, vonzó arca jelent meg, aranyszeme zümmögött.

– Jól éreztem, hogy jött még valaki.

Cassian belépett a házba, a padló megnyikordult a csizmája alatt.

– Te is most értél ide?

– Nem – felelte Lucien.

Cassian észrevette, hogy a férfi válla megfeszült a szürke kabát alatt, hogy a ház minden egyes kövéből feszélyezett csend árad. Gyorsan felmérte a terepet, hátha véletlenül harc árán kell kimenekülnie. Ami a Lucienből áradó elégedetlenség alapján igencsak elképzelhetőnek tűnt, ahogy a tündér megindult a baljukon nyíló boltíves átjáró felé.

Lucien nem fordult hátra, úgy szólt vissza:

– Eris is itt van.

Cassian nem lassított. Nem nyúlt a combjára szíjazott késért, bár nehéz volt elhessegetnie Mor összevert arcának az emlékét. A hasára erősített üzenetet, ahogy meztelen testét szemétként az Ősz udvarának határába hajították. Az a kibaszott rohadék megtalálta őt ott, és magára hagyta. Mor a halál küszöbén járt, és…

Cassian nem pusztán a késével kívánt megfizetni egy nap azért, ami akkor történt. Eris heteken át fog szenvedni. Hónapokon át. Éveken át.

Nem érdekelte, hogy Eris győzte meg Keirt, halassza el a velarisi útját, és nagyon úgy tűnt, a szívében lakozó morzsányi jóság sarkallta erre. Nem érdekelte, hogy Rhys felfigyelt valamire Erisben, amivel a férfi kiérdemelte a főúr bizalmát. Cassiannek ez rohadtul nem számított. A meglepően elegáns szalon lobogó tüze mellett ülő vörös hajú férfira fordította a figyelmét. Volt annyi esze, hogy szemmel tartsa az ellenségeit.

Eris egy arany karosszékben ült, lábát keresztbe tette, sápadt arca maga volt a megtestesült udvari elegancia. Az elmúlt öt évszázadban ahányszor csak meglátta ezt a nyomorultat, alig tudott úrrá lenni a vak dühön, ami a férfi puszta látványától elfogta.

Eris, aki pontosan tisztában volt ezzel, elmosolyodott.

– Cassian!

Lucien aranyszeme kattant, felfigyelt Cassian haragjára, ép vörösesbarna szemében figyelmeztetés villant.

Ő maga Eris mellett nőtt fel. Túlélte Eris és Beron kegyetlenségét. A saját apja mészárolta le a szerelmét. De Lucien megtanult uralkodni magán.

Na jó. Rhys arra kérte Cassiant, hogy intézze ezt el. Úgy kell gondolkoznia, ahogyan Rhys, ahogyan Mor. Félretenni a haragját.

A következő néhány pillanatot Cassian ezzel töltötte, csak félig fogta fel, hogy Vassa közben mond valamit. Felfigyelt már ugyan a két halandóra – a barna hajú harcosra, Jurianre és a vörös hajú ifjú királynőre – is a helyiségben, de igazán nem törődött velük.

Ha Rhys és Mor itt lenne…

Egy szót sem szólnának Eris előtt. Úgy tennének, mintha csupán baráti látogatás céljából érkeztek volna, hogy ellenőrizzék, mi a helyzet a halandók világában. Még akkor is, ha Eris valószínűleg a szövetségesük.

Nem, Eris tényleg a szövetségesük. Rhys alkut kötött, összedolgozott vele. Eris eddig megtartotta a szavát. Rhys megbízik benne. Hiába történt az, ami, még Mor is megbízik benne. Legalábbis nagyjából. Úgyhogy Cassiannek is bíznia kell a férfiban.

Sajgott a feje. Túl sok mindent kellett számításba vennie. A harcmezőn volt már ilyesmire példa, de ezek a játszmák, ezek a hazugsághálók… Miért kérte Rhys erre? Az illírekkel nyíltan kommunikálhatott, jelezte nekik, hogy elszabadítja a poklot, ha fellázadnak, szükség esetén segített nekik. Azt össze sem lehet hasonlítani ezzel!

Cassian pislogott, végre felfogta, mit mondott Vassa: Cassian tábornok! Micsoda öröm!

Gyorsan, fél szívvel meghajolt.

– Felség!

Jurian köhintett, mire Cassian a halandó harcosra pillantott. Egykori halandó? Félig halandó? Nem tudta pontosan. Juriant Amarantha szabdalta szét, a tudata pedig valamiképpen a szemében ragadt, amit aztán a tündérnő gyűrűn hordott ötszáz éven keresztül. Egészen addig, amíg Hybern fel nem használta a férfi épségben fennmaradó csontjait, hogy újjáélessze őt, és visszaadja neki ezt a formát, amiben egykor hadseregeket vezetett azokon a réges-régi harcmezőkön a háborúban. Ki lehet most Jurian? Mi lehet ő?

Jurian így szólt a szemközti falnál álló nevetséges rózsaszín pamlagról:

– A fejébe száll, ha így szólítják!

Vassa kiegyenesedett, kobaltkék kabátja éles kontrasztot alkotott haja vörös-aranyával. A három vörös hajú személy közül Cassiannek a királynő színei tetszettek a leginkább: bőrének arany árnyalata, sötét szempillák és sötét szemöldök keretezte hatalmas, felfelé ívelő szemének kékje és selymes, az utolsó találkozásuk óta vállig érőre vágott hajának vöröse.

Vassa Jurianhez fordult:

– Valóban királynő vagyok, ha nem tudnád.

Éjjel királynő, nappal tűzmadár, akit a szövetséges halandó királynők eladtak az őt megátkozó nagy hatalmú varázslónak. Arra kárhoztatott, hogy minden hajnalban tűzből és hamuból álló madárrá változzon. Cassian szándékosan várta meg a naplementét a látogatással, hogy emberi alakban beszélhessen vele. Hogy Vassa képes legyen megszólalni egyáltalán. Jurian a térdére fektette a bokáját, sáros bakancsa fakónak tűnt a tűz fényében.

– Amennyire én tudom, a királyságod már nem a tiéd. Királynő vagy-e így egyáltalán?

Vassa a szemét forgatta, majd a Jurian mellé lehuppanó Lucienre nézett. Mintha általában a tündér oldotta volna meg a kettejük közötti konfliktusokat. De Lucien Cassiant figyelte.

– Hírekkel vagy parancsokkal érkeztél?

Cassian magán érezte a tűz mellett ülő Eris pillantását, de ő maga végig Lucient nézte.

– Követünkként valóban utasításokat adunk. – Jurian és Vassa irányába biccentett. – De ha barátok közt vagy, akkor legfeljebb javaslataink lehetnek.

Eris felhorkant. Cassian nem törődött vele, azt kérdezte Lucientől:

– Mi a helyzet a Tavasz udvarában?

Azt meg kellett hagyni, hogy Lucien valahogy képes volt minden körülmények között makulátlanul öltözni, pedig három szerepet váltogatott – egyszerre volt az Éjszaka udvarának követe, Jurian és Vassa szövetségese, valamint Tamlin kapcsolattartója.

Lucien arcáról az égvilágon semmit sem lehetett leolvasni arról, mi történik mostanság Tamlinnel és az udvarával.

– Minden rendben.

Cassian nem is értette, miért várta, hogy bármit is kideríthet majd a Tavasz főuráról. Lucien egyedül Rhysnek mesélt erről, négyszemközt.

Az esetlen kérdés hallatán Eris ismét felhorkant, mire Cassian képtelen volt tovább türtőztetni magát, csak odafordult hozzá.

– Te mit keresel itt?

Eris még csak meg sem moccant a karosszékében.

– Több tucat katonám indult járőrözni a birodalmamban jó néhány napja, de nem tértek vissza. Harc nyomát nem láttuk. Még a kopóim sem bukkantak a nyomukra, csak azt találtuk meg, ahol legutoljára jártak.

Cassian szemöldöke összébb siklott.

Tudta, hogy semmit sem lenne szabad kimutatnia, de… Azok a kopók a legügyesebbek egész Prythianben. Mágikus képességekkel bírnak. Szürkék és simák, akár a füst, gyorsak, akár a szél, és bármilyen prédát kiszagolnak. Annyira értékesek, hogy csakis és kizárólag az Ősz udvarán belül lehet adni-venni őket, és egyedül a nemesség engedheti meg magának, hogy ilyen állatokat tartson. Olyan ritkán pároztatják őket, hogy nagy nehézségek árán lehet hozzájutni akár csak egyhez is. Cassian tudta, hogy Erisnek tizenkettőis van.

– Egyikük sem tud gondolatutazni? – kérdezte Cassian.

– Nem. Bár ez a legügyesebb csapatom, egyikük sem rendelkezik kiváló mágikus képességekkel vagy vérvonallal.

A vérvonal szót gúnyos mosollyal vetette oda Cassiannek. Seggfej!

Vassa közbeszólt:

– Eris azért jött, hogy megkérdezze, mit gondolok, összetűzésbe keveredhettek-e valamiért a katonái a halandókkal. A kopói különös szagokat éreztek az elrablásuk helyén. Emberinek tűnt, de… valahogy mégis különös volt.

Cassian felvont szemöldökkel Erisre pillantott.

– Komolyan azt gondolod, hogy egy csapat halandó megölte a katonáidat? Akkor annyira azért mégsem lehetnek ügyesek.

– Attól függ, milyen halandókról van szó – jegyezte meg Jurian sötét arckifejezéssel, és Vassa arcán pontosan ugyanez a kifejezés ült.

Cassian elhúzta a száját.

– Bocsánat! Csak… Elnézést!

Micsoda udvaronc!

Eris csak vállat vont.

– Szerintem rengetegen vannak, akik szívesen kirobbantanának egy újabb háborút, és ezzel célt érhetnek. De lehet, hogy a te udvarod volt. Kinézem Rhysandből, hogy gondolatutazással elrabolja a katonáimat, aztán rejtélyes szagokat hagy hátra a megtévesztésünkre.

Cassian veszedelmes mosolyt villantott rá.

– Szövetségesek vagyunk, vagy már elfelejtetted?

Eris ugyanúgy mosolygott vissza.

– Véletlenül sem.

Cassian képtelen volt fékezni a nyelvét.

– Talán a katonáid önszántukból tűntek el, már ha eltűntek egyáltalán, lehet, hogy csak kitaláltad, hogy előállhass ezzel az idióta magyarázattal.

Eris kuncogott, de ekkor Jurian ragadta magához a szót:

– A halandók többször is összekülönböztek a fajtátok kapcsán. De amennyire mi tudjuk, amennyit lord Graysen seregei felől hallottunk, a halandók tiszteletben tartják a régi határvonalakat, nem áll szándékukban viszályt szítani.

Egyelőre legalábbis, ezt nem tette hozzá.

Vajon Cassian felfedné Rhysand aggályait azzal, ha a kontinensen élő halandó királynőkről kérdezősködne? A beszélgetés egyébként is ebbe az irányba terelődött, úgyhogy felhozhatná mintegy mellékesen, ahelyett, hogy elárulná, pontosan ezért érkezett… Bassza meg, a feje is belefájdult ebbe az egészbe!

– Mi van a… a nővéreiddel? – biccentett Vassának. – Nekik lehet bármi közük ehhez az egészhez?

Eris azonnal Cassianre nézett, ő pedig elfojtotta a káromkodását. Talán máris túl sokat mondott. Azt kívánta, bár Mor is itt lenne. Még akkor is, ha azzal, hogy egy helyiségbe kényszeríti őt Erisszel… Nem, ettől inkább megkíméli a húgát.

Vassa égszínkék szeme elsötétült.

– Ami azt illeti, épp erről kezdtünk el beszélni – intett Cassian felé. – Te is pont ugyanazokat a pletykákat hallottad, mint mi, hogy megint készülnek valamire a tengerentúlon, és bajt akarnak keverni.

– A valódi kérdés az, valóban ostobák-e annyira, hogy megtegyék – szúrta közbe Jurian.

– Sok mindent lehet rájuk mondani, de véletlenül sem ostobák – rázta a fejét Lucien. – Viszont halandók szagát hagyni az elrablás helyszínén elég egyértelmű nyom ahhoz, hogy valószínűsítsük, nem ők voltak azok.

– Minden egyes lépésüket alaposan megfontolják – magyarázta Vassa a megviselt tájra néző ablakok felé pillantva. – De fogalmam sincs, miért akarnák elfogni a katonáidat – mondta Erisnek, aki szemlátomást minden egyes szavukat feszülten figyelte. – A kontinensen is vannak tündérek, miért kelnének át a tengeren, hogy pont a te katonáidat rabolják el? És miért nem a Tavasz udvarából ejtettek foglyokat? A jelen körülmények között Tamlin valószínűleg észre sem venné.

Lucien arca megrándult, Cassian pedig, akit annak a seggfejnek a szenvedése más esetben vigyorra késztetett volna, most azon kapta magát, hogy aggodalmasan ráncolja a homlokát. Ha tényleg háború közeleg, akkor harcra készen van szükségük Tamlinre és a seregeire. Tamlinnek készen kell állnia. Rhys gyakran ellátogatott hozzá, hogy megbizonyosodjon róla, továbbra is a szövetségesük, és képes vezetni az udvarát.

Cassian azóta sem értette, miképpen állja meg Rhys, hogy ne ölje meg a Tavasz főurát.

De hát pont ezért volt Rhys a főúr, Cassian pedig az ő pengéje.

Tudta jól, hogy ha egyszer kiderülne, hogy hívják azt a rohadék halandót, amelyik kezet emelt Nestára, az égvilágon semmi sem állhatná az útját, megkeresné. Folyton ott motoszkált az elméje hátsó zugában a beszélgetés, amit évekkel ezelőtt folytatott Nestával, akkor, amikor a lány még maga is halandó volt. Emlékezett rá, hogy megdermedt Nesta az érintésére, és Cassian tudta – érezte az illatán, látta a szemében, és egyszerűen tudta –, hogy az a férfi bántotta. Nesta sosem avatta be a részletekbe, de már azzal is épp eléggé alátámasztotta Cassian gyanúját, hogy nem árulta el a férfi nevét. Cassian gyakran merengett azon, miképpen végezne az illetővel, ha Nesta engedélyt adna rá. Kezdetnek lefejthetné a húst a csontjairól.

A barátai megértenék, miféle sebet szakítana fel. Hogy milyen végletekbe taszítaná őt az a réges-régi seb. Egy földig rombolt illír tábor maradt csak utána, amikor először és utoljára így átadta magát a dühnek.

És Rhys most udvaroncnak nevezte ki. Hogy tegye félre a pengéjét, és használjon helyette szavakat. Röhejes!

Eris levette egyik lábát a másikról.

– Gondolom, akár azért is történhetett, hogy éket verjen közénk. Hogy gyanakodva méregessük egymást. Hogy megrendüljön a szövetségünk.

– Hybern így tett volna – értett egyet Jurian. – A halandók tanulhattak tőle egyet s mást.

Még mielőtt Nesta lefejezte őt.

De Vassa így felelt:

– A királynőknek nincs szüksége okításra. Már azelőtt is igen behatóan ismerték az árulás művészetét, hogy egyáltalán kapcsolatba kerültek Hybernnel. És nála nagyobb szörnyetegekkel is volt már dolguk.

Cassian esküdni mert volna, hogy lángok lobbannak Vassa kék szemében.

Jurian és Lucien a királynőre meredt, előbbi arca teljességgel kifürkészhetetlennek tűnt, utóbbiéra kín rajzolódott ki. Cassian kis híján összerezzent. Még az ideutazása előtt rá kellett volna kérdeznie valakinél, mikor kell majd Vassának visszatérnie a kontinensre, a távoli tónál élő nagy hatalmú varázslóhoz, aki pórázon tartja őt, és csak ideiglenesen engedte szabadon, Feyre apjának az alkuja miatt.

Feyre apja és egyúttal Nesta apja is. Cassian elzárta annak az emlékét, miképpen roppant meg a férfi nyaka. Hogy mi rajzolódott ki Nesta arcára, amikor megtörtént. És az óvatosságot sutba vágva azt kérdezte:

– Melyik királynőre vallana egy ilyen merész húzás?

Vassa arany arca megfeszült.

– Briallynre.

A valaha fiatal, a valaha halandó királynőre, akit az Üst főtündérré változtatott. De az Üst dühös volt, mert Nesta elragadott tőle valamit, és megbüntette Briallynt. Halhatatlan tündérré változtatta őt, igen, de egyúttal vén szipirtyóvá is. Évezredeken át kell majd öregen élnie.

A királynő nem titkolta a Nesta iránti gyűlöletét. Hogy bosszút akar állni rajta.

Ha Briallyn meg akarja támadni Nestát, Cassian saját kezűleg végez vele.

Próbált a gondolataira koncentrálni, nem a fejében üvöltő vadállatra, amitől minden egyes izma úgy megfeszült, hogy egyedül a vérengzés ernyeszthette volna el őket.

– Nyugalom! – szólt rá Lucien.

Cassian rávicsorgott.

– Nyugalom! – ismételte Lucien, vörösesbarna szemében tűz lobbant.

A tűz, a benne rejlő megdöbbentő dominancia súlyos kőként vágta fejbe Cassiant, kirántotta őt a vágyból, hogy öljön, öljön, öljön, végezzen azzal, ami fenyegetni merészeli…

Mind őt bámulták. Cassian megmozgatta feszült vállait, kinyújtóztatta a szárnyait. Túl sokat elárult. Ostoba vadbaromként hagyta, hogy túl sokat lássanak, megtudjanak.

– Küldjétek Briallyn után azt az árnyénekest! – parancsolta Jurian komoran. – Ha képes volt elfogni egy csapat tündérkatonát, ki kell derítenünk, hogyan tette. Méghozzá mihamarabb.

Az egykori tábornok szavai voltak ezek.

Cassian Vassához fordult:

– Tényleg úgy gondolod, hogy Briallyn ilyesmit tenne? Ennyire nyíltan játszana? Valaki nyilván megpróbál rávenni minket, hogy eredjünk a nyomába.

Lucien közbeszólt:

– Egyáltalán hogyan jutna el ide és tűnne el ilyen gyorsan? Hetekbe telik, mire valaki átkel a tengeren. Gondolatutaznia kellene hozzá.

– A királynők tudnak gondolatutazni – javította ki Jurian. – A háború alatt is megtették, nem emlékszel?

Mire Vassa így felelt:

– Csak akkor, amikor többen együtt vagyunk. És nem olyan gondolatutazás, mint amilyen a tündéreké. Ez másfajta erő. Ahhoz hasonló, mint amikor mind a hét főúr egyesíti erejét, hogy csodát tegyen.

A rohadt életbe!

Eris vette magához a szót:

– Biztos forrásból tudom, hogy a másik három királynő már nincs ott. – Cassian elraktározta az információt, és későbbre halasztotta a belőle fakadó kérdéseket. Mégis honnan tudja ezt Eris? – Briallyn hetek óta egyedül van a palotájában. Ez jóval azelőtt is így volt már, hogy a katonáim eltűntek.

– Szóval nem tud gondolatutazni – vonta le a következtetést Cassian. – És ismét felmerül a kérdés, van-e egyáltalán olyan ostoba, hogy ilyesmit csináljon, ha a többi királynő elment.

Vassa szeme elsötétedett.

– Igen. A többiek távozása azt jelentené, semmi sem fékezi már a becsvágyát. De csak akkor tenne ilyesmit, ha valamilyen elképesztő hatalom állna mögötte. Talán ha az irányítaná.

Mintha még a tűz is elcsendesedett volna.

Lucien fémszeme kattant egyet.

– Ki?

– Azt szeretnétek tudni, ki képes eltüntetni egy csapat tündérkatonát a tenger túlfeléről? Hogy ki biztosíthatná Briallynnek a gondolatutazás erejét, vagy ki végezhetné ezt el helyette? Hogy kinek a segítsége bátoríthatná ilyesfajta tettekre? Akkor Koschei háza táján keresgéljetek!

Cassian megdermedt, ahogy az emlékek a helyükre kattantak, akárcsak Amren kirakósának darabkái szoktak.

– Koscheinek hívják a varázslót, aki fogságban tartott? A… a Csontfaragó bátyja? – A többiek tátott szájjal fordultak felé. – A Csontfaragó egyszer megemlítette a bátyját, ő is valóban halhatatlan, egy halálúr. Így hívták.

– Igen – lehelte Vassa. – Koschei a Csontfaragó bátyja… volt.

Lucien és Jurian meglepetten nézett a királynőre.

De Vassa egyedül Cassiant figyelte.

Félelem és gyűlölet ült a pillantásában, mintha már a férfi neve is förtelmes lett volna számára.

Rekedtes hangon folytatta:

– Koschei nem közönséges varázsló. Egy ősi varázslat miatt kénytelen a tónál élni. Túljártak az eszén. Egyedül az vezérli, hogy elszabaduljon onnan.

– Miért zárták oda? – kérdezte Cassian.

– Túl hosszú történet – tért ki a válasz elől Vassa. – De azt tudnotok kell, hogy Briallyn és a többiek nem saját maguk álltak elő az ötlettel, hogy eladnak neki. Koschei hintette el az áruló szavakat az udvarukban, ő suttogott a széllel.

– Még mindig a tónál van – jegyezte meg Lucien óvatosan.

Hiszen Lucien járt ott, jutott Cassian eszébe. Nesta apjával együtt ellátogatott a tóhoz, ahol Vassát fogva tartották.

– Igen – felelte Vassa, szemébe megkönnyebbülés költözött. – De Koschei olyan vén, akár a tenger… Sőt, még annál is vénebb.

– Vannak, akik azt mondják, maga a halál – mormolta Eris.

– Nem tudom, így van-e – válaszolta Vassa –, de az örök életű Koscheinek nevezik, mert rá nem vár halál. Valóban halhatatlan. Ha valaki, ő biztosan tudja, minek a segítségével kerekedhet fölénk Briallyn.

– És azt gondolod, hogy Koschei mindezt nem a halandó királynők iránti szimpátiájából tenné – faggatta tovább Cassian –, hanem mert ő maga ki akar szabadulni?

– Pontosan. – Vassa lepillantott a kezére, széttárta az ujjait. – Félek, mi lesz akkor, ha egyszer elszabadul a tótól. Ha az összeomlás szélén látja a világunkat, és tudja, hogy lesújthat rá, méghozzá keményen, és a világ urává válhat. Ahogy egykor már megpróbálta, réges-régen.

– Ezek a legendák még az udvarok ideje előttről származnak – jegyezte meg Eris.

Vassa bólintott.

– Ennyit sikerült kiderítenem az alatt az idő alatt, amíg az ő fogságában éltem.

Lucien kibámult az ablakon – mintha látná a tavat a tengeren túl, a kontinens belsejében. Mintha épp célba vette volna.

De Cassian már így is épp eleget hallott. Nem várta meg a többiek búcsúzását, megindult a boltíves átjáró, a mögötte nyíló folyosó felé.

Két lépésig jutott a bejárati ajtón túli friss éjszakai levegőben, amikor Eris megszólalt mögötte:

– Pocsék udvaronc vagy. – Cassian megfordult. Eris becsukta maga mögött a bejárati ajtót, és nekidőlt. Arca sápadtnak és érzéketlennek tetszett a holdfényben. – Mit tudsz?

– Éppolyan keveset, mint te – felelte Cassian, és remélte, hogy Eris megtévesztésnek hiszi majd az őszinteségét.

Eris beleszippantott az éjszakai szellőbe. Majd elmosolyodott.

– Még csak be sem köszönt?

Cassiannek fogalma sem volt, hogy érezte meg Mor illatát. Talán Eris és a füstkopói több mindenben hasonlítanak, mint azt korábban hitte.

– Nem tudta, hogy itt vagy.

Hazugság.

Mor valószínűleg érezte. Cassian megkíméli majd őt a visszatéréssel járó fájdalomtól, Rhyst fogja megkérni, hogy jöjjön el érte. Pár órányit északra repül, míg Rhys erejének a hatókörébe ér, aztán gondolatot küld felé.

A szél megborzolta Eris hosszú vörös haját.

– Bármit csinálsz is, bárminek nézel is utána, csatlakozni akarok hozzád.

– Miért? És a válaszom: nem.

– Mert nekem is szükségem van arra az előnyre, amit Briallyn birtokol, tudni akarom, mit mondott vagy mutatott neki Koschei.

– Hogy átvedd apád helyét.

– Azért, mert apám már odaígérte a csapatait Briallynnek, mellette fog harcolni a háborúban, amit ki akar robbantani.

Cassian megrökönyödött.

– Mi?

Eris arcára hűvös derű ült ki.

– Eljöttem kifaggatni Vassát és Juriant. – Különösmód az öccsét nem említette. – De egyértelmű, hogy nem sokat tudnak erről az egészről.

– Magyarázd el, hogy mégis mi a jó büdös francot értesz az alatt, hogy Beron odaígérte a csapatait Briallynnek!

– Szó szerint azt, amit mondtam. Megtudta, miféle ambíciókat dédelget Briallyn, és egy hónapja elutazott hozzá a palotájába. Én itt maradtam, de a legjobb katonáimat odaküldtem vele.

Cassian inkább nem tett megjegyzést arra, hogy Eris kimaradt a dologból, főleg, ahogy felfogta az utolsó néhány szó jelentését.

– Véletlenül nem azokról a katonákról van szó, akik eltűntek?

Eris komoran bólintott.

– Visszajöttek apámmal, de… valami nem stimmelt. Tartózkodóan és furcsán viselkedtek. Nem sokkal később eltűntek, és a kopóim megerősítették, hogy ugyanaz az illat lengi körbe a helyszínt, mint az ajándékokat, amiket Briallyn azért küldött, hogy apám kedvében járjon.

– Végig tudtad, hogy ő volt az? – kérdezte Cassian a ház és az odabent lévő három alak felé intve.

– Nem gondoltad komolyan, hogy csak úgy elárulom mindezt, ugye? Vassától akartam hallani, hogy Briallyn tényleg képes ilyesmire.

– Miért állna össze Briallyn apáddal, hogy aztán elrabolja a katonáidat?

– Pont ezt szeretném kideríteni én is.

– Mit mond Beron?

– Nem tud róla. Tudod, milyen a viszonyom apámmal. És ez a rémes szövetség Briallynnel csak a bajt hozza ránk. Mindannyiunkra. Tündérháborúba fog torkollni a hatalomért. Úgyhogy egymagam akarok válaszokra lelni ahelyett, hogy elhinném az apámféle maszlagot.

Cassian végignézett a komor arcú férfin.

– Szóval kiiktatjuk apádat.

Eris felhorkant, mire Cassian megsértődött.

– Apám egyedül nekem számolt be erről az új szövetségről. Ha a Rémálmok udvara megindul ellene, egyértelmű lesz, hogy én állok a háttérben.

– Tehát leginkább azért aggaszt Briallyn és Beron szövetsége, amit rád nézve jelenthet, nem azért, amilyen hatással ránk, többiekre lehet.

– Én csak szeretném megvédeni az Ősz udvarát a legrémesebb ellenségeitől.

– Miért dolgoznék össze veled?

– Mert tényleg szövetségesek vagyunk. – Eris mosolya ragadozóéra emlékeztetett. – És mert nem hinném, hogy a főurad szeretné, ha más területekre mennék segítséget kérni Briallyn és Koschei ellen. Hogy emlékeztessek másokat, Briallyn azonnal melléjük állna, ha átadnának neki egy bizonyos Archeron nővért. Ne legyél olyan ostoba, hogy azt feltételezed, apám nem gondolt erre!

Cassian vöröset látott a haragtól. Korábban már felfedte ezt a gyenge pontját. Eris látta, mennyit jelent számára Nesta, hogy mi mindent megtenne a védelme érdekében.

Te barom! – szidta magát. Te ostoba, hasztalan barom!

– Akár meg is ölhetnélek most rögtön, és nem kellene, hogy emiatt fájjon a fejem – gondolkozott Cassian hangosan.

Örömmel verte szét a férfit aznap éjjel a jégen Feyre-val és Luciennel. És egyébként is évszázadok óta várta, hogy végezhessen vele.

– Akkor biztosan háború törne ki. Apám egyenesen Briallynhez menne, meg feltételezem, Koscheihez, aztán elutaznának a többi elégedetlen területre is, és letörölnének titeket a térképről. Talán szó szerint is, mert ha Rhysand és Feyre örökös nélkül hal meg, az Éjszaka udvarát felosztanák a többi terület között.

Cassian állkapcsa megfeszült.

– Tehát a szövetségesem leszel, akár akarom, akár nem?

– Hát végre a vadbarom is megértette! – mondta Eris. Cassian nem törődött a szurkálódással. – Igen. Amit te tudsz, azt én is tudni akarom. Én pedig értesítelek, ha apám bármiféle lépést tesz Briallynnel kapcsolatban. Úgyhogy küldjétek oda az árnyénekeseteket! És amikor visszajön, keress fel!

Cassian összevont szemöldökkel meredt a férfira. Eris szája felfelé kunkorodott, és mielőtt szellemként köddé vált volna az éjszakában, még odavetette:

– Inkább maradj meg a csatamezőnél, tábornok! Az uralkodást meg hagyd azokra, akik képesek űzni ezt a játszmát!

8.

FEJEZET

Nesta meg sem próbált a borospincébe menni. Sem a konyhába. Úgyis bezárták.

De azt tudta, hol a lépcsősor. Pontosan tisztában volt vele, hogy legalább azt a bizonyos ajtót nem zárták be.

Továbbra is vicsorogva megrántotta a súlyos tölgyfa ajtót, és lepillantott a meredek, keskeny lépcsősoron. Csigalépcső. Egyenként harminccentis fokokkal.

Tízezer lépcsőfok, körbe, körbe, körbe. Csak egy-egy keskeny ablak kínál némi friss levegőt, jelzik, meddig jutott.

Tízezer lépcsőfok választotta el a várostól, aztán közel egy kilométeres séta a hegy lábától a legközelebbi ivóig. Ahol már várta őt az áldott felejtés.

Tízezer lépcsőfok.

Nesta már nem ember. Ez a főtündértest képes erre.

Igenis képes erre.

Képtelen volt rá.

Először megszédült. Körbe-körbe kellett haladnia, újra meg újra, a szemét folyamatosan leszegte, nehogy egy rossz lépés miatt a nyakát szegje, és ettől bizony rosszul lett.

Üres gyomra felfordult.

De összpontosított, számolt minden egyes lépcsőfokot. Hetven. Hetvenegy. Hetvenkettő.

A város odalent alig-alig közeledett a ritkásan felbukkanó keskeny ablakokon túl. Nesta lába megremegett, sajgott a térde a megerőltetéstől, ahogy próbált talpon maradni, ahogy ott egyensúlyozott minden egyes magas lépcsőfokon.

Csak a saját lélegzetvételei és csoszogó lépteinek zaja töltötte meg a szűk lépcsőházat. És egyedül a végtelenségig görbülő, tökéletesen ívelt falat látta. Sosem változott, csak azok az apró, túlságosan ritkán felbukkanó ablakok törték meg az egyhangúságot.

Körbe, körbe, körbe, körbe, körbe…

Nyolcvanhat, nyolcvanhét…

Le, le, le, le…

Száz.

Nesta megtorpant, errefelé nem volt ablak, és a falak egyre közelebb nyomultak, a talaj mozgott a lába alatt…

A vörös kőfalnak dőlt, hagyta, hogy lehűtse a homlokát. Mélyeket lélegzett.

Már csak kilencezer-kilencszáz lépcsőfok állt előtte.

A falba kapaszkodva folytatta tovább az utat.

Megint szédülni kezdett. Remegett a lába.

További tizenegy lépcsőfokkal jutott lejjebb, aztán a térde olyan hirtelen mondta fel a szolgálatot, hogy kis híján elesett. Még szerencse, hogy az egyenetlen falba kapaszkodott, máskülönben biztosan ott éri a vég.

A lépcsőház egyre csak forgott, forgott és forgott, Nesta pedig lehunyta a szemét, hogy kizárja. Zihálása visszhangot vert a köveken. És a mozdulatlanságban semmiféle védvonala nem maradt, nem zárhatta ki azt, amit az elméje suttogott. Képtelen volt elhallgattatni az apja utolsó szavait.

A legelső pillanattól fogva szerettelek, attól kezdve, hogy a karomban tartottalak.

Kérlek, rimánkodott Nesta Hybern királyának. Könyörgök.

A férfi ennek ellenére kitörte az apja nyakát.

Nesta a fogát csikorgatta, nagyokat fújt. Kinyitotta a szemét, és kinyújtotta a lábát, hogy újabb lépést tegyen meg lefelé.

Úgy remegett, hogy nem mert.

Nem rágódott, nem dühöngött, csak visszafordult. Még a kudarcot sem élte meg igazán. Kényszerítette tiltakozó lábát, hogy vigye fel. Messzire innen.

Fel, egyre csak fel, száztizenegy lépcsőfokon.

Az utolsó harmincat gyakorlatilag már kúszva tette meg, alig kapott levegőt, verejték gyűlt a ruhája derekába, haja nyirkos nyakára tapadt. Mégis miféle előnnyel járt az, hogy főtündérré vált, ha még ezt sem bírja ki? A hegyes füleket már egészen megszerette. A ritka vérzés, amiről Feyre figyelmeztette, hogy fájdalmas lesz, valójában áldás volt, olyasvalami, amivel Nesta boldogan bajlódott nagyjából évente kétszer. De mégis mi értelme – mi értelme ennek az egésznek –, ha még ezt a lépcsőt sem képes legyűrni?

Végig a lépcsőfokokon tartotta a szemét, nem pedig az egyre görbülő falon, amibe beleszédült.

Ez az utálatos ház. Ez az iszonyú hely!

Felnyögött, ahogy végre felbukkant előtte a tölgyfa ajtó a lépcső tetején. Olyan erősen kapaszkodott a lépcsőfokokba, hogy az ujjhegyeibe fájdalom nyilallt, de mégiscsak felhúzta magát az utolsó néhányon, és hason csúszott ki a folyosóra.

Ahol szemben találta magát a falnak dőlve vigyorgó Cassiannel.

Cassiannek időre volt szüksége, mielőtt újra látja Nestát.

A visszatérése után azonnal elmesélt mindent Rhysnek és a többieknek, akik savanyú, komor arccal fogadták a híreket. Mire a végére ért, Azriel már készült, hogy kémkedni induljon Briallyn után, Amren pedig azon morfondírozott, vajon miféle erővel vagy eszközzel rendelkezhet a királynő és Koschei, ha valóban ilyen könnyedén elfogták Eris katonáit.

Aztán Cassian megkapta az új parancsát: tartsa Erisen a szemét. Nemcsak azért, mert odament hozzád, magyarázta Rhys, hanem azért is, mert a tábornokom vagy. Eris irányítja Beron csapatait. Tartsd vele a kapcsolatot! Cassian vitatkozni próbált, de Rhys jelentőségteljesen Azrielre pillantott, Cassian pedig beadta a derekát. Aznek már így is túl sok dolga volt. Cassian egyedül is elbír azzal a rohadék Erisszel.

Eris el akarja kerülni a háborút, ami leleplezné őt, találgatott Feyre. Ha Beron tényleg Briallyn mellé áll, Eris kénytelen lesz választani az apja és Prythian között. Odalenne az a kényes egyensúly, amit a mindkét oldali játszmázással épített fel. Akkor akar lesújtani, amikor neki kényelmes. Ez az egész a terveit fenyegeti.

Azt viszont egyikük sem tudta, hogy rájuk nézve mi jelent nagyobb fenyegetést: Briallyn és Koschei, vagy az, hogy Beron hajlandó melléjük állni. Míg az Éjszaka udvara minden tőle telhetőt megtett, hogy véglegesítse a békét, ez a rohadék egy újabb háború kirobbantásán munkálkodott.

A szokatlanul csendes vacsora után Cassian visszarepült a Szél házába. És nyitva találta a tölgyfa ajtót, Nesta illatát érezte a folyosón.

Úgyhogy várt. Számolta a perceket.

Megérte.

Mekkora elégtétel volt ezen az általánosságban véve szar napon, hogy végignézhette, ahogy a verejtéktől göndörödő hajú Nesta zihálva felkapaszkodik az emeletre!

– Bárki tervezte is ezt a lépcsőt, szörnyeteg volt – sziszegte Nesta még mindig a folyosón fekve.

– Elhinnéd, ha azt mondanám, hogy Rhysszel és Azzel gyerekként büntetésből fel-le kellett másznunk rajta?

Nesta szeme megvillant. Helyes. Jobb, mint az az üres, jeges tekintet.

– Miért?

– Mert fiatalok voltunk, ostobák, és a határokat feszegettük egy olyan főúrnál, aki nem igazán értékelte a közszeméremsértést igénylő tréfákat. – Cassian a lépcső felé biccentett. – Úgy megszédültem lefelé menet, hogy lehánytam Azt. Ő aztán lehányta Rhyst, aki meg saját magát. A nyár dereka volt, és mire visszaértünk, rekkenő volt a hőség, bűzlöttünk, és elviselhetetlenné vált a hányásszag a lépcsőházban. Megint elhánytuk magunkat, amikor keresztülvágtunk rajta.

Esküdni mert volna, hogy Nesta szájának széle próbál felfelé rezzenni.

Ő maga nem fojtotta vissza a vigyorát az emlékre. Pedig aztán kénytelenek voltak megint lemenni, hogy feltakarítsanak.

– Hány lépcsőfokig jutottál? – kérdezte Cassian.

– Száztizenegy.

Nesta nem kelt fel.

– Szánalmas.

Nesta a padlóra támasztotta az ujjait, de a teste nem mozdult.

– Ez a nyomorult ház nem adott nekem bort!

– Sejtettem, hiszen mi más ösztönözhetett arra, hogy szembenézz tízezer lépcsőfokkal?

Nesta ujjai ismét begörbültek a kőpadlón.

Cassian féloldalasan Nestára vigyorgott, örült, hogy valami eltereli a figyelmét.

– Nem tudsz felállni, igaz?

Nesta karja megfeszült, de a könyöke megadta magát.

– Repülj neki egy sziklának!

Cassian ellökte magát a faltól, és három lépéssel Nestánál termett. A hónalja alá nyúlva felhúzta őt.

Nesta végig homlokráncolva figyelte.

Még csúnyábban meredt rá, amikor megszédült, és Cassian szorosabban fogta, nehogy elessen.

– Tudtam, hogy rossz formában vagy – jegyezte meg Cassian, és ellépett, mert egyértelművé vált, hogy Nesta már képes megállni a saját lábán –, de száz lépcsőfok? Tényleg?

– Kétszáz, ha a visszafelé utat is számolom – morogta Nesta.

– Még úgy is szánalmas.

Nesta kihúzta magát, felszegte az állát.

Csak nyújts neki továbbra is segédkezet!

Cassian vállat vont, és a folyosó, a saját szobájába vezető lépcsősor felé fordult.

– Ha megunod, hogy gyenge vagy, akár egy nyivákoló kiscica, gyere el az edzésre! – Hátrapillantott a válla felett. Nesta még mindig zihált, vöröslő arcán harag ült. – És vegyél is részt rajta!

Nesta a reggelizőasztalnál ült, és örült, hogy nem sokkal napfelkelte után már elindult a szobájából az ebédlőbe. Merev, lüktető lábainak köszönhetően kétszer annyi időbe telt eljutnia ide, mint máskor.

Már ahhoz is szitokáradat közepette a fogát kellett csikorgatnia, hogy felkeljen az ágyból. Aztán csak nehezebb lett. Be kellett hajlítania a lábát, hogy beledugja a nadrág szárába, el kellett mennie a mosdóba, de már az is nehézségeket okozott, hogy kinyissa az ajtót. Szó szerint mindenhol sajgott a lába.

Direkt jó korán indult, mert nem akarta megadni Cassiannek azt az elégtételt, hogy grimaszolva sántikál be az ebédlőbe.

A következő probléma természetesen abból adódott, hogy nem volt benne teljesen biztos, képes lesz-e felállni.

Hosszasan eszegette a reggelijét. Épp a zabkását próbálta lekényszeríteni, amikor Cassian bevonult az ajtón, egyetlen pillantást vetett rá, és elvigyorodott.

Tudta. Az a beképzelt seggfej valahogy rájött.

Nesta még akár oda is szúrt volna, ám ebben a pillanatban Azriel sétált be Cassian mögött. Nesta kihúzta magát a komoran elmosolyodó árnyénekes és a vállához tapadó sötétség láttán.

Azriel igazán vonzó volt. Hiába volt sebhelyes a keze, hiába áradtak belőle füstként az árnyékok, Nesta mindig is őt találta a legjóképűbbnek a három, egymásra testvérként utaló férfi közül.

Cassian leült a Nestával szemközti székre, és már meg is jelent előtte az étel. Irritáló vidámsággal köszöntötte:

– Jó reggelt, Nesta!

Nesta hasonlóképp mézesmázos mosollyal válaszolt:

– Szép jó reggelt, Cassian!

Azriel mogyorószín szemében derű táncolt, de szótlanul foglalt helyet Cassian mellett, és már meg is jelent előtte a saját reggelije.

– Rég nem láttalak – fordult hozzá Nesta.

Igazából nem is emlékezett rá, mikor futottak össze utoljára.

Azriel beleevett a tojásba, majd így felelt:

– Én sem téged. – Az árnyénekes Nesta ruhája felé biccentett. – Hogy megy az edzés?

Cassian szúrós pillantást lövellt felé.

Nesta ide-oda járatta közöttük a tekintetét. Olyan nincs, hogy Azriel nem tudja, mi történt tegnap. Cassian valószínűleg a lépcsőn történtekkel is büszkélkedett egy sort.

Nesta belekortyolt a teájába.

– Fantasztikusan. Egyszerűen csodás!

Azriel szája széle mosolyra húzódott.

– Remélem, nem nehezíted meg nagyon a testvérem életét.

Nesta letette a teáscsészéjét.

– Ezt vegyem fenyegetésnek, árnyénekes?

Cassian nagyot kortyolt a saját teájából. Kiitta az egész csészényit.

Azriel hűvösen azt felelte:

– Felesleges lenne fenyegetőznöm.

Az árnyékok úgy tekeregtek körülötte, akár a lecsapni készülő kígyók.

Nesta mosolyogva állta a tekintetét.

– Ezzel én is ugyanígy vagyok.

Hátradőlt a székében, majd a kettejüket homlokráncolva figyelő Cassian felé fordult:

– Inkább vele akarok edzeni.

Esküdni mert volna, hogy Cassian megmerevedik. Érdekes.

Azriel a teájába köhögött.

Cassian dobolni kezdett az asztalon.

– Azt hiszem, hamar rájönnél, hogy Az még nálam is kíméletlenebb.

– Egy ilyen jóképű férfi? – incselkedett Nesta. – Nehezen tudom elképzelni.

Azriel behúzta a nyakát, egyedül az ételre összpontosított.

– Ha Azzel szeretnél edzeni – felelte Cassian kimérten –, akkor hajrá! – Egy pillanatra elgondolkozott, majd fény villant a szemében, és hozzátette: – De kétlem, hogy túlélnél vele egy edzést, ha még száz lépcsőfokot sem tudsz lemenni anélkül, hogy másnapra a székből se tudj felállni.

Nesta megvetette a lábát a földön. Cassian minden egyes fájdalmas rezdülést leolvasna ugyan az arcáról, de a gondolat, hogy igazolja a szavait…

Azriel kettejüket tanulmányozta, miközben Nesta megtámaszkodott az asztalon, visszafojtotta a sikolyát, és hirtelen mozdulattal felállt.

Cassian tojást lapátolt a szájába, úgy jegyezte meg:

– Ha főleg a kezedre hagyatkozol, az nem számít.

Nesta megvető arckifejezést kényszerített magára, pedig szívesen rásziszegett volna.

– Gondolom, éjszakánként nem ezt mondogatod magadnak.

Azriel válla néma nevetéstől rázkódott, ahogy Cassian letette a villáját, szemében a kihívás tüze villant.

Cassian hangja egy oktávval elmélyült.

– Ezt írják a nyálas könyveidben? Hogy az ilyesmit csak éjszaka szokás?

Beletelt egy pillanatba, hogy Nesta felfogja a szavakat. És képtelen volt útját állni az arcába szökő hőnek, önkéntelenül odapillantott Cassian erős kezére. Azriel most már az ajkába harapott, csak úgy tudta megfékezni kitörni készülő nevetését, Nesta mégsem tudott megálljt parancsolni magának.

Cassian gonosz mosollyal folytatta:

– Bármikor lehet… A hajnal első sugaránál, vagy amikor fürdök, esetleg egy hosszú, kemény edzéssel töltött nap után.

Nesta felfigyelt rá, hogy megnyomta Cassian a hosszú, kemény szavakat.

És nem tudott mit tenni, begörbültek a lábujjai a csizmájában. Hiába kínozta sajgó lába, szemernyi fájdalom sem ülhetett ki az arcára, ahogy megindult az ajtó felé, és halovány mosollyal így szólt:

– Úgy látom, túl sok a szabadidőd, Cassian.

– Nyakig ülsz a szarban – jegyezte meg Azriel halkan a hűvös teraszon, miközben Nesta odabent felvette a köpenyét.

– Tudom – motyogta Cassian.

Nem értette, hogyan történt, hogy miért váltott Nesta gúnyolásáról a hálószobai szokásaival való incselkedésre. Hogy miért képzelte el, ahogy Nesta keze fonódik rá, mozog rajta egészen addig, amíg Cassiant már csak egy szívdobbanás választja el attól, hogy kilőjön a székéből, egyenesen az egekbe.

Tudta, hogy Az pontosan érzi megváltozott szagát. Hogy a bőre túl szűk lett attól, ahogyan a lány kiejtette a nevét, hogy a farka sürgető fájdalommal lüktetett a nadrágja gombjai mögött.

Egy kezén meg tudta számolni, hányszor szólította Nesta a nevén.

Az egy kezének a gondolatáról eszébe jutott Nesta keze, ahogy keményen, durván megszorítja, épp úgy, ahogyan Cassian szereti…

Cassian a fogát csikorgatva belélegezte a csípős reggeli levegőt. Azt kívánta, nyugtassa le. A reggeli szél édes dalára koncentrált. Velaris szelei mindig is kellemesek, lágyak voltak. Nem úgy, mint Illíria vad, könyörtelen úrnője.

Azriel kuncogott, a szél felborzolta sötét tincseit.

– Szükségetek van gardedámra idefent?

Igen. Nem. Igen.

– Azt hittem, te vagy a gardedám.

Azriel arcán gonosz vigyor terült szét.

– Nem vagyok benne biztos, hogy én elegendőnek bizonyulnék.

Cassian bemutatott neki.

– Sok sikert mára!

Az hamarosan elindul, hogy Briallyn után kémkedjen, Feyre így döntött tegnap este. Bár Rhys Cassiant kérte meg korábban, hogy nézzen utána, mire készülnek a halandó királynők, a megtévesztést igénylő feladat Az vállát nyomta.

Azriel mogyoróbarna szeme felcsillant. Megszorította Cassian vállát, keze meleg súly volt a hidegben.

– Neked is sok sikert!

Cassian nem értette, miért hitte, hogy Nesta ma belép majd vele a ringbe. A lány leült ugyanarra a sziklára, mint előző nap, és aztán nem mozdult.

Mire Mor megjelent, hogy elhozza őket a táborba, Cassian összeszedte magát, és már nem azon törte a fejét, milyen lenne, ha Nesta keze érintené, inkább azon gondolkozott, mivel foglalkozzanak ma. Egyórásra tervezte az edzést, aztán Rhys anyjának régi házánál akarta hagyni Nestát, míg ő ellenőrzi, hogy állnak az illír csapatok a hadsereg feltöltésével.

Azt persze nem tervezte megemlíteni nekik, hogy hamarosan akár harcba is repülhetnek, attól függően, mit derít ki Az.

Ezt az információt Nestának sem árulta el. Erisről főleg nem beszélt a lánynak. Nesta egyértelművé tette, mennyire megveti a tündérbirodalmakat. És a fene vigye el, Cassian ugyan nem fog még egy verbális fegyvert adni maga ellen a lány kezébe, hiszen Nesta egyetlen szempillantás alatt átlátna rajta, rájönne, hogy Cassian pontosan tudja, ez az egész politikai cselszövés és háborútervezés jócskán túlmutat a képességein.

Abba sem gondolt bele, vajon bölcs döntés-e magára hagyni Nestát idefent akár csak egy órára is.

– Akkor most folytatjuk ezt az egészet? – kérdezte Cassian.

Nem törődött azzal, hogy minden egyes seggfej ebben a táborban őt figyelte. Őket. Nestát.

Nesta a körmét piszkálta, fonott frizurájának hajszálai ide-oda szálltak a szélben. A térdére hajolt, a lehető legkisebbre húzta össze magát.

– Ha felkelnél és mozognál, nem fáznál úgy – tette hozzá Cassian.

Nesta keresztbe tette a bokáját.

– Ha ott akarsz ülni azon a sziklán, és két órán keresztül fagyoskodni, akkor hajrá!

– Jól van.

– Jól van.

– Jól van.

– Ügyesen visszavágtál, Nes!

Gúnyosan rávigyorgott, amitől tudta, hogy a lány vöröset lát majd, és a gyakorlótér közepére vonult. A középpontot elérve megtorpant, és nem figyelt másra, csak a légzésére.

Amikor a lány nem felelt, Cassian visszavonult az elméje nyugodt, biztos pontjára, hagyta, hogy a teste magától nekikezdjen az ötszáz éve ismételgetett mozdulatsoroknak.

A kezdeti lépések arra szolgáltak, hogy emlékeztessék a testét, mindjárt munkához kell látnia. Nyújtott, mélyeket lélegzett, egyesével koncentrált a lába ujjától a szárnya csúcsáig minden egyes porcikájára. Mindent felébresztett.

Innentől kezdett nehezebbé válni a dolog.

Cassian átadta magát az ösztöneinek, a mozgásnak, a lélegzésnek, csak félig figyelt a nőre, aki a szikláról figyelte őt.

Csak nyújts neki továbbra is segédkezet!

Mire egy óra múlva végzett, Cassian alig kapott levegőt. Nagy örömére Nesta teljesen elgémberedett a hidegben.

De csak azért sem mozdult meg. Meg sem rezzent, miközben ő edzett.

Cassian letörölte a homlokáról az izzadságot, és felfigyelt rá, hogy Nesta ajka kezd kékes színezetet ölteni. Elfogadhatatlan.

Rhys anyjának a háza felé intett.

– Menj, várj meg odabent! Dolgom van.

Nesta nem mozdult.

Cassian a szemét forgatta.

– Vagy idekint ülsz az elkövetkezendő egy órában, vagy bemehetsz melegedni.

Ennyire csak nem makacs… ugye?

Hála a jó égnek, ebben a pillanatban jeges fuvallat söpört végig a táboron, és Nesta megindult a ház felé.

Odabent valóban meleg volt, tűz ropogott a helyiség nagyját elfoglaló kormos tűzrakóhelyen. Feyre vagy Rhys nyilván felébresztette nekik a házat. Cassian tartotta az ajtót, miközben a lány máris a kezét dörgölve besétált.

Nesta lassan körbenézett: az ablakok előtt álló konyhaasztalon, a helyiség másik felét elfoglaló kis nappalirészen, a keskeny lépcsősoron, ami a nyitott fenti folyosóra meg a két hálószobához vezetett. Az egyik szoba gyerekkora óta Cassiané volt – az első hálószobája, ott töltötte élete első éjszakáját fedél alatt.

Ez a ház volt az első valódi otthona. Minden egyes karcolást és szálkát ismert, minden egyes horpadást és égésnyomot, a mágia mindet megőrizte. Ott, az a kivájt rész a korlát aljában – ott verte be a fejét, amikor Rhys a földre vitte a számtalan verekedésük egyikének során. Az a folt az ósdi vörös kanapén: ott öntötte ki a sört, amikor tizenhat évesen, az első egyedül töltött éjszakájukon mindhárman szétcsapták magukat – azon ritka alkalmak egyike volt, amikor Rhys anyja épp elment Velarisba meglátogatni a párját –, Cassian pedig túlságosan részeg volt ahhoz, hogy tudja, hogyan takarítsa ki. Még a sör és a tömény ital kombinációjától szédelgő Rhys sem birkózott meg a folttal, a mágiája ahelyett, hogy kiszedte volna, véletlenül elmélyítette. Átrendezték a díszpárnákat, hogy Rhys másnap reggel hazatérő anyja ne vegye észre, de a nő azonnal kiszúrta a foltot.

Talán lehetett némi köze a dolognak ahhoz, hogy még akkor is részegek voltak, Az szüntelen csuklása elárulta őket.

Cassian a konyhaasztal felé biccentett.

– Mivel az ülés nagyon jól megy már, nyugodtan helyezd magad kényelembe!

Amikor a lány nem felelt, Cassian megfordult, és látta, hogy Nesta a tűz előtt áll, karját szorosan összefonja, a rebbenő fény ott táncol gyönyörű hajában. Nesta nem nézett fel rá.

Mindig ilyen mozdulatlanul állt. Már halandóként is. Amikor főtündér lett, még rezzenéstelenebbé vált. Nesta úgy meredt maga elé, mintha a tűz mormolt volna valamit izzó lelkének.

– Mit nézel? – kérdezte Cassian.

Nesta pislogott egyet, mintha csak most jött volna rá, hogy Cassian még mindig itt van.

Az egyik fadarab pukkant egyet, mire Nesta összerezzent.

Nem meglepetésében, jött rá Cassian, hanem ijedtében. Félelmében.

Cassian ide-oda járatta a pillantását Nesta és a tűz között. Hol járt Nesta abban a pár másodpercben? Miféle rémséget élt át újra?

A lány arca egészen sápadttá vált, kékesszürke szemében árnyékok ültek.

Cassian ismerte ezt az arckifejezést. Számát sem tudta, hányszor látta és érezte már.

– Vannak üzletek a faluban – ajánlotta, mert hirtelen kétségbeesetten enyhíteni akart a Nestában tátongó űrön. – Ha nincs kedved itt ülni, elmehetsz oda.

Nesta nem felelt. Úgyhogy Cassian inkább hagyta az egészet, és néma csendben távozott.

9.

FEJEZET

Nesta belépett a kis üzlet melegébe. Az ajtó fölé erősített csengő megszólalt.

A padló frissen kivágott fenyőből készült, ragyogóra csiszolták, a helyiség hátuljában ugyanilyen fából készült pult állt, a mögötte nyíló ajtó pedig egy hátsó szobába engedett bepillantást. Az üzlet tele volt férfiak és nők számára készített ruhával, néhányuk próbababán díszelgett, a többi összehajtva pihent az asztalokon.

Egy sötét hajú nő jelent meg a pult túloldalán, hátrafont haja ragyogott a fényben. Gyönyörű volt az arca, elegáns és éles metszésű, megkapó kontrasztot alkotott telt ajkával. Szögletes, határozott vonalú szeme és világosbarna bőre arra utalt, hogy máshonnan származik, valamelyik közeli felmenője talán a Hajnal udvarához tartozhatott. Pillantása egyenesnek tűnt. Tisztának.

– Jó reggelt! – köszöntötte a nő visszafogottan, határozottan. – Segíthetek valamiben?

Ha felismerte is Nestát, nem adta jelét. Nesta a bőr harcruhájára mutatott.

– Valami melegebbet szeretnék ennél. Beszivárog rajta a hideg.

– Á! – nyugtázta a nő, és az ajtó felé, a mögötte húzódó üres utcára pillantott. Amiatt aggódott, hogy valaki meglátja Nestát idebent? Vagy egy másik vevőre várt? – A harcosok mind olyan ostobán büszkék, sosem panaszkodnának, hogy fáznak a bőrruhában. Azt állítják, épp elég melegen tartja őket.

– Valamennyire tényleg meleg – vallotta be Nesta, és a lelkének egy része elmosolyodott arra, ahogyan a nő kiejtette az ostobán büszkék szavakat. Mintha Nestához hasonlóan őt sem nyűgözték volna le a táborban élő férfiak. – De még így is fázom.

– Hmmm. – A nő megemelte a pult felhajtható részét, és belépett az eladótérbe. Tetőtől talpig végigmérte Nestát. – Harcruhát nem árulok, de talán gyapjúbéléses bőrt szerezhetünk. – Az utca felé billentett. – Milyen gyakran edzel?

– Nem edzek. Csak… – Nesta nem találta a megfelelő szavakat. Ha őszinte akart lenni, csak figyelte azt a nyomorult seggfejet. – Csak megfigyelek – vallotta be némileg szánalmasan.

– Ó! – A nő szeme felcsillant. – Akaratod ellenére hoztak ide?

Semmi köze nem volt hozzá. Nesta mégis így felelt:

– Ez is része az Éjszaka udvara felé teljesítendő kötelességeimnek.

Érdekelte, kíváncsiskodik-e erre a nő, hogy tényleg nem ismeri-e fel. Hogy elítéli-e, amiért ilyen szánalmasan elvesztegeti az életét.

A nő oldalra billentette a fejét, fonata egyszerű háziszőttes ruhájának vállára csúszott. Megrebbent a szárnya, és a mozdulattal odavonta Nesta figyelmét. Sebhelyek futottak végig rajta, ami különös volt a tündérek körében. Az ismerősei közül Azriel és Lucien tartozott azon kevesek közé, akik sebhelyeket viseltek, de Nesta sosem kérdezősködött azokról az iszonyú dolgokról, amiket átéltek. Hogy ez a nő is sebhelyes legyen…

– Megcsonkították a szárnyamat – magyarázta a nő. – Apám… hagyományos nézeteket vallott. Úgy gondolta, az összes nőnek a családját kell szolgálnia, nem hagyhatják el az otthonukat. Nem értettem vele egyet. Végül ő nyert.

Metsző, kurta szavak. Feyre azt mesélte, Rhys anyját is ugyanez a veszély fenyegette. Aztán megérkezett Rhys apja, és megakadályozta. Kiderült, hogy a párja, Rhys anyja meg aztán kényszerűségből elviselte azt a nyomorúságos kapcsolatot, leginkább a sértetlen szárnyai miatt, hálából.

Ezt a nőt a jelek szerint senki sem mentette meg.

– Nagyon sajnálom.

Nesta mocorogni kezdett.

A nő csak legyintett karcsú kezével.

– Most már nem számít. Az üzlet eléggé lefoglal ahhoz, hogy néha teljesen el is feledkezzem róla, egykor én is tudtam repülni.

– Nincs olyan gyógyító, aki helyre tudná hozni?

A nő arca megfeszült, és Nesta azonnal megbánta a kérdést.

– Nagyon bonyolult lenne, rengeteg az érintkező izom, ideg és érzékszerv. Szerintem legfeljebb a Hajnal ura lenne rá képes.

Thesan a gyógyítás mestere, ugrott be Nestának, és Feyre ereiben a főúr ereje csordogált. Felajánlotta, hogy kigyógyítja Elaint a dermedtségből, miután főtündérré változtak.

Nesta száműzte a sápadt arc, az üres barna szempár emlékét.

– Mindegy is – folytatta gyorsan a nő –, a lényeg, hogy rákérdezhetek a beszállítóimnál, melegebbé lehet-e tenni a bőrruhákat. Lehet, hogy beletelik pár hétbe, talán egy hónapba is, de amint hallok felőlük, üzenek.

– Rendben. Köszönöm. – Nesta hirtelen ráébredt valamire. – Ööö… mennyibe fog kerülni?

Hiszen nincstelen volt.

– A főúrnak dolgozol, nem? – A nő ismét oldalra billentette a fejét. – Elküldhetem a számlát Velarisba.

– Hát… – Nesta nem akarta bevallani, milyen mélyre süllyedt, ennek az idegennek semmiképp. – Igazából nincs is szükségem melegebb ruhára.

– Azt hittem, Rhysand mindenkit jól fizet.

– Így van, de én… – Jól van. Ha a nő ennyire nyersen őszinte, akkor Nesta is lehet az. – Elzárták a pénzcsapot.

A nő szemébe kíváncsiság költözött.

– Miért?

Nesta megmerevedett.

– Nem ismerjük egymást olyan jól, hogy ezt eláruljam.

A nő vállat vont.

– Rendben. Azért utánakérdezhetek. Kérhetek árajánlatot. Felesleges szenvedni, ha egyszer fázol odakint. – Némi éllel hozzátette: – Nem számít, mit gondol a főúr.

– Szerintem legszívesebben megparancsolná Cassiannek, hogy hajítson le odafent a szikla széléről.

A nő felhorkant. De azért a kezét nyújtotta.

– Emerie vagyok.

Nesta kezet rázott vele, meglepetten nyugtázta, milyen erős a nő szorítása.

– Nesta Archeron.

– Tudom – felelte Emerie, eleresztve Nesta kezét. – Te ölted meg Hybern királyát.

– Igen.

Felesleges is lett volna tagadni ezt a tényt. És egyébként sem tudta volna azt hazudni, hogy semmiféle büszkeség nem tölti el ennek kapcsán.

– Helyes. – Emerie mosolya még mindig veszélyesen gyönyörű volt. Majd megismételte: – Helyes.

Ez a nő igencsak acélos volt. Nemcsak egyenes tartásán és felszegett állán látszott, hanem a szemében is.

Nesta az ajtó és az azon túl váró hideg felé fordult, nem tudta, mihez kezdjen a nyílt helyesléssel, amikor a többség tisztelettel, félelemmel vagy kétséggel reagált erre a tettére.

– Köszönöm a segítséget!

Milyen különös volt ilyen udvarias, normális szavakat kiejteni a száján. Különös volt, hogy maga Nesta ajánlja fel őket, ráadásul egy idegennek.

Férfiak és nők, köztük rohangáló gyerekek bámulták Nestát, ahogy kilépett az utcára. Páran sürgetni kezdték a gyerekeket. Nesta hűvös közönnyel nézett a szemükbe.

Nagyon jól teszitek, hogy elrejtitek előlem a gyerekeiteket, mondta volna legszívesebben. Pont az a szörnyeteg vagyok, mint amitől tartotok.

– Ugyanaz a feladat, mint tegnap? – kérdezte Nesta Clothótól köszönés helyett, még mindig félig átfagyva, hiszen csupán tíz perce hagyta maga mögött a tábort.

Cassian alig szólt hozzá, miután visszatért Rhysand anyjának házába, arca feszült volt attól, amivel a többi illír faluban találkozott, és Morrigan hasonlóképp savanyú képet vágott, amikor megjelent, hogy visszavigye őket a Szél házba. Cassian letette Nestát a teraszra, aztán búcsú nélkül visszafordult a ruháját porolgató Mor felé. Néhány pillanat múlva már a levegőbe is röppent a szőke szépséggel a csípős szélben.

Nem lett volna szabad, hogy zavarja Nestát – az, hogy Cassian egy másik nővel a karjában repül el. Valahol mélyen érezte, hogy egyáltalán nem igazságos ez az egész testét megmerevítő méreg. Hiszen ő maga lökte el Cassiant újra meg újra, és a férfinak semmi oka nem volt rá, hogy azt higgye, Nesta most mást kívánna.

És Nesta azt is tudta, hogy Cassiannek volt már dolga Morrigannel, réges-régen szeretők voltak.

Elfordult tőlük, belépett a Szél házába az ebédlőn keresztül, ahol valamiféle sertéshúsból és babból főzött leves várta. Néma gondoskodás.

– Nem vagyok éhes – vetette oda Nesta a háznak, majd megindult lefelé a könyvtárba.

Most pedig várt, miközben Clotho megszövegezte a válaszát, és átnyújtotta a papirost.

Van néhány könyv az ötödik szinten, amit vissza kellene rakni a helyére, olvasta Nesta a választ.

Nesta lepillantott a Clotho asztala melletti korlát felett, némán számolta az emeleteket. Az ötödik… nagyon mélyen volt. Nem a valódi sötétség első körében, de a felette derengő félhomályban.

– Már semmi sem él odalent, igaz? Bryaxis nem jött vissza?

Clotho megbűvölt tolla mozgásba lendült. A második üzenet így szólt: Bryaxis sosem bántotta egyikünket sem.

– Hogyhogy?

A toll sercegett a papiroson. Szerintem Bryaxis megszánt minket. Mindannyiunknak valóra váltak a rémálmai, mielőtt idejöttünk.

Nehéz volt nem nézni Clotho bütykös kezére, bekukkantani a kámzsája alatti árnyak közé.

A papnő hozzátette az üzeneten: Átrakhatlak egy magasabb szintre.

– Ne! – felelte Nesta rekedtesen. – Megleszek.

És ezzel el volt intézve a dolog. Egy órával később Nesta poros bőrruhában lezuttyant egy üres faasztal mellé, pihennie kellett.

A korábbi sertéshúsos-babos leves ismét megjelent az asztalon.

Nesta felnézett a távoli mennyezetre.

– Már megmondtam, hogy nem vagyok éhes.

Egy kanál jelent meg a tál mellett. És egy szalvéta.

– Az égvilágon semmi közöd ehhez az egészhez.

Vízzel teli pohár csattant a leves mellett.

Nesta összefont karral hátradőlt a székében.

– Kivel beszélsz?

Nesta hátrafordult a halk női hangra, megmerevedett, ahogy meglátta a növendékek köntösét viselő papnőt a két legközelebbi polc között. Nem volt rajta a csuklyája, gyönyörű, szögegyenes, vörösesbarna haján tündérfény táncolt. Hatalmas, pávakék szeme éppolyan tiszta és feneketlen volt, mint azok a kövek, amiket a papnők általában a csuklyájukon hordanak, és a szeplők olyan szétszórtan pöttyözték az orrát, az arcát, mintha valaki gondatlanul fröcskölte volna őket szerteszét. Fiatal volt, szinte még bakfis, karcsú, elegáns végtagokkal. Főtündér volt, és mégis… Nesta nem tudta volna megmagyarázni, miért érezte úgy, hogy valami más is van benne. Valamiféle titok lapult a csinos arc mögött.

Nesta a levesre és a vízre mutatott, de azok már eltűntek. Homlokráncolva pillantott fel a mennyezetre, a Szél házára, aminek volt mersze nyaggatni, aztán elmebajosnak beállítani őt. Végül így felelt a papnőnek:

– Nem beszéltem senkivel.

A papnő felemelte a karjában tartott öt kötetet.

– Befejezted mára?

Nesta a kipakolásra váró könyvekkel teli kocsira pillantott.

– Nem. Csak szünetet tartottam.

– Hiszen még csak egy órája dolgozol!

– Nem tudtam, hogy valaki méri az időt.

Nesta mogorvasága teljes mértékben kirajzolódott az arcára. Ma már beszélgetett egy idegennel, ezzel teljesítette az alapvető udvariassági kvótát. Még egyvalakivel már képtelen lett volna kedvesen viselkedni.

A papnőt nem igazán érdekelte a dolog.

– Ritkaságszámba megy, hogy valaki új érkezzen a könyvtárba. – Nesta kocsijára tette a könyveit. – Ezeket is vissza lehet vinni a helyükre.

– Nem engedelmeskedem növendékeknek.

A papnő kihúzta magát, de még így is csak kicsit volt magasabb egy átlagos főtündér nőnél. Mintha sercegett volna körülötte az ereje, mire Nesta mágiája is felmorajlott.

– Dolgozni jöttél – jelentette ki a növendék nyugodt hangon. – És nem csak Clothónak.

– Elég bizalmas hangnemben beszélsz a főpapnődről.

– Clotho nem akar mindenáron a rangjával kérkedni. Ő maga biztat minket arra, hogy szólítsuk a nevén.

– És téged hogy is hívnak?

Nesta panaszkodni akart Clothónak a pimasz növendékről.

A papnő szemében derű csillant, mintha jól sejtené, mit tervez Nesta.

– Gwyneth Berdara. – Különös, hogy tündérként vezetéknevet is használ. Amennyire Nesta tudta, még Rhys sem szokott. – De leginkább Gwynnek szoktak hívni.

Egy szinttel feljebb két papnő sétált némán a korlát mellett, könyvekkel a karjukban, csuklyás fejüket lehajtva. Nesta ennek ellenére esküdni mert volna rá, hogy az egyikük őket figyeli.

Gwyn követte Nesta pillantását.

– Ők ott Roslin és Deirdre.

– Honnan tudod?

A fejükbe húzott csuklyával legfeljebb a kezük alapján lehetett megkülönböztetni őket.

– Az illatukból – felelte Gwyn, majd a kocsira rakott könyvek felé fordult. – Akkor visszaviszed ezeket a polcra, vagy vigyem máshová?

Nesta lesújtó pillantást vetett rá. Mivel a papnők idelent élnek, nagy esély volt rá, hogy fogalmuk sincs, ki Nesta. Hogy mit művelt. Hogy miféle erővel bír.

– Megcsinálom – szűrte összeszorított fogain keresztül.

Gwyn ívelt füle mögé simította a haját. A kezét is szeplők pöttyözték, mintha rozsdafoltok terjedtek volna szét rajta. Ha látszott is a testén bármiféle múltbéli trauma, a köpenye elfedte.

De Nesta pontosan tudta, hogy a sebek sokszor láthatatlanok. És azok éppolyan mélyek és súlyosak tudnak lenni, mint amikor valakinek a testét törik meg.

És egyedül ennek köszönhetően felelt némileg kedvesebben:

– Most rögtön meg is csinálom.

Úgy tűnt, mégiscsak maradt még valamennyi udvariasság mára.

Gwynnek is feltűnt a változás.

– Nem kell megszánnod.

Metszőn csengtek a szavak, éppolyan tisztán, mint amilyen tiszta pávakék szeme volt.

– Nem szánalomból mondtam.

– Közel két éve élek itt, de annyira még nem szoktam el a világtól, hogy ne tűnjön fel, mikor döbben rá valaki, miért vagyok itt, és változtat emiatt a viselkedésén. – Gwyn vékony vonallá préselte az ajkát. – Nem kell babusgatni. Csak úgy beszélni velem, ahogy bárki mással.

– Kétlem, hogy tetszene az, ahogyan a többséggel beszélek – felelte Nesta.

Gwyn felhorkant.

– Próbáljuk csak ki!

Nesta összevont szemöldökkel pillantott a lányra.

– Takarodj a szemem elől!

Gwyn szélesen elvigyorodott, szinte az összes fogát kivillantotta, és olyan fény csillant a szemében, amiről Nesta tudta jól, az övében sosem csillanna.

– Ó, milyen jól megy ez neked! – Gwyn visszafordult a polcokhoz. – Nagyon is jól.

Azzal eltűnt a sötétben.

Nesta hosszan bámult utána, azon merengett, vajon képzelte-e csupán. Két barátságos beszélgetés egyetlen nap leforgása alatt. Fogalma sem volt, mikor történt utoljára ilyesmi.

Egy másik papnő haladt el a közelben, üdvözlésképp biccentett.

Csend telepedett Nestára, mintha Gwyn nyári vihar lett volna, ami egyetlen pillanat alatt végigsöpör a vidéken, és nyomtalanul el is múlik. Nesta sóhajtva összeszedte a könyveket, amiket Gwyn a kocsin hagyott.

Órákkal később, porosan, kimerülten és végre éhesen Nesta megállt Clotho asztala előtt, és így szólt:

– Holnap ugyanez lesz a feladat?

Clotho azt írta neki: Nem élvezed a munkát?

– Élvezném én, ha a növendékeid nem ugráltatnának cselédként.

Gwyneth említette, hogy összefutottatok ma. Merrillnek dolgozik, a jobbkezemnek, aki nagyon kemény munkát követel. Ha Gwyneth kérései udvariatlanok voltak, azt betudhatod annak, hogy milyen feszült tempóban kell dolgoznia.

– Azt szerette volna, ha visszaviszem a könyveket a helyére, nem újakra volt szüksége.

Más kutatóknak volt rá szüksége. De nem szükséges a növendékeim viselkedését magyaráznom. Ha nem tetszett, amit Gwyneth kért tőled, akkor azt meg kellett volna mondanod. Neki magának.

Nesta felhúzta magát.

– Meg is tettem. Nem egyszerű eset.

Ezt akár rólad is el lehetne mondani.

Nesta összefonta a karját.

– Akár.

Mérget mert volna venni rá, hogy Clotho mosolyog a kámzsája alatt, de a papnő csak ennyit írt: Hozzád hasonlóan Gwynethnek is sok bátorságra volt szüksége a múltban a túléléshez. Arra kérlek, ne ítélkezz felette elhamarkodottan!

Nesta ereiben maró érzés terjedt szét, igencsak hasonlított a megbánásra. Félresöpörte.

– Rendben. És nincs bajom a munkával.

Clotho ezután már csak annyit írt: Jó éjt, Nesta!

Nesta feltrappolt a lépcsőn, és belépett a Szél házába. A szél sóhajtva söpört végig a folyosón, Nesta korgó gyomra pedig válaszolt a hangra.

A kis könyvtár szerencsére üres volt, amikor Nesta belépett a kétszárnyú ajtón. Azonnal megnyugtatta a sok egymás mellé zsúfolt könyv, a lemenő nap fényében fürdő város odalent, a Sidra élénk aranyszalagja. Leült az ablakok sora mellett álló asztalhoz, és így szólt a házhoz:

– Most már biztos nem akarod ideadni, de örülnék annak a levesnek!

Semmi. Nesta sóhajtva felnézett a mennyezetre. Fantasztikus!

Gyomra fájdalmasan megrándult, mintha azzal fenyegetne, hogy felfalja a többi szervét, ha nem eszik valamit hamarosan. Úgyhogy Nesta kelletlenül hozzátette:

– Kérlek!

Megjelent a leves, mellette a vizespohár. Majd a szalvéta és az evőeszköz. Tűz lobbant a kandallóban, de Nesta gyorsan így szólt:

– Tüzet ne! Semmi szükség rá.

Azonnal kihunyt, de a tündérfények erősebben ragyogtak.

Nesta már épp a kanálért nyúlt, amikor hirtelen ott termett egy tányérnyi friss, ropogós héjú kenyér is. Mintha a ház egy gondoskodó tyúkanyó lett volna.

– Köszönöm – törte meg Nesta a csendet, majd nekilátott az ételnek.

A tündérfények megrebbentek, mintha azt mondanák: Szívesen.

10.

FEJEZET

Nesta addig evett, amíg egyetlen morzsával több sem ment volna már le a torkán, kétszer is repetázott a levesből. A ház szemlátomást szívesen ellátta étellel, még egy szelet duplacsokis tortát is felajánlott desszertnek.

– Ezt Cassian is engedélyezte? – kérdezte Nesta, ahogy felkapta a villát, és a puha, fénylő tortára mosolygott.

– Határozottan nem – felelte Cassian az ajtóból, mire Nesta homlokráncolva hátrafordult. Cassian a tortára biccentett. – De azért edd csak meg nyugodtan!

Nesta letette a villát.

– Mit akarsz?

Cassian körbenézett a családi könyvtárban.

– Miért idefent eszel?

– Nem egyértelmű?

Cassian vigyora fehér csíknak tűnt.

– Csak az egyértelmű, hogy magadban beszélsz.

– A házhoz beszélek. Ami sokkal jobb beszélgetőpartner nálad.

– De hát a ház nem beszél!

– Pontosan.

Cassian felhorkant.

– Szépen belesétáltam. – Átvágott a szobán, szemügyre vette a továbbra is érintetlen tortát. – Tényleg… a házzal beszélgetsz?

– Te nem beszélsz vele?

– Nem.

– Érti, amit mondok – erősködött Nesta.

– Persze hogy érti. Megbűvölték.

– Kérés nélkül ételt hozott a lenti könyvtárba.

Cassian felvonta a szemöldökét.

– Miért?

– Nem tudom, hogy működik a tündérmágiátok.

– Csináltál… bármit, hogy így viselkedjen?

– Ha Devlon nótáját fújod, és azt kérdezed, boszorkányság van-e a dologban, akkor nem, nem csináltam semmit.

Cassian felnevetett.

– Nem így értettem, de jól van. Megszerettetted magad a házzal. Gratulálok!

Nesta felmordult, Cassian pedig áthajolt felette a villáért. Nesta megdermedt a férfi közelségétől, de Cassian egy szót sem szólt, csak beleevett a tortájába. Élvezetteli nyögése hallatán borzongás futott végig Nesta csontjain. Cassian bekapott egy újabb falatot.

– Az az enyém – zsörtölődött Nesta, és felnézett a tovább falatozó férfira.

– Akkor vedd el tőlem! – vágta rá Cassian. – Egyszerű lefegyverzés is megteszi, tekintve, hogy nem tökéletes az egyensúlyom, és elvonja a figyelmemet ez az ínycsiklandó torta.

Nesta haragosan meredt rá.

Cassian harmadszorra is beleevett a tortába.

– Ilyesmiket tanulnál tőlem az órákon, Nes. Sokkal hatásosabbak lennének a fenyegetéseid, ha utána valóra is tudnád váltani őket.

Nesta dobolni kezdett az asztalon. Megakadt a szeme a villán Cassian kezében, és elképzelte, ahogy a harcos combjába vágja.

– Azt is megtehetnéd – folytatta Cassian, ahogy észrevette, mit néz Nesta. – Megtaníthatnám, hogyan használj bármit fegyverként. Akár még egy villát is.

Nesta rávicsorgott, mire Cassian iszonyú precizitással visszatette a villát, és faképnél hagyta a félig megevett tortával.

Nesta addig olvasta a különkönyvtár polcán talált izgatóan erotikus regényt, amíg a szemhéja úgy elnehezült, hogy legfeljebb vassal tudta volna nyitva tartani. Aztán végigtrappolt a folyosón a szobájába, és lerogyott az ágyra, még csak át sem öltözött, csak elterült a matracon.

Az éjszaka sötétjében arra ébredt, hogy majd megfagy, úgyhogy felkelt annyira, hogy lehámozza magáról a bőrruhát, és fogvacogva bemászott a takaró alá. A következő pillanatban tűz lobbant a kandallóban.

– Nem kell tűz! – parancsolta, mire a lángok ismét kihunytak.

Esküdni mert volna, hogy óvatos kíváncsiság fonja körbe. Remegve várta, hogy a teste felmelegítse az ágyneműt.

Hosszú percek teltek el, majd az ágy felmelegedett. De nem Nesta meztelen testétől, hanem valamiféle varázslattól. Maga a levegő is felmelegedett, mintha valaki befújt volna a helyiségbe.

Nesta már nem remegett, befészkelte magát a melegbe.

– Köszönöm – mormolta.

A ház nem felelt, csak behúzta a függönyt. Mire az ide-oda lengő anyag mozdulatlanságba merevedett, Nestát ismét elnyomta az álom.

Elaint elragadták. Hybern tette. Az Üst, ami látta, hogy Nesta figyeli, és cserébe az is figyelte őt. Felfigyelt arra, amikor csontok és kövek segítségével a látnoki képességét használta, és most megbüntette érte.

Az ő hibája. Ő hozta a saját fejükre ezt az egészet. Azáltal, hogy az erejéhez nyúlt, használta, és sosem bocsátja meg magának, soha…

Elaint biztosan megkínozzák, a testét és a lelkét is darabokra szaggatják.

A világ reccsenve kettéhasadt.

Az apja állt előtte kitört nyakkal. Az apja, azzal a kedves, barna szemével, amiben még mindig ott ragyogott a Nesta iránti szeretete, aztán ahogy kihunyt benne a fény…

Nesta hirtelen felébredt, émelyegve szorította a takarót.

A gyomra, a lelke mélyén valami vergődni kezdett, önmagába csavarodott, utat akart törni magának a világba…

Nesta mélyre nyomta.

Eltaposta az erejét. Gondolatban minden egyes ajtót rázárt, amit csak tudott.

Álom volt, magyarázta neki. Álom és emlék. Menj innen!

A mágia morgolódva zúgott az ereiben, de engedelmeskedett.

Az ágy olyan forróvá vált, hogy Nesta lerúgta magáról a takarót, csak utána dörgölte meg verejtékben fürdő arcát.

Innia kellett valamit. Leöblíteni valahogy ezt az egészet.

Gyorsan felöltözött, nem érezte igazán a tagjait. Nem törődött azzal, hány óra van, merre jár, egyedül a közte és a kocsma közötti akadályra koncentrált.

A tízezer lépcsőhöz vezető ajtó nyitva állt, a tündérfényeket úgy lecsavarták, hogy szinte teljesen sötét volt a folyosón. Nesta csizmája hangosan súrlódott a kövön, ahogy odaért, és hátrapillantott, hogy ellenőrizze, senki sem követi.

Remegő kézzel kezdte meg a leereszkedését.

Körbe, körbe, körbe.

A legelső pillanattól fogva szerettelek, attól kezdve, hogy a karomban tartottalak.

Le, le, le.

Az ősi Üst kinyitotta egyik szemét, hogy rámeredjen. Hogy odaszegezze.

Az Üst lerántotta magába, a teremtés bugyrába, mindent, de mindent kegyetlenül elragadott tőle, hiába sikoltott…

Körbe és le, éppúgy, mint amikor az Üst húzta lefelé, elnyomta iszonyatos erejével…

A hányingere erősödött, és vele együtt a mágiája is, aztán megcsúszott a lába.

Egyetlen szívdobbanásnyi ideje maradt, hogy megragadja a falat, de nem sikerült. Térde a lépcsőfokoknak csattant, aztán a következő pillanatban az arca is, és kifacsarodva bucskázott lefelé, nekiesett a falnak, visszapattant róla, egyik fokról a másikra zuhant.

Vakon kinyújtotta a kezét, körme a kőbe mélyedt. Szikrák pattantak, ahogy kiáltva megkapaszkodott.

A világ megállt egy pillanatra. A teste nem zuhant tovább.

Nesta a lépcsőfokokon elterülve, zihálva kapaszkodott a kőbe, minden egyes lélegzetvétele reszelősen siklott be a tüdejébe, majd ki onnan. Lehunyta a szemét, kiélvezte a mozdulatlanságot, a mozgás teljes hiányát.

Aztán a csendben előtört a fájdalom. Iszonyú, éles kín gyötörte minden egyes porcikáját.

Vér fémes íze töltötte meg a száját. Valami csúszós és meleg siklott végig a nyakán. A levegőbe szimatolva érezte, hogy az is vér.

És a körmei, amikkel a kőfokokba kapaszkodott…

Nesta kezére pislogott. Hát tényleg szikrákat látott.

Ujjai belemélyedtek a kőbe, ami úgy ragyogott, mintha tűz izzana benne.

Nesta felsikoltott, és elrántotta a kezét, mire a kő elsötétült.

De az ujjai nyoma ott maradt, négy barázda szántott végig a lépcső tetején, és egyetlen mélyedés a függőleges részen, ahová a hüvelykujja nyomódott.

Jeges félelem öntötte el. Leszáguldott sebes lábába, térde tiltakozva nyögött, ahogy Nesta futólépésben megindult felfelé. El attól a kéznyomtól, ami most már örökké ott díszeleg majd a kőben.

– Na és ki nyerte a harcot? – kérdezte Cassian másnap délelőtt, miközben Nesta a szikláján ülve figyelte a szokásos gyakorlatokat.

Reggelinél nem kérdezett rá, miért monoklis a szeme, miért éktelenkedik vágás az állán, miért mozog ilyen mereven. Mor sem kíváncsiskodott, amikor megérkezett. Abból, hogy a zúzódások és a vágások egyáltalán megmaradtak, Nesta tudta, milyen súlyos volt az esés, de főtündérként gyorsan gyógyult, úgyhogy már múlóban voltak.

Emberként akár bele is halhatott volna az esésbe. Talán a tündértestnek mégiscsak megvannak a maga előnyei. Halandónak, gyengének lenni felért egy halálos ítélettel ebben a szörnyetegekkel teli világban. A tündérteste kínálta a túlélés legbiztosabb esélyét.

Cassian hallgatása csupán egyetlen órán keresztül tartott az edzés megkezdése után. Most zihálva állt a gyakorlótér közepén, verejték csorgott az arcán és a nyakán.

– Miféle harcot?

Nesta szemügyre vette összezúzott körmeit. Még ha bárminek a segítségével kapaszkodott is meg, a körmei megrepedtek. Nem mert nevet adni annak, ami kitört belőle, nem vett róla tudomást. Hajnalhasadtára úrrá lett rajta.

– Amit a lépcsővel vívtál.

Nesta haragosan rámeredt.

– Nem tudom, miről beszélsz.

Cassian ismét mozogni kezdett, kivonta a kardját, és belekezdett egy mozdulatsorba, aminek szemlátomást az volt a célja, hogy kettévágjon vele valakit.

– Tudod, amikor hajnali háromkor kiosontál a szobádból, hogy a sárga földig idd magad, és úgy siettél lefelé a lépcsőn, hogy vagy harminc fokot zuhantál, mire meg tudtál kapaszkodni.

Látta a fokokat? A kéznyomot?

– Honnan tudod? – fortyant fel Nesta.

Cassian vállat vont.

– Te figyelsz engem? – Még mielőtt a férfi válaszolhatott volna, Nesta sziszegve így szólt: – Végignézted, és nem segítettél?

Cassian ismét vállat vont.

– Megálltál. Ha tovább zuhansz, valaki idővel elkapott volna, mielőtt az aljára érsz.

Nesta rásziszegett.

Cassian elvigyorodott, és intett neki.

– Csatlakozol hozzám?

– Téged kellene lelökni azon a lépcsőn!

Cassian egyetlen elegáns mozdulattal a háta mögé csúsztatta a kardot, vissza a hüvelybe. Ötszáz év alatt nyilván olyan sokszor elővonta és visszatette azt a kardot, hogy már ösztönösen jött a mozdulat.

– Na? – kérdezte Cassian némi éllel. – Ha már egyszer ott díszelegnek rajtad azok a csodás zúzódások, legalább azt mondhatod, hogy az edzés miatt van, nem egy szánalmas eséstől. – Hozzátette: – Ezúttal hány fokig jutottál?

Hatvanhatig. De Nesta csak annyit felelt:

– Nem edzek.

Ezúttal is figyelte őket pár férfi a gyakorlótér széléről. Eleinte Cassiant nézték, félig csodálattal, félig pedig irigykedve, legalábbis Nestának így tűnt. Senki sem mozgott úgy, mint ő. A közelébe sem érhettek. De most derű csillant a szemükben, gúnyolták Cassiant.

Tavaly odament volna azokhoz a férfiakhoz, hogy széttépje őket. Talán megmutatta volna a benne lappangó iszonyú erő egy részét, hogy tényleg boszorkánynak higgyék, aztán átkot helyez kilátásba rájuk nézve, meg a sarjaikra ezer generáción át, ha még egyszer sértegetni merészelik Cassiant.

De most csak kinyújtotta a lábát, és összezúzott tenyerével megtámaszkodott a sziklán.

– Jó edzést!

Cassian feldühödött. De ismét kinyújtotta a kezét.

– Kérlek!

Nesta még sosem hallotta tőle ezt a szót. Egyfajta mentőkötél volt ez kettejük között. Cassian hajlandó volt félúton találkozni vele – Nesta megnyerheti a csatát, majd ő elismeri a vereséget, csak álljon fel arról a szikláról.

Nesta magára parancsolt, hogy álljon fel, fogadja el a kinyújtott kezet.

De képtelen volt rá. Egyszerűen képtelen volt felkelni.

Cassian mogyorószín szeme könyörgéssel telve csillogott a délelőtti napfényben, a szél ott táncolt sötét hajában. Mintha ezekből a hegyekből teremtették volna, szélből és sziklából. Gyönyörű volt. Nem úgy, ahogyan Azriel és Rhys, hanem egyfajta csiszolatlan módon. Vad volt, és ádáz.

Amikor először megpillantotta Cassiant, egyszerűen képtelen volt levenni róla a szemét. Úgy érezte magát, mintha egész életét fiúk között töltötte volna, aztán hirtelen megjelent egy férfi – egy tündérférfi. Minden egyes porcikájából az a magabiztos, arrogáns férfiasság áradt. Teljesen úrrá lett Nestán, a fejébe szállt, és vággyal töltötte meg, hónapokon át másra sem vágyott, csak hogy megérinthesse, megszagolhassa, megízlelhesse. Hogy annak az erőnek a közelébe juthasson, hogy nekieshessen, mert tudta, hogy Cassian sosem törne meg, sosem lankadna, sosem riadna vissza.

De ekkor Cassian leeresztette a kezét, és kihunyt a szemében a fény.

Nesta kiérdemelte, hogy így csalódjon benne. Kiérdemelte, hogy Cassian haragudjon rá, undorodjon tőle. Még akkor is, ha ezzel valami alapvető fontosságúról kellett lemondania.

– Akkor majd holnap – mondta Cassian.

A nap hátralévő részében nem szólt hozzá.

11.

FEJEZET

A különkönyvtár ajtaja zárva volt. Nesta megrángatta a kilincset, de az ajtó csak nem nyílt ki.

Halkan így szólt:

– Nyisd ki ezt az ajtót!

Ismét lenyomta a kilincset, vállal nyomni kezdte az ajtót.

– Nyisd ki ezt az ajtót!

Semmi.

Vállal újra meg újra nekiment.

– Most azonnal nyisd ki ezt az ajtót!

De a ház továbbra sem engedelmeskedett.

Nesta fogcsikorgatva zihált. Ma több könyvet kellett visszatennie a helyére, mint előző nap, és a jelek szerint Gwyn elterjesztette a papnők között, hogy Nesta a szolgálólányuk.

Úgyhogy elkezdték a kocsijára pakolni a könyveiket, sőt, páran még arra is megkérték, hogy keressen meg nekik néhány kötetet. Nesta engedett, ha másért nem, hát azért, mert a könyvkeresés során új helyekre kellett elmennie a könyvtárban, és ez lefoglalta a gondolatait, de mire az óra hatot ütött, teljesen kimerült, éhes volt, és csupa por. Nem törődött a szendviccsel, amit a ház délután kínált neki, és a jelek szerint ezzel sikerült annyira felbosszantania, hogy most elzárta előle az utat a különkönyvtárba.

– Nem akarok mást – szűrte Nesta összeszorított fogain keresztül –, csak egy finom, meleg vacsorát és egy jó könyvet. – Ismét lenyomta a kilincset. – Kérlek!

Semmi. Az égvilágon semmilyen reakció nem érkezett.

– Jól van!

Nesta végigviharzott a folyosón. Egyedül az éhség sarkallta arra, hogy felmenjen az ebédlőbe, ahol az Azriellel szemközt ülő Cassian épp a vacsorája felénél járt.

Az árnyénekes arca komor volt, tekintete gondterhelt. A Nestának háttal ülő Cassian csak megdermedt, nyilván az illata vagy a léptei ritmusa alapján érezte meg, hogy megérkezett.

Nesta némán megindult az asztal közepénél álló székek egyike felé. Teríték és étel jelent meg előtte, ahogy odaért. Úgy sejtette, ha fogná és magával vinné a tányért, az ajtóig sem jutna, eltűnne a kezéből.

Nesta továbbra is szótlanul leült a székére, kézbe vette a villáját, és nekilátott a marhaszeletnek és a roston sült spárgának.

Cassian megköszörülte a torkát, és így szólt Azrielhez:

– Mikor jössz vissza?

– Még nem tudom. – Az árnyénekes Nestára nézett, majd hozzátette: – Vassának igaza volt, valami nagyon nincs rendben. Olyan veszélyes arrafelé a terep, hogy bölcsebb lenne megtartani itt, a házban a főhadiszállásomat, és gondolatutazással járni ide-oda.

Nestában igencsak fellángolt a kíváncsiság, de nem szólt semmit. Vassa… A háború vége óta nem látta az elátkozott halandó királynőt. Azóta, hogy a fiatal nő el akarta mondani neki, milyen csodálatos volt Nesta apja, hogy igazi apaként viselkedett vele, segített neki, és elnyerte számára ezt az ideiglenes szabadságot. Vassa csak locsogott és locsogott, és Nesta végül már a csontjaiban érezte a sürgető késztetést, hogy meneküljön, forrt a vére a gondolatra, hogy az apja ilyesfajta bátorságra lelt, de nem érte és a húgaiért. Hogy olyan apa lett, akire Nestának szüksége lett volna – de valaki más számára. Az apja hagyta, hogy az anyja meghaljon, nem küldte a kereskedőhajóit gyógyír reményében kutatni, elvesztette minden vagyonát, hagyta, hogy éhezzenek, de úgy döntött, ezért az idegenért harcba száll. Ezért a senkiházi királynőért, aki csak elsírta az árulással és bánattal teli történetét?

Nesta lénye mélyén ébredezni kezdett az a valami, de nem törődött vele, minden tőle telhetőt megtett, hogy zene, szex és bor nélkül is úrrá legyen rajta. Belekortyolt a vizébe, hagyta, hogy lehűtse a torkát, a gyomrát, és remélte, hogy ez elég lesz.

– Rhys mit szólt hozzá? – kérdezte Cassian tele szájjal.

– Szerinted ki ragaszkodott hozzá, hogy ne kockáztassam meg egy ottani főhadiszállás kialakítását?

– Túlféltő rohadék.

De Cassian szavaiban szeretet bujkált.

Ismét csend telepedett rájuk. Aztán Azriel Nesta felé biccentett.

– Veled meg mi történt?

Nesta tudta, mire gondol, a végre múlófélben lévő monoklijára. A keze és az álla már meggyógyult, ahogyan a zúzódások is a testén, de a monokli egyelőre csak bezöldült. Holnap reggelre nyoma sem lesz már.

– Semmi – felelte, és véletlenül sem nézett Cassianre.

– Leesett a lépcsőn – magyarázta Cassian, és ő sem nézett Nestára.

Azriel jelentőségteljes hallgatás után azt kérdezte:

– Valaki… lelökött?

– Seggfej! – mordult fel Cassian.

Nesta felpillantott annyira a tányérjáról, hogy feltűnjön neki az Azriel pillantásában táncoló derű, hiába nem húzta a férfi mosolyra érzéki ajkát.

Cassian így folytatta:

– Már elmondtam neki ma, ha lenne annyi esze, hogy eddzen, most büszke lehetne a sérüléseire.

Azriel nyugodtan belekortyolt a vizébe.

– Miért nem edzel, Nesta?

– Nem akarok.

– Feleslegesen erőlködsz, Az – motyogta Cassian.

Nesta rámeredt.

– Nem fogok abban a nyomorúságos faluban edzeni!

Cassian haragosan odafordult felé.

– Parancsot kaptál. Ismered a következményeket. Ha a hét végére nem kelsz fel arról a kibaszott szikláról, már nem rajtam múlik, mi történik.

– Mész árulkodni a drágalátos főuradnak? – gúnyolódott Nesta. – A jaj, de erős Rhysandnek kell megvívnia a nagy, kemény harcos csatáit?

– Ne merészelj így beszélni Rhysről! – mordult rá Cassian.

– Rhys egy seggfej! – csattant fel Nesta. – Arrogáns, páváskodó seggfej!

Azriel hátradőlt a székében, szemében harag tombolt, de nem szólt egy szót sem.

– Ez baromság! – sziszegte Cassian, a szifonok rubin tűzként izzottak a kézfején. – Te is tudod, hogy baromság, Nesta.

– Gyűlölöm! – dühöngött Nesta.

– Helyes. Ő is gyűlöl téged – vágott vissza Cassian. – Mindenki kibaszottul gyűlöl. Ezt akarod? Mert gratulálok, elérted.

Azriel hosszan, nagyon hosszan felsóhajtott.

Cassian szavai kőként záporoztak Nestára, egyik a másik után. Övön alul, egy igen puha részen találták el, méghozzá keményen. Nesta ujjai karomként görbültek, csikorogva húzta végig őket az asztalon, ahogy visszavágott:

– És gondolom, most elmondod, hogy te vagy az egyetlen, aki nem gyűlöl engem, és valami hálafélét kellene éreznem, aztán beleegyezni, hogy edzeni kezdek veled.

– Azt mondom, hogy elegem van.

A szavak ott morajlottak közöttük. Nesta pislogott egyet, egyedül ez jelezte a döbbenetét.

Azriel megfeszült, mintha őt is meglepték volna a hallottak.

De Nesta Cassianbe mart, még mielőtt a férfi folytathatta volna.

– Ez azt jelenti, hogy akkor végre nem csorgatod majd utánam a nyáladat? Mert micsoda megkönnyebbülés, hogy végre vetted a lapot.

Cassian izmos mellkasa megemelkedett, nyaka megfeszült.

– Ha szét akarod tépni magadat, hajrá, csináld csak! Menj tönkre, ahogy szeretnél! – Felállt, otthagyta a félig megevett vacsoráját. – Az edzéssel segíteni akartunk rajtad. Nem büntetni téged. Kibaszottul nem értem, hogy nem vagy képes ezt felfogni.

– Mondtam már: nem fogok abban a nyomorúságos faluban edzeni.

– Jól van.

Cassian kivonult, döngő léptei szép lassan elhaltak a folyosón.

Most, hogy kettesben maradtak, Nesta Azrielre vicsorgott.

A férfi hűvös csendben figyelte, teljesen mozdulatlanul ült. Mintha belelátott volna Nesta fejébe. A sérült szívébe.

Nesta egyszerűen képtelen volt elviselni. Úgyhogy bár csak két falatot evett a vacsorájából, felállt, és ő is maga mögött hagyta az ebédlőt.

Visszament a könyvtárba. A lámpások éppolyan fényesen égtek, mint napközben, és néhány papnő is járkált még a különböző szinteken. Nesta megkereste a kocsiját, és megtöltötte könyvekkel, amiket a helyükre kellett vinni.

Senki sem szólt hozzá, és ő sem beszélt senkivel, ahogy munkához látott, egyedül a fejében zúgó csend szolgált társául.

Amren tévedett. A „Csak nyújts neki továbbra is segédkezet!” hatalmas baromság, ha az illető, akinek a kezünket nyújtjuk, képes leharapni az ujjainkat.

Cassian annak a hegynek a lapos tetején ült, amibe a Szél házát építették, lebámult a nyitott küzdőtérre maga alatt. Felette csillagok tündököltek, mellette a változó levelekről és csípős éjszakákról suttogó élénk őszi szél fújt. Alatta Velaris arannyal ragyogott, a Sidra kiemelte benne a szivárvány minden színét.

Cassian még sosem vallott kudarcot. Így legalábbis nem.

És olyan ostobán kétségbeesett volt, olyan ostobán reménykedett, hogy el sem hitte, Nesta valóban visszautasíthatja. Egészen a mai napig, amikor a lány ott ült azon a sziklán, és látta rajta, hogy fel akar kelni, mégis elnyomta az ösztönt. Vasököllel tartotta saját magát.

– Nem szokásod így búslakodni.

Cassian hátrahőkölt, és ahogy oldalra kapta a fejét, látta, hogy Feyre ül mellette. A főúrnő a semmi felett lóbálta a lábát, aranybarna haját a szél borzolta, úgy nézett le a küzdőtérre.

– Iderepültél?

– Gondolatutazással jöttem. Rhys azt mondta, „hangosan gondolkozol”. – Feyre elhúzta a száját. – Úgy voltam vele, megnézem, mi a helyzet.

A főúrnő bőrét továbbra is vékony mágiaréteg fedte, szabad szemmel láthatatlan volt, de ragyogott az erőtől. Cassian felé biccentett.

– Miért tartja rajtad Rhysie még mindig ezt a kőkemény pajzsot?

Elég erős volt ahhoz, hogy egész Velarist megvédje.

– Mert szeret az agyamra menni – felelte Feyre, de halványan elmosolyodott. – Még mindig tanulja, hogyan működik, én pedig azóta sem jöttem rá, hogyan törjek ki belőle. De most, hogy a királynők ismét fenyegetést jelentenek, ráadásul Berontól is tarthatunk, főleg, ha tényleg Koschei irányítja a szálakat, Rhys örömmel rajtam hagyja.

– Belefájdul a fejem azokba a kibaszott királynőkbe – morogta Cassian. – Remélhetőleg Az kideríti, miben mesterkednek. Vagy legalább azt, hogy Briallyn és Koschei mit forral.

Rhys azóta sem döntötte el, mi legyen Eris követelésével. Cassian úgy sejtette, hamarosan ezzel kapcsolatban is megjön majd a parancs. Aztán kénytelen lesz azzal a seggfejjel is tartani a kapcsolatot. Mint tábornok a tábornokkal.

– Egy kicsit rettegek, mit derít majd ki Azriel – dőlt hátra Feyre a tenyerére támaszkodva. – Mor holnap megint elmegy Vallahanbe. Amiatt is aggódom. Hogy amikor visszajön, még rosszabb hírekkel szolgál majd a terveiket illetően.

– Megoldjuk.

– Így beszél egy igazi tábornok.

Cassian megbökte Feyre vállát a szárnyával. Egyszerű, barátságos mozdulat volt, olyasmi, amit az illír közösségben sosem mert volna megtenni. Az illírek még a legjobb napokon is elmebetegen kezelték a szárnyuk megérintését, a hálószobán, az edzéseken és a vérre menő küzdelmeken kívül abszolút tiltott dolognak számított az ilyesmi. De Rhyst sosem érdekelte, Cassiannek pedig szüksége volt az érintésre. Neki mindig szüksége volt a testi kapcsolatra. Valószínűleg azért, mert gyerekkorában annyira hiányzott az életéből.

Feyre mintha megértette volna, mennyire szüksége van a megértésre, mert így szólt:

– Mennyire rossz a helyzet?

– Nagyon.

Ennél többet képtelen lett volna bevallani.

– De azért a könyvtárba elmegy?

– Ma este is visszament a könyvtárba. Amennyire én tudom, még mindig odalent van.

Feyre hümmögve, a városra meredve elgondolkozott.

A főúrnő olyan ifjúnak tűnt, és Cassian mindig elfelejtette, milyen fiatal is valójában, ahhoz képest, amivel már szembenézett és amit már elért az életben.

Huszonegy évesen Cassian élete még az ivásról, a harcról és dugásról szólt, semmivel és senkivel nem törődött, egyedül az érdekelte, hogy ő legyen a legképzettebb illír harcos, akit Enalius óta látott a világ.

Huszonegy évesen Feyre viszont már megmentette a világukat, párra és valódi boldogságra lelt.

– Mondta Nesta, hogy miért nem akar edzeni? – kérdezte Feyre.

– Mert gyűlöl engem.

Feyre felhorkant.

– Cassian, Nesta nem gyűlöl téged. Nekem elhiheted!

– Rohadtul úgy viselkedik, mint aki igen.

Feyre a fejét rázta.

– Pedig nem.

Olyan heves fájdalom csendült a szavaiban, hogy Cassian összevonta a szemöldökét.

– Téged sem gyűlöl – mondta halkan.

Feyre vállat vont. És Cassian mellkasa elszorult ettől a mozdulattól.

– Egy ideig én is azt hittem, hogy nem. Most már nem tudom.

– Nem értem, ti ketten miért nem tudtok…

Cassian nem találta a megfelelő szót.

– Kijönni egymással? Normálisan viselkedni? Egymásra mosolyogni? – Feyre nevetése üresen csengett. – Mindig is így volt.

– Miért?

– Fogalmam sincs. Mármint, mindig is így voltunk mi ketten, meg anyánkkal. Őt csak Nesta érdekelte. Rám ügyet sem vetett, Elaint meg gyakorlatilag babaként kezelte, amit felöltöztethet. Nesta viszont az övé volt. Gondoskodott róla, hogy ezt mindannyian tudjuk. Vagy csak annyira nem érdekelte, mit gondolunk és teszünk, hogy meg sem próbálta titkolni előlünk. – Harag és régi fájdalom vegyült minden egyes szavába. Hogy egy anya ilyesmit tegyen a gyerekeivel… – De amikor elszegényedtünk, amikor vadászni kezdtem, még rosszabb lett. Anyánk addigra már nem élt, apánkra pedig nem igazán számíthattunk. Valójában nem volt velünk. Úgyhogy maradtam én Nestával, és folyton egymás torkának ugrottunk. – Feyre megdörgölte az arcát. – Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy részletesen elmeséljem. Egyszerűen bonyolult ez az egész.

Cassian inkább nem jegyezte meg, hogy szerinte mindkét nővérnek szüksége lenne a másikra, hogy Nestának talán nagyobb szüksége is van Feyre-ra, mint azt gondolná. Ahogy azt sem árulta el, hogy szavakba sem tudná önteni, mennyire fáj neki a két testvér közötti rémes viszony.

Feyre felsóhajtott.

– Ezzel azt akartam jó hosszan kifejteni, hogy ha Nesta gyűlölne téged… Tudom, milyen az, és nem gyűlöl.

– Lehet, hogy most már igen, azok után, amit ma este a fejéhez vágtam.

– Azriel elmesélte. – Feyre ismét megdörgölte az arcát. – Nem tudom, mitévő legyek. Hogyan segítsek rajta.

– Három nap telt el, és már most kezdek kikészülni – vallotta be Cassian.

Néma csendben ültek, csak a szél susogott körülöttük. Köd gyűlt a Sidrára odalent a mélyben, a számtalan kéményből szálló fehér füstfellegek csatlakoztak hozzá.

– Akkor mit csináljunk? – kérdezte Feyre.

Cassiannek fogalma sem volt.

– Talán a könyvtári munka is elég lesz ahhoz, hogy kirántsa ebből.

De már akkor is hamisan csengtek a szavak, amikor kiejtette őket.

A jelek szerint Feyre is így érezte.

– Nem, a könyvtárban elbújhat a csendben, a polcok között. A könyvtár az edzés ellensúlyozására szolgált volna.

Cassian megmozgatta a vállát.

– Hát, azt mondta, nem fog abban a nyomorúságos faluban edzeni, úgyhogy ott vagyunk, ahol a part szakad.

Feyre ismét felsóhajtott.

– Úgy tűnik.

De Cassian megmerevedett. Pislogott egyet, majd lenézett a küzdőtérre maga előtt.

– Mi az?

Felhorkant, a fejét rázta.

– Tudhattam volna!

Feyre szája óvatos mosolyra húzódott, mire Cassian odahajolt, hogy puszit nyomjon az arcára. Amikor már csupán néhány centiméternyire volt Feyre arcától, ajka éj csókolta acélt érintett.

Hát persze, a pajzs.

– Őrület ez a védelem!

Feyre kisimította vastag krémszínű pulóverét.

– Maga Rhys is őrült.

Cassian szimatolni kezdett, a főúrnő illatát kereste, de nem járt sikerrel.

– Az illatodat is teljesen elfedte?

Feyre elvigyorodott.

– Ugyanannak a pajzsnak a műve. Helion nem viccelt, tényleg áthatolhatatlan.

És a történtek ellenére Cassian visszavigyorgott. Eszébe jutott, amikor jó néhány szinttel alattuk először találkozott az ebédlőben a lánnyal, aki idővel a főúrnőjévé vált. Olyan rémesen vékony volt, üres pillantású, és annyira visszahúzódó, hogy Cassiannek az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, nehogy a Tavasz udvarába repüljön, és darabokra szaggassa Tamlint.

Cassian elhessegette a gondolatot, inkább a hirtelen jött felismerésre koncentrált.

Még egyszer. Még egyszer, utoljára megpróbálja.

12.

FEJEZET

Nesta homlokráncolva állt a Szél házának tetején kialakított küzdőtéren.

– Azt hittem, Windhavenbe megyünk.

Cassian a földre terített kötélhágcsóhoz ment, és kiegyenesítette az egyik fokot.

– Változott a terv.

Ma reggel, amikor a férfi belépett az ebédlőbe, már semmi sem látszott az arcán a korábbi iszonyú haragból. Azriel már elment, Cassian pedig nem szolgált bővebb magyarázattal. Az előző esti beszélgetésük alapján a királynőkhöz lehetett valami köze a dolognak.

Miután Nesta megette a zabkásáját, Morrigant kereste, de a nő nem jelent meg. Aztán Cassian egyetlen szó nélkül idevezette.

Mindenki gyűlöl. A szavak szüntelenül kongó harangként zúgtak Nesta fejében.

Cassian végre magyarázattal szolgált:

– Mor visszament Vallahanbe, Rhys és Feyre pedig nem ér rá. Úgyhogy senki sem tud gondolatutazással felvinni minket Windhavenbe. Ma itt fogunk edzeni. – Az üres küzdőtérre mutatott. Amit egyetlen kíváncsi tekintet sem övezett. Nesta nyelt egyet a Cassian arcára kirajzolódó széles vigyor láttán, miközben a férfi hozzátette: – Csak te meg én, Nes.

Nesta előző este azt mondta, nem hajlandó a faluban edzeni. Többször is elmondta már, döbbent rá Cassian. Nem hajlandó abban a nyomorúságos faluban edzeni.

Már napokkal ezelőtt rá kellett volna jönnie. Hiszen ennél mégiscsak jobban ismeri Nestát.

Lehet, hogy a lány hajlandó szembenézni magával Hybern királyával, de pokolian büszke egy teremtés. Hogy ostobának tűnjön, sebezhetőnek… Inkább meghalna.

Helyette ült azon a hideg sziklán a jeges szélben órákon át, nehogy hülyét csináljon magából bárki előtt, főleg azok előtt az arrogáns harcosok előtt, akik bármilyen nőt könnyedén kigúnyolnak, aki megpróbál hozzájuk hasonlóan küzdeni.

Cassiant nem érdekelte, hol edz Nesta. Csak lásson végre hozzá!

Ha ma is nemet mond, akkor már tényleg nem tudja, mitévő lehetne.

A reggeli nap verőfénye meleget ígért, ezért Cassian levette a bőrkabátját, és feltűrte az egyik karján az ingujját.

– Na? – kérdezte Nestára nézve.

– Hát…

A lány tétovázásától elviselhetetlenül elszorult a mellkasa. De elfojtotta magában ezt a reményt, és lassan feltűrte a másik ingujját is. Vajon észrevette Nesta, hogy kissé remegnek közben az ujjai?

Tégy úgy, mintha minden teljesen rendben lenne! Nehogy elijeszd!

Nesta idefent sehová sem tehette le vonzó hátsóját. Cassian már elvitte a napozóágyakat, amiben Amren – és néha Mor – élvezte a napfényt, míg ők, többiek edzettek.

Amikor Nesta továbbra sem mozdult az ajtóból, Cassian saját magát is meglepve így szólt:

– Kössünk alkut!

Nesta szeme megvillant. A tündéralkuk komoly dolgok. Tudta, hogy Feyre már kitanította a nővérét, amikor Nesta először idejött. A lány gyanakvó pillantása alapján látszott, hogy jól emlékszik Feyre intelmeire: a tündéralkukat mágiával kötik, tintával jelennek meg a felek testén. A tinta egészen addig nem tűnik el, amíg az illető nem teljesíti az alku rá eső részét. És ha valaki megszegi az ígéretét, arra a mágia iszonyú bosszúja vár.

Cassian nyugodtan állt.

– Ha egy órát edzel ma, jövök neked egy szívességgel.

– Nincs szükségem a szívességeidre.

– Akkor mondd meg, mit akarsz! – Cassian nehezen csillapította hevesen dobogó szívét. – Egyórányi edzésért bármit megkaphatsz.

– Ostobaság lenne ilyen alkut kötnöd velem. – Nesta összehúzta a szemét. – Azt hittem, tábornok vagy. Nem kellene ügyesebben alkudoznod?

Cassian szája felfelé görbült. Nesta nem vitatkozott.

– Ha rólad van szó, nincs stratégiám.

Nesta töretlen figyelemmel nézte őt.

– Bármit, amit akarok?

– Bármit. – Cassian fanyarul hozzátette: – Csak azt nem, hogy zuhanjak le az égből, és verjem szét a fejemet a földön.

Cassian abban reménykedett, hogy Nesta elmosolyodik majd, de nem tette. Pillantása jegessé vált.

– Tényleg azt hiszed, hogy képes lennék ilyesmire?

– Nem – vágta rá Cassian habozás nélkül.

Nesta szája megfeszült. Mintha nem hinne neki. És lila karikák húzódtak a szeme alatt. Meddig dolgozott a könyvtárban előző este? Ostobaság lenne arról faggatni, miért maradt fent előző este olyan sokáig. Ezt a csatát majd máskor megvívja a lánnyal. Talán egy óra múlva.

Nesta ismét tanulmányozni kezdte, Cassian pedig uralkodott magán, mozdulatlanul állt, próbált nyitottnak tűnni, a legkevésbé sem fenyegetőnek, úgy, mintha nem kínálná fel épp Nestának a nyomorult szívét.

A lány így felelt:

– Jól van. Legyen akkor egy szívességért. És bármekkora dologról lehet szó.

Veszélyes volt belemenni. Halálos. Ostobaság. Cassian mégis így felelt:

– Rendben.

A kezét nyújtotta. Még egyszer, utoljára.

Csak nyújts neki továbbra is segédkezet!

– Kössünk akkor alkut! – Ő is éppolyan acélosan nézett most, mint a lány. – Egy órán keresztül edzel velem, én pedig jövök neked egy szívességgel, bármekkoráról legyen is szó!

– Rendben.

Nesta a tenyerébe csúsztatta a kezét, és határozottan megrázta a kezét.

Mágia cikázott közöttük, mire Nesta hátrahőkölve felsikkantott.

Cassian hagyta, hogy végigdübörögjön rajta, olyan érzés volt, mintha vágtázó lovak száguldanának végig a testén. Cassian elviselte. Bármiféle mágiával bírt is Nesta, erősebb lett tőle az alku. Többet követelt.

Cassian végignézett a kezén, csupasz alkarján, tetoválást keresett, de csak az illír jeleket látta, amiket a szerencse és a dicsőség reményében varratott magára. Semmi egyebet.

Valahol csak lennie kellett.

Lehámozta magáról az inget, végignézett izmos mellkasán. Semmi.

Odasétált a keskeny tükörhöz, amit azért állítottak a küzdőtér széléhez, hogy a saját technikájukat ellenőrizhessék, ha egyedül edzenek. Megállt előtte, megfordult, és a válla felett tetovált hátára pillantott.

Ott, a gerincén végigfutó illír tetoválás kellős közepén jelent meg ez az új. Egy nyolcágú csillag, aminek a négy égtáj felé mutató csúcsai éles vonalakat húztak a háta mélyedéseibe, összefonódtak a már ott lévő illír jelekkel. A csillag keleti és nyugati csúcsai egyenesen a szárnyaiba futottak, a fekete beleolvadt a feketébe. Tudta jól, hogy Nesta gerincén is ott díszeleg most egy ugyanilyen. Próbált nem gondolni a lány immár fekete tintával jelölt csupasz testére, ahogy visszafordult felé.

De Nesta nem a tükröt nézte.

Hanem Cassian felsőtestét. A mellkasát, a hasizmait, csupasz karjait. Pulzusa jól láthatóan lüktetett a nyakán.

Cassian nem mozdult, mert a lány tekintete megakadt a nadrágja alá futó, V alakot formázó izmokon. Mert elsötétedett a tekintete, szempillája megrebbent, és pír futotta el világos bőrét.

Cassian vére felhevült, bőre ráfeszült az izmokra, a csontokra, mintha szó szerint érezte volna a szürkéskék szempár érintését, mintha Nesta az ujjait futtatta volna végig a hasán. És még lejjebb.

Több esze is volt annál, mintsem hogy ugratni kezdje. Hogy felidegesítse a lányt, és akkor aztán alku ide vagy oda, nemcsak hogy edzeni nem fog vele, de többé nem is néz majd így Cassianre.

Nesta pillantása lassan feljebb vándorolt, elidőzött Cassian kidolgozott mellizmain és az egyik felett induló, az egész bal karján végigfutó illír tetováláson. Cassian talán még meg is feszítette az izmait. De csak egy kicsit.

– Készen állsz? – kérdezte fojtottan.

Forrjon fel az Üstben, tudta, hogy ebben a kérdésben több lakozott, mint amennyit ő maga hajlandó lett volna kifejteni.

Nesta szemének a csillanásából tudta, hogy ő is elértette. De aztán a lány kihúzta magát.

– Jól van. Tartozom neked egyórányi edzéssel.

– De még mennyire, hogy tartozol!

Cassian úrrá lett a légzésén, félresöpörte az izzó szenvedélyt. A küzdőtér közepére sétált, de úgy döntött, az inget nem veszi vissza. Mert hát olyan meleg napnak néztek elébe. És mert úgy izzott most a bőre.

Maga mellé mutatott, és a lehető legszélesebb vigyorral így szólt:

– Lássuk, mit tudsz, Archeron!

Alku – Cassiannel. Nestának fogalma sem volt, miért egyezett bele, miért hagyta, hogy mágia cikázzon kettejük között, és megjelölje őt, de…

Mindenki gyűlöl.

Talán egyedül emiatt egyezett bele ebbe az őrültségbe. Ötlete sem volt, miféle szívességet kér majd Cassiantől, de… Jól van. Ezen a küzdőtéren, a magas falak között, így, hogy egyedül az ég látja őket… Itt végül is hagyhatja, hogy Cassian a lehető legkeményebben bánjon vele.

Még ha a félmeztelen Cassian már-már szeméremsértőnek számított is, hiába borították sebhelyek aranybarna bőrét. A bal mellizmát csúfító különösképp rémesnek tűnt, és azt biztosan nem a Hybern elleni háború során szerezte. Nesta tudni sem akarta, mi ejtett rajta olyan súlyos sebet, hogy még Cassian gyorsan gyógyuló testén is nyomot hagyjon. Főleg, hogy a háború alatt szerzett szörnyű seb nyomtalanul eltűnt. Csak a dagadó izmok és a sima bőr maradt.

Őszintén szólva, annyi kidolgozott izom látszott rajta, hogy Nesta meg sem tudta volna számolni. Még a nyomorult bordáját is izmok fedték. Ki gondolta volna, hogy még ott is lehet valaki ennyire izmos! És azok, amik lefutottak a nadrágjába, mintegy arany nyílként mutattak pontosan arra a részre, amire Nesta annyira vágyott…

Kirázta a fejéből a gondolatot, ahogy megindult a ring közepén álló Cassian felé. A férfi pokolian vigyorgott.

Nesta jó egyméternyire állt meg tőle, a reggeli napfény melengette a haját, az arcát. Már nagyon rég nem állt ilyen közel Cassianhez marakodás nélkül.

Cassian megmozgatta izmos vállát, szétterülő tetoválása vele együtt mozgott.

– Jól van. Az alapokkal kezdünk.

– A kardokkal? – kérdezte Nesta a lépcsősorhoz vezető boltív bal oldali falához állított fegyverállvány felé intve.

Cassian szája felfelé görbült.

– Még nem tartasz a kardoknál. Először meg kell tanulnod, hogyan urald a mozgásodat, hogyan őrizd meg az egyensúlyodat. Először erősödnöd kell, meg kell tanulnod irányítani a testedet, majd utána szóba jöhet egy fa gyakorlókard. – Cassian Nesta befűzött csizmájára pillantott. – Lábmunka és légzés.

Nesta csak pislogott.

– Lábmunka?

– Főleg a lábujjaidra kell odafigyelni.

Cassian halálosan komolyan beszélt.

– Mi van a lábujjaimmal?

– Először meg kell tanulnod, hogyan vesd meg a lábadat a földön, hogyan egyensúlyozz, az adja majd minden más alapját.

– A lábujjaimat kell edzenem.

Cassian felnevetett.

– Azt hitted, az első naptól kezdve kardokkal és nyilakkal edzünk majd?

Arrogáns seggfej!

– A húgomnál rögtön ezzel kezdtél!

– A húgod addigra már képes volt olyasmire, amire te még nem, ráadásul idő szűkében voltunk.

Feyre akkor sajátította el ezeket a képességeket, amikor megtanult vadászni, nehogy éhen haljanak. Ő vadászott, Nesta meg otthon maradt a biztonságos melegben, és hagyta, hogy Feyre egyedül merészkedjen be az erdőbe. Feyre a képességeinek köszönhetően maradt életben a rémesen viselkedő főtündérek közt… És Feyre csakis azért rendelkezett ezekkel a képességekkel, mert korábban ilyesmire kényszerült. Mert nem Nesta tette meg helyette. Mert nem ő vállalta magára a feladatot.

Észrevette, hogy Cassian árgus szemekkel figyeli. Mintha kihallotta volna a gondolatait, érezte volna, mekkora súllyal húzzák.

– Feyre megtanított lőni.

Csak pár lecke volt, és az is nagyon-nagyon régen, de Nesta emlékezett még rá. Azon rövid időszakok egyike volt, amikor Feyre meg ő egy oldalon álltak.

– Nem illír íjjal. – Cassian a tükör mellett álló állvány óriási íjaira és tegezeire mutatott. Az íjak majdnem olyan magasak voltak, mint egy felnőtt nő. – Már felnőtt férfi voltam, mire olyan erős lettem, hogy egyáltalán ki tudjam feszíteni.

Nesta összefonta a karját, ujjaival a bicepszén dobolt.

– Szóval egy órán keresztül idekint leszek, és mozgatom a lábujjaimat?

Cassian ismét elvigyorodott.

– Igen.

Nesta idővel izzadni kezdett. Sajgott a lábfeje, a lába pedig kocsonyává változott.

Levette a csizmáját, és végigpróbált néhány állást Cassiannel, arra koncentrált, hogyan görbíti a lábujjait, hogyan őrizze meg az egyensúlyát, és úgy általánosságban véve igazán ostobán érezte magát. De legalább senki sem járt erre, így nem láthatták, ahogy fél lábon állva hajolgat, miközben a másik lábát felemeli maga mögött. Vagy két farúddal tartja meg magát, miközben egyik rúdtól a másikig emelgeti a lábát, egyre magasabbra és magasabbra. Vagy egyszerű guggolásokat végez – amikről kiderült, hogy teljesen rosszul csinálja, nem jól osztja el a súlyát, és a hátát is túlságosan görbíti.

A lehető legalapvetőbb, ostoba dolgokat kellett csinálnia. És újra meg újra kudarcot vallott.

Cassiant a legkevésbé sem nyűgözte le, amikor felállt a guggolásból, amit a feje fölé emelt farúddal ki kellett tartania.

– Egyenesen emelkedj, fejjel felfelé!

Nesta engedelmeskedett.

– Nem. – Cassian intett, hogy guggoljon le megint. – Fejjel felfelé! Ne görbítsd a hátadat, ne hajolj előre! Csak emelkedj fel egyenesen!

– De hát azt csinálom!

– Görnyedsz. Nyomd lefelé a lábadat! Kapaszkodj a földbe a lábujjaiddal, miközben a fejedet egyenesen… Igen! – Nesta haragosan meredt rá, miközben felállt, de Cassian csak annyit mondott: – Még egy tökéletes guggolás, és vége az egy órának.

Nesta engedelmeskedett, de közben végig hangosan zihált, remegett a térde, és a combja is égett a fájdalomtól. Amikor befejezte, megtámaszkodott a rúdon, amit korábban a feje fölé emelt.

– Ennyi?

– Ha szeretnél, megegyezhetünk még egy óráról.

– Tényleg szeretnél két szívességgel is jönni nekem?

– Ha úgy itt maradsz befejezni az órát, akkor persze.

– Nem vagyok benne biztos, hogy képes lennék elviselni még több nyújtást.

– Akkor légzőgyakorlatokat végzünk, aztán levezetünk.

– Mi az, hogy levezetünk?

– Még többet nyújtunk. – Cassian elvigyorodott. Amikor Nesta szólásra nyitotta a száját, magyarázni kezdett: – Segít ismét nyugalmi állapotba hozni a testedet, és csökkenti a későbbiekben jelentkező fájdalmat.

Cassian magyarázata a legkevésbé sem tűnt leereszkedőnek, úgyhogy Nesta azt kérdezte:

– És mik azok a légzőgyakorlatok?

– Pont arról van szó, aminek tűnik. – Cassian a hasára tette a kezét, épp a dagadó izmokra, és jó nagy levegőt vett, majd kifújta. – Harc közben rengeteg helyről lehet erőt meríteni, de a légzés az egyik legfontosabb. – A botra biccentett Nesta kezében. – Döfd előre, mintha fel akarnál nyársalni vele valamit.

Nesta felvont szemöldökkel engedelmeskedett, de a mozdulat ügyetlen volt, nem sikeredett túl elegánsra.

Cassian bólintott.

– Most próbáld meg újra, de közben lélegezz mélyet!

Nesta engedelmeskedett, és a mozdulat határozottan gyengébbnek tűnt.

– Újra, de ezúttal fújd ki a levegőt döfés közben!

Beletelt egy-két másodpercbe, hogy Nesta teljesen az uralma alá vonja a légzését, de engedelmeskedett, és most úgy tolta előre a botot, hogy közben kifújta a levegőt. Erő gyűrűzött végig a karján, a testén.

Pislogva nézett a botra.

– Éreztem a különbséget.

– Minden mindennel összefügg. A légzés, az egyensúly, a mozgás. Az ilyen izomtömeg – paskolta meg abszurd módon kidolgozott hasát – szart sem ér, ha nem tudod, hogyan használd.

– És hogy lehet megtanulni megfelelően lélegezni?

Cassian ismét elmosolyodott, mogyoróbarna szeme ragyogott a napfényben.

– Így.

Mozogni kezdett.

Az egész olyan átkozottul egyszerűnek tűnt, amikor bemutatta, de szinte lehetetlen volt végrehajtani a saját testével, amikor Nesta megpróbálta utánacsinálni. De azért koncentrált a légzésére, az abból fakadó erőre, mintha a tüdeje valamiféle hatalmas kovácsműhely fújtatója lett volna.

A nap magasabbra kúszott, áthaladt a küzdőtér felett, magával vonta az árnyékokat is.

Belégzés. Kilégzés.

Minden lélegzetvételt egy-egy mély kitörés, guggolás vagy fél lábon egyensúlyozás kísért. Mindezt végigcsinálta már az első órában, de most újfajta kihívást jelentettek, hiszen már a légzésére is ügyelnie kellett.

Belégzés és kilégzés, be és ki, a teste és az elméje összefonódott, töretlenül összpontosított.

Cassian utasításai határozottak voltak, de kedvesek, anélkül bátorították, hogy közben idegesítette volna őt. Tartsd, tartsd, tartsd… És fújd ki! Ügyes! Még egyszer! Még egyszer! Még egyszer!

Minden egyes porcikája verejtéktől csatakosan remegett, mire Cassian utasította, hogy feküdjön le egy fekete matracra a ring túlsó felében.

– Levezetünk – mondta, letérdelt, és megpaskolta a matracot.

Nesta túl fáradt volt ahhoz, hogy tiltakozzon, gyakorlatilag levetette magát, és felbámult az égre.

A kék boltív a végtelenségig futott, a nap égette az arcán csorgó izzadságot. Felhőpamacsok lebegtek tova a szikrázóan kék égen, a legkevésbé sem törődtek vele.

Nesta elméje kitisztult, olyan volt, akár az égbolt, a ködnek és a nyomasztó árnyaknak nyoma veszett.

– Szeretsz repülni?

Fogalma sem volt, honnan jött ez a kérdés.

Cassian lenézett rá.

– Imádok. – Őszintén csengett a válasza. – Szabadság, öröm, kihívás.

– Megismerkedtem egy nővel Windhavenben, az övé az egyik bolt. Megcsonkították a szárnyait. – Elfordította a fejét az égről, hogy Cassianre nézzen. A férfi arca megfeszült. – Miért tesznek ilyesmit az illírek?

– Hogy irányítsák a nőket – felelte Cassian csendes dühvel. – Régi hagyomány. Rhysszel próbáltunk véget vetni neki azzal, hogy törvényellenesnek nyilvánítottuk, de a főtündérek lassan változnak. Az illírekhez hasonló makacs seggfejek meg még lassabban. Emerie… Gondolom, vele ismerkedtél meg, ő az egyetlen nő, akinek boltja van… Neki sikerült elmenekülnie. Amarantha uralma alatt történt, és… akkoriban rengeteg dolog maradt büntetés nélkül.

Cassian pillantása űzötté vált, nemcsak azért, amit Emerie apja a nővel tett, Nesta látta rajta jól, hanem azért is, mert előtört annak az ötven évnek az emléke.

A bűntudat.

És talán csak hogy Cassiannek ne kelljen újraélnie ezeket az emlékeket, hogy száműzze azt az indokolatlan bűntudatot a szeméből, Nesta elhelyezkedett a matracon, és így szólt:

– Vezessünk le!

– Lelkesnek tűnsz.

Nesta Cassian szemébe nézett.

– Hát… – Nyelt egyet. Gyűlölte magát, amiért így megfutamodik, ezért kényszeredetten kiejtette a szavakat: – Ha figyelek a légzésemre, akkor a gondolataim nem olyan… – Iszonyúak. Rémesek. Nyomorúságosak. – Hangosak.

– Á! – Cassian megértő arcot vágott. – Ezzel én is így vagyok.

Nesta egy pillanatig még Cassian szemébe nézett, figyelte, ahogy a szél a férfi vállig érő hajába kapaszkodik. Legszívesebben megérintette volna a fekete tincseket, ezért a matracra szorította a tenyerét, mintha csak így tudna uralkodni magán.

– Jól van. – Cassian megköszörülte a torkát. – Jöhet a levezetés!

Nesta jól teljesített. Rohadt jól.

Miután befejezte a levezetést, úgy terült el a fekete matracon, mintha darabonként össze kellene szednie magát. Az erejét.

Cassian hagyta, felállt, és a boltív jobb oldalán kikészített frissítőkért ment.

– A lehető legtöbb vizet kell innod – magyarázta.

Elvett két poharat, és megtöltötte őket a kis asztalon álló kancsóból. Az egyiket kortyolgatva ment vissza Nestához.

Nesta továbbra is mozdulatlanul feküdt, végtagjai ernyedtek voltak, szemét lehunyta, fénylett a haja és a verejtékben fürdő bőre a napfényben. Cassian képtelen volt megálljt parancsolni a gondolatnak, látta maga előtt, hogy Nesta így fekszik az ágyában, kielégülten, gyönyörtől elernyedve.

Nagyot nyelt. Nesta résnyire nyitotta az egyik szemét, lassan felült, és elvette a felkínált vizet. Amikor felhajtotta, rádöbbent, milyen szomjas, és feltápászkodott. Cassian figyelte, hogy a kancsóhoz megy, és még két kétszer iszik, majd leteszi a poharát.

– Azt nem mondtad, mit szeretnél a második órányi edzésért – szólalt meg végül Cassian.

Nesta hátrapillantott rá a válla felett.

Bőre rózsás volt, úgy, ahogyan Cassian nagyon-nagyon régen nem látta már, a szeme fénylett. Azt mondta, segítettek neki a légzőgyakorlatok. Megnyugtatták. Az arcára kiülő enyhe változás láttán Cassian ezt el is hitte.

Hogy mi lesz, amikor vége ennek az állapotnak, az majd még kiderül. De azért haladnak, győzködte magát. Még ha nagyon-nagyon kis lépésekben is.

Nesta így felelt:

– A második óra ajándék volt.

Nem mosolygott, még csak rá sem kacsintott, Cassian mégis elvigyorodott.

– Igazán nagylelkű vagy.

Nesta a szemét forgatta, de nem volt meg benne a szokásos él.

– Át kell öltöznöm, mielőtt lemegyek a könyvtárba.

Ahogy belépett a boltív alá, a lépcsősor sötétjébe, Cassianből kiszakadtak a szavak:

– Nem gondoltam komolyan, amit tegnap este mondtam… Hogy mindenki gyűlöl téged.

Nesta megtorpant, szürkéskék szeme jegessé vált.

– Pedig igaz.

– Nem az. – Cassian nagy merészen közelebb lépett. – Azért vagy itt, mert nem gyűlölünk. – Megköszörülte a torkát, a hajába túrt. – Csak szerettem volna, ha tudod. Hogy nem gyűlölünk… hogy nem gyűlöllek.

Nesta mérlegre tette azt, amit kiolvasott Cassian szeméből, bármi lehetett is az. Valószínűleg több, mint amennyit bölcs volt megmutatnia a lánynak. De aztán Nesta halkan így felelt:

– Én sem gyűlöltelek téged soha, Cassian.

Azzal belépett a házba, mintha nem épp az előbb vitt volna be neki egy gyomrost, előbb magukkal a szavakkal, aztán azzal, hogy a nevén szólította.

Cassian csak azután fújta ki a tüdejében rekedt levegőt, hogy Nesta eltűnt a lépcsőházban.

13.

FEJEZET

Nesta farkaséhes volt. Egyedül ez a gondolat foglalkoztatta, miközben egyik könyvet a másik után a helyére vitte. Ez, meg hogy mennyire fáj mindene. A combja minden egyes lépésbe belesajdult, amikor fel- és lesétált a könyvtár rámpáján, a karja elviselhetetlenül merevnek tűnt, ahogy a helyükre emelte a könyveket.

Micsoda izomláz, pedig csak nyújtottak és egyensúlyoztak! Bele sem mert gondolni, milyen állapotba kerülne attól, ahogyan Cassian szokott edzeni.

Szánalmas, hogy ilyen gyenge. Szánalmas, hogy képtelen akár csak egyetlen lépést grimaszolás nélkül megtenni.

– Levezetés, meg a nagy büdös francokat – zsörtölődött.

Felkapott egy kötetet, lepillantott a címre, és felnyögött. A szint másik oldalára kellett vinnie, jó ötpercnyi sétára a központi termen keresztül, végig a végtelenségbe futó folyosón. Előfordulhat, hogy lüktető lába félúton felmondja a szolgálatot.

Megkordult a gyomra.

– Majd később elintézlek – mondta a könyvnek, és végignézett a kocsiján lévő többi könyvön.

Szerencsére vagy épp szerencsétlenségére, egyiket sem kellett arrafelé vinnie, ahová ezt a kötetet. A kocsit odáig tolni biztosan kimerítő lett volna, könnyebb volt egyetlen könyvvel odamennie, még ha így gyakorlatilag feleslegesnek tűnt is az út, hiszen csak egyetlen kötetről volt szó.

Nem mintha ennél hasznosabban is tölthette volna az idejét. A napját. Az életét.

Bármennyire kitisztult is az elméje odafent a magasban, a küzdőtéren, most ismét köd lepte el. A beköltöző csend és nyugalom füstként oszlott szét. Egyedül a mozgás segített kordában tartani a zúgást.

Nesta megkereste a megfelelő polcot: jóval a feje felett volt, és sehol sem látott fellépőt a közelben. Lábujjhegyre állt, lába iszonyú fájdalommal tiltakozott a mozdulat ellen, csakhogy a polc túl magasan volt. Nesta magasnak számított a nők között, jó öt centivel magasabb volt Feyre-nál, de ezt a polcot még ő sem érte el. Nyögve, megfeszülő karral, az ujjhegyei segítségével igyekezett visszatenni a könyvet a polcra.

– Ó, nagyszerű! Te vagy az – csendült az ismerős hang a sor végéről.

Nesta megpördült, és látta, hogy Gwyn siet felé könyvekkel a karjában. Haja rézként ragyogott a gyér fényben.

Nesta meg sem próbált kedvesnek tűnni, miközben leereszkedett a talpára.

Gwyn oldalra billentette a fejét, mintha végre rájött volna, mit csinál éppen.

– Nem tudod mágiával feltenni a polcra?

– Nem.

A szó hűvösen, mogorván bukott ki Nesta száján.

Gwyn két szemöldöke egymás felé rezzent.

– Komolyan azt mondod, hogy eddig mindent kézzel tettél a helyére?

– Hogy máshogy kellett volna?

Gwyn összehúzta pávakék szemét.

– De hát van mágiád, nem?

– Semmi közöd hozzá.

Senkinek semmi köze nem volt hozzá. Nestának nem jutott a főtündérek szokásos erejéből. Az ő mágiája – az a valami – teljesen idegen volt. Groteszk.

Gwyn csak vállat vont.

– Jól van. – Nesta kezébe nyomta a könyveit. – Ezeket is vissza lehet vinni a helyére.

Nesta megrogyott a könyvek súlya alatt, és haragos pillantást lövellt a lányra.

Gwyn nem törődött vele, körbepillantott, majd halkabbra fogva azt kérdezte:

– Láttad Lavinia A nagy háború című művének hetedik kötetét?

Nesta elgondolkozott.

– Nem. Azzal nem találkoztam.

Gwyn a homlokát ráncolta.

– Nincs a polcon.

– Akkor valaki másnál van.

– Ettől féltem én is – sóhajtott Gwyn színpadiasan.

– Miért?

Gwyn összeesküvőn súgta:

– Olyasvalakinek dolgozom, aki nagyon… sokat követel.

Nestának rémlett valaki. Egy Merrill nevű illető, akit Clotho említett a múltkor. A főpapnő jobbkeze.

– Jól sejtem, hogy nem vagy túlzottan odáig érte?

Gwyn nekidőlt az egyik polcnak, a papnői köpenyét meghazudtoló lazasággal fonta össze a karját.

– Őszintén szólva, bár az itt élők többségét a nővéremnek tartom, vannak néhányan, akiket éppenséggel nem tartok kedvesnek.

Nesta felhorkant.

Gwyn ismét végigpillantott a soron.

– Te is tudod, miért vagyunk itt. – Elsötétedett a pillantása. Nesta most először látott a lány szemében ilyesmit. – Mind átéltünk… – Megdörgölte a homlokát. – Nagyon, nagyon utálok csúnyát mondani bármelyik nővéremre. De Merrill elég kibírhatatlan. Mindenkivel így viselkedik. Még Clothóval is.

– Azért, ami vele történt?

– Nem tudom – válaszolta Gwyn. – De mellé osztottak be, segítenem kell a kutatásait, és lehet, hogy elkövettem egy aprócska hibát.

Gwyn elhúzta a száját.

– Miféle hibát?

Gwyn a sötét mennyezet felé fordulva felsóhajtott.

– Még tegnap oda kellett volna vinnem Merrillnek A nagy háború hetedik kötetét egy rakás másik könyvvel együtt, és esküdni mertem volna, hogy így is tettem, de ma reggel, amikor a dolgozószobájában voltam, ránéztem a könyvkupacra, és láttam, hogy a nyolcadik kötetet vittem oda.

Nesta legszívesebben égnek emelte volna a tekintetét.

– És ez akkora tragédia?

– Végem, ha nem lesz ma ott, amikor olvasni akarja. – Gwyn egyik lábáról a másikra ugrott. – Ami bármelyik pillanatban megtörténhet. Amint el tudtam szabadulni, jöttem, de a könyv nincs a polcon. – Megdermedt. – Még ha meg is találnám, észrevenné, amikor kicserélem a két kötetet.

– És nem mondhatod el neki?

Gwyn nyilván nem szó szerint gondolta azt, hogy Merrill végezne vele. Bár, a tündéreknél bármi megeshet, vélte Nesta. Még ha ez itt a béke szigete is.

– Az istenekre, az hiányozna csak! Merrill nem tűri a hibákat. A könyvnek ott kellene lennie, és azt mondtam neki, hogy ott is van, de… elbaltáztam a dolgot.

A papnő elsápadt. Már-már betegesen.

– Miért számít ennyire?

Érzelmek lobbantak lenyűgöző szemében.

– Mert nem szeretek kudarcot vallani. Nem engedhetek meg… – Gwyn a fejét rázta. – Nem akarok megint hibázni.

Nesta nehezen értelmezte ezt a kijelentést. Úgyhogy csak annyit felelt:

– Ó!

Gwyn így folytatta:

– Ezek a nők befogadtak engem. Elszállásoltak, meggyógyítottak, családtagként kezelnek. – Hatalmas szeme ismét elsötétedett. – Nem okozhatok nekik csalódást. Még Merrillnek sem, hiába követel olyan sokat. Még akkor sem, ha apróságnak tűnik a dolog.

Ez bizony csodálatra méltó dolog volt, még ha Nesta gyűlölte is elismerni.

– Kitetted a lábadat ebből a hegyből, mióta megérkeztél?

– Nem. Miután megérkezünk, csak akkor távozunk, ha már eljött az ideje, ha visszatérünk a világba. De vannak, akik örökre itt maradnak.

– És sosem mentek ki a napfényre? A friss levegőre?

– A hálótermekben van ablak. – Nesta értetlen arckifejezése láttán magyarázatba fogott: – Megbűvölték őket, hogy ne látszódjanak a hegyoldalban. Csak a főúr tud róla, hiszen az ő mágiájáról van szó. Meg most már te is tudod.

– De nem mentek ki?

– Nem – válaszolta Gwyn. – Nem megyünk ki.

Nesta tudta, hogy ez az a pont, ahol be kellene fejeznie a beszélgetést, mégis megkérdezte:

– És mit csináltok olyankor, amikor nem a könyvtárban vagytok? A… vallásotokat gyakoroljátok?

Gwyn halkan felnevetett.

– Részben. Dicsérjük a Nagy Anyát, az Üstöt, a felsőbb erőket. Van szertartásunk hajnalban és alkonyatkor, és persze minden szent napon.

Nesta nyilván elfintorodhatott, mert Gwyn felhorkant.

– Annyira azért nem unalmas! A szertartások gyönyörűek, a dalok éppolyan szépek, mint bármilyen előadáson.

Na jó, ez tényleg érdekesnek tűnt.

– Az alkonyati szertartásokat nagyon szeretem – folytatta Gwyn. – Mindig is a zene volt a kedvencem. Mármint, nem itt. Azelőtt is papnő voltam, pontosabban növendék, hogy idekerültem. – Kissé halkabban hozzátette: – Sangravah-ban.

Nestának ismerősnek tűnt a név, de nem tudta mihez kötni.

Gwyn a fejét rázta, arca úgy elsápadt, hogy a szeplői éles kontrasztot alkottak a bőrével.

– Vissza kell mennem Merrillhez, még mielőtt eltűnődik, merre járok. És ki kell találnom, hogyan mentsem az irhámat, amikor nem találja ott a könyvet. – Állával a Nesta karjában lévő könyvek felé biccentett. – Köszönöm!

Nesta csak bólintott, és a papnő már el is sietett, vörösesbarna haja eltűnt a távolban.

Nesta minimális fintorgással és nyögéssel tért vissza a kocsijához, pedig annyit ácsorgott Gwynnel, hogy a lehetetlennel határosnak tűnt ismét mozgásba lendülnie.

Papnők siettek ide-oda, vagy konkrétan Nesta mellett, vagy valamelyik fenti vagy lenti szinten, mind néma csendben. Az egész könyvtár teljes némaságba burkolózott. Egyedül Gwyn jelentett üde színfoltot, hangot.

Vajon idelent marad, a föld alá zárva, halhatatlan élete végéig?

Nagy kár lett volna. Érthető volt persze, hiszen Gwyn annyi mindenen keresztülment, ahogyan az összes itt élő nő annyi mindenen keresztülment, annyi mindent túlélt. De attól még nagy kár volt.

Nesta nem tudta, pontosan miért teszi. Hogy miért várta meg, míg magára marad, és törte meg a könyvtár csendjét:

– Megtennél nekem egy szívességet?

Esküdni mert volna, hogy a poros félhomály megdermed, érdeklődik. Úgyhogy azt kérdezte:

– Meg tudnád szerezni nekem A nagy háború hetedik kötetét? Valami Lavinia írta.

A ház bármikor tudott neki ételt küldeni, talán a kötetet is meg tudja találni. Nesta esküdni mert volna, hogy megint érdeklődés rebben, majd hirtelen üresség vette körbe.

Aztán puffanás hallatszott a kocsiján, egy ezüst betűs, szürke bőrkötéses könyv landolt a kupac tetején. Nesta ajka felfelé görbült.

– Köszönöm!

Lágy, meleg fuvallat suhant el két lába mellett, mintha egy macska bújt volna be közéjük, hogy kedvesen üdvözölje, majd búcsúzzon is.

Amikor a következő papnő feltűnt a színen, Nesta odament hozzá.

– Elnézést!

A nő olyan hirtelen torpant meg, hogy köpenye lengett, a csuklyáján viselt kék kő ragyogott a tündérfényben.

– Igen?

Halkan beszélt, kissé kapkodta a levegőt. Kámzsája alól göndör, fekete tincsek kandikáltak ki, kecses, szép keze meleg barna színnel csillogott. Clothóhoz hasonlóan ő is a fejébe húzta a csuklyáját.

– Merrill dolgozószobája… Merre találom? – Nesta a mögötte álló kocsi felé intett. – Van néhány könyvem a számára, de nem tudom, merre dolgozik.

A papnő megmutatta az utat.

– Három emelettel felettünk, a kettes szinten, a folyosó végén jobbra.

– Köszönöm.

A papnő tovasietett, mintha már ez a pillanatnyi beszélgetés is túl sok lett volna.

Nesta pillantása pedig a három emelettel felette lévő szintre siklott.

Sajgó testével nem ment könnyen a settenkedés, de szerencsére Nesta senkivel sem találkozott felfelé menet. Bekopogott a csukott faajtón.

– Szabad!

Nesta kinyitotta az ajtót, és feltárult előtte a téglalap alakú helyiség, aminek a túlsó végében egy íróasztal állt, két hosszanti falát pedig könyvespolcok szegélyezték. Az asztaltól balra kis fekhely hevert, gondosan elrendezték rajta a takarót és a párnát. Mintha a Nestának háttal álló csuklyás papnő még aludni sem akart volna visszatérni a hálóterembe.

Gwynnek nyoma sem volt. Nestában felmerült, hogy talán már el is küldték az úgynevezett kudarca miatt.

De azért Nesta belépett a szobába, szemügyre vette a jobbján álló könyvespolcot, és így szólt:

– Meghoztam a kért könyveket.

A nő a munkája fölé hajolt, a toll sercegése betöltötte a szobát.

– Jól van.

Még csak meg sem fordult. Nesta végignézett a másik polcon.

Ott… A nagy háború nyolcadik kötete. Nesta nesztelenül odalépett, mire a papnő felkapta a fejét.

– Nem kértem több könyvet! És hol van Gwyneth? Fél órája itt kellene már lennie.

Nesta a tőle telhető legkifejezéstelenebbül és ostobán azt kérdezte:

– Ki az a Gwyneth?

Merrill erre megfordult, és Nesta megpillantotta a meglepően ifjú arcot. Elképesztően gyönyörű volt. Minden főtündér gyönyörű, de Merrill mellett még Mor is átlagosnak tetszett.

Haja fehér volt, akár a frissen hullott hó, éles kontrasztot alkotott világosbarna bőrével, szeme pedig az alkonyati égboltra emlékeztetett. Pislogott egyszer, majd még egyszer. Mintha nehezen koncentrált volna arra, ami körülötte történik, annyira beleveszett a munkájába. Feltűnt neki Nesta bőrruhája, hogy nem viselt sem köpenyt, sem követ fonott haja felett, és ráripakodott:

– Te meg ki vagy?

– Nesta. – Felemelte a könyveket a karjában. – Azt mondták, hozzam ide ezeket a könyveket.

A nagy háború nyolcadik kötete centiméterekre volt tőle csupán. Ha kinyújthatta volna a bal kezét, lekaphatta volna a polcról. Kicserélhette volna a kezében tartott kupacban lapuló hetedik kötettel.

Merrill összehúzta lenyűgöző szemét. Éppolyan fiatalnak tűnt, mint Nesta, de egyfajta haragos energia cikázott körülötte.

– Kitől kaptad ezt az utasítást?

Nesta pislogott, maga volt a megtestesült ostobaság.

– Egy papnőtől.

Merrill telt ajka megfeszült.

– Melyik papnőtől?

Gwynnek igaza volt ezzel a nővel kapcsolatban. Az, hogy mellé osztották be, inkább tűnt büntetésnek, mint megtiszteltetésnek.

– Nem tudom. Mindegyikőtök fején ott az a csuklya.

– Ez a rendünk szent öltözéke, te lány! Nem az a csuklya.

Merrill visszafordult a papirosaihoz.

Nesta csak azért, mert tudta, hogy feldühítené vele a nőt, megkérdezte:

– Akkor nem te kérted ezeket a könyveket, Roslin?

Merrill lehajította a tollát, és Nestára vicsorgott.

– Azt hiszed, Roslin vagyok?

– Nekem azt mondták, hozzam el ezeket a könyveket Roslinnak, és hogy itt van a dolgozószobád… az ő dolgozószobája.

– Roslin a negyedik szinten van. Én a másodikon.

Úgy ejtette ki a szavakat, mintha valamiféle hierarchia lapulna mögöttük.

Nesta ismét vállat vont. És még az is előfordulhatott, hogy pokolian élvezte a helyzetet.

Merrill füstölögve ugyan, de visszatért a munkájához.

– Roslin – motyogta. – A kibírhatatlan, együgyű Roslin. Aki vég nélkül locsog.

Nesta orvul a balján álló polc felé nyúlt.

Merrill hátrakapta a fejét, mire Nesta gyorsan visszahúzta maga mellé a karját.

– Többé ne zavarj meg! – Merrill az ajtóra mutatott. – Menj innen, és csukd be magad mögött az ajtót! Ha látod azt az idétlen Gwynethet, mondd meg neki, hogy jöjjön ide, de tüstént!

– Elnézést! – szabadkozott Nesta.

Képtelen volt úrrá lenni a pillantásába vegyülő bosszúságon, de Merrill már fordult is vissza az asztalához.

Most kellett cselekednie.

Nesta egyik szemét a papnőn tartva megmozdult.

Köhintett egyet, hogy elfedje a könyvek súrlódásának a hangját. És mire Merrill ismét hátrakapta a fejét, Nesta már véletlenül sem nézett a polcra. Ahol A nagy háború hetedik kötete állt a nyolcadik helyett, ami most a karjában tartott kupac tetején pihent.

Nesta szíve olyan hevesen dobogott, hogy az egész testében érezte.

– Mit lábatlankodsz még? – sziszegett rá Merrill. – Menj már innen!

– Elnézést! – ismételte Nesta, meghajolt, majd távozott.

Becsukta maga mögött az ajtót.

És már odakint állt a néma folyosón, amikor végre engedett a kísértésnek, és elmosolyodott.

Gwynre ugyanúgy akadt rá, ahogyan Merrill dolgozószobájába is eltalált: megkérdezett egy papnőt, ezúttal egy még csendesebb, még visszahúzódóbbat. A nő remegett, annyira ideges volt, pedig a lehető legkedvesebben szólt hozzá. Nesta képtelen volt úrrá lenni elszoruló szívén, ahogy felsétált az első szinten található pihenőbe. Azonnal meghallotta Gwyn halk énekét az óriási, néma helyiség másik feléből, ahogy a lány egyik asztaltól a másikig sietve végignézte az otthagyott könyveket. Kétségbeesetten kereste a hiányzó kötetet.

Gwyn vidám dala Nesta számára ismeretlen nyelven íródott, de egy szívdobbanás erejéig lelkesen hallgatta, kiélvezte azt a tiszta, kedves hangot, ami olyan könnyedén hullámzott, erősödött és halkult.

Gwyn haja mintha még jobban ragyogott volna a daltól, bőre fénylett a hívogató világosságban. Mindenkit magához vonzott, aki csak meghallotta.

De Merrill figyelmeztetése felülírta Gwyn gyönyörű hangját, és Nesta megköszörülte a torkát. A papnő azonnal felé pördült, és a ragyogás szűnni kezdett, arcára meglepettség ült ki.

– Üdv újra! – üdvözölte.

Nesta átnyújtotta neki A nagy háború nyolcadik kötetét. Gwyn felsikkantott. Nesta kaján mosolyt villantott rá.

– Rossz polcon volt. Kicseréltem a megfelelőre.

Szerencsére Gwyn ebből is megértette, és kincsként szorította a mellkasához a könyvet.

– Köszönöm! Iszonyú dorgálástól mentettél meg!

Nesta felvont szemöldökkel a könyvre pillantott.

– Egyáltalán mi Merrill kutatási területe?

Gwyn a homlokát ráncolta.

– Sok minden. Merrill zseniális. Borzalmas, de zseniális. Amikor idejött, megszállottan kutatta a különböző létsíkok, a különböző világok létezésével foglalkozó elméleteket. Elvileg egymás felett léteznek, és fogalmuk sincs a másikról. Arra volt kíváncsi, hogy a létnek egyetlen síkja van-e, a miénk, vagy lehetséges-e, hogy a világok között átfedés van, ugyanott helyezkednek el, de elválasztja őket az idő, meg egy csomó ehhez hasonló dolog, amit inkább meg sem próbálok elmagyarázni, mert én magam is alig értem.

Nesta felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

– Bizonyos filozófusok szerint tizenegy ilyen világ létezik. Vannak, akik azt gondolják, hogy akár huszonhat ilyen is létezhet, a legutolsó maga az Idő, ami… – Gwyn suttogóra fogta. – Őszintén, amikor megnéztem a korai kutatásait, már attól bevérzett a szemem, hogy egyáltalán beleolvastam az elméleteibe és a számításaiba.

Nesta kuncogni kezdett.

– Nem csodálkozom. De most valami mást kutat?

– Igen, az Üstnek hála! A valkűrök átfogó történetét írja meg.

– Kik?

– Egy másik vidékről származó harcos nők klánja. Még az illíreknél is ügyesebben küzdöttek. De a valkűr név csak egy cím volt, nem külön faj, mint az illírek. Mindenféle tündér volt közöttük, általában csecsemő- vagy kisgyermekkorukban fogadták be őket. Három képzettségi fokozat létezett, voltak a növendékek, a pengék és végül a valkűrök. A lehető legnagyobb tisztelet övezte őket a vidékükön. De most már nincs meg külön a területük, más birodalmak magukba olvasztották.

– És a valkűrök is odavesztek?

– Igen. – Gwyn felsóhajtott. – A valkűrök évezredeken át léteztek. De a háború… az ötszáz évvel ezelőtti háború során szinte az összes elesett, és az a néhány túlélő már olyan idős volt, hogy gyorsan megöregedtek és meghaltak. A legenda szerint a szégyentől. Szándékosan haltak meg, nem akartak szembenézni a szégyennel, hogy elveszítették a csatát, és ők túlélték, a nővéreik pedig nem.

– Még sosem hallottam róluk.

Nesta nem sokat tudott a tündérek történelméről, részben szándékosan, részben pedig azért, mert a halandók világában nem oktattak ilyesmit.

– A valkűrök történelme és kiképzése főleg szóban maradt fenn, úgyhogy minden írásos beszámoló a náluk járó történészektől, filozófusoktól és kereskedőktől származik. Apróságokról van szó, különböző könyvekben elszórtan lehet csak fellelni őket. Csak pár értékes tekercs az, ami elsődleges forrás. Merrill pár éve a fejébe vette, hogy egy kötetbe gyűjti ezt a tudást. A történelmüket, a kiképzési technikáikat.

Nesta szólásra nyitotta a száját, hogy tovább kérdezősködjön, de ekkor megszólalt egy óra valahol mögöttük. Gwyn megfeszült.

– Már így is túl sokáig időztem. Nagyon dühös lesz. – Ebben bizony igaza volt. Gwyn az olvasóterem mögötti rámpa felé fordult. De megtorpant, hátrapillantott a válla felett. – De annyira azért nem, mint ha rájött volna, hogy nem a megfelelő könyv van ott. – Nestára vigyorgott. – Köszönöm! Az adósod vagyok.

Nesta megmoccant.

– Semmiség volt.

Gwyn szeme felragyogott, és még mielőtt Nesta kitérhetett volna az ott ragyogó érzelem elől, a papnő futólépésben megindult Merrill szobája felé, csak úgy lobogott mögötte a köpenye.

Nesta sikeresen eljutott a szobájába anélkül, hogy összeesett volna a kimerültségtől, sőt Merrill sem tört az életére, amiért átverte, és Nesta mindkettőt óriási eredménynek tartotta.

A meleg étel a hálószobája asztalán várta, és szinte még le sem ült, már bele is harapott a húsba, a kenyérbe, a különféle grillezett zöldségekbe. Nehezére esett ugyan ismét felállni, de csak elvonszolta magát a fürdőszobába, ahol már várta is a gőzölgő, forró fürdő.

Nagyon erősen kellett összpontosítania, hogy be tudjon mászni a kádba. Egyszerre mindig csak az egyik lába felemelésére koncentrált, és felnyögött, ahogy a pompás meleg átjárta a testét. Addig ült ott, míg a teste ellazult annyira, hogy képes legyen megmozdulni, majd végül bezuhant a takaró alá, még hálóinget sem vett.

Ma biztosan nem próbálkozik meg a lépcsővel. Álmok sem verték fel.

Nesta aludt, aludt, egyre csak aludt, de esküdni mert volna, hogy egyszer valaki benyitott hozzá, és hogy ismerős, vonzó illat töltötte meg a szobáját. Álomtól súlyos kézzel nyúlt utána, de addigra már el is tűnt.

14.

FEJEZET

Cassian a küzdőtéren állt, próbálta nem az üres ajtónyílást bámulni.

Nesta nem jött fel reggelizni. Nem tette szóvá, mert a lány a vacsoránál sem jelent meg, de az azért volt, mert kidőlt az ágyában. Meztelenül. Vagy majdnem meztelenül.

Nem látott semmit, amikor bekukkantott Nesta szobájába – legalábbis semmi olyasmit, amitől használhatatlanná vált volna az elméje –, de a meztelen váll sokat elárult. Felmerült benne, hogy felébreszti, ragaszkodik hozzá, hogy egyen valamit, ám ekkor a ház közbelépett.

Tálca jelent meg Nesta ajtaja mellett, tele üres tányérokkal.

Mintha a ház meg akarta volna mutatni Cassiannek, pontosan mennyit evett Nesta. Mintha a ház büszkélkedett volna vele, hogy mi mindent belediktált.

– Szép munka! – motyogta Cassian a levegőbe, mire a tálca eltűnt.

Megfogadta, hogy később rákérdez Rhysnél, bír-e valamiféle tudattal a ház. A főúr az elmúlt öt évszázadban egyszer sem utalt ilyesmire.

Amennyi mocskos dolgot Cassian művelt a hálószobájában, a fürdőszobájában… Bassza meg, annyi szobában idefent, a gondolat, hogy a ház végig figyelte őt… Forrjon fel élve az Üstben!

Úgyhogy Cassian hagyta, hadd aludja át Nesta a reggelit, remélte, hogy a ház legalább a szobájába visz neki ennivalót. De ez egyúttal azt is jelentette, hogy Cassian nem tudhatta, eljön-e ma Nesta. Tegnap alkut kötöttek, és Cassian ma feljött ide, hátha Nesta is megjelenik. Hátha bizonyítja, hogy a tegnapi nem csak egyszeri eset volt.

Teltek-múltak a percek.

Talán ostobaság volt ilyesmiben reménykednie. Azt hinni, hogy egyetlen alkalom elég lesz…

Fojtott szitokáradat hangzott fel a lépcsőn túl. Minden egyes csosszanó lépés lassan hangzott fel.

Cassian levegőt sem mert venni, ahogy Nesta káromkodása egyre közelebb ért. Lépésről lépésre. Mintha nagyon-nagyon hosszú időbe telt volna, hogy megmássza a lépcsősort.

Aztán Nesta megjelent, tenyérrel megtámaszkodott a falon, és olyan kínkeserves képet vágott, hogy Cassianből kipukkadt a nevetés.

Nesta a homlokát ráncolta, de Cassian megkönnyebbüléstől remegő térddel csak annyit mondott:

– Tudhattam volna!

– Mégis mit?

Nesta másfél méternyire tőle megállt.

– Hogy késni fogsz, mert olyan izomlázad van, hogy nem tudsz felmászni a lépcsőn.

Nesta a boltíves átjáróra mutatott.

– Feljöttem, nem igaz?

– De, igaz. – Cassian rákacsintott. – Lehet ez a bemelegítés egy része. Ami azért kell, hogy ellazítsuk az izmaidat…

– Le kell ülnöm.

– Megkockáztatnád, hogy aztán képtelen leszel felállni? – Cassian elvigyorodott. – Szó sem lehet róla! – Maga mellé biccentett. – Nyújtunk.

Nesta morogni kezdett. De azért odaállt mellé.

És amikor Cassian elkezdte megtanítani neki a mozdulatokat, odafigyelt.

Két órával később Nestáról folyt a víz, de legalább a sajgás alábbhagyott kissé. Meg kell szabadulni a tejsavtól, attól van izomlázad, magyarázta Cassian, amikor Nesta már fél órája megállás nélkül panaszkodott. Bármit jelentett is ez.

Nesta ezúttal is zihálva feküdt le a fekete matracra, felnézett a felhős égboltra. Jóval csípősebb volt a levegő, mint előző nap, időről időre ködfoltok gomolyogtak a küzdőtéren.

– Mikor múlik el a fájdalom? – kérdezte Cassiantől levegő után kapkodva.

– Soha.

Nesta a férfi felé fordította a fejét, ennél több mozgásra már nem telt tőle.

– Soha?

– Hát, idővel jobb lesz – javította ki magát Cassian, és odalépett Nesta lábához. – Szabad?

Nestának fogalma sem volt, mire kér Cassian engedélyt, de azért bólintott.

Cassian könnyedén a bokájára kulcsolta az ujjait, bőre melegen tapadt Nesta lábfejére, ahogy felemelte a lábát. Nesta felszisszent. A combja hátsó részén fájdalmasan tiltakozott egy izom, úgy megfeszült, hogy a fogát csikorgatta.

– Lélegezz, amikor feléd tolom a lábadat – utasította Cassian.

Megvárta, míg Nesta kifújja a levegőt, majd feljebb emelte a lábát. Nesta combja úgy feszült, hogy már nem törődött a bokájához érő bőrkeményedéses, meleg kezekkel, sem azzal, hogy Cassian ott térdelt a lábai között, olyan közel, hogy kénytelen volt elfordítani a fejét, és a vörös sziklafalat bámulni.

– Megint! – mondta Cassian, mire Nesta kifújta a levegőt, és a lába még egy kicsit feljebb lendült. – Megint! Az Üstre, úgy feszülnek a térdszalagjaid, hogy mindjárt elszakadnak!

Nesta engedelmeskedett, Cassian pedig tovább nyújtotta a lábát felfelé, apránként egyenesítette ki.

– Az izomlázat egyre könnyebb lesz elviselni – szólalt meg Cassian némi hallgatás után, mintha nem éppen a mellkasához szorítva tartotta volna Nesta lábát. – De azért nálam is sokszor előfordul, hogy járni alig tudok a végére. Egy csata után… Egy hét kell hozzá, hogy összeszedjem magam!

– Tudom. – Cassian a szemébe nézett, mire Nesta magyarázkodni kezdett: – Mármint… láttalak. A háborúban.

Látta, ahogy öntudatlanul, kilógó belekkel húzzák. Ahogy odafent szállt az égben, és a halál addig száguldott felé, míg Nesta sikoltani kezdett, és megmentette. Látta őt a földön, összetörve, vérzőn, amikor Hybern királya mindkettejüket meg akarta ölni…

Cassian vonásai megenyhültek. Mintha tudta volna, miféle emlékek kínozzák.

– Katona vagyok, Nesta. Ez is a kötelességeimhez tartozik. A részem.

Nesta visszanézett a falra, Cassian pedig leeresztette a lábát, hogy aztán a másikon is dolgozni kezdjenek. Elviselhetetlenül feszült a térdszalagja.

– Minél többet nyújtasz – magyarázta Cassian, amikor Nestának már úgy fájt, hogy összeszorította a szemét –, annál könnyebben mozogsz majd. – A küzdőtérre kiterített kötélhágcsó felé biccentett, ahol öt teljes percen keresztül fel-alá futtatta Nestát, a térdét magasba emelve, úgy, hogy közben nem léphetett rá a kötélre. – Ügyesen mozogsz.

– Kislányként táncórákat vettem.

– Tényleg?

– Nem voltunk mindig szegények. Tizennégy éves koromig apám olyan gazdag volt, akár egy király. A kereskedők hercegének hívták.

Cassian tétován rámosolygott.

– És te voltál a kis hercegnője?

Jég reccsent Nestában.

– Nem. Elain volt a hercegnője. Még Feyre is inkább volt a hercegnője, mint én valaha.

– Mi voltál akkor te?

– Anyám lánya.

Olyan ridegen ejtette ki a szavakat, hogy kis híján odafagytak a nyelvére.

Cassian óvatosan azt kérdezte:

– Ő milyen volt?

– Még nálam is rosszabb.

Cassian összevonta a szemöldökét.

– De…

Nesta nem akart erről beszélgetni. Még a napfény sem tudta felmelegíteni. Elhúzta a lábát Cassian kezéből, és felült, el akart tőle távolodni.

És mert úgy tűnt, hogy Cassian mindjárt ismét megszólal, Nesta kimondta az egyetlen dolgot, ami eszébe jutott.

– Mi történt a sangravah-i papnőkkel két éve?

Cassian mozdulatlanná merevedett.

Rémisztő volt. Hogy ez a férfi, aki bármikor készen állt ölni, védelmezni, vérben fürdeni, most így megdermed.

– Miért? – kérdezte ijesztően nyugodtan.

– Mi történt?

Cassian szája megfeszült, és nyelt egyet, mielőtt belefogott a válaszba:

– Hybern akkoriban még az Üstöt kereste, a lábának darabjait. A sangravah-i templomban rejtették el őket, annak az ereje táplálta a papnők mágiáját évezredeken át. Hybern rájött, odaküldte a legveszedelmesebb, legkegyetlenebb harcosainak csapatát, hogy szerezzék meg. – Hűvös düh ömlött szét Cassian arcán. – A móka kedvéért lemészárolták a papnők többségét. És mindenkit megerőszakoltak, aki csak megtetszett nekik.

Jeges rémület hatolt Nesta lelkének mélyére, elárasztotta őt. Gwynt…

– Megismerkedtél valamelyikükkel a könyvtárban? – kérdezte Cassian.

Nesta bólintott, egyszerűen szóhoz sem jutott.

Cassian lehunyta a szemét, mintha így akarta volna elfojtani a dühét.

– Hallottam, hogy Mor idehozta egyiküket. Azriel ért oda először, megölte a még életben lévő hyberni katonákat, de addigra már… – Megremegett. – Nem tudom, mi történt a többi túlélővel. De örülök, hogy egyikük itt kötött ki. Mármint hogy biztonságban van. Olyan emberek közt, akik megértik, akik segíteni akarnak rajta.

– Én is – felelte Nesta halkan.

Ránehezedett meglepően ellazult lábára, és pislogva lenézett.

– Már nem is fáj annyira.

– Nyújtás – vágta rá Cassian, mintha ez mindent megmagyarázna. – Sose felejts el nyújtani!

A Tavasz udvara kiborította Cassiant. Nem igazán a rohadék főúr, döbbent rá, sokkal inkább a folyamatos tavasz. Ugyanis állandóan szállt a pollen, amitől folyt az orra, viszketett a bőre, és végül mindig úgy érezte, hogy tucatnyi bogár mászkál rajta.

– Ne vakarózz már! – szólt rá Rhys anélkül, hogy egyáltalán odapillantott volna, miközben átvágtak a virágzó almáson. Ma nem látszottak a szárnyai.

Cassian elhúzta a kezét a mellkasától.

– Nem tehetek róla, viszketek ettől a helytől!

Rhys felhorkant, a felettük virágzó fára mutatott, ahonnan sűrű hóként hullottak alá a szirmok.

– A rettenthetetlen tábornok, akivel az allergia végzett.

Cassian a kelleténél hangosabban szipogott, mire Rhys jól kinevette. Helyes. Amikor fél órája a féltestvérével találkozott, a főúr tekintete hűvös volt, az arca komor.

Rhys megtorpant a gyümölcsöskert közepén, Tamlin egykor csodás birtokától északra.

A délutáni nap melengette Cassian fejét, és ha nem viszketett volna olyan rohadtul az egész teste, akár még el is terül a bársonyos füvön, hogy a szárnyát süttesse.

– Inkább lenyúznám a bőrömet, csak ne viszkessen úgy!

– Na, arra kíváncsi lennék! – csendült egy hang mögöttük.

Cassian meg sem próbált jó képet vágni a tőlük másfél méterre álló fa tövében felbukkanó Eris láttán. Az Ősz udvarának hűvös vonású örököse igazán tündérnek tűnt a rózsaszín és fehér virágok között. Mintha az egyik fából lépett volna ki, és egyedül maga a föld parancsolt volna neki.

– Eris! – szólalt meg Rhys kedélyesen, és zsebre vágta a kezét. – Micsoda öröm!

Eris biccentett Rhysnek, vörös haja foltosnak tűnt a sűrűn virágzó ágak közt beszűrődő napfényben.

– Csak pár percem van.

– Te akartál találkozni – fonta össze a karját Cassian. – Úgyhogy mondjad!

Eris lesújtó pillantást lövellt Cassian felé.

– Gondolom, meséltél Rhysandnek az ajánlatomról.

– Igen – felelte Rhys. Sötét haját felborzolta a lágyan sóhajtó szellő. Mintha maga a szél is imádott volna hozzáérni. – Nem szeretem, ha fenyegetnek.

Eris vállat vont.

– Csak egyértelműen akartam fogalmazni.

– Bökd már ki, Eris! – szólt rá Cassian.

Még egy perc, és tényleg az őrületbe kergeti a viszketés.

Bár jöhetett volna valaki más is helyette! De Rhys őt nevezte ki, neki kellett tartania a kapcsolatot ezzel a nyomorulttal. Mint tábornok a tábornokkal. Eris találkozót kért ma reggel, semleges területnek nyilvánította ezt a helyet. Szerencsére az itteni főúrnak nem állt szándékában ellenőrizni, ki lép be a területére.

Eris végig Rhysen tartotta a szemét.

– Gondolom, az árnyénekesed épp azt csinálja, amihez a leginkább ért.

Rhys nem felelt, nem árult el semmit. Cassian sem tette.

Eris vállat vonva folytatta:

– Az információszerzéssel csak az időnket pocsékoljuk. Cselekednünk kellene. – Borostyánszín szeme ragyogott az almafa árnyékában. – Nem számít a szálakat mozgató halálúr. Ha a halandó királynők keresztbe akarnak tenni nekünk, akkor elintézhetjük őket most is. Mindannyiukat. Apám kénytelen lenne lemondani a terveiről. És bizonyára elő tudtok hozakodni valamivel, aminek az égvilágon semmi köze nincs sem hozzám, sem ahhoz, amit elárultam nektek, ha meg kell magyaráznotok, miért kellett őket… eltávolítani.

– Azt akarod, hogy öljük meg a királynőket? – bukott ki Cassianből.

Most Eris hallgatott.

Rhys sem szólt semmit.

Cassian hitetlenkedve figyelte őket.

– Ha megöljük a királynőket, még nagyobb szarban leszünk, mint előtte. Ennél kevesebbért is üzentek már hadat. Egyetlen királynő meggyilkolása is katasztrófába torkollna, nemhogy négyé! Mindenki tudná, ki tette, teljesen mindegy, miféle indokkal magyarázzuk.

Rhys oldalra billentette a fejét.

– Csak ha ügyetlenek vagyunk.

– Ugye csak viccelsz? – fordult Cassian a testvéréhez.

– Félig – felelte Rhys, és szárazon elmosolyodott. De a szeme nem csillant meg. Komor távolságtartás lapult benne. Rhys ezután Erishez fordult. – Akármilyen csábító is a könnyebb út, egyetértek a testvéremmel. Egyszerű megoldás lenne a jelenlegi problémáinkra és apád megállítására, de a most várhatónál jóval súlyosabb konfliktussal fenyegetne. – Rhys végigmérte Erist. – De ezt te is tudod.

Eris még mindig hallgatott.

Cassian ide-oda járatta közöttük a pillantását, figyelte, ahogy Rhys fejében összeáll a kép.

– Miért akar apád annyira háborút kirobbantani? – kérdezte a főúr komoran.

– Miért akar bárki háborúzni? – Eris kinyújtotta hosszú, karcsú kezét, hagyta, hogy a szirmok összegyűljenek a tenyerében. – Miért nem írja alá Vallahan a békeszerződést? Még nem egyeztünk meg az új világ határairól.

– Beron katonai szempontból nem elég erős ahhoz, hogy uralja az Ősz udvarát és a kontinens egy részét is – vitatkozott Cassian.

Eris ujjai összezárultak a szirmok körül.

– Ki mondta, hogy a kontinensen akar magának területet szerezni?

Jelentőségteljesen körbenézett a gyümölcsösben.

Csend telepedett rájuk, amit aztán Rhys halk mormolása tört meg:

– Beron tudja, hogy egy újabb háború, amiben tündér harcol tündér ellen, katasztrofális következményekkel járna… – Hátrahajtotta a fejét, hogy szemügyre vegye a virágzó almafákat. – Főleg a hozzánk hasonlók számára, akik legyengültek. És amikor elül a por, legalább egy udvar üresen marad majd, és könnyedén el lehet ragadni a területeit.

Eris a gyümölcsösön túli dombok felé nézett, amelyek zölddel és arannyal ragyogtak a napfényben.

– A szóbeszéd szerint egy szörnyeteg járja ezt a vidéket. Intelligens zöld szemmel és aranyló bundával. Vannak, akik úgy tartják, a szörny elfelejtette már a másik alakját, olyan régóta időzik ebben a rémséges formában. És bár egyre csak járja a vidéket, szemlátomást nem veszi észre, nem törődik az elhanyagolt dolgokkal, a törvénytelenségekkel, a gyenge pontokkal. Még a villája is omladozik, félig benőtték a tüskék, de olyan pletykák is szárba szökkentek már, hogy ő maga rombolta le.

– Elég a virágnyelvből! – szólt rá Cassian. – Tamlin állati formában marad, és végre megkapja méltó büntetését. Na és akkor?

Eris és Rhys farkasszemet nézett. Eris így folytatta:

– Régóta próbálod már visszahozni Tamlint. De nem javul a helyzet, igaz?

Rhys állkapcsa megfeszült, csak ebből látszott, milyen elégedetlen.

Eris bólintott.

– Egy ideig még megakadályozhatom, hogy apám valóban szövetséget kössön Briallynnel, és háborút indítson. De örökké nem. Pár hónapunk van még talán. Úgyhogy azt javaslom, sürgesd meg az árnyénekesedet. Találd ki, hogyan intézd el Briallynt, derítsd ki, mit akar, és miért! Hogy valóban köze van-e Koscheinek ehhez az egészhez. Legjobb esetben útjukat álljuk. Legrosszabb esetben lesz mivel alátámasztanunk az igazunkat, ha konfliktusra kerül a sor, és remélhetőleg szövetségeseket is szerzünk, hogy elkerüljük a vérontást, ami ismét feldúlná a birodalmunkat. Apám kétszer is meggondolná, kiálljon-e egy erősebb, nagyobb hadsereg ellen.

– Igazi köpönyegforgatóvá váltál – jelentette ki Rhys, szemében kihunytak a csillagok.

– Évekkel ezelőtt megmondtam, mit akarok, főúr – felelte Eris.

Megszerezni az apja trónját.

– Miért? – kérdezte Cassian.

A jelek szerint Eris elértette, mire gondol, mert lángok lobbantak a szemében.

– Ugyanazért, amiért érintetlenül a határon hagytam Morrigant.

– Magára hagytad, hogy szenvedjen és belehaljon – sziszegte Cassian.

A szifonjai felvillantak, és már nem látott mást, csak a férfi vonzó arcát, nem érzett mást, csak a saját öklét, amivel legszívesebben megütötte volna.

Eris elvicsorodott.

– Tényleg? Talán meg kellene kérdezned Morrigant, így igaz-e! Szerintem most már ő is tudja a választ. – Cassian megszédült, a folyamatos viszketés nem enyhült, olyan érzés volt, mintha valaki újra meg újra végighúzta volna az ujjait a gerincén, a lábán, a fejbőrén. Mielőtt eltűnt, Eris még hozzátette: – Szóljatok, ha az árnyénekes visszatér!

A szirmok úgy hullottak, akár egy hegyi hóvihar pelyhei, és Cassian Rhyshez fordult.

De Rhys tekintete elködösült, megint a gondolataiba mélyedt. A távoli dombok felé meredt, mintha látná az ott barangoló lényt.

Cassian pont elégszer szemtanúja volt már, milyen az, amikor Rhys elmerül a gondolataiban. Tudta, hogy a testvére hajlamos azt mutatni, minden rendben, pedig közben teljesen visszahúzódik. De hogy ennyire lekösse valami a gondolatait…

– Mi bajod? – kérdezte Cassian a fejét vakarva.

Ez a kibaszott hely!

Rhys pislogott egyet, mintha el is felejtette volna, hogy Cassian ott áll mellette.

– Semmi. – Lesöpört egy szirmot a bőrruhája kesztyűjéről. – Semmi.

– Hazudsz!

Cassian behúzta a szárnyát.

De Rhys megint másra figyelt. Egyetlen szó nélkül repítette őket haza.

Nesta a lépcsősor vöröses félhomályára meredt.

A könyvtári munka során pont úgy fájt mindene, mint előző nap, de szerencsére Merrill nem kereste meg, hogy kitépje a gerincét a helyéről a kicserélt könyv miatt. Nesta csak Clothóval beszélt, aki kurtán üdvözölte. Úgyhogy Nesta visszavitte a könyveket a helyükre, körülötte papír zizegett, és egyedül akkor állt meg, amikor letörölte a port a kezéről. A papnők szellemként suhantak el mellette, de Nesta nem látott vörösesbarna hajkoronát, hatalmas pávakék szempárt.

Tényleg fogalma sem volt, miért akar annyira találkozni Gwynnel. Amit Cassian a templomot ért támadásról mesélt, egyáltalán nem olyasmi volt, amit jogában állt volna szóba hozni.

Gwyn nem kereste meg, Nesta pedig nem mert felmenni a második szintre, hogy bekopogjon Merrillhez, ott van-e.

Úgyhogy maradt a csend és az izomláz, meg a zúgás a fejében. Talán a zúgás miatt jött ki a lépcsőhöz ahelyett, hogy a hálószobájába ment volna megmosakodni. Csábította a félhomály, kihívást állított elé, mintha egy pofáját tátó hatalmas szörnyeteg lenne. Egy sárkánygyík, ami szőröstül-bőröstül felfalná.

Nesta lába magától mozdult, lábfeje az első lépcsőfokot érintette.

Le és le, körbe és körbe. Nesta nem törődött azzal a lépcsőfokkal, amin az öt mélyedés éktelenkedett. Szándékosan nem nézett le, miközben óvatosan átlépett felette.

Némaság és zúgás és semmi semmi semmi…

Százötven lépcsőfokig jutott, mire a lába ismét kis híján felmondta a szolgálatot. Megkímélte magát az újabb eséstől, zihálva a kőfalnak nyomta a homlokát.

A zúgó csendben várta, hogy a lépcső felhagyjon a forgással. És amikor a világ ismét megállapodott, megindult felfelé a hosszú, rémes úton.

A ház vacsorával várta odafent, és egy könyvvel. A jelek szerint emlékezett rá, hogy múltkor könyvet kért, és úgy határozott, hogy A nagy háború túl unalmas olvasmány lenne. Ennek kellemesen nyálas volt a címe.

– Nem is tudtam, hogy szereted az ilyen mocskos dolgokat – jegyezte meg Nesta fanyarul.

A ház válaszképp fürdőt készített neki.

– Vacsora, fürdő és könyv – mondta Nesta hangosan, és már-már lenyűgözve ingatta a fejét. – Tökéletes. Köszönöm!

A ház nem szólt egy szót sem, de amikor Nesta belépett a fürdőszobába, rájött, hogy nem egyszerű fürdőről van szó. A ház különféle olajakat is csepegtetett a vízbe, rozmaring és levendula illata szállt. Nesta belélegezte a mámorító, csodás illatot, és felsóhajtott.

– Azt hiszem, talán te vagy az egyetlen barátom – mondta, majd nyögve bemászott a kád kellemes melegébe.

A ház szemlátomást megörült a szavainak, mert amint Nesta hátradőlt, egy tálca jelent meg keresztben a kádon. Rajta pedig egy hatalmas szelet csokoládétorta.

15.

FEJEZET

A könyvtár hetedik szintje riasztó volt.

Nesta a hatodik szint kőkorlátjánál állt, egy könyvet szorongatott, amit vissza kellett volna vinnie a helyére, és lebámult a néhány lépéssel odébb kezdődő sötétségbe. Olyan sűrű volt, hogy ködként gomolygott, elfedte a lenti szinteket.

Odalent is csak könyvek voltak. Nesta tudta ezt, de még sosem küldték le ezekre a sötét szintekre. Nem látta, hogy bármelyik papnő átlépte volna azt a pontot, ahonnan most ő maga kikémlelt a korlát mögül. Előtte, a rámpán a sötétség hívogatta. Mintha a pokol valamelyik sötét bugyrának a bejárata lett volna.

Hybern ikervarjai halottak voltak. Vajon a vérük odalent mocskolja a földet? Vagy Rhysand és Bryaxis után még annyi sem maradt?

A sötétség emelkedett és süllyedt. Mintha lélegzett volna.

Nesta karján felállt a szőr.

Bryaxis már nincs itt. Bevetette magát a nagyvilágba. Még Feyre és Rhysand is hiába vadászott rá, nem sikerült visszahozniuk magát a Félelmet.

A sötétség mégis itt maradt. Lüktetett, árnyfoszlányok lebegtek felfelé.

Nesta túl régóta meredt már a sötét mélységbe. Még a végén visszanéz rá.

Mégsem mozdult a korláttól. Arra sem emlékezett, idáig hogyan jutott el, vagy hogy melyik könyvet tartja a kezében.

Van az éjszaka, van a sötétség, ami akkor köszönt be, amikor elfújjuk a gyertyát, meg van ez. Nemcsak a fény teljes hiánya, hanem… Egy méh. Egy olyan méh, amiből minden élet ered, ahová minden visszatér, nem jó, nem is rossz, csak sötét, sötét, sötét.

Nesta.

A neve úgy szállt felfelé, mintha valamiféle sötét óceán fenekéről érkezett volna.

Nesta.

Végigsiklott a csontjai mentén, a vérén. Vissza kellett húzódnia. El kellett húzódnia.

A sötétség hívogatóan lüktetett.

– Nesta!

Megpördült, kis híján leejtette a könyvet a korlát felett.

Gwyn állt ott, őt fürkészte.

– Mit csinálsz?

Nesta dübörgő szívvel visszafordult a sötétség felé, de… Ennyi volt csupán. Homályos sötétség, és most épphogy csak, de ki tudta venni a lenti szinteket. Mintha az a sűrű, áthatolhatatlan feketeség nyomtalanul odaveszett volna.

– Hát… csak…

Gwyn könyvekkel a kezében odalépett mellé, és szemügyre vette a sötétséget. Nesta arra számított, hogy megszidja majd, kineveti és hitetlenkedve néz rá, de Gwyn komoran azt kérdezte:

– Mit láttál?

– Miért? – kérdezett vissza Nesta. – Te látsz valamit a sötétben?

Cincogva ejtette ki a szavakat.

– Nem, de van, aki igen. Azt mondják, a sötétség követi őket. Egészen a szobájukig.

Gwyn megborzongott.

– Sötétséget láttam – préselte ki magából Nesta. A szíve még mindig nem csillapodott. – Teljes sötétséget.

Olyasmit, amivel utoljára az Üstben találkozott.

Gwyn ide-oda járatta a pillantását Nesta és a meredély között.

– Menjünk feljebb!

Nesta felemelte a remegő karjában tartott könyvet.

– Vissza kell vinnem ezt.

– Hagyd itt! – mondta Gwyn, és elég határozottan szólt ahhoz, hogy Nesta letette a könyvet a sötét faasztalra. A papnő megérintette Nesta hátát, és visszakísérte az emelkedő rámpán. – Ne nézz hátra! – motyogta Gwyn a szája sarkából. – Melyik szinten van a kocsid?

– A negyediken.

Nesta már fordította volna a fejét, hogy hátrapillantson a válla felett, de Gwyn belecsípett.

– Ne nézz hátra! – mormolta Gwyn ismét.

– Követ minket?

– Nem, de… – Gwyn jól hallhatóan nyelt egyet. – Érzek valamit. Olyan, mint egy macska. Kicsi, okos és kíváncsi. Figyel minket.

– Ha viccelődsz…

Gwyn világos köpenye zsebébe nyúlt, és előhúzta a papnők kék kövét. Fény lobbant benne, olyan volt, akár a nap a sekély tengeren.

– Siess! – suttogta, mire megszaporázták a lépteiket, és végre elérték az ötödik szintet. Nem jött feléjük másik papnő, senki sem hallotta, ahogy Gwyn sürgeti: – Ne állj meg!

Ragyogott a kezében a kő.

Még egyszer fordultak, és ahogy elérték a negyedik szintet, az a valami – az érzés, hogy valami mögöttük van – megszűnt.

Amint elérték Nesta kocsiját, Gwyn a földre hajította a könyveket, és levetette magát a legközelebbi kipárnázott karosszékbe. Remegett a keze, a kék kő pedig elszunnyadni látszott.

Nestának kétszer kellett nyelnie, mire képes volt megszólalni.

– Mi az a valami?

– Egy idézőkő. – Gwyn kitárta a kezét, felfedve a benne lapuló drágakövet. – Olyasmi, mint az illírek szifonja, csak ezt a Nagy Anya ereje járja át. Nem használhatjuk ártó céllal, csak gyógyításra és védelmezésre. Megóvott minket.

– Nem… Mármint a sötétségre gondoltam.

Gwyn szeme roppantul emlékeztetett a kövére, még a tekintetét felhősítő árnyékok is hasonlóak voltak.

– Azt mondják, már nincs itt az, ami odalent lakozott. De szerintem egy része itt maradt. Vagy legalábbis megváltoztatta a sötétséget.

– Nem ilyennek éreztem. Sokkal… régebbinek.

Gwyn felvonta a szemöldökét.

– Ilyen jól értesz az ilyesmihez?

Nem leereszkedően kérdezte, puszta kíváncsiság csendült a hangjában.

– Hát… – Nesta pislogott. – Nem tudod, ki vagyok? – kérdezte.

– A főúrnő nővére. Te ölted meg Hybern királyát. – Gwyn arca elkomorodott, nyúzottá vált. – Tudom, hogy lady Feyre-hoz hasonlóan egykor te is halandó voltál. Ember.

– Az Üst változtatott át. Hybern királyának parancsára.

Gwyn végigsimított az idézőkő domború vonalán. Az érintésre végighullámzott rajta a fény.

– Nem tudtam, hogy ilyesmi lehetséges.

– A másik húgom, Elain… Mindkettőnket az Üstbe kényszerítettek és főtündérré változtattak. – Nesta ismét nyelt egyet. – Egy részét… Egy részét átadta nekem.

Gwyn a korlátra nézett, a mögötte húzódó mély sötétségre.

– A hasonlóak vonzzák egymást.

– Igen.

Gwyn a fejét rázta, lengett a haja.

– Hát, talán jobb, ha nem mész le megint a hatodik szintre.

– Az a dolgom, hogy visszavigyem a könyveket a helyükre.

– Mondd el Clothónak, majd ő gondoskodik róla, hogy ezeket a könyveket más kapja.

– Elég gyáva dolognak tűnik.

– Nem szeretném tudni, mi mászhat elő abból a sötétségből, ha még te, akit maga az Üst teremtett, még te is féled. Főleg, ha… vonzod magadhoz.

Nesta lerogyott a Gwyn melletti székbe.

– Nem vagyok harcos.

– Megölted Hybern királyát – ismételte Gwyn. – Az árnyénekes késével.

– A szerencsének és a haragnak köszönhettem – ismerte el Nesta. – És mert megfogadtam, hogy megölöm azért, amit velem és a húgommal tett.

Egy papnő sétált el mellettük, végignézett rajtuk, ahogy ott ültek, aztán továbbsietett. A félelme megülte a levegőt, olyan szaga volt, mint az odakozmált ételnek.

Gwyn sóhajtva nézett utána.

– Ő ott Riven. Még mindig zavarja, ha bármiféle kapcsolatot kell létesítenie idegenekkel.

– Mikor jött ide?

– Nyolcvan évvel ezelőtt.

Nesta meghökkent.

Gwyn szemébe bánat költözött, ahogy belefogott a magyarázatba:

– Nem szokásunk pletykálni egymásról. Mindannyian magunk döntjük el, megosztjuk-e másokkal a történetünket. Rivenét csak Clotho és a főúr tudja. Nem beszél róla.

– És senki sem segíthetett rajta?

– Erről fogalmam sincs. Tudom, miféle lehetőségek állnak a rendelkezésünkre, de hogy Riven élt-e velük vagy sem, ahhoz nincs közöm.

A Gwyn arcára kirajzolódó aggodalom alapján Nesta tudta, hogy ő bizony élt velük. Legalábbis megpróbálta.

Gwyn hegyes füle mögé simította a haját.

– Meg akartalak keresni tegnap, meg szerettem volna köszönni, hogy kicserélted a könyveket, de túlságosan lefoglalt Merrill munkája. – Fejet hajtott. – Az adósod vagyok.

Nesta megdörgölte továbbra is sajgó combját.

– Semmiség volt az egész.

Gwynnek feltűnt a mozdulat.

– Mi baja a lábadnak?

Nesta a fogát csikorgatta.

– Semmi. Délelőttönként Cassiannel edzek. – Fogalma sem volt, ismeri-e őt Gwyn, úgyhogy magyarázatképp hozzátette: – Ő a főúr tábornoka…

– Tudom, ki ő. Mindenki tudja, ki ő. – Gwyn arcából lehetetlenség volt olvasni. – Miért edzel vele?

Nesta lesöpört néhány porszemet a térdéről.

– Fogalmazzunk úgy, hogy felkínáltak nekem néhány lehetőséget, de mindet úgy kialakítva, hogy… megfékezzenek. Még azt vette be legkönnyebben a gyomrom, ha délelőttönként Cassiannel edzek, délutánonként pedig itt dolgozom.

– Miért kellett megfékezni?

Gwyn tényleg nem tudta, milyen rémes, szörnyűséges selejtté vált Nesta.

– Hosszú történet.

Gwyn megértette, hogy nem szívesen beszélne róla.

– Miféle edzés ez? Harcra okít?

– Most leginkább egyensúlyozni és nyújtani.

Gwyn Nesta lába felé biccentett.

– És az ilyesmi fájdalmas?

– Ha valaki annyira nincs formában, mint én, akkor igen.

Ha valaki ilyen szánalmasan gyenge.

Két másik papnő haladt el mellettük, és a jelenlétük elég volt ahhoz, hogy Gwyn talpra ugorjon.

– Hát, jobb, ha most visszamegyek Merrillhez – jelentette ki, arcáról odaveszett a komolyság. Az akna felé biccentett. – Ne keresd a bajt!

Gwyn sarkon fordult, kezében kék fény villant.

A szín láttán Nestából kibukott a kérdés:

– Miért nem a fejeden viseled a követ, mint a többiek?

Gwyn zsebre rakta az ékkövet.

– Még nem érdemlem meg.

– Tényleg csak ezt fogjuk csinálni? – kérdezte Nesta másnap reggel a küzdőtéren, amikor felállt abból, amit Cassian pukedli-guggolásnak hívott. – Egyensúlyozunk és nyújtunk?

Cassian összefonta a karját.

– Amíg ilyen szar az egyensúlyod, igen.

– Azért nem szoktam annyira gyakran elesni!

Csak pár percenként.

Cassian intett, hogy guggoljon le még egyszer.

– Még mindig a jobb lábadon van a súly, amikor állsz. Nem egyenletesen oszlik meg a teher a csípődön, a jobb lábad pedig továbbra is kissé oldalra áll. Az egész tartásod rossz. Amíg ezen nem javítunk, addig nem csinálunk semmi komolyabbat, akármilyen ügyes vagy is. Csak sérülés lenne a vége.

Nesta kifújta a levegőt az újabb guggolás közben, jobb lábát kinyújtotta a bal mögött, ahogy lesüllyedt. Tűz futott végig a bal combján és térdén. Hányszor is kellett pukedliznie az anyja metsző tekintete előtt? Már el is felejtette, hogy ilyen megerőltető a dolog.

– Mintha te olyan tökéletesen állnál!

– Tökéletesen is állok. – Töretlen arrogancia csendült Cassian minden egyes szavában. – Gyerekkorom óta edzek. Meg sem tanulhattam, hogyan álljak rosszul. Neked huszonöt évnyi rossz beidegződésen kell változtatnod.

Nesta remegő lábbal felemelkedett a guggolásból. Szíve szerint emlékeztette volna Cassiant, hogy jön neki eggyel, és megparancsolja, hogy soha többé ne guggoltassa.

– És te tényleg élvezed ezt a folyamatos edzést és gyakorlást?

– Még kettő, és akkor válaszolok a kérdésedre.

Nesta morogva engedelmeskedett. De csak azért, mert megunta, hogy olyan gyenge, akár egy nyivákoló kiscica, amihez Cassian jó néhány napja hasonlította.

Amikor végzett, Cassian kiadta a következő utasítást:

– Menj, igyál egy kis vizet!

A délelőtti nap könyörtelenül tűzött rájuk.

– Nem kell emlékeztetned, hogy igyak! – csattant fel Nesta.

– Akkor ájulj csak el nyugodtan!

Nesta Cassian mogyorószín szemébe nézett, végigmérte a férfi komoly arckifejezését, és megitta a vizet. Csak hogy ne szédüljön úgy, magyarázta magának. Miután felhajtott egy pohárral, Cassian így szólt:

– Egy hajadon nő gyermekeként jöttem a világra egy olyan helyen, amihez képest Windhaven toleráns, befogadó mennyországnak tűnik. Kiközösítették a zabigyerek miatt, és kénytelen volt télvíz idején, egyedül megszülni engem egy sátorban.

Rémület futott végig Nestán. Tudta, hogy Cassian alacsony sorból származik, de hogy ilyen kegyetlenek legyenek vele ezért…

– És az apád?

– Mármint az a rohadék, aki rákényszerítette magát anyámra, aztán visszament a feleségéhez és a családjához? – Cassian olyan hűvösen nevetett fel, amilyet Nesta ritkán hallott. – Számára semmiféle következménnyel nem járt a dolog.

– Ahogyan az lenni szokott – jegyezte meg Nesta hűvösen.

Száműzte Tomas arcának az emlékét.

– Errefelé van következménye az ilyesminek – morogta Cassian, mintha csak megérezte volna, miféle irányt vettek Nesta gondolatai. Az alattuk elterülő városra mutatott, amit most eltakart előlük a hegy és a Szél háza. – Rhys megváltoztatta a törvényeket. Itt, az Éjszaka udvarában és Illíriában is. – Vonásai még keményebbé váltak. – De az áldozatnak még most is el kell mondania az igazat. És az Illíriához hasonló helyeken pokollá teszik az olyan nők életét, akik ezt megteszik. Árulásnak tartják.

– Ez felháborító.

– Tündérek vagyunk. Főtündér vagy alacsonyabb származású, nem számít. Mind halhatatlanok vagyunk, vagy majdnem azok. Lassan változunk. Amit az emberek évtizedek alatt elérnek, ahhoz nálunk évszázadok kellenek. Még annál is több, ha valaki Illíriában él.

– Akkor miért bajlódsz egyáltalán az illírekkel?

– Mert rohadt sokat küzdöttem, hogy bizonyítsak nekik. – Cassian szeme felcsillant. – Hogy bizonyítsam, anyám valami jót hozott a világra.

– Ő hol van most?

Még sosem beszélt róla.

Cassian szeme úgy rebbent, ahogy Nesta még sosem látta.

– Elvettek tőle, amikor hároméves voltam. Kihajítottak a hóba. És az úgynevezett szégyene miatt más szörnyetegek prédájává vált. – Nesta gyomra minden egyes szótól felfordult. – Addig szolgálta őket, míg bele nem halt, egyedül és… – Cassian nyelt egyet. – Akkor már Windhavenben voltam. Nem voltam még elég erős ahhoz, hogy visszamenjek segíteni neki. Hogy biztonságos helyre vigyem. Rhys még nem volt főúr, és egyikünk sem tehetett semmit.

Nesta nem is értette igazán, hogy lyukadtak ki itt.

A jelek szerint Cassian is épp erre gondolt.

– De majd máskor elmesélem. Igazából azt szerettem volna elmagyarázni, hogy miközben ennyi rémes dolog történt velem, az edzés volt az, ami segített. Célt adott. Amikor szar napom volt, amikor leköptek, megvertek, kiközösítettek, amikor hadseregeket vezettem és remek harcosokat veszítettem, amikor Amarantha elvitte Rhyst… Hiába történt mindez, az edzés megmaradt. A múltkor azt mondtad, hogy a lélegzés segít. Nekem is segít. Feyre-nak is segít. – Nesta végignézte, ahogy Cassian szemében szóról szóra egyre magasabbá válik a fal. Mintha azt várta volna, hogy Nesta lerombolja. Hogy őt magát is szétszedje. – Gondolj, amit csak akarsz, de ez az igazság.

Iszonyú szégyen kígyózott végig Nestán. Az ő hibája… az ő hibája, hogy Cassian így védekezik.

A tudat nehéz súllyal húzta a vállát. A bensejét marcangolta.

Úgyhogy Nesta azt felelte:

– Jöhet a következő gyakorlat!

Cassian egy szívdobbanás erejéig az arcát fürkészte, tekintete még mindig zárkózott volt, aztán bemutatta a következő gyakorlatot.

A háznak jó ízlése volt a romantikus történetek terén. Nesta tovább fent maradt, mint kellett volna, csak hogy befejezze azt a kötetet, amit a ház előző nap adott neki, és amikor aznap este visszatért a szobájába, egy újabb könyv várta.

– Ne mondd, hogy valahogy képes vagy elolvasni őket!

Átlapozta az éjjeliszekrényén álló kötetet.

Válaszképpen még két könyv koppant a fán. Mindegyik éppolyan mocskos, mint az első.

Nesta halkan kuncogott.

– Borzalmasan unhatod magadat idefent!

Egy harmadik könyv zuttyant a többire.

Nesta ismét felnevetett, rekedtesen, érdesen.

Nem emlékezett, mikor nevetett utoljára. Úgy igazán, teli torokból.

Talán még mielőtt az anyja meghalt. Miután elszegényedtek, nem volt miért nevetnie.

Nesta az asztal felé biccentett.

– Ma nem kapok vacsorát?

A hálószobája ajtaja kinyílt, feltárult mögötte a gyér fényben fürdő folyosó.

– Elég volt belőle egy nap ennyi.

Az edzés további részében alig tudott Cassianhez szólni, folyamatosan az járt a fejében, hogy bár ő egyetlen szót sem szólt, a harcos falat emelt közéjük, arra számított, hogy bántani fogja, feltételezte, hogy Nesta rémes alak, akivel még beszélgetni sem lehet rendesen. Hogy gúnyolni fogja az anyja, a fájdalmuk miatt.

– Inkább itt maradnék.

Az ajtó szélesebbre tárult.

Nesta felsóhajtott. Fájt a gyomra az éhségtől.

– Pont olyan buzgómócsing vagy, mint a többiek! – motyogta, aztán megindult az ebédlő felé.

Cassian egyedül ült az asztalnál, a lemenő nap fénye arannyal és vörössel színezte fekete haját, átszivárgott gyönyörű szárnyán. Nesta hirtelen megértette, miért akar Feyre megfesteni dolgokat – azért, hogy elkapja, megörökítse az ilyen pillanatokat.

– Milyen volt a könyvtárban? – érdeklődött Cassian, amikor Nesta leült vele szemben.

– Ma semmi sem próbált megenni, úgyhogy minden rendben volt.

Sertéssült és zöldbab jelent meg Nesta előtt, meg egy pohár víz.

Cassian megdermedt.

– Mert korábban megpróbált megenni valami?

– Hát, nem jutott elég közel hozzám ahhoz, hogy megpróbálja, de nagyjából így éreztem, igen.

Cassian pislantott egyet, a szifonjai felizzottak.

– Meséld el, mi történt!

Nesta elmerengett, rosszat szólt-e, de azért elmesélte, mi volt a sötétséggel, arról is beszámolt, hogy végül Gwyn segítségével jutott ki onnan. Azóta nem találkozott a papnővel, de a nap végén üzenet várta a kocsiján: Ne feledd, tartsd távol magad az alsóbb szintektől!

Nesta felhorkant, összegyűrte az üzenetet, de azért a zsebébe csúsztatta.

A vele szemközt ülő Cassian elsápadt.

– Te láttad egyszer Bryaxist – törte meg Nesta a csendet.

– Többször is – lehelte Cassian. Bőre zöldes színezetet kapott. – Tudom, hogy tovább kellene vadásznunk rá. Nem jó, hogy egy ilyen lény odakint van a világban. De nem vagyok benne biztos, hogy képes lennék még egyszer szembenézni vele.

– Milyen volt?

Cassian Nesta szemébe nézett.

– A legrosszabb rémálmom. És nem egyszerű fóbiákról beszélek. A legmélyebb, legősibb félelmeimre gondolok. A legrémesebb, legaljasabb szörnyetegek közül juttattam rács mögé jó néhányat, de ezek a szó minden egyes értelmében szörnyetegek voltak. Nem… Nem hiszem, hogy bárki megérthetné, ha ő maga nem látta.

Cassian ismét felé pillantott, és Nesta látta rajta, hogy megacélozza magát, várja a támadást.

Szörnyeteg – hiszen Nesta is szörnyeteg. Metsző volt a gondolat, mély sebet ejtett. De csak annyit kérdezett, remélve, hogy Cassian megérti, nem azért érdeklődik, hogy bántsa őt:

– Miféle lényeket juttattál rács mögé?

Cassian bekapott egy falatot. A mozdulat jól jelezte, hogy ez legalább elfogadható téma volt számára.

– Amikor még a halandók földjén éltél, voltak legendáitok rémekről és tündérekről, akik lemészárolnának titeket, ha átkelnétek a falon, igaz? Olyasmikről, amik bekúsznak a nyitott ablakokon, gyermekvért isznak. Olyasmikről, amik olyan alávalóak, olyan kegyetlenek, hogy remény sincs a gonoszságuk ellen.

Nesta tarkóján felállt a szőr.

– Igen.

Ezek a történetek mindig is nyugtalanították, megrémítették.

– Ezeknek a történeteknek van valóságalapja. Ősi, szinte az idők kezdetéről származó lényekről, amik már azelőtt is léteztek, hogy a főtündérek udvarokra osztották a vidéket, még mielőtt a főurak átvették volna az irányítást. Vannak, akik első isteneknek hívják őket. Olyan lényekről van szó, amiknek szinte nincs is fizikai formája, csak élesen vágó esze, kegyetlen elméje, és akiknek emberek és tündérek is áldozatul estek. A többségüket mára már levadászták, bujkálásra vagy rács mögé kényszerítették, de azért fennmaradt néhány közülük, ma is a vidék elfeledett sarkaiban húzzák meg magukat.

Cassian ismét evett egy falatot.

– Amikor közel háromszáz éves voltam, az egyikük megint megjelent, előmászott egy hegy lábából. Mielőtt börtönbe került, és a bezártság legyengítette volna, Lanthys széllé tudott változni, kiszorította a levegőt a tüdődből, vagy esővé vált, és a szárazföldön vízbe fojtott, pár mozdulattal le tudta nyúzni a bőrödet. A valódi alakját sosem mutatta meg, de amikor szembekerültem vele, gomolygó ködként jelent meg. Ő a tündérek egy olyan fajának ősatyja, ami még mostanság is sok gondot okoz, ami Amarantha uralma alatt élte a virágkorát: a boggeké. De ők nem olyan erősek, árnyékai csupán Lanthysnek. Ha van olyan, hogy megtestesült gonosz, akkor az ő. Könyörtelen, nem tud különbséget tenni jó és rossz között. Van ő, és van mindenki más, mindannyiunkra zsákmányként tekint. Leleményesen és lassan öl. A félelem és a fájdalom éppúgy táplálja, mint maga a hús.

Nesta ereiben megfagyott a vér.

– Mégis, hogyan fogtál el egy ilyen lényt?

Cassian megérintette a nyakát, a füle alatt húzódó sebhelyet.

– Hamar rájöttem, hogy sem közelharcban, sem mágiával nem győzhetem le. Még mindig megvan az erre emlékeztető sebhely. – Cassian haloványan elmosolyodott. – Úgyhogy kihasználtam az arroganciáját. Hízelegtem neki, incselkedtem vele, és végül becsaltam egy berkenyekeretű tükörbe. Fogadtam vele, hogy úgysem tud kijutni a tükörből, és Lanthys húzta a rövidebbet. Persze kijutott a tükörből, de addigra már a börtönben volt a nyomorult.

Nesta felvonta a szemöldökét. Cassian metszőn rámosolygott, de a szemében nem gyúlt fény, miközben azt mondta:

– Mégsem csak egy vadállat vagyok.

Nem, tényleg nem, hiába mondta ezt ő maga, de Nesta valójában soha nem is hitte, hogy…

Cassian így folytatta:

– Sokan vannak a börtönben, de Lanthys szabadulásától tartok a leginkább.

– Megtörténhet ilyesmi?

– Nem hiszem, hála az Üstnek! Abból a börtönből lehetetlen megszökni. Kivéve persze, ha Amrenről van szó.

Nesta nem akart Amrenről beszélni. Gondolni sem akart rá.

– Azt mondtad, másokat is rács mögé juttattál.

Igazából csak félig akarta tudni.

Cassian vállat vont, mintha teljességgel lényegtelen lenne, hogy ilyen elképesztő dolgokat vitt véghez.

– A hétfejű Lubiát, aki elkövette azt a hibát, hogy előbújt a mélytengeri barlangokból, és lányokat gyilkolt a nyugati parton. Kék Annist, aki már ránézésre is rémisztő volt, kobalt bőr, vaskarmok, és Lubiához hasonlóan őt is a nők húsa vonzotta. Annis… sokkal tovább tartott. Ilyen szempontból hasonlított Lanthysre. – Nyelt egyet, majd elhúzta az inge nyakát, hogy megmutasson egy másik sebhelyet, azt az iszonyú, vastag forradást a bal mellizma felett. Azt, amire Nesta legutóbb is felfigyelt a küzdőtéren. – Csak ennyi maradt belőle, de Annis végigszántott a mellkasomon a vaskarmaival, és nagyon közel járt a szívemhez, amikor Azriel közbelépett. Úgyhogy az ő elfogása igazából mindkettőnk érdeme volt. – Dobolni kezdett az asztalon. – Aztán persze ott volt…

– Eleget hallottam. – Nesta szinte zihálva ejtette ki a szavakat. – Képtelen leszek elaludni ma este. – Megrázta a fejét, bekapott egy falatot. – Nem tudom, te hogy vagy rá képes, azok után, hogy kiálltál ellenük.

Cassian hátradőlt a székében.

– Megtanultam együtt élni vele. Kizárni ezeket rémségeket a gondolataimból. – Némileg halkabban tette hozzá: – De még mindig ott ólálkodnak. Az elmém hátsó zugaiban.

Nesta azt kívánta, bár ő is tudná, hogyan kell ezt csinálni, miképpen lehet valamiféle fal mögé zárni mindazt, ami emészti őt, vagy valamilyen tátongó lyukba taszítani, hogy mélyre temethesse.

Cassian, továbbra is halkan, azt kérdezte:

– Az a sötétség a könyvtárban… Gondolod, hogy konkrétan te voltál rá ilyen hatással? – Amikor Nesta nem felelt, Cassian tovább faggatta: – Az erőd miatt?

– Nincs semmiféle erőm – hazudta.

Hiába edzett Amrennel, cseppet sem értette jobban a mágiáját.

– Akkor ki hagyta azt a nyomot a lépcsőn?

Nesta meg sem próbált jó képet vágni.

– Talán Lucien. Neki folyik tűz az ereiben.

– Azt mondta, a te tüzed más, mint az övé. Valahogy hidegen ég.

– Talán akkor engem is be kellene zárnod a börtönbe.

Cassian letette a villáját.

– Csak feltettem egy kérdést.

– Mit számít, van-e bármiféle erőm?

Cassian a fejét csóválta, mintha egyszerre tartaná lenyűgözőnek és undorítónak.

– Lehet, hogy halandóként születtél, de igazi tündér vagy. Kérdéssel felelsz a kérdésre, kitérsz az őszinte válaszadás elől.

– Nem tudom eldönteni, hogy ezt bóknak szántad-e vagy sem.

– Nem szántam annak. – Cassian kivillantotta a fogát. – A tiédhez hasonló mágia nem olyasmi, amit félre lehet söpörni. Ki kell ereszteni, uralni kell…

– Egyensúlyozással és nyújtással?

Cassian állkapcsa megfeszült.

– Mi történt veled és Amrennel?

– Miért kérdezősködsz ennyit ma este?

– Mert normális beszélgetést folytatunk, és szeretném tudni. Mindent szeretnék tudni.

Nesta felállt az asztaltól, az ajtó felé indult.

– Mit érdekel ez téged?

– Ne térjünk már vissza oda, ahol régen voltunk, Nes!

– Nem tűnt fel, hogy továbbléptünk volna – vetette hátra Nesta a válla felett.

– Ez baromság!

– Most jön az a rész, hogy emlékeztetsz, mindenki utál, én pedig távozom.

Cassian felpattant, három lépéssel elállta az ajtóhoz vezető utat. Nesta már el is felejtette, milyen gyors, hogy a méretéhez képest milyen kecsesen mozog. Cassian haragos tekintettel meredt rá.

– Nekem sosem számított, hogy az Üst erejének a felét vetted-e el, vagy csak egy cseppet. Még most sem számít.

– Miért? – Nesta egyszerűen képtelen volt megállni, hogy ne kérdezze meg. – Miért bajlódsz velem egyáltalán?

Cassian arca elkomorodott.

– Miért maradtál mellettem, amikor az utolsó csatában szembeszálltunk Hybern királyával?

Mintha ez válasz lenne! Nesta képtelen volt elviselni ezt a beszélgetést, ezt az arckifejezést.

– Mert ostoba voltam.

Sebesen ellépett Cassian mellett.

– Mitől félsz ennyire? – lépett ki a harcos mögötte a folyosóra.

Nesta megtorpant.

– Nem félek semmitől!

– Hazudsz.

Nesta lassan megfordult. Hadd lássa Cassian a rajta végigáramló harag minden egyes cseppjét.

Cassian szemében vad elégedettség csillogott.

A szifonjai felvillantak, vörös fényt vetettek a kövekre, mintha áttetsző vér ömlött volna rájuk.

– Tudod, hogy ragyog a szemed, amikor az erőd a felszínre tör? Mint az olvasztott fém. Mint valamiféle ezüst tűz.

Szándékosan csinálta… Szándékosan zaklatta így fel. Hogy Nesta megmutassa magát.

Nesta begörbítette az ujjait a teste mellett. Előrelépett. Cassian nem mozdult. Úgyhogy Nesta még egyet lépett. És még egyet.

Aztán már olyan közel álltak egymáshoz, hogy egyetlen mély lélegzettel összeért volna a mellkasuk. Nesta vicsorogva nézett a továbbra is vigyorgó Cassianre.

Cassian szemügyre vette őt. A szemébe nézett, és azt lehelte:

– Gyönyörű.

Hagyta, hogy Nesta megérintse izmos mellkasát. Hogy meglökje, hogy a falhoz kényszerítse. Széttárta a szárnyait, ahogy nekiesett. Csak bámulta és bámulta őt, csodálta – vágyakozva.

Nesta nem mozdult, képtelen lett volna rá, ahogy Cassian közelebb hajolt, hogy a fülébe súgja:

– Amikor először láttalak így nézni, még ember voltál. Ember, mégis kis híján térdre estem előtted. – Lélegzete Nesta fülének ívét cirógatta, ő pedig képtelen volt úrrá lenni magán, lehunyta a szemét. Cassian mosolya végigsimított a halántékán. – A mágiád dal, és nagyon-nagyon régóta vártam már rá, Nesta.

Nesta háta ívbe görbült kissé arra, ahogyan Cassian kiejtette a nevét, ahogy megnyomta a második szótagot. Mintha épp elképzelte volna, hogy máshol is hozzányomja valamijét. De csak Nesta kezén keresztül értek egymáshoz. Csakis az ő kezén keresztül, ami most ökölbe szorult Cassian ingén, és érezte alatta a harcos szívének lüktetését.

Aztán Cassian lejjebb hajtotta a fejét, és orrának hegye Nesta nyakához ért. Cassian mellkasa megemelkedett Nesta keze alatt, ahogy a férfi mélyen, mohón beszívta az illatát.

Túl messzire ment. Nem lett volna szabad hagynia, hogy idáig fajuljanak a dolgok Cassiannel, nem lett volna szabad ennyire közel engednie őt magához.

Mégsem tudott elhúzódni. Képtelen volt ellenállni, hagyta, hogy Cassian ismét megérintse a nyakát az orrával. A késztetés, hogy Cassianhez simuljon, hogy érezze a férfi melegét, a keménységét, szinte minden egyes észszerű gondolatát felülírta.

De Cassian nem emelte fel a kezét. Mintha Nesta engedélyére várt volna.

Nesta elhúzta a fejét, épp csak annyira, hogy lássa Cassian arcát.

Az ott lobogó vágytól kis híján megremegett a térde. Izzó, kiolthatatlan vágy, egyedül Nesta iránt.

Levegőt sem kapott, szinte belefulladt a pillantásába. Odalent, az érzékeny testrészei megfeszültek, lüktetni kezdtek, melle súlyosabbá vált, sajgott. Cassian orrlyukai kitágultak, ő is érezte.

Nesta képtelen volt rá. Nem tehette ezt Cassiannel. Saját magával.

Nem, nem, nem…

Nesta el akarta húzni a kezét a mellkasáról, de Cassian megállította, megfogta. Hüvelykujjával végigsimított a kézfején, és ahogy az érdes bőrtől Nesta a fogát csikorgatta, gondolkozni sem tudott, levegőt sem kapott…

Cassian a fülébe súgta:

– Tudod, mire fogok gondolni ma este?

Kiszökhetett a torkán egy halk hang, mert Cassian vigyorogva lépett félre. Eleresztette a kezét.

A melegének, az illatának a hiánya felért egy vödör jeges vízzel.

Cassian mosolya veszedelmes kihívás volt.

– Erre az arckifejezésre fogok gondolni. – Odébb lépett a folyosón. – Mindig csak erre az arckifejezésre gondolok.

Nesta képtelen volt elaludni. A takaró dörzsölte, rácsavarodott, megfojtotta a melegével, verejték csorgott a testén.

Mindig csak erre az arckifejezésre gondolok.

A sötétben feküdt, kapkodta a levegőt, teste izzott, sajgott.

Alig tudott a könyvre koncentrálni, amikor visszaért a szobájába. Úgy érezte, már órák óta forgolódik az ágyában.

Mindig csak erre az arckifejezésre gondolok.

Látta maga előtt Cassiant a saját ágyában, ahogy sötét királyként elterül, a kezébe veszi az irányítást, gyorsan mozgatja…

Nagy nehezen azt súgta a szobának:

– Gyere vissza hajnalban!

Nem tudta, engedelmeskedik-e a ház. Fogalma sem volt, érti-e, miért van szüksége egy kis egyedüllétre, miközben végigsimított a hálóingén. Már-már elviselhetetlen volt az, ahogyan a selyem végigsiklott a bőrén.

A párnájába nyögve a lábai közé csúsztatta az ujjait, s azok azonnal csúszóssá váltak az ott összegyűlő nedvességtől. Azóta nem javult a helyzet, hogy Cassian faképnél hagyta a folyosón. Nesta csípője megfeszült az érintéstől, és fogcsikorgatva hosszan felszisszent, ahogy végigsimított sajgó, lüktető középpontján.

Mindig csak erre az arckifejezésre gondolok.

Mélyre csúsztatta az ujjait, vonaglani kezdett a behatolástól, és egyre csak Cassian arcát látta maga előtt, azt a félmosolyt, azt a fényt a szemében. Az izmos testet, a gyönyörű szárnyakat. Szinte teljesen kihúzta az ujjait, majd visszanyomta, és Cassian kezét képzelte oda, azt érezte ott. Cassian másik keze a mellét markolta, keményen megszorította, épp úgy, ahogyan Nesta szerette, és az enyhe fájdalom éle még tovább fokozta az élvezetét.

Cassian kezét lovagolta meg, miközben az ajkába harapva elfojtotta a nyögéseit. Cassian keze sodorta a gyönyör határára, ami olyan erősnek bizonyult, hogy kis híján felsikoltott. Cassian ujjai siklottak bele újra meg újra, egyik gyönyört hozták a másik után, míg Nesta végül kimerülten, zihálva elterült az ágyon, és egyedül a sötétség ölelhette.

16.

FEJEZET

Cassian nem aludt valami jól.

Nehéz volt jól aludni, ha egyszer annyira felizgult, hogy kénytelen volt nem egyszer, hanem összesen háromszor kielégíteni magát, hogy végre lenyugodjon, és le tudja hunyni egyáltalán a nyavalyás szemét. De hajnalban kínzó vágy ébresztette Nesta iránt, még mindig érezte az illatát, és az újabb gyönyör is csak éppenhogy tudta csillapítani.

Pontosan elmondta Nestának, mire készül éjszaka, és másnap reggel az asztalnál jóval kellemetlenebbül érezte magát a lány tekintetétől, mint amire számított.

Nesta korábban ült oda a reggelihez, evés közben olvasott. A könyv most becsukva hevert, és már a gerinc alapján egyértelmű volt, hogy az egyik romantikus regény, amit Nesta annyira szeret.

Hogy megtörje a csendet, Cassian azt kérdezte:

– Mit olvasol?

Pír kúszott Nesta világos arcbőrére. És Cassian esküdni mert volna rá, hogy Nesta is csak nagy nehezen néz a szemébe.

– Egy romantikus történetet.

– Azt sejtettem. Ez épp miről szól?

Nesta lesütötte a szemét. De a pír ott maradt az arcán.

Cassian tudta, hogy ennek a reakciónak semmi köze a regényhez.

Nesta nagy nehezen felemelte a tekintetét, megfeszült a gerince. Mintha nagyon nehezére esett volna, hogy Cassian szemébe nézzen. Ujjai iszonyú erővel kulcsolták a villáját. És amikor Cassian odanézett, Nesta az asztal alá rejtette a kezét.

Mintha valamiféle bizonyítékot tüntetett volna el.

Cassian vére forrni kezdett, ahogy rádöbbent, a pír, a zavar… Mély levegőket vett, hogy lenyugodjon. A következő két órában együtt kell edzeniük. A feszültség nem csak hátráltatná őket, egyenesen megengedhetetlen lenne a küzdőtéren.

Ettől még látta maga előtt azt a kezet Nesta lábai között, miközben a teste éppúgy kielégülésért könyörög, mint az övé. Valószínűleg ő is az ajkába harapott, ahogy Cassian, nehogy felkiáltson. Megkeményedett a farka, már-már fájdalmasan szorította a nadrág.

Cassian megmozdult ültében, próbált némi helyet szorítani magának. Csak azt érte el, hogy a kemény varrás nekidörzsölődött az ölének, és a súrlódástól a fogát csikorgatta.

Edzés. Edzeniük kell.

– A könyv – felelte Nesta kissé zihálva. – Egy… – Kitágultak az orrlyukai, tekintete kissé zavarosnak tűnt. – Könyvről szól.

– Érdekes – mormolta Cassian. – Remekül hangzik.

Ki kellett jutnia innen. Valahogy helyre tenni magában a dolgot, mielőtt felmennek. A közöttük lobbanó tűznek semmi keresnivalója a küzdőtéren. Mégis, hol a picsában van Az, amikor szüksége lenne rá? Cassian éveken át védte Mort, hol a picsában van most ő, amikor szüksége lenne rá?

De nem állhatott fel. Ha megteszi, Nesta pontosan látni fogja, milyen hatással van rá. Már ha nem érezte meg az illatából – ha nem tudta, pontosan mit jelent ez a változás. És ha a lány azzal a tűzzel nézne Cassian kidudorodó nadrágjára, ahogyan előző este figyelte, azzal a tűzzel, amit Cassian maga elé képzelt, amikor elment, akkor talán még bolondot is csinálna magából.

De hajlandó volt vállalni a kockázatot. Kénytelen volt, mert még a végén az asztalra fektetné Nestát, és egyesével leszedne róla minden egyes ruhadarabot.

Cassian felpattant a székéből, és mielőtt távozott, azt motyogta:

– Odafent találkozunk.

– A könyv – ismételte Nesta magának a zabkásájára meredve –, egy könyvről szól. – A tenyerébe támasztotta a homlokát. – Te idióta!

Legalább úgy tűnt, Cassian nem figyel. Bármiféle hajlandóság izzott is a szemében előző este, ma vonakodni látszott, mintha képtelen lenne elviselni… mintha nem akarná ezt a szikrát, ezt a feszültséget kettejük között. Gyakorlatilag kimenekült a teremből, csak hogy ne kelljen Nestával lennie.

Borzalmas lesz az edzés.

Cassian odafent várta, a megtestesült öntelt harcos. Nesta nem mert a nadrágjára nézni. Arra a pontra, ami korábban, esküdni mert volna rá, kidudorodott a csatok és a gombok alatt, amikor kirohant az ebédlőből.

De ha most nyugodtnak tűnt, hát rendben. Ő is el tudja játszani ugyanezt.

Nesta vállkörzéssel közelített.

– Megint nyújtunk és egyensúlyozunk?

– Nem.

Cassian szemébe nézett, és nem talált ott mást, csak tiszta, határozott nyugalmat. És kihívást.

– Bemelegítünk, aztán megmozgatjuk a középső tájékaidat.

Nesta eltátotta a száját. A… középső tájékait?

– A hasizmaidat – pontosított Cassian, és rózsaszín folt jelent meg az arcán. Megköszörülte a torkát. – Mocskosak a gondolataid. – Megpöckölte Nesta arcát. – Túl sok romantikus regényt olvasol!

Nesta elhessegette a kezét, és a Cassian inge alatt rejtőző izmok felé intett.

– Úgy fogok kinézni, mint te?

Cassian halk nevetése végiggyűrűzött a testén.

– Egyedül én nézhetek ki így, Nes.

Arrogáns seggfej!

– Meg Rhysand és Azriel – felelte Nesta mézesmázosan.

– Azért van egy-két kidolgozottabb izmom.

– Nem látom, hol.

Cassian rákacsintott.

– Talán olyan helyeken, ahol nem látod.

Nesta nem tudott mit tenni. Nem tudott uralkodni rajta. Nem a rajta végigözönlő vágyon, hanem a mosolyra rendeződő vonásain. Halkan felnevetett.

Cassian úgy meredt rá, mintha most látná életében először.

A döbbenete épp elég volt ahhoz, hogy Nesta arcáról lefagyjon a mosoly.

– Jól van – mondta. – Bemelegítünk, aztán jöhetnek a hasizomgyakorlatok.

Nesta gyűlölte a hasizomgyakorlatokat.

Leginkább azért, mert képtelen volt megcsinálni őket.

– Tudtam, hogy nem vagy valami izmos – jegyezte meg Cassian, miközben Nesta hason feküdt a földön, miután egyszerűen összerogyott, amikor hosszasan kellett volna tartania magát –, de ez tényleg szánalmas.

– Nem motiválnod kellene?

– Öt másodpercet bírsz!

– Mert neked mennyi megy? – sziszegte Nesta.

– Öt perc.

Nesta felkönyökölt.

– Bocs, hogy én nem edzettem a középső tájékaimat ötszáz éven át!

– Annyit kértem, hogy fél percig tartsd meg magad.

Nesta sajgó hassal feltérdelt. Cassian haspréseket végeztetett vele, majd háton fekve kellett emelgetnie a lábát, aztán egy lekerekített kétkilós követ a feje fölé tartva fekvő helyzetből, a hasizmai segítségével ülő helyzetbe tornásznia magát. Egyet vagy kettőt tudott csak megcsinálni mindenből, aztán a teste cserben hagyta. Hiába parancsolt magára, hiába csikorgatta a fogát, nem ment több.

– Ez kínzás! – Nesta megtámaszkodott a térdén, majd a küzdőtérre mutatott. – Ha olyan tökéletes vagy, akkor csinálj meg mindent, amit nekem kiadtál!

Cassian felhorkant.

– Egy tízéves illír fiú képes lenne mindezt percek alatt végigcsinálni.

– Akkor csináld a saját nagy, kemény férfiaknak szánt edzésedet!

Cassian gúnyosan elmosolyodott.

– Jól van. Ha szájalni akarsz, akkor megmutatom neked a nagy, kemény férfiaknak szánt edzésemet.

Lekapta az ingét. Hátrakötötte a haját.

És Nesta most másféle kínt élt át. Kénytelen volt végignézni, ahogy Cassian megcsinálja ugyanazokat a gyakorlatokat, csak keményebben, nehezebb súlyokkal, gyorsabban. Hullámzottak az izmok a hasán, mindenhol. Verejték csillogott, majd csorgott végig arany testén, a tetoválásain, az alkujuk nyolcágú csillagán a gerincén, hogy aztán eltűnjön a nadrágja dereka alatt.

Cassian egész edzés alatt egyszer sem lépett át semmilyen határt. Nem lépte át a határokat, megtartotta a megfelelő távolságot, mintha ez a küzdőtér szent hely lett volna a számára.

Nesta képtelen volt elszakítani a tekintetét Cassianről, miközben a harcos enyhén zihálva végigcsinálta a gyakorlatokat. Próbált nem azon merengeni, vajon így zihált-e előző este, amikor kielégítette magát.

De Cassian mogyorószín szeme tiszta volt.

Pillantása diadalmas.

Egy másik korban, egy másik világban a halandók talán harcos istenként tekintettek volna rá. És azok után, hogy elmesélte, miféle szörnyetegeket zárt börtönbe, még ebben a korban is hősként tarthatják számon. Olyasvalakinek, akiről egy nap a tűz körül ülve mesélnek majd. Róla nevezik el a gyerekeket. A harcosok olyanok akarnak majd lenni, mint ő. Egy ügyes harcosra azt mondanák, ő az újjászületett Cassian.

Nesta meg vadállatnak nevezte.

– Mi van? – törölte le Cassian a verejtéket az arcáról.

Nesta, csak hogy elterelje a gondolatait, azt kérdezte:

– Tényleg nincsenek női csapatok az illírek között?

A háború során egyet sem látott.

Cassian mosolya lehervadt.

– Egyszer megpróbálkoztunk vele, de hatalmas bukás lett a vége. Úgyhogy nem. Nincsenek.

– Mert az illírek visszamaradottak és rémesek.

Cassian arca megrándult.

– Csak nem Azriellel beszélgettél mostanában?

– Ezek a saját meglátásaim.

Cassian kieresztette a haját, a sűrű, egyenes tincsek visszahullottak az arca mellé.

– Az illírek… Már mondtam. Lassan lépnek egyről a kettőre. Folyamatosan dolgozunk rajta… Mármint Rhysszel.

– Olyan nehéz lenne a nőknek harcossá válni?

– Nem csak az edzésről van szó. A társadalmi következményekről is. Ráadásul a vérszertartást is teljesíteniük kellene.

– Mi az a vérszertartás?

– Pont az, aminek tűnik. – Cassian megdörgölte a nyakát. – Amikor egy illír harcos ereje kiteljesedik, általában a húszas éveiben, át kell esnie a vérszertartáson. Csak ezután tekintik valódi harcosnak és felnőttnek. Minden klán és falu elküldi a jelöltjeit, általában három-négy érkezik mindenhonnan, aztán kiteszik őket valahol az Illír-hegységben. Egy hetet töltünk ott, és két célunk van: túlélni, és elérni a Ramielt.

– Mi az a Ramiel?

Nesta gyerekesnek érezte magát ezekkel a kérdésekkel, de eluralkodott rajta a kíváncsiság.

– A szent hegyünk. – Cassian ismerős jelet rajzolt a földre: egy felfelé mutató háromszöget három pöttyel felette. Egy hegy, döbbent rá Nesta. És három csillag. – Az Éjszaka udvarának jele. A vérszertartás mindig akkor esedékes, amikor egy évben egyszer Arktos, Carynth és Oristes, a három szent csillagunk ott ragyog felette egy héten keresztül. A szertartás utolsó napján épp a csúcs felett vannak.

– Szóval meg kell mászni a hegyet?

– Gyilkolással kell eljutni a hegyre. – Pillantása megkeményedett. – Elkábítanak, kiraknak a vadonba, semmiféle felszerelést nem kapunk, csak a ruhánk lehet rajtunk.

– És muszáj részt venni ezen?

– Ha egyszer belekezdtél, nem lehet kiszállni. Legalábbis addig mindenképpen ott maradsz, amíg a szertartás véget nem ér, vagy amíg eléred a Ramiel csúcsát. Ha valaki félbeszakítja a szertartást, és megpróbál kimenteni vagy megóvni, akkor mindkettőtöket levadásznak, és az életetekkel fizettek a törvényszegésért. Ez még Rhysre is vonatkozik.

Nesta megborzongott.

– Elég barbár dolognak tűnik.

– És ez még nem is a legrosszabb az egészben! Varázslatot bocsátanak ránk, hogy ne tudjuk használni a szárnyainkat és a mágiánkat. – Felemelte a kezét, megmutatta a vörös szifonokat a kézfején. – A mágia ritkaságszámba megy az illírek között, de amikor valakinél mégis megjelenik, szifonokkal kell kontrollálni, hogy egyáltalán használható legyen. Mégis, előnyhöz juttatna a többi illírrel szemben, úgyhogy a varázslattal egyenlítik ki az esélyeket. Az illírek egyetlen napon férnek hozzá mágiához, a vérszertartás előtti éjszakán, amikor a csapatok vezérei gondolatutazással elvihetik a növendékeket a vadonba. Ne is kérdezd, hogy miért van ez így. Senki sem tudja.

– Azriel bármikor tud gondolatutazni.

– Az más. Nagyon sok szempontból.

Cassian hangja alapján egyértelmű volt, hogy jobb, ha Nesta nem kérdezősködik tovább erről.

– Szóval nem tudtok mágiát használni a szertartás során. Akkor ez azt jelenti, hogy a hagyományos módon ölitek meg egymást? Kardokkal és tőrökkel?

– A fegyverek is tilosak. Legalábbis a kintről hozottak. De sajátot csinálhatsz. Muszáj is csinálni. Különben lemészárolnak.

– A többi harcos?

– Igen. A rivális klánok, az ellenségek, a hírnévre vágyó seggfejek, mindenki. Bizonyos városokban minél több vetélytárssal végzel, annál nagyobb dicsőség vár. A legtöbb visszamaradott klán azon az állásponton van, hogy hulljon csak a férgese, de én mindig is úgy gondoltam, hogy hatalmas pazarlás, hiszen annyi rejtett tehetség lapulhat a harcosokban. – Cassian a hajába túrt. – És persze ott vannak a hegyekben élő lények is, amik könnyedén legyőzhetnek egy illír harcost pusztán a karmaikkal és az agyaraikkal.

Halvány emlék tört a felszínre, Feyre mesélt Nestának a rémséges lényekről, amikkel arrafelé találkozott. Cassian így folytatta:

– Szóval kénytelenek vagyunk szembenézni mindezzel, és közben felmászni a Ramiel oldalán. A résztvevők nagyja elfelejt elegendő erőt tartogatni a hét végén esedékes mászáshoz. Egy teljes napnyi és éjszakányi kemény munkáról van szó, egyetlen zuhanás is a véget jelentheti. A többség a hegy lábáig sem jut el. De ha igen, akkor máris változik az ellenfél. Már nem a többi harcossal kell megküzdeni, hanem a heggyel kell szembenézni, a tulajdon lelkeddel küzdesz ellene. Általában ez töri meg azokat, akik megpróbálnak feljutni.

– És aztán? Felmászol, és kitüntetnek?

Cassian felhorkant, de komolyan felelt:

– Egy szent kő van odafent. Ha te érinted meg elsőként, nyersz. Azonnal levisz a hegyről.

– És mi lesz mindenki mással, ha eltelik az egy hét?

– Aki életben marad, azt harcosnak tekintik. Attól függően, hogy hol végzel, a harcosok három rangjának egyikét kapod: az, aki nem jut el a hegyig, de életben marad, arktosi lesz, aki eljut a hegyig, de nem tud felmászni a tetejére, az oristesi, aki pedig megmássza a csúcsot, carynthi lesz, elit harcos. Ha valaki megérinti a követ Ramiel tetején, az megnyeri a szertartást. Az elmúlt öt évszázadban csak egytucatnyian értek fel.

– Gondolom, neked sikerült.

– Rhysszel és Azzel egyszerre érintettük meg a követ, pedig szándékosan szétválasztottak minket az elején.

– Miért?

– A vezetők féltek tőlünk, attól, amivé válhattunk. Azt gondolták, hogy a harcosok vagy az állatok majd végeznek velünk, ha nem számíthatunk egymásra. Tévedtek. – Cassian szemében vad tűz lobogott. – Egyedül az derült ki számukra, hogy valódi testvérként szeretjük egymást. És nincs semmi, amit ne tennénk meg, senki, akivel ne végeznénk, hogy elérjük egymást. Hogy megmentsük egymást. Végiggyilkoltuk a hegyet, és felmásztunk a Törésen, az a Ramiel három felfelé vezető útja közül a legkeményebb, aztán megnyertük azt a nyomorult versenyt. Egyszerre érintettük meg a követ, ugyanazzal a lélegzettel, és carynthi harcosokká váltunk.

Nesta semmit sem tehetett az arcára kiülő döbbenet ellen.

– És azt mondod, összesen tizenketten váltak carynthivá… ötszáz év alatt?

– Nem. Tizenketten értek fel a hegy tetejére, és váltak oristesivé. Rajtunk kívül csak hárman nyerték meg a vérszertartást, belőlük lett carynthi. – Nyelt egyet. – Nagyszerű harcosok voltak, kiváló csapatokat vezettek. Közülük ketten odavesztek a Hybern elleni háborúban.

Valószínűleg abban a támadásban, amiben ezer illír meghalt. Abban a támadásban, amitől Nesta megvédte Cassiant.

Egyedül őt és senki mást.

Nesta gyomra elszorult, rosszullét kerülgette. Nagy nehezen mély levegőt vett.

– Szóval úgy véled, a nők nem vehetnének részt a szertartáson?

– Mor valószínűleg új rekordot állítana, olyan gyorsan megnyerné, de nem. Még őt sem szívesen engedném a szertartás közelébe.

A magyarázat kimondatlan része hűvösen fénylett Cassian szemében. Másfajta, rosszabb erőszaktól kellene védeniük magukat, még akkor is, ha a nők éppolyan alapos kiképzésben részesülnek, mint a férfiak.

Nesta megborzongott.

– Nem lehet női csapatot állítani anélkül, hogy átessenek a vérszertartáson?

– Sosem tisztelnék őket valódi harcosként, ha nem szereznék meg a három közül valamelyik címet. Én a magam részéről harcosnak tartanám őket, de a többi illír nem. Semelyik csapat nem repülne velük. Szégyennek, sértésnek tartanák a létüket. – Nesta a homlokát ráncolta, Cassian pedig felemelte a kezét. – Ahogy már korábban említettem, errefelé lassan változnak a dolgok. Hallottad azt a baromságot, amit Devlon a vérzéseddel kapcsolatban mondott. Már ez is haladás. Régen kivégezték azt a nőt, amelyik fegyvert mert ragadni. Most csak „fertőtlenítik” a pengét, és modern felfogásúnak tartják magukat.

Undor torzította Cassian arcvonásait.

Nesta felállt, és az eget kémlelte. Kitisztult a feje – még ha csak egy kicsit is. Nem várta túlzottan, hogy könyveket kelljen a helyükre vinnie, amikor így sajgott mindene… De talán összefut Gwynnel.

– Ha edzeni kezdenénk az illír nőket – magyarázta Cassian –, az nem arról szólna, hogy megvívhassák a háborúinkat. Hanem arról, hogy bizonyítsák, ők is éppolyan rátermettek és erősek, mint a férfiak. Szembe kellene nézniük a félelmeikkel, és kidomborítani a már meglévő erősségeiket.

– Mitől félnek?

– Attól, hogy olyanná válnak, mint anyám – felelte Cassian halkan. – Hogy keresztül kell menniük mindazon, amin ő.

Mindazon, amin a hegy bensejében élő papnők is.

Nesta a csendes papnőkre gondolt, akik sosem hagyják el a hegyet, akik az árnyak között élnek. Riven jelent meg lelki szemei előtt, ahogy elrohan mellettük, mert képtelen elviselni egy idegen jelenlétét. Gwyn, akinek ragyogó tekintete időről időre elsötétült.

Cassian oldalra billentette a fejét a hallgatása láttán.

– Mi az?

– Nem illír nőket is edzenél?

– Téged is edzelek, nem igaz?

– Mármint, hajlandó lennél… – Nem tudta, hogyan fogalmazhatná meg elegánsan, ő nem volt olyan ékesszóló, mint Rhysand. – Ha meghívnám őket, hogy eddzenek velünk, itt, ahol magunk vagyunk, biztonságban… Akkor őket is edzenéd?

Cassian lassan pislogott egyet.

– Igen. Mármint természetesen, de… – Megrándult az arca. – Nesta, a könyvtárban lévő nők közül sokan nem akarnak… Képtelenek férfiak közelében lenni.

– Akkor megkérjük valamelyik nőnemű barátodat, hogy segítsen. Mort, vagy bárki mást, aki csak eszedbe jut.

– Lehet, hogy a papnők még azt sem tudnák elviselni, ha én itt lennék.

– Te sosem ártanál senkinek úgy.

Cassian tekintete kissé ellágyult.

– Számukra nem erről van szó. Hanem a félelmükről, a traumáról, amit átéltek. Még ha tudják is, hogy sosem tennék velük ilyesmit, lehet, hogy olyan emlékeket hívnék elő, amikkel elképesztően nehéz lenne megküzdeniük.

– Azt mondtad, az edzés segít a… problémáimon. Talán nekik is segítene. Legalább lenne okuk kijönni onnan egy kicsit.

Cassian hosszan figyelte Nestát. Aztán így szólt:

– Akit csak rá tudsz venni, hogy jöjjön fel, azt szívesen edzem. Mor nincs most itt, de megkérhetem Feyre-t, hogy…

– Ne Feyre-t! – Nesta gyűlölte a szavakat. Azt, ahogyan Cassian háta megmerevedett. Képtelen volt a férfira nézni, ahogy folytatta… – Csak…

Hogyan is magyarázhatná el, milyen bonyolult a kapcsolata a húgával? Hogyan írhatná le azt az önmarcangolást, ami, valahányszor a húga arcára nézett, azzal fenyegetett, hogy felemészti?

– Jól van – egyezett bele Cassian. – Nem Feyre-t. De szólnom kell neki és Rhysnek. Valószínűleg neked is ki kellene kérned Clotho engedélyét. – Meleg kéz nehezedett Nesta vállára, megszorította. – Tetszik az ötlet, Nes. – Mogyorószín szeme fénylett. – Nagyon is.

És valamiért ezek a szavak a világot jelentették.

17.

FEJEZET

– Van egy ajánlatom.

Nesta lüktető hasizmokkal és sajgó lábbal állt Clotho asztala előtt, miközben a papnő befejezte a jegyzetelést a kéziraton, amin épp dolgozott, megbűvölt tolla csak úgy sercegett.

Amint a toll az utolsó pontot is a helyére tette, a papnő felemelte a fejét, és azt írta egy darab papirosra:

Igen?

– Megengednéd, hogy a papnők velem együtt eddzenek a ház tetején lévő küzdőtéren? Nem mindannyian, csak azok, akiket érdekelne a dolog.

Clotho teljesen mozdulatlanul ült. Majd a toll megindult.

Miért edzenének?

– Hogy megerősítsék a testüket, hogy megtanulják megvédeni magukat, vagy akár támadni, ha úgy akarják. De azért is, hogy kiszellőztessék a fejüket. Hogy nyugodtabbak legyenek.

És ki fogja levezetni ezeket az edzéseket? Te?

– Nem. Én nem értek hozzá eléggé. Velük együtt edzenék. – Nesta szíve hangosan dübörgött. Nem igazán értette, miért. – Cassian vezetné le az edzéseket. Nem lép át semmilyen határt, mármint tiszteletteljes és…

Nesta a fejét rázta. Teljesen ostobán hangzott, amit mondott. Magán érezte Clotho kámzsa rejtette tekintetét. A toll ismét megmozdult.

Attól tartok, nem sokan jelentkeznének.

– Tudom. De még ha csak egy vagy két papnőről van is szó… Szeretném felajánlani a lehetőséget. – Nesta a Clotho mögötti oszlopra mutatott. – Feltennék oda egy jelentkezési lapot. Aki szeretne, azt szívesen látjuk.

A főpapnő ismét hosszasan figyelte őt a kámzsa árnyai közül, tekintetének súlya olyan volt, akár egy fantomérintés. Végül azt írta:

Ha valaki szeretne csatlakozni, áldásom rá.

Nesta még aznap kitűzte a jelentkezési lapot az oszlopra.

Amikor végzett, még senki sem jelentkezett.

Reggel korán kelt, lement a könyvtárba, hogy ránézzen a lapra, de az továbbra is üresen állt.

– Időbe telik majd – vigasztalta Cassian, amikor a küzdőtérre lépve leolvasta Nesta arcáról, mi történt. Némileg lágyabban hozzátette: – Nyújts továbbra is segédkezet!

Nesta így is tett.

Minden egyes délután, amikor megérkezett a könyvtárba, megnézte a lapot. És este is, amikor elment. Mindig üresen találta.

Az edzések során Cassian elkezdte a közelharchoz szükséges lábmunkára és testtartásokra tanítani. Nem ütöttek, nem rúgtak, egyelőre semmi ilyesmi. Nestának kínszenvedések árán sikerült megtartania magát az alkarjára támaszkodva tíz másodpercig. Majd tizenötig. Aztán húszig. És harmincig.

Cassian egyre nehezebb súlyokkal dolgoztatta, hogy izmokat növesszen vékonyka karjára. A súlyos kövekbe füleket vájtak, hogy könnyen meg lehessen tartani őket a kitöréseknél és a guggolásoknál.

És Nesta mindeközben lélegzett, egyre csak lélegzett.

Megint megpróbálkozott a lépcsővel. Ötszáz lépcsőfokig jutott, mire az izmai könyörögni kezdtek, hogy forduljon vissza. Másnap este hatszáztízig jutott. Aztán hétszázötvenig.

Nem tudta, mihez kezd majd odalent. Talán keres egy kocsmát vagy klubot, és a sárga földig issza magát. Ha sikerül lemennie, akkor megérdemli, mondogatta magának minden egyes lépcsőfoknál.

Éjszaka már annyira fáradt volt, hogy a vacsorát és a fürdést is megerőltetőnek találta, aztán bezuhant az ágyba. Egy fejezetet alig tudott elolvasni, már csukódott is le a szeme. Az egyik ládában, amibe Elain a holmiját pakolta, talált egy romantikus regényt, amit már olvasott és szeretett, azt az íróasztalra tette.

– Ezt neked találtam. Ajándék – mondta a levegőnek.

A könyv eltűnt. Reggel egy csokor őszi virágot talált az asztalán, az üvegváza megtelt mindenféle színű őszirózsával és krizantémmal.

Eltelt egy hét, közben alig látta Gwynt. Clotho elárulta, hogy Merrill nagyon sokat dolgoztatja a valkűrkutatással kapcsolatban. Nestának annyi könyvet kellett visszavinnie a helyére, hogy így is gyorsan teltek az órák.

Főleg, amikor elkezdte edzésre használni a könyveket. Miközben felsétált a rámpán, egy súlyos könyvkupaccal kitöréseket csinált. Jó néhány alkalommal felfigyelt rá, hogy az egy szinttel felette elhaladó papnők őt nézik közben.

Mindennap megnézte a Clotho asztala mögötti oszlopon a jelentkezési lapot. Üres maradt.

Így teltek-múltak a napok.

Nyújts továbbra is segédkezet! Ezt mondta Cassian.

De számít-e egyáltalán, gondolkozott el Nesta, ha közben senki sem nyújtja a sajátját?

– Ha így szorítod ökölbe a kezedet, miközben megütsz valakit, eltöröd a hüvelykujjadat.

Nesta zihálva, homlokráncolva nézett Cassianre, hátán patakokban csorgott az izzadság. Felemelte az utasításoknak megfelelően ökölbe szorított kezét, hüvelykujja a többi behajtott ujja alatt lapult.

– Mi a baj az öklömmel?

– A hüvelykujjadat a mutató- és a középső ujjadon tartsd. – Cassian is ökölbe szorította a kezét, hogy megmutassa, megmozgatta az ujjaihoz szorított hüvelykujját. – Ha a hüvelykujjad is benne van az ütésben, pokolian fog fájni.

Nesta szemügyre vette Cassian felé nyújtott öklét, majd leutánozta.

– És most?

Cassian állal intett.

– Vedd fel az alapállást, amit tegnap megtanultunk! A lábad párhuzamosan álljon, biztosan vesd meg a talajon…

– Tudom, tudom – motyogta Nesta, és felvette az alapállást, amit Cassian három napon keresztül gyakoroltatott vele.

Lefelé figyelve a megfelelő helyre igazította a lábfejét, kissé behajlította a térdét, még le is ereszkedett kétszer, hogy biztosan jól megvesse a lábát.

Cassian körbejárta őt.

– Remek! Ha ütsz, az legyen gyors és pontos, ne valami vad kapálózás, amiben elveszíted az egyensúlyodat, és kifut az erő a karodból. A tested és a légzésed több erőt biztosít majd, mint konkrétan a karod.

Ő is felvett egy hasonló állást, és a levegőbe bokszolt.

Olyan könnyedén, kegyetlenül mozdult, hogy az ütésnek egyetlen szempillantás alatt vége is volt.

Kinyújtotta a karját, amikor végzett, izmai hullámzottak. A meleg őszi nap miatt feltűrte az ingujját, de nem vetkőzött félmeztelenre. A bal karján végigfutó tetoválás mintha beszívta volna a vakító nap fényét.

– A két felső ujjperced álljon egy vonalban az alkaroddal! Azzal a résszel kellene ütnöd, a karodban lévő erő azokon keresztül fut majd át. Ha a gyűrűs- és a kisujjaddal ütsz, akkor eltöröd a kezedet.

– Fogalmam sem volt, hogy ilyen veszélyes behúzni valakinek.

– A jelek szerint még a vadállatoknak is kell némi ész.

Nesta összevonta a szemöldökét, de aztán csak azzal törődött, hogy egy vonalba igazítsa az alkarját és a Cassian említette ujjperceket.

– Ennyi?

– Ahhoz, hogy a megfelelő ujjpercekkel üthess, egy kicsit lefelé kell fordítanod a csuklódat.

– Miért?

– Hogy ne törd el.

Nesta leeresztette a karját.

– Ha belegondolok, mennyi különböző módon eltörhetem a saját kezemet, miközben megütök valakit, annyira nem is éri meg ezzel próbálkozni.

– Egy jó harcos pontosan ezért választja ki megfontoltan, melyik csatát érdemes megvívni. – Cassian is leeresztette az öklét. – Minden alkalommal fel kell tenned magadnak a kérdést, hogy megéri-e vállalni a kockázatot.

– És te mindig tökéletesen ütsz?

– Igen – felelte Cassian a lehető legmagabiztosabban. Kirázta a haját a szeméből. – Na jó, legtöbbször. Előfordult már olyan verekedés, ahol nem volt meg ugyan a megfelelő szög és egyensúly, sőt, akár még a kezemet is eltörhettem volna, de úgy lefogtak, hogy nem maradt más lehetőségem. El is törtem a kezemet… – Felpillantott az égre, mintha épp összeszámolta volna. – Ó, hát valószínűleg tíz alkalommal.

– Ötszáz év alatt.

– Én sem lehetek tökéletes minden egyes nap minden egyes pillanatában, Nes.

Megrebbent a szeme.

Nem ismételték meg az előző heti folyosói őrültséget. És Nesta még ahhoz is túl fáradt volt, hogy felvonszolja magát az ebédlőbe, hát még hogy kielégítse magát az ágyában.

– Jól van – mondta Cassian. – Vidd bele a csípődet is az ütésbe! – Ismét a levegőbe bokszolt. Ezúttal lassabban mozdult, megmutatta, hogyan mozdul bele az egész teste az ütésbe. – Így benne lesznek a hasizmaid és a vállad is, mindkettő plusz erőt kölcsönöz majd.

Ismét ütött egyet.

– Szóval nem csak azért kellett a hasizmaimat erősíteni, hogy felvághass a sajátjaiddal?

Cassian fanyarul rámosolygott.

– Tényleg azt gondolod, hogy ezt az egészet felvágás céljából csináljuk?

– Minden órán egy csomót bámulod magadat a tükörben! – biccentett Nesta a gyakorlótér túlfelén álló keskeny tükörre.

Cassian felnevetett.

– Na persze! Te használod azt a tükröt arra, hogy engem nézz, amikor azt hiszed, nem figyelek.

Nesta nem engedte, hogy az igazság kiüljön az arcára. Még csak a fejét sem hajtotta le. Ismét az alapállásra koncentrált.

– Milyen lényegre törő vagy ma!

– Edzeni akarsz – felelte Nesta hűvösen –, hát eddz!

Bár egyetlen papnő sem jött el, és ostoba is volt, hogy abban reménykedett, valaki felbukkan majd, Nesta mégsem bánta az edzéseket. Kitisztította a fejét, annyit kellett gondolkoznia és a légzésére figyelnie, hogy a zúgásnak nem sok esélye maradt szőröstül-bőröstül felfalni őt. Ezek a gondolatok csak a csendes időszakokban támadták meg ismét, általában akkor, amikor a könyvtári munka vagy a fürdés során elengedte magát. És amikor ez megtörtént, vonzotta a lépcsősor. Az a pokoli tízezer lépcsőfok.

De mire jó ez az egész – az edzés, a munka, a lépcső – azon túl, hogy lefoglalja? A gondolatok még mindig farkasfalkaként várták, hogy rávethessék magukat. Hogy széttéphessék.

A legelső pillanattól fogva szerettelek, attól kezdve, hogy a karomban tartottalak.

A farkasok közelebb ólálkodtak, karmuk kopogott.

– Merre járnak a gondolataid? – kérdezte Cassian, mogyorószín szeme elsötétedett az aggodalomtól.

Nesta ismét felvette az alapállást. A farkasok egy lépést hátráltak.

– Semerre.

Elain a kis könyvtárban volt.

Nesta azelőtt tudta, hogy a lenti könyvtártól porosan felért volna a lépcső tetejére.

A húga finom jázmin- és mézillata a tavasz ígéreteként lengte körbe a folyosót, csillogó folyó volt, amit Nesta a terem nyitott ajtajáig követett.

Elain az ablakok előtt állt, orgonalila öltözékének testére feszülő ruhadereka jól mutatta, mennyire kikerekedett az Éjszaka udvarában töltött első néhány nap óta. Már nem csupa él volt, hanem lágy, elegáns ívek futottak rajta. Nesta tudta, hogy egykor ő maga is így nézett ki, még ha Elain melle mindig is kisebb volt az övénél.

Lenézett csontos, sovány testére. Elain Nesta felé fordult, majd kicsattant az egészségtől.

A húga mosolya éppolyan ragyogó volt, mint az ablakokon túl lenyugvó nap fénye.

– Gondoltam, beugrom, és megnézem, hogy vagy.

Valaki idehozta Elaint, mert az biztos, hogy nem mászta meg a tízezer lépcsőfokot.

Nesta nem viszonozta a húga mosolyát, csak intett, a testére, a bőrre, a porra.

– Sok a dolgom.

– Egy kicsit jobban nézel ki, mint pár hete.

Legutoljára egy héttel azelőtt találkoztak, hogy Nesta beköltözött a Szél házába. Elhaladt a húga mellett a zsúfolt piactéren, amit Csont és só palotájának neveztek, és bár Elain lefékezett, nyilván azért, hogy beszéljen vele, Nesta továbbsétált. Nem nézett vissza, egyszerűen beleveszett a tömegbe. Bele sem mert gondolni, milyen rémesen festhetett akkor, ha a mostani kép biztatóbbnak tűnt.

– Mármint szebb a színed – pontosított Elain, és ellépett az ablakoktól, keresztülvágott a szobán.

Pár lépésre Nestától megállt. Mintha vissza kellett volna fognia magát, nehogy megölelje.

Mintha Nesta valamiféle ragálytól szenvedő utolsó senki lenne.

Hányszor is álltak itt, ebben a szobában a kezdeti hónapokban? Hányszor álltak itt, pont ugyanígy, csak épp a szerepek cserélődtek fel azóta? Akkor még Elain volt a kísértet, a túl vékony, aki egyre csak a gondolataival törődött.

Most valahogy Nesta vált kísértetté.

Rosszabbá annál. Lidérc lett, akit feneketlen, örök düh és epekedés kínoz.

Elainnek csak időre volt szüksége ahhoz, hogy beilleszkedjen. De Nesta tudta, hogy neki ennél több kell.

– Jól érzed magad idefent?

Nesta belenézett a húga melegbarna szemébe. Már emberként is Elain volt a legcsinosabb hármuk közül, és amikor főtündérré változtak, még szebb lett. Nesta nem tudta volna megmondani, pontosan mi változott az immár hegyes fülén kívül, de Elain csinosból elképesztően gyönyörűvé lett, bár úgy tűnt, ezt ő maga fel sem fogta.

Mindig is így voltak ezzel: Elain a kedves és fogalmatlan, Nesta pedig a vicsorgó farkas mellette, aki készen áll darabokra szaggatni bárkit, aki fenyegetni merészeli a húgát.

Elaint szívesen elnézegeti az ember, gondolkozott az anyjuk hangosan, miközben Nesta mellette ült az öltözőasztalánál, és egy szolgáló némán fésülte az anyjuk aranybarna haját, de semmiféle becsvágy nem szorult belé. Csak a kertjével meg a szép ruhákkal törődik. Ha ilyen szép marad, egy nap hasznossá válik majd számunkra a házasságkötéskor, de csak a saját ügyességünknek köszönhetjük majd, ha jól megy férjhez, Nesta, nem neki.

Nesta tizenkét éves volt ekkor. Elain alig tizenegy.

Nesta magába szívta az anyja minden egyes mesterkedő szavát, amiben egy olyan jövőt tervezett, amiből aztán semmi sem vált valóra.

Meg kell majd kérnünk apádat, hogy ha eljön az idő, utazzon el a kontinensre, ismételgette az anyjuk. Errefelé nincs olyan férfi, aki méltó lenne a kezetekre. Feyre-ra ekkoriban még nem is gondoltak, duzzogó, különös kislány volt, akire az anyjuk ügyet sem vetett. Arrafelé még mindig halandó nemesség uralkodik, lordok, grófok és hercegek, de a vagyonuk megcsappant, a birtokaik lassacskán romossá válnak. Két gyönyörű hölgy, akik egy király vagyonával bírnak, rengeteg mindent elérhet.

Lehet, hogy egy herceghez megyek majd feleségül? – kérdezte Nesta. Az anyja csak mosolygott.

Nesta a fejét rázva száműzte az emlékeket, és így szólt:

– Nem volt más választásom, ide kellett jönnöm. Nem értem, hogyan érezhetném jól magamat itt.

Elain vékony ujjait tördelte. Körmét rövidre vágta, hogy könnyedén dolgozhasson a kertben.

– Tudom, hogy borzalmas körülmények között kerültél ide, Nesta, de attól még nem kell nyomorultul érezned magad.

– Heteken át ültem melletted – felelte Nesta érzelemmentes hangon. – Heteken keresztül figyeltem, ahogy fogysz, nem akartál sem enni, sem inni. Nagyon úgy festett, hogy abban reménykedsz, egyszerűen elsorvadsz és meghalsz.

Elain összerezzent. De Nesta képtelen volt gátat szabni a kikívánkozó szavaknak.

– Neked senki sem mondta, hogy vagy formába lendülsz, vagy visszaküldenek a halandók világába.

Elain meglepő módon nem hagyta magát.

– Én nem ittam le magam a sárga földig, és nem csináltam… egyebeket.

– Nem dugtál idegenekkel?

Elain ismét összerezzent, arcába pír futott.

Nesta felhorkant.

– Olyan lények között élsz, akikbe egy cseppnyi sem szorult a mi emberi szemérmünkből. – Elain ismét kihúzta magát, Nesta pedig hozzátette: – Nem mintha te meg Graysen nem adtátok volna át magatokat az érzéseiteknek.

Övön aluli ütés volt, de Nestát nem érdekelte. Tudta, hogy Graysen egy hónappal a tündérré változásuk előtt elvette Elain szüzességét. Elain ragyogott másnap reggel.

A húga most oldalra billentette a fejét. Nem omlott össze zokogva, mint minden más alkalommal, amikor Graysen szóba jött. Helyette így felelt:

– Haragszol rám.

Hát jól van.

Ő is tud egyenesen fogalmazni.

Nesta visszavágott:

– Amiért összepakoltad a holmimat, miközben Rhysand és Feyre közölte velem, micsoda értéktelen szardarab vagyok? Igen.

Elain összefonta a karját, és nyugodtan, bánatosan így felelt:

– Feyre figyelmeztetett, hogy talán így fogsz reagálni.

A szavak felértek egy pofonnal. A húgai beszéltek róla, a viselkedéséről, a hozzáállásáról. Elain és Feyre – hát így álltak most már a dolgok. Elain választott.

Végül is elkerülhetetlen volt, gondolta Nesta kavargó gyomorral. Hiszen ő egy szörnyeteg. Miért is ne fognának ezek ketten össze, hogy kitúrják őt? Még ha ostobán azt is hitte, hogy bár Elain mindig is tudta, milyen rémes Nesta, azért ennek ellenére mégis mellette maradt.

– Én mégis el akartam jönni hozzád – folytatta Elain ugyanazzal a határozott nyugalommal, halk hangja egyre acélosabban csengett. – Találkozni szerettem volna veled, elmagyarázni, mi történt.

Elain Feyre-t választotta, meg a tökéletes kis világát. Amren is pont ugyanilyen volt. Nesta gerince megfeszült.

– Nincs mit elmagyarázni.

Elain feltartotta a kezét.

– Azért tettük, mert szeretünk.

– Ne fárassz ezekkel a hülyeségekkel, kérlek!

Elain közelebb lépett, barna szeme tágra nyílt. Kétségkívül tökéletesen meg volt győződve a saját ártatlanságáról, a saját jóságáról.

– Ez az igazság. Azért tettük, mert szeretünk, mert aggódunk érted, és ha apa itt lenne…

– Soha többé ne emlegesd fel! – Nesta vicsorgott, de továbbra is halkan beszélt. – Kibaszottul ne emlegesd!

Nem hagyta, hogy a póráz teljesen kiszakadjon a kezéből. De azért érezte a benne ébredező iszonyú rémséget. Érezte, ahogy felzúdul az ereje, izzón, mégis hűvösen.

Rávetette magát, nyomni kezdte, le, egyre lejjebb, de túl késő volt. Elain sikkantásából egyértelművé vált, hogy Nesta szeme ezüst tűzzé változott, ahogyan Cassian megfogalmazta.

De aztán Nesta elfojtotta a tüzet a sötétségében, és ismét hűvössé, üressé és rezzenéstelenné vált.

Elain arcára lassan ült ki a fájdalom. A döbbenet.

– Erről van szó? Apáról?

Nesta az ajtóra mutatott, remegett az ujja az erőfeszítéstől, hogy uralma alatt tartsa vergődő erejét. Elain minden egyes szava azzal fenyegetett, hogy elragadja tőle az irányítást.

– Tűnj innen!

Ezüst csillant Elain szemében, de a hangja nyugodt maradt, magabiztos.

– Az égvilágon semmit sem tehettél volna azért, hogy megmentsd, Nesta.

A szavak gyújtósnak bizonyultak. Elain elfogadta, hogy az apjuk halála elkerülhetetlen volt. Meg sem próbált küzdeni érte, mintha nem ért volna annyit, hogy erőfeszítéseket tegyen érte, épp úgy, ahogyan Nesta tudta, ő sem ér ennyit.

Ezúttal Nesta nem fojtotta vissza az erejét, hagyta, hogy ott ragyogjon a szemében, olyan erősen remegett, hogy kénytelen volt ökölbe szorítani a kezét.

– Azt mondogatod magadnak, hogy nem tehettél volna semmit, mert elviselhetetlennek tartod a gondolatot, hogy igenis megmenthetted volna, ha néhány perccel előbb érkezel.

A hazugság keserű ízt hagyott a szájában.

Nem Elain hibája volt, hogy az apjuk életét vesztette.

Nem, ez egyedül Nesta lelkén száradt.

De ha Elain ennyire szerette volna kiirtani belőle a jót, akkor megmutatja a húgának, milyen ocsmányul tud viselkedni. Hadd marjon bele Elainbe is ez a kín.

Ezért választotta Elain Feyre-t. Ezért.

Feyre újra meg újra megmentette Elaint.

Nesta pedig tétlenül nézte, csak a villás nyelvével szolgálhatott. Tétlenül nézte, ahogyan éheznek. Tétlenül nézte, hogy Hybern elrabolja és az Üstbe taszítja őket. Tétlenül nézte, hogy Elaint elrabolják. És amikor az apjuk Hybern markába került, akkor sem tett semmit, az égvilágon semmit azért, hogy megmentse. A félelem megdermesztette, kiürítette az elméjét, és ő hagyta, hagyta, hogy felülkerekedjen rajta, aztán mire az apja nyaka kitört, már túl késő volt.

És egyedül saját magát okolhatta.

Miért is ne választotta volna hát Elain Feyre-t?

Elain megmerevedett, de nem volt hajlandó megfutamodni attól, amit Nesta tekintetében látott.

– Tényleg azt hiszed, az én hibám, hogy meghalt? – Kihívás csendült minden egyes szóban. Kihívás… pont Elaintől. – Egyedül Hybern királya a hibás ezért.

Megremegő hangja ellentmondott határozott szavainak.

Nesta tudta, hogy célt ért. Szólásra nyitotta a száját, de képtelen volt folytatni. Elég. Eleget mondott már.

Az ereje egyetlen szempillantás alatt visszavonulót fújt, úgy oszlott szét, mint füst a szélben. Nem maradt más, csak a csontjait, a lélegzetét nehezítő kimerültség.

– Nem számít, mit hiszek. Menj vissza Feyre-hoz meg a kertecskédhez!

Még amikor a viskóban ruhákon, csizmákon és szalagokon vitatkoztak, akkor sem durvult el soha ennyire a helyzet. Azok csak civakodások voltak, a nyomoruk és a kényelmetlenségek miatt. Ez egy teljesen más szörnyeteg volt, egy olyan helyről származott, ami éppolyan éjszínű, mint a könyvtár aljába gyűlő sötétség.

Elain az ajtó felé indult, lila ruhája csak úgy suhogott mögötte.

– És Cassian még azt mondta, szerinte segít az edzés! – mormolta inkább saját magának, mint Nestának.

– Elnézést, hogy csalódást okozok!

Nesta olyan erősen vágta be az ajtót, hogy az beleremegett.

Némaság ereszkedett a helyiségre.

Nesta nem fordult az ablakokhoz, hogy lássa, ki repül el Elainnel, hogy ki látja a könnyeket, amik most nyilván ott csorognak a húga arcán.

Helyette leült az egyik fotelbe a hideg kandalló előtt, és maga elé meredt.

Nem állta útját a farkasoknak, ahogy ismét köré gyűltek, gyűlöletes, borotvaéles igazsággal vörös nyelvükön. Nem állta útjukat, amikor elkezdték szétszaggatni.

Amikor Elain berohant a Szél házának ebédlőjébe, Cassian és Rhys épp lerázta magáról Windhaven jeges szelét.

Elain barna szemében könnyek csillogtak, de felszegte az állát.

– Haza akarok menni – jelentette ki enyhén remegő hangon.

Cassian Rhysre pillantott, aki iderepítette a középső Archeron lányt, mielőtt elhozta Cassiant Windhavenből. Látni akarta, mennyire állnak harcra készen az illírek. Az, hogy Rhys semmi kifogásolhatót nem látott, egyszerre töltötte el Cassiant büszkeséggel és rémülettel. Ha ismét háborúra kerül a sor, hányan vesznek oda? Egy katonának a harc a dolga, a halállal együtt menetel, és ő maga számtalanszor vezetett már másokat csatába. Mégis, hányszor ígérte ostobán a legutóbbi háborúban elesettek családjának, hogy most hosszan tart majd a béke? Hány családot kell majd még megvigasztalnia? Nem tudta, miért más most, hogy miért húzza ilyen súllyal ez a gondolat. De míg Rhys Devlonnal beszélt, Cassian a windhaveni gyerekeket figyelve azon töprengett, vajon hányan veszítik majd el az apjukat.

Cassian félresöpörte az emléket, miközben Rhys végigmérte Elaint. Az ibolyaszín szemű főúrnak semmi sem kerülte el a figyelmét.

– Mi történt?

Amikor Rhys így beszélt, az inkább tűnt parancsnak, mint kérdésnek.

Elain csak legyintett, majd kitárta a terasz ajtaját, és kilépett a levegőre.

– Elain! – szólt utána Rhys, ahogy Cassiannel együtt követte őt az egyre gyérülő fénybe.

Elain a korlátnál állt, a szellő a haját cirógatta.

– Nincs jobban. Nem is próbálkozik.

Átkarolta magát, úgy bámult a távoli tenger felé.

Rhys komoran Cassian felé fordult.

Feyre figyelmeztette.

Cassian halkan elkáromkodta magát.

Nesta jó irányba halad, tudom, hogy így van. Valami kiborította. Mivel Rhys még mindig úgy festett, mint maga a jéghideg halál, hozzátette: Időbe telik majd. Talán jobb lesz, ha egyelőre nem látogatják a húgai. Legalábbis az engedélye nélkül. Nem akarta elzárni Nestát a világtól. A legkevésbé sem. Ha Elain ismét látni szeretné, hadd kérdezzem meg előbb Nestát.

Rhys hangja folyékony éjszakaként kígyózott:

És Feyre?

Nem akarja, hogy Feyre ide jöjjön.

Mágia mennydörgött végig Rhysen, kioltotta a szemében ragyogó csillagokat.

Nyugodj már le, bassza meg! – csattant fel Cassian. Megvan a saját problémájuk, amit rendezniük kell. Nem segít, hogy valahányszor szóba kerül, azzal fenyegetőzöl, hogy eltörlöd Nestát a föld színéről.

Rhys rámeredt, a tekintetében fénylő ösztönös dominancia árhullámra emlékeztetett. De Cassian állta a pillantását. Hagyta, hogy elzubogjon mellette. Rhys végül megrázta a fejét, és Elainhez fordult:

– Hazaviszlek.

Elain nem tiltakozott, amikor Rhys felnyalábolta, és kilőtt a vörös-rózsaszín égboltba.

Cassian megvárta, míg egy fekete-lila pöttyé váltak a háztetők felett – Rhys az aranyló folyó felett repült, mintha szándékosan a látványosabb útvonalat választotta volna –, és akkor, csakis akkor lépett be a Szél házába.

Keresztülviharzott az ebédlőn, ki a folyosóra, lerobogott a lépcsőn, lába csak úgy falta a távolságot, míg végre kinyithatta a családi könyvtár ajtaját.

– Mi a franc történt?

Nesta az egyik fotelben ült a sötét kandalló előtt, ujjai a párnázott karfába mélyedtek. Királynő a foltvarrott trónon.

– Nem akarok beszélni veled – felelte.

Cassian szíve dübörgött, mellkasa olyan hevesen emelkedett és süllyedt, mintha igen messziről kellett volna idefutnia.

– Mit mondtál Elainnek?

Nesta előrehajolt, hogy végigmérje. Majd fém és láng oszlopaként felállt, elhúzott szája alól elővillantak a fogai.

– Hát persze hogy azt feltételezed, az én hibám! – Közelebb lépett, szemében hideg tűz lángolt. – Mindig csak a drága, ártatlan Elaint véded.

Cassian összefonta a karját, hagyta, hadd sétáljon Nesta olyan közel hozzá, amennyire csak akar. Meg egy nagy büdös francokat fog akár csak egyetlen lépést is hátrálni!

– Emlékeztetnélek, hogy nemrég még te voltál a drága, ártatlan Elain fő védelmezője.

A saját szemével látta, hogy Nesta a húga miatt gondolkozás nélkül nekiment még az olyan tündéreknek is, akik könnyedén kiolthatták volna az életét.

Nesta forrongott, szinte már remegett a haragtól. Vagy a hidegtől. Az Üstre, milyen hideg van idebent! Csak a fűtött padló enyhített rajta valamelyest.

– Tűz! – parancsolta.

A ház engedelmeskedett. Magas láng lobbant a kandallóban Cassian mögött.

– Nem kell tűz! – tiltakozott Nesta, végig Cassianre meredve, bár nem neki címezte a szavakat.

A ház szemlátomást ügyet sem vetett rá.

– Nem kell tűz! – parancsolta ismét.

Cassian esküdni mert volna, hogy Nesta kissé elsápad.

Egy pillanatra megint olyan volt, mint Rhys anyjának a házában Windhavenben. Nesta egyre csak a tüzet bámulta, mintha beszélne hozzá, mintha fogalma sem lenne róla, hogy Cassian is ott van vele.

A tűz ropogott, pattogott. Nesta a levegőre mordult:

– Azt mondtam…

Az egyik fahasáb roppant egyet, mintha a derűs ház rá sem hederítene Nestára, és inkább még tovább szítaná a tüzet.

Nesta ekkor megrezzent. Alig egy pislogás és egy fél borzongás árulkodott róla, de az egész teste megdermedt. Félelem és rettegés ült ki a vonásaira, majd azonnal el is tűnt.

Különös.

Bármiféle kíváncsiságot látott is Nesta Cassian arcán, haragra gerjesztette, a könyvtár nyitott ajtaja felé vetette magát.

– Hova mész? – förmedt rá Cassian, képtelen volt nyugodtan beszélni.

– Ki!

Nesta kirobbant a folyosóra, a lépcső felé indult.

Cassian követte, morgás tört fel a torkából. Gyorsan felemésztette a kettejük közötti távolságot.

– Hagyj békén! – vakkantotta Nesta.

– Mi a terv, Nes? – Cassian követte a lányt a ház legalsó szintjére, a folyosó közepén induló lépcsősor felé. – Addig marod azokat, akik szeretnek, míg végül feladják, és magadra hagynak? Ezt akarod?

Nesta megrántotta az ősrégi ajtó kilincsét, és hervasztó pillantást vetett Cassianre a válla felett. Szólásra nyitotta a száját, majd becsukta, nehogy kibukjon rajta az, amit mondani akart, bármiről legyen is szó.

Mintha visszafogta volna magát Cassian miatt.

Mert megszánta. Mert meg akarta kímélni. Mintha védelemre szorulna Nestával szemben!

– Mondd csak! – sziszegte Cassian. – A rohadt életbe, mondd csak ki!

Nesta pillantásában megint fellángolt az az ezüst tűz. Vadállati dühvel ráncolta az orrát.

Cassian kezén felmelegedtek a szifonok, készültek az ellenségre, amiről ő maga nem volt hajlandó tudomást venni.

Nesta pillantása a vörös kőre siklott. És mire ismét visszanézett Cassian arcára, az a szentségtelen tűz odaveszett. Valami más volt a helyén, olyan élettelen és üres, mintha Cassian egy elesett katona szemébe nézett volna a csatamezőn. Varjak szoktak csemegézni az ilyen élettelen szemekből.

Nesta szótlanul visszafordult a lépcsősorhoz, és megindult lefelé.

18.

FEJEZET

Nem maradt más, csak a lépcsősor vörös kövei, Nesta ziháló lélegzetvételei és a kések, amik befelé fordulva újra meg újra végighasítottak rajta. A falak egyre dőltek, Nesta lába minden egyes lépéssel égett.

Nem akart a saját fejében, a saját testében lenni. Azt akarta, hogy a pergő dobok és a hegedű zengő dala megtöltse hanggal, hogy elnémítsa az összes gondolatát. Egy üveg vörösborra vágyott, amit jó alaposan meghúzhatna, hogy a bor kirántsa önmagából, és az elméje elzsibbadjon, lebegjen.

Le, le és le.

Körbe, körbe és körbe.

Nesta elhagyta a lépcsőfokot a saját égő kéznyomával. A kétszázötvenedik lépcsőfokot. A háromszázadikat. Az ötszázadikat. A nyolcszázadikat.

A nyolcszázharmadiknál remegett meg a lába.

A zúgás a fejében csendesedni kezdett, amint arra kellett koncentrálnia, hogy állva maradjon.

Az ezredik lépcsőfoknál állt meg.

Csak a szédítő csend maradt.

Nesta lehunyta a szemét, homlokát a tőle jobbra magasodó hűvös kőnek nyomta, karjával úgy támaszkodott rajta, mintha egy szeretőbe csimpaszkodna. Esküdni mert volna, hogy szívverés lüktet a kőben a füle alatt, éppolyan határozottan, ahogyan egy mellkasban tenné.

Csak a saját vérének a zúgása, magyarázta magának. Még ha a falba és abba a szívverésbe kapaszkodott is.

Reszelősen tört elő belőle a levegő, és ugyanúgy szívta is be. A fal jegessé vált felhevült arca alatt. Durván simult az ujjhegyeihez.

Nesta megindult felfelé. Egyik lépés követte a másikat, majd még egy és még egy. Feszült a combja, sajgott a térde, lángolt a mellkasa.

Mire félig mászva megtette az utolsó húsz lépcsőfokot, teljesen kiürült az elméje. Ötször meg kellett pihennie. Ötször, csak addig, amíg végre ismét levegőhöz jutott, és visszanyerte az egyensúlyát – csak addig, amíg a zúgás visszatéréssel fenyegetett.

Teljesen kimerült, teljesen kiürült, mire felért a folyosóra. Cassian komor arccal, a szemközti falnak dőlve várta.

– Nincs kedvem vitatkozni – mondta Nesta színtelen hangon. Már ahhoz is túl fáradt volt, hogy dühöngjön. Tudta, hogy az alkujuk értelmében most megkérhetné Cassiant, vigye le őt a városba, de még ahhoz is fáradt volt, hogy ilyesmivel bajlódjon. – Jó éjt!

Cassian Nesta elé lépett, a szárnyával útját állta.

– Most hányadik lépcsőfokig jutottál?

Mintha számítana!

– Az ezredikig.

Nesta lába lüktetett, egyre csak lüktetett.

– Elképesztő.

Nesta Cassian arcára emelte a pillantását, de csak őszinteséget látott rajta. Már nem is próbálta palástolni, mennyire eluralkodott rajta a fáradtság.

El akart sétálni mellette, de Cassian nem eresztette le a szárnyát. Legfeljebb erővel juthatott volna keresztül rajta.

– Mi van?

– Mitől borultál így ki ma?

– Mindentől.

Nem akart többet beszélni erről.

– Mit mondott neked Elain?

Nesta képtelen volt felidézni azt a beszélgetést, képtelen volt az apjáról meg a haláláról beszélni, semmi ilyesmiről. Úgyhogy lehunyta ólmos szemhéját.

– Miért nem jelentkeznek edzésre?

Cassian tudta, kikről beszél.

– Talán még nem állnak rá készen.

– Azt hittem, jelentkezni fognak.

– Ez zaklatott fel ennyire?

Olyan kedvesen kérdezte, olyan szomorúan.

Nesta kinyitotta a szemét.

– Vannak, akik több évszázada itt vannak, mégsem tudnak túllépni azon, ami történt velük. Akkor miért is reménykedhetnék benne én?

Cassian a vállát masszírozta, mintha sajgott volna.

– Alig két hete edzünk, Nesta. Testileg észrevehetsz már némi változást, de ami az elméddel, a szíveddel történt, az ennél sokkal több időbe fog telni. Bassza meg, hát Feyre-nak is hónapokba telt, mire…

– Nem akarok Feyre-ról meg az általa bejárt különleges útról hallani. Nem érdekel Rhys útja sem, Morrigané sem, senki másé.

– Miért?

A szavak, a harag ismét felfelé törtek. Nesta nem volt hajlandó megszólalni, inkább azzal törődött, hogy elfojtsa az erejét, hogy ne is mormolhasson.

– Miért? – faggatta Cassian.

– Mert nem akarom! – csattant fel Nesta. – Húzd vissza a denevérszárnyaidat!

Cassian engedelmeskedett, de közelebb lépett, Nesta fölé tornyosult.

– Akkor elmesélem, milyen különleges utat jártam be én, Nes.

Cassian hangja olyan jeges volt, amilyennek Nesta még sosem hallotta korábban.

– Ne!

– Mindenkit lemészároltam, aki ártott anyámnak.

Nesta pislogva nézett fel rá, az őt húzó súly elpárolgott a veszedelmes szavak hallatán.

Cassian arcán egyedül az ősi düh játszott.

– Amikor elég idős és erős lettem, visszamentem a szülőfalumba, ahol elszakítottak anyámtól, és kiderült, hogy meghalt. És az égvilágon senkivel sem küzdhettem meg, hogy változtassak ezen. Nem voltak hajlandóak megmondani, hol temették el. Az egyik nő utalt rá, hogy lehajították a sziklaszirtről.

Rémület és egyfajta fájdalom cikázott végig Nestán.

Cassian szemében hűvös fény izzott.

– Úgyhogy elpusztítottam őket. Azokat, akik nem voltak felelősek érte, a gyerekeket, a nők egy részét, az időseket elengedtem. De mindenkit, aki bármiféle szerepet játszott a szenvedésében… Gondoskodtam róla, hogy cserébe ők is szenvedjenek. Rhys és Azriel segített. Megkeresték azt a rohadékot, aki engem nemzett. Hagytam, hogy a testvéreim szétszedjék, majd én magam végeztem vele.

A szavak ott lebegtek közöttük.

Cassian halk dühvel folytatta:

– Tíz évbe telt, mire képes voltam szembenézni vele. Azzal, amit azokkal az emberekkel tettem, azzal, amit vesztettem. Tíz évbe. – Remegett, de nem a félelemtől. – Úgyhogy ha tíz évet szeretnél tölteni azzal, hogy végre szembenézz mindazzal, ami most elevenen felfal, csak tessék! Ha húszat töltenél ezzel, hajrá!

Csend borult rájuk, csak egyenetlen zihálásuk törte meg.

– Megbántad, amit tettél? – lehelte Nesta.

– Nem.

Milyen rezzenéstelen őszinteség! Ugyanaz az őszinteség, amivel most Nestát fürkészte, amivel végigmérte minden egyes sajgó, csupa él porcikáját.

Nesta leszegte a fejét, mintha ezzel bármit is elrejthetne Cassian elől.

Meleg, erős ujjak ragadták meg az állát, bőrkeményedések karistolták az arcát.

Hagyta, hogy Cassian felemelje a fejét. Észre sem vette, hogy a férfi időközben közelebb lépett. Hogy már csupán centiméterek választják el őket egymástól. De lehet, hogy ő maga húzódott közelebb, vonzotta minden egyes kegyetlen szó.

Cassian gyengéden tartotta.

– Bármit szeretnél is a fejemhez vágni, kibírom. Nem fogok megtörni.

Nem csendült kihívás a szavakban. Csakis könyörgés.

– Nem érted – felelte Nesta reszelős hangon. – Nem olyan vagyok, mint te és a többiek.

– Ez sosem zavart, egy kicsit sem.

Eleresztette Nesta állát.

Nesta kihúzta magát.

– Pedig kellene.

– Ezt úgy mondod, mintha azt akarnád, hogy zavarjon.

– Mindenkit zavar. Főleg az elképesztően különleges Rhysandet.

Cassian fogai elővillantak, a lágy vonások odavesztek.

– Már elmondtam egyszer, de most elismétlem: ne beszélj ilyen kibaszott gúnnyal róla!

– Nem a főuram. Úgy beszélek róla, ahogy akarok. – Nesta el akart lépni, de Cassian megragadta a csuklóját, ott tartotta. – Eressz el!

– Szabadulj ki! Használd, amit az edzésen tanultunk, és szabadulj ki!

Forró harag öntötte el Nestát.

– Arrogáns rohadék vagy!

– Te meg egy gőgös boszorkány! Egyikünk sem jobb a másiknál.

– Eressz el! – vicsorgott Nesta.

Cassian felhorkant, de engedelmeskedett, arcát elfordítva hátrált el. És a szemében csillanó fény, az az egyértelmű érzés, hogy valahogy sikerült felzaklatnia őt, és megnyernie ezt a vitát, arra késztette Nestát, hogy megragadja Cassian bőrkabátjának az elejét.

Nesta azt mondogatta magának, hogy csak le akarja törölni azt az öntelt mosolyt a harcos arcáról, ahogy begörbítette az ujjait a bőrön, és Cassianéhez nyomta a száját.

19.

FEJEZET

Csak Cassian szájának a melege létezett, a hozzásimuló teste, remegő izmainak merevsége, miközben Nesta lábujjhegyre állva az övéhez nyomta a száját.

Nyitott szemmel csókolta meg, hogy lássa, hogyan nyílik tágra Cassiané. A következő pillanatban elhúzódott, és látta, hogy Cassian szeme még mindig kerek, a levegőt pedig kapkodva szedi.

Halkan felnevetett, el akarta ereszteni a férfi kabátját, aztán elvonulni a folyosón.

Addig jutott, hogy leeressze a jobb kezét, aztán Cassian előrelendült, hogy visszacsókolja őt.

A csók ereje a falhoz taszította őket, Nesta válla a kőnek csapódott, ahogy Cassian hevesen hozzásimult, egyik kezével a hajába túrt, a másikkal a csípőjét ragadta meg.

Amint Nesta a falnak csapódott, amint Cassian magához ölelte, odaveszett az önuralom illúziója. Nesta kinyitotta a száját, és Cassian nyelve már bent is volt, büntetve, vadul csókolta.

És az íze, a hó csókolta szél és az izzó parázs…

Nesta felnyögött, képtelen volt megálljt parancsolni magának.

Úgy tűnt, ez a hang végleg elvette Cassian eszét, mert a hajába fúrt ujjai most a fejbőrébe martak, úgy fordította Nesta fejét, hogy könnyebben megízlelhesse, magáévá tehesse.

Nesta keze bejárta Cassian izmos mellkasát, kétségbeesetten kereste a csupasz bőrt, bármit, amihez hozzáérhet, ahogy nyelvük találkozott, majd szétvált, ahogy Cassian megnyalta Nesta szájpadlását, végighúzta a nyelvét a fogain.

Nesta minden egyes mozdulatot viszonzott, és az öntudata viharos gyorsasággal távozott. Ujjait Cassian hajába fúrta, és éppolyan puhának bizonyult, mint amilyennek képzelte, a tincsek selyemként siklottak a bőrén.

Minden egyes gyűlöletes gondolata elszivárgott. Átadta magát a figyelemelterelésnek, tárt karokkal fogadta, hagyta, hogy a csók mindent felperzseljen. Csak Cassian szája létezett, a nyelve, a fogai, a nyalintások, az ízlelés, a harapások, csak a testének ereje létezett, az, ahogy Nestához préselődött, szorosan, de még csak véletlenül sem elég közel…

Cassian Nesta háta mögé nyúlt, megragadta a fenekét, a levegőbe emelte őt. Nesta Cassian dereka köré kulcsolta a lábát, és ismét felnyögött, ahogy Cassian a combjai közé nyomta az ölét.

Nestának szüksége volt rá, hogy átmenetileg megszabaduljon a saját elméjétől, attól a valamitől, ami odabent izzott benne, az őt kísértő emlékektől. Szüksége volt erre az egészre. Szüksége volt Cassianre.

Cassian ismét nekinyomta az ölét, és Nesta szájába nyögött az első döféstől. Nesta ívbe feszítette a hátát attól a mély torokhangtól, felkínálta a nyakát. Cassian megragadta a lehetőséget, és elszakította a száját Nestáétól.

Nyelve vonalat húzott Nesta nyakán, forróságot hozott magával, és végül elérte azt a pontot a füle alatt, amitől Nesta megfeszült, amitől nyüszíteni kezdett. Cassian nevetése a bőrét csiklandozta.

– Így? – mormolta, és ismét megnyalta ugyanott.

Nesta melle sajgott, ahogy Cassianhez simult, hozzá akart érni valahogyan a mellkasához, bármilyen apró érintés elég lett volna. De Cassian ismét a nyakába temette az arcát, fogai megnyomták azt a pontot, ahol egyenetlen pulzusa lüktetett. Az enyhe fájdalomtól zihálni kezdett, és amikor Cassian nyelve végigsimított azon a ponton, fennakadt a szeme.

De ekkor Cassian elhúzta a fejét Nesta nyakától, ő pedig még sosem érezte magát ilyen védtelennek, mint most, amikor Cassian ismét nekinyomta az ölét, és figyelte, ahogy Nesta megvonaglik.

Sötét mosoly görbítette az ajkát.

– Milyen hevesen reagálsz – mormolta olyan hangon, amit Nesta még sosem hallott tőle, de térden állva csúszott volna előtte, hogy ismét hallhassa.

Cassian ismét nekinyomta az ölét, lusta, elnyújtott mozdulattal szorította a lábai közti keménységet Nesta lüktető sajgásához. Nesta próbálta valahogy visszanyerni az önuralmát, az ép eszét, de újfent át akarta adni magát Cassiannek, hagyni, hogy újra meg újra meg újra megérintse, megnyalja, szívogassa, megtöltse…

Cassian felmordult, mintha kiolvasta volna ezt a vágyat a tekintetéből, és ismét megcsókolta.

Nyelvük összegabalyodott, testük olyan szorosan simult egymáshoz, hogy Nesta a saját mellkasán érezte Cassian szívverését. Cassian alaposan megízlelte, elhúzódott, majd ismét megízlelte. Mintha fel akarta volna fedezni Nesta szájának minden egyes pontját.

Nesta érezni akarta Cassian bőrét. A kezében, a szájában, a testében akarta tudni a hozzá nyomódó keménységet. Megőrül, ha nem teheti, megőrül, ha nem tépheti le róla a ruhákat, megőrül, ha Cassian nem csókolja tovább…

Nesta kettejük közé csúsztatta a kezét, kitapintotta őt. Cassian ismét felnyögött, hosszan és mélyen, ahogy Nesta a tenyerébe vette a bőrnadrágon keresztül. Elakadt a lélegzete. A mérete…

Nyál gyűlt a szájába. Úgy sajgott, úgy benedvesedett odalent, hogy a nadrág varrásának minden egyes érintése kínszenvedés volt.

Cassian csókja elmélyült, vadabbá vált, ahogy Nesta a nadrág fűzőivel és gombjaival birkózott. Annyi volt, hogy azt sem tudta, hogyan oldja ki őket, tépte a pántokat, már-már körömmel szaggatta le róla a ruhát.

Cassian zihálása a bőrét simogatta, ahogy a férfi az alsó ajkát, a fülét, az arcélét harapdálta. Nesta szaggatott légzése visszhangozta ezt, tűz lobogott az ereiben, és Cassian ismét birtokba vette a száját, belenyögött, ahogy Nesta feladta a fűzőkkel és a gombokkal történő hadakozást, és egyszerűen rásimította a tenyerét az ölére. Cassian térde megremegett, ahogy Nesta a tenyerének élével végigsimított a dudoron, és minden egyes centimétert kiélvezett.

Cassian elszakította a száját az övétől.

– Ha így folytatod, akkor…

Nesta megismételte a mozdulatot, felfelé simított a tenyere élével, a hegye felé, amiről tudta, hogy a hasa alsó részéhez nyomódik. Cassian Nestának nyomta a csípőjét, a fejét hátrahajtotta, szabadon hagyta izmos nyakát. Nesta a nadrágon keresztül ismerkedett meg Cassian alakjával, erősebben nyomta rá a kezét, kényeztette. Cassian a fogát csikorgatta, mellkasa fújtatóként dolgozott, és Nesta önkéntelenül is előrehajolt, élvezte a látványt, hogy Cassian így elveszíti a fejét miatta. Beleharapott a férfi nyakába. És közben még erősebben dörgölte, keményebben, vadabbul.

Cassian felszisszent. Nesta nevével az ajkán a kezéhez nyomta az ölét, olyan erővel, hogy Nesta ott legbelül már fájdalmasan lüktetett, elképzelte, ahogyan ez az erő, ez a méret és hő mélyen belesiklik. Tenyerének még egy büntető mozdulatára, a fogának egy újabb karcolására Cassian elélvezett.

Szárnyait szorosan behúzta, nadrágja beleremegett farkának minden egyes rándulásába, ott visszhangzott Nesta kezén, ahogy egyre csak simogatta és simogatta őt.

Amikor Cassian lecsillapodott és már csak egy kicsit remegett, Nesta elhúzta az arcát a nyakától. Cassian mogyorószín szeme tágra nyílt, ragyogott a szeme fehérje. Aranyló arcát pír futotta el, olyan vonzó volt, hogy Nesta kis híján előrehajolt, hogy ott is megnyalja.

De Cassian csak meredt rá, elkerekedett szemmel. Mintha rádöbbent volna, mit művelt, és megbánta volna.

Nesta vágya, a csodás figyelemelterelés azonnal megszűnt létezni.

Meglökte Cassian mellkasát, a férfi pedig azonnal elengedte, szinte a földre ejtette, ahogy a testük szétvált.

Nesta nem volt kíváncsi a megbánó szavakra, nem akarta hallani, micsoda hibát követtek el. Nem hagyja, hogy Cassian ilyesfajta erővel bírjon felette. Úgyhogy hűvös, kegyetlen mosolyra húzta a száját, és mielőtt elment, odavetette:

– Valaki elég gyorsan elsül.

Cassian másnap reggelinél képtelen volt Azriel szemébe nézni.

A testvére késő este tért vissza, és egyetlen szót sem volt hajlandó elárulni arról, mit derített ki Briallynnel kapcsolatban, csak ragaszkodott hozzá, hogy mind gyűljenek össze a folyóparti házban, és majd ott elmeséli. Cassiant nem érdekelte. Alig hallotta, amikor Azriel megkérdezte, mi a helyzet az edzéssel.

Nesta épphogy csak hozzáért, már bele is élvezett a nadrágjába, úgy eláztatta az anyagot, mintha mi sem változott volna ifjúkora óta.

De amint Nesta megcsókolta őt a folyosón, egyszerűen odaveszett a józan esze. Vadállattá vált, nyalta és harapdálta Nesta nyakát, képtelen volt bármi másra gondolni, mint az ösztönre, ami arra sarkallta, hogy tegye magáévá a lányt.

Olyan íze volt, mint a tűznek, a fémnek, a téli napkeltének. És az még csak a szája volt, a nyaka. Ha lábai közé kerülhetne a nyelve… Cassian megmozdult a széken.

– Történt bármi, amiről nekem, mint gardedámnak, tudnom kellene?

Azriel kérdése elmosta a Cassianre törő vágyat. A testvére arcán ülő derű alapján Az nemcsak az illatán érezte, de az arcán is látta, mi megy végbe benne.

– Nem – morogta Cassian.

Élete végéig felemlegetné, ha elárulná, mi történt.

Ő maga kielégült, Nesta viszont nem. Ilyesmi korábban még sosem fordult elő.

De olyan heves volt a gyönyör, hogy csillagokat látott, és csak utána döbbent rá, hogy Nesta nem élte át ugyanezt. Hogy szégyenbe hozta saját magát, hogy kielégítetlenül hagyta, és ha ez volt az egyetlen alkalom, amikor megízlelhette a lányt, akkor bizony pokolian elbaszta a dolgot.

Aztán ott volt még az a néhány szó, amit Nesta odavetett, szétzúzva mindazt, ami a büszkeségéből maradt.

Valaki gyorsan elsül, mormolta, mintha az, amit tettek, semmit sem jelentett volna.

Cassian tudta, hogy baromság az egész. Érezte, mennyire vágyott rá Nesta, hallotta a nyögéseit, legszívesebben felfalta volna. De a kétség gyökeret eresztett benne.

Valahogy egyenlítenie kellett. Muszáj volt valamiképpen ismét a kezébe vennie az irányítást.

Azriel megköszörülte a torkát, mire Cassian pislogott.

– Mi van?

– Azt kérdeztem, készen álltok rá, hogy lemenjünk a folyóparti házba?

– Készen állunk-e?

Cassian pislogva próbálta szétkergetni a vágy ködét.

Azriel kuncogott, az árnyékai táncot jártak.

– Figyeltél rám egyáltalán tegnap este?

– Nem.

– Legalább őszinte vagy. – Azriel elvigyorodott. – Nestával várnak titeket odalent.

– Az Elain-féle dolog miatt?

Azriel megdermedt.

– Mi történt Elainnel?

Cassian legyintett.

– Összevesztek Nestával. Ne hozd fel! – figyelmeztette a testvérét, amikor Azriel tekintete elsötétedett. Cassian fújt egyet. – Gondolom, akkor nem emiatt hívták össze a találkozót.

– Amiatt, amit kiderítettem. Rhys azt akarja, hogy mindketten ott legyetek.

– Szóval rossz a helyzet. – Cassian végigmérte az Azriel körül gyülekező árnyakat. – Jól vagy?

A testvére bólintott.

– Jól.

De az árnyékok továbbra is ott rajzottak körülötte.

Cassian tudta, hogy hazudik, mégsem faggatta. Azriel majd beavatja, amikor készen áll rá, és egyébként is, könnyebb lett volna egy hegyet mozgásra bírni, mint Azt rávenni, hogy nyíljon meg.

Úgyhogy csak annyit felelt:

– Jól van. Odalent találkozunk.

20.

FEJEZET

Nesta szinte képtelen volt elviselni Cassian közelségét, miközben Velarisba mentek. Minden egyes pillantás, az illata, az érintése, míg lerepültek a folyóparti házhoz, dörzspapírként siklott a bőrén, azzal fenyegetett, hogy visszahozza az előző este emlékeit, amikor úgy ki volt éhezve, és alig várta, hogy megízlelhesse Cassiant.

Hála az égnek, Cassian nem szólt hozzá. Szinte rá sem nézett. És mire feltűnt a hatalmas ház a folyó mellett, Nestát már nem is idegesítette a férfi hallgatása. Két hetet töltött odafent a Szél házában, és a város hirtelen óriásinak tűnt, túl hangosnak és túl zsúfoltnak.

– Nem tart sokáig a megbeszélés – ígérte Cassian, amikor földet értek a ház előtti füvön, mintha csak olvasott volna Nesta feszültségéből.

Nesta nem felelt, úgy felfordult a gyomra, hogy képtelen volt megszólalni. Ki lesz ott? Kivel kell szembenéznie, ki fogja elbírálni, mennyit haladt előre? Valószínűleg mindenki hallott róla, hogy összeveszett Elainnel… Az istenekre, Elain is ott lesz?

Követte Cassiant a gyönyörű házba, szinte fel sem figyelt a bejáratnál álló kerek asztalra, rajta egy óriási váza frissen vágott virággal. Szinte észre sem vette, milyen csendes a ház, hogy egyetlen szolgálót sem lát sehol.

Cassian megtorpant egy tájkép előtt, ami egy óriási, csupasz hegyet ábrázolt, amin az égvilágon semmilyen élet nem mutatkozott, mégis ott lüktetett benne valami. A körülötte lévő kisebb csúcsokat hó és fenyőfák fedték, de ez a különös, kopár hegy… Csak egy fekete kő meredt az ég felé a tetején. Egy monolit, döbbent rá Nesta, ahogy közelebb lépett.

– Nem is tudtam, hogy Feyre megfestette a Ramielt – mormolta Cassian.

A vérszertartás szent hegye. És valóban, három csillag ragyogott halványan az alkonyati égbolton a csúcs felett. Már-már tökéletesen, valósághűen adta vissza az Éjszaka udvarának jelét.

– Vajon mikor láthatta? – morfondírozott Cassian hangosan, halvány mosollyal az arcán.

Nesta inkább meg sem említette, hogy Feyre talán bepillantott Rhysand elméjébe. Cassian továbbindult, egyetlen szó nélkül vezette őt tovább a folyosón.

Nesta megacélozta magát, amikor a harcos megtorpant a dolgozószoba ajtajában – ugyanannál a szobánál, ahol korábban leültették és nyilvánosan megalázták –, majd kinyitotta az egyik szárnyat.

Rhys és Feyre a zafír kanapén ült az ablak előtt. Azriel a kandallópárkánynak dőlt. Amren az egyik fotelben kucorgott, szürke szőrmebundát viselt, mintha a mai hűvös idő számára már a tél előszele lett volna. Sem Elain, sem Morrigan nem volt jelen.

Feyre óvatosan pillantott Nestára. Hűvösen. De tekintete melegséggel telt meg, ahogy Cassianre mosolygott, aki odasétált hozzá, és arcon csókolta – vagy legalábbis megpróbálta. Rhyshez fordult:

– Most komolyan? Még idebent is pajzs védi?

Rhys kinyújtotta hosszú lábát, egyik bokáját a másikra tette.

– Még idebent is.

Cassian a szemét forgatta, majd lezuttyant az Amren melletti fotelbe, szemügyre véve a nő szőrmebundáját.

– Nincs is igazán hideg ma!

Amren fogai elővillantak.

– Ha így folytatod, holnap már a te bőrödet hordom majd!

Nesta akár még el is mosolyodott volna, ha Amren nem fordul ekkor felé.

Tömény, fájdalmas feszültség húzódott közöttük. Nesta állta a nő pillantását.

Amren vörös ajka felfelé görbült, fekete bubifrizurája fénylett.

Feyre megköszörülte a torkát.

– Jól van, Az. Halljuk!

Azriel behúzta a szárnyát, árnyékok kígyóztak a bokája és a nyaka körül.

– Briallyn királynő szorgosabb volt, mint gondoltuk, de nem úgy, ahogyan azt sejtettük.

Nesta ereiben megfagyott a vér. A királynő, aki önszántából ugrott az Üstbe, kétségbeesetten fiatallá és halhatatlanná akart válni. Vén szipirtyóként lépett elő – és halhatatlanként. Öregségre, hajlottságra kárhoztatva.

Azriel így folytatta:

– Az alatt az egy hét alatt, amíg figyeltem… kiderítettem, mik a következő lépései.

Habozott, mielőtt azt mondta, kiderítettem, és ez épp eleget elárult: megkínzott valakit ezért az információért. Akár több mindenkit is.

Nesta Azriel sebes kezére nézett, mire a férfi a háta mögé rejtette, mintha észrevette volna, hogy őt figyeli.

– Mondd már! – pirított rá Amren a fotelében fészkelődve.

– A többi királynő valóban hetekkel ezelőtt elmenekült Briallyntől, ahogyan azt Eris is mondta. Egyedül ül most a közös palota tróntermében. És Eris Beronnal kapcsolatban is igazat mondott, a főúr meglátogatta Briallynt a kontinensen, neki ígérte a csapatait. – Azriel állkapcsában megrándult egy izom. – De az, hogy Briallyn sereget toboroz, szövetséget kötött Beronnal, csak mellékszál ahhoz képest, amit tervez. – A fejét rázta, az árnyékok végigsiklottak a szárnyain. – Briallyn meg akarja keresni az Üstöt. Hogy visszaszerezze a fiatalságát.

– Soha többé nem teheti rá a kezét az Üstre – jelentette ki Amren, ujjain megcsillantak a gyűrűk, ahogy legyintett egyet. – Rajtunk, Miryamen és Drakonon kívül senki sem tudja, hová rejtettük. Még ha Briallyn kideríti is a hollétét, annyi védvonal és varázslat őrzi, hogy senki sem törhet át rajtuk.

– Ezzel Briallyn is tisztában van – felelte Azriel komoran. Nesta gyomra felfordult. Azriel Cassian felé biccentett: – Vassa gyanúja helytálló. Valóban a halálúr Koschei ültette el ezeket az ötleteket Briallyn fülében. Ő továbbra is a tónál raboskodik, de a szél elviszi a szavait a királynőhöz. Koschei ősi lény, mérhetetlen tudással rendelkezik. A Rémtár felé irányította Briallynt, de nem a királynő, hanem a saját érdekében. Arra kívánja használni, hogy elszabaduljon a tavától. És Briallyn nem egyszerű báb, mint hittük. Koschei és ő szövetséget kötött. – Cassian felé fordulva hozzátette: – Meg kell kérdezned Erist, Beron tud-e erről. Meg a Rémtárról.

Cassian bólintott. Nesta volt az, aki megtörte a hirtelen beálló csendet.

– Mi az a Rémtár?

Amren szemében felragyogott a maradék ereje.

– Az Üst számtalan, mágiával átitatott tárgyat teremtett még régen, olyan fegyvereket, amikkel semmi sem veheti fel a versenyt. A többségük odaveszett a történelem és a háborúk folyamán, és mire én a börtönbe kerültem, már csak három maradt. Akkoriban az a hír járta, hogy négy van, sőt olyan pletykák is szárba szökkentek, hogy a negyediket megfosztották az erejétől, de a mai legendák már csak háromról szólnak.

– A Maszk – mormolta Rhys –, a Hárfa és a Korona.

Nestának volt egy olyan érzése, hogy egyik sem lehet valami jó dolog.

Feyre homlokráncolva a párjára nézett.

– De ezek mások, mint a Kőbe vájt város nagy hatalmú tárgyai? Mire képesek?

Nesta próbálta elfelejteni azt az éjszakát, amikor Amrennel elmentek kipróbálni a képességét azok ellen az iszonyú katakombákban tárolt holmik ellen. A tárgyakat félig a kőbe zárták: kések, nyakláncok, gömbök és könyvek, mind-mind ragyogott a mágiától. Egyik sem volt kellemes. Ha a Rémtár még annál is rosszabb, mint amit ott látott…

– A Maszk visszahozza a holtakat – válaszolta Amren Rhys helyett. – Halotti maszk, egy rég elfeledett király arca alapján készült. Ha felveszed, magadhoz hívhatod a halottakat, teljesítik a parancsaidat. A Hárfa bármilyen ajtót kinyit, legyen szó valódiról vagy bármilyen másikról. Vannak, akik szerint világok között is nyit átjárókat. A Korona pedig… – Amren a fejét rázta. – A Koronával bárkit a befolyásunk alá vonhatunk, még a legerősebb mentális pajzsot is áttöri. Az egyetlen nehézség, hogy kezdetben közel kell lenni az áldozathoz, anélkül nem tudja belevájni a karmait az illető elméjébe. De ha valaki fején ott pihen a Korona, irányíthatja az ellenségeit. Olyan erős, hogy egy szülő is készséggel lemészárolná a gyermekét, miközben pontosan tudná, milyen iszonyatos dolgot művel, mégsem lenne képes megakadályozni.

– És ezek a dolgok elvesztek? – fortyant fel Nesta.

Rhys felvont szemöldökkel nézett rá.

– A tulajdonosuk gondatlanul bánt velük. Ősrégi háborúk során vesztek el, árulások miatt, vagy egyszerűen azért, mert elrakták őket, aztán elfelejtkeztek róluk.

– És mi köze ennek az egésznek az Üsthöz? – faggatózott tovább Nesta.

– A hasonlóak vonzzák egymást – mormolta Feyre. Amrenre nézett, aki bólintott. – Mivel a Rémtárat az Üst készítette, a Rémtár megtalálhatja a teremtőjét. – Oldalra billentette a fejét. – De Briallynt is így teremtették. Ő nem tudja megtalálni az Üstöt?

Amren a fotel karfáján dobolt az ujjaival.

– Az Üst megöregítette Briallynt, hogy megbüntesse. – Nestára pillantott. – Vagy hogy téged büntessen, végül is. – Nesta nem engedte, hogy bármilyen érzelem kiüljön az arcára. Amren így folytatta: – Szerintem elvettél tőle valamit, amikor megkaptad az erődet, kislány.

Feyre Nestára pillantott. Halkan kérdezte:

– Mi történt az Üstben, Nesta?

Minden kép, gondolat, érzés Nestára záporozott. Fojtogatták, éppúgy, ahogyan neki kellett elfojtania feltörő erejét a húga kérdésére. Senki sem szólalt meg. Csak meredtek rá.

Cassian megköszörülte a torkát.

– Számít egyáltalán?

Mindenki a férfira nézett, és Nesta kis híján elernyedt a megkönnyebbüléstől, hogy végre másra figyelnek. Még ha valami fellobbant is a mellkasában Cassian szavaira. Amiért a védelmére kelt.

– Segíthetek kideríteni – mondta Feyre.

– Majd később megbeszéljük… – fogott bele Cassian, de Nesta ekkor kihúzta magát.

– Nem…

Mind elhallgattak. Felé fordultak. Nesta szája kiszáradt. Nyelt egyet, remélte, hogy nem látják, mennyire remeg a keze, amit a combja alá dugott. A gondolatok körbefonták, minden egyes emlék kínozta, és Nesta nem tudta, hol kezdje, hogyan magyarázza el…

Lélegezz! Megnyugtatta, amikor Cassian légzőgyakorlatokat végeztetett vele. Úgyhogy mély levegőt vett, majd lassan kifújta. Ezt megismételte még egyszer. Majd harmadjára is.

Aztán Nesta megtörte a csendet:

– Nem tudtam, mit veszek el. Csak hogy olyasmi, amit az Üst nem akar nekem adni. Helyénvalónak éreztem, tekintve, hogy mit művelt velem.

Tessék. Ennyit tudott mondani, ennél többet nem is fog.

De Feyre bólintott, szemében fényesen csillogott valami, amit Nesta nem tudott hová tenni. Feyre Amrenhez fordult:

– Szóval nagy rá az esély, hogy az Üst nem tudta felruházni Briallynt azzal a képességgel, amivel a nyomára bukkanhat. Lehet, hogy Briallyn csak azokat a dolgokat érzi, amiket az Üst teremtett, és ez persze szánalmas árnyéka csupán az eredeti képességnek.

A többiek bólintottak, Nesta pedig óvatosan Cassianre pillantott, aki halványan rámosolygott. Mintha azzal, hogy kipréselte magából ezt a néhány szót, valamilyen… elismerésre méltó dolgot tett volna.

Korábban annyi megvetendő dolgot tett volna, hogy ez a kis segítség máris ennyi elismerést eredményezett?

Nesta nagy nehezen figyelmen kívül hagyta ezt a gyomorforgató gondolatot, ahogy Amren így szólt:

– Ha valaki összegyűjtené ezt a három tárgyat, a teremtésük egyesített esszenciájának segítségével meg tudná keresni az Üstöt, nem számít, hová rejtették.

– Arról nem beszélve, hogy három borzalmas erővel bíró tárgyra tenne szert – tette hozzá Azriel komoran. – Még egy halandó hadsereget is győzelemre segíthetne a tündérekkel szemben.

– Ha valaki feltámasztja a halottakat – gondolkozott hangosan Cassian megfeszülő vonásokkal, arcáról nyomtalanul lehervadt az elismerő mosoly –, megállíthatatlan haderő állna a rendelkezésére, ami képes pihenés és élelem nélkül menetelni. Ha bármilyen ajtót ki tud nyitni, bárhová elviheti ezt a holtsereget. És ha bárkit irányítani tud, bármilyen ellenséges terület és nép meghajolna előtte.

Ismét csend telepedett a helyiségre.

Nesta szíve hangosan dübörgött.

– Koschei csak el akar szabadulni a tavától? – kérdezte Rhys Azrieltől.

Amren felelt helyette:

– Senki sem tudja, pontosan milyen erővel bír a Rémtár. Persze, Koschei el akar szabadulni a tavától, de lehet, hogy olyasmit is tud a Rémtárról, amit mi nem, talán a három tárgy összegyűjtése egy még hatalmasabb erőhöz biztosít hozzáférést.

Rhys Azrielre nézett, aki komoran bólintott.

– Mi az, hogy halálúr? – kérdezte Nesta az újfent beálló csendben.

A többiek pillantása olyan volt, mintha megkövezték volna. Cassian felelt, megérintette a nyakát csúfító sebhelyet.

– Lanthysről már meséltem neked, arról, hogyan sebesített meg. Szó szerint halhatatlan. Semmi sem végezhet vele. Ahogy Koscheijel sem. Ura a saját halálának. – Leeresztette a kezét a rémes hegtől. Szemének csillanása alapján Cassian most Nesta erejére gondolhatott. Nesta nem foglalkozott azzal a dologgal, ami válaszképp, megerősítésként ott kígyózott benne, a gerincét nyaldosó hideg tűzzel. Szerencsére Cassian ismét megszólalt: – Ezért halálurak.

A szó ott lebegett közöttük. Rhys elkáromkodta magát.

– El is felejtkeztem Lanthysről.

Cassian savanyú képet vágott, ismét megérintette a sebhelyet.

– Én nem.

Nesta rémületére Amren megborzongott. Amren.

Feyre megköszörülte a torkát.

– Szóval próbálják megtalálni ezt a Rémtárat, hogy aztán megkereshessék az Üstöt Briallynnek, és valószínűleg még Koscheit is kiszabadítsák. Aztán Beron támogatásával háborút indítanának, ami során megszerezhetik bármelyik területet. Talán Koscheinek is adnának belőle, attól függően, milyen alkut kötött Briallynnel. Valószínűleg olyat, ami minél előnyösebb a varázsló számára.

– Kihangsúlyoznám, hogy Briallyn pontosan tudja, milyen alattomos Koschei – emlékeztette őket Azriel. – Ha bábként rángatják, akkor az azért van, mert a saját céljai elérése érdekében hagyja.

Cassian visszavette a szót:

– Szóval ott vannak ők ketten az egyik oldalon, Beron itt a másikon, és szíves örömest háborút robbantana ki Briallyn oldalán, hogy a mészárlás végeztével növelhesse a birodalmát.

Nesta beleszédült a hallottakba. Fogalma sem volt, hogy ez folyik a háttérben. Egy-két elejtett utalásra felfigyelt, de semmi olyasmire, amiből rájöhetett volna, pontosan miféle veszély fenyegeti őket. Hogy ilyen katasztrófa szélére sodródtak már megint… Fészkelődni kezdett ültében.

Feyre Azrielhez fordult:

– Briallyn még nem találta meg a Rémtárat, igaz?

Azriel a fejét rázta.

– Amennyire én tudom, nem. A legutóbbi pletykák alapján a Rémtár itt van, Prythianben. A jelek szerint Koschei csak ennyit tud. Legalább ez a mi malmunkra hajtja a vizet. Briallyn nem fog kockázatot vállalni azzal, hogy idejön, legalábbis egyelőre semmiképp. Még úgy sem, hogy Beron a szövetségese. Koschei pedig nem mozdulhat a tavától. De már készítik Briallynt, hogy el tudjon jönni, összegyűjtik a birodalma legjobb kémeit és harcosait. Egy kisebb hadseregnyi volt már a palotában. Hogy miért rabolta el Briallyn és Koschei Eris katonáit, azt viszont továbbra sem tudom. – Cassian felé intett. – Találkoznod kell Erisszel.

Cassian bólintott.

– Úgy lesz. De előbb meg kell erősítenünk a határokat. Figyelmeztetni az udvarokat. Elmondani nekik, mire készül Beron. A francba a titkolózással!

– Akkor Erist is leleplezzük – vitatkozott vele Rhys. – És elveszítenénk egy értékes szövetségest – tette hozzá, amikor Cassian a szemét forgatta. – Eris egy kígyó, de hasznos. Lehet, hogy önző célok vezérlik, és hataloméhes, de rengeteget nyújthat számunkra. – A homlokát ráncolta, és óvatosan hozzátette: – Egyetértek Azzel. Mondd el Erisnek, amit megtudtunk, ahogyan arra korábban ígéretet tettél!

– Jól van – adta be a derekát Cassian. – De mi lesz az udvarokkal? Szólunk nekik a Rémtárról?

– Nem – válaszolta Rhys. – Csak azt kockáztatnánk vele, hogy ők maguk is a nyomába erednek. Beron minden egyes harcosát és kémjét utánaküldené, hogy ő találja meg először. Az, hogy egyelőre még nem tette, arra enged következtetni, hogy nem tud a Rémtár létezéséről, de ezt majd Eris megerősíti.

– Miért nem kerestük meg a Rémtárat, amikor mi magunk is az Üstöt kerestük? – kérdezte Feyre.

– A könyvet könnyebb volt megkeresni – felelte Amren. – És eltelt tízezer év, mióta utoljára használták a Rémtárat. Feltételeztem, hogy az óceán mélyén pihen.

– Akkor megkeressük most – jelentette ki Cassian. – Van valakinek valami ötlete?

– A teremtett tárgyak nem akarják, hogy bárki csak úgy rájuk bukkanjon – figyelmeztette Amren. – Az alapján, hogy a feledés homályába merültek, hogy még én sem gondoltam rájuk azonnal, amikor háborúba indultunk Hybern ellen, valószínűsítem, hogy talán ők maguk akarták így. Rejtve akartak maradni. A valódi hatalommal bíró tárgyak képesek ilyesmire.

– Úgy mondod, mintha ezek a tárgyak öntudattal bírnának – szólt közbe Cassian.

– Így is van – felelte Amren viharos tekintettel. – Akkoriban még tele volt vad mágiával a vidék, a tündérek még nem vonták a mágia minden formáját az uralmuk alá. A teremtett tárgyak öntudatra ébredtek, saját vágyaik voltak. Nem volt valami jó dolog.

Amren arca elfelhősödött az emlékektől, Nesta gerincén pedig borzongás futott végig.

– Ahogy én is el tudok feledtetni dolgokat másokkal, talán nekik is van egy hasonló képességük – gondolkozott Rhys hangosan.

– De Briallynt is az Üst teremtette – mondta Amren. Nesta szája ismét kiszáradt. – A teremtésekor valószínűleg eltűnt róla a Rémtár, jobb szó híján… igézete. Felismerte benne a rokont. Lehet, hogy korábban egyszerűen elsiklott ezek felett a tárgyak felett a tekintete, nem is gondolt rájuk, most viszont szemet szúrtak neki. Vagy talán ők maguk keresték Briallynt, mondjuk álom formájában jelentek meg előtte.

Hirtelen mindenki Nestához fordult.

– Te is ugyanilyen vagy – mondta Amren halkan. – És Elain is.

Nesta megmerevedett.

– Ha mindenkin igézet ül, hogy elfelejtsétek, hogy lehet az, hogy Azriel mégis emlékszik rá, és meg tudta osztani velünk ezt az információt?

– Talán, amint megtudod, felismered, megtörik a varázslat – találgatott Amren. – De az is lehet, hogy a Rémtár a saját sötét indokaiból kifolyólag azt akarja, hogy tudjunk róla.

Nesta karján felállt a szőr.

Cassian mocorogni kezdett a székében.

– Szóval keressük meg a Rémtárat… De hogyan?

Elain szólalt meg ekkor az ajtóban. Olyan nesztelenül érkezett, hogy mind odakapták a fejüket.

– Az én segítségemmel.

21.

FEJEZET

Nesta fejében minden elcsendesedett, ahogy Elain hangja elhalt a szobában. Feyre hátrafordult a székében, arcából kifutott a vér az aggodalomtól.

Nesta felpattant.

– Nem!

Elain nem mozdult az ajtóból, arca sápadt volt, vonásai viszont keményebbek, mint amilyennek Nesta valaha is látta.

– Nem te döntöd el, mit tehetek és mit nem, Nesta.

– Amikor legutóbb az Üst közelébe kerültünk, elrabolt – vitatkozott Nesta. Próbálta leküzdeni a remegését. Megtalálta a szavakat, a fegyvert, amit keresett. – Azt hittem, nincs már semmilyen mágiád.

Elain összepréselte az ajkát.

– Azt hittem, neked sincs.

Nesta kihúzta magát. Senki sem szólt egy szót sem, de a figyelmük vékony rétegként ült meg a bőrén.

– Nem fogsz a keresésére indulni.

Amren hűvösen közbeszólt:

– Akkor majd megkeresed te, kislány.

Nesta odafordult.

– Nem tudom, hogyan keressek meg bármit is.

– A hasonló vonzza a hasonlót – vágta rá Amren. – Téged is az Üst teremtett. Te is pont úgy meg tudod keresni a hasonlóképp teremtett holmikat, mint Briallyn. És mert az Üst teremtett, rád nem hat a Rémtár ereje. Használhatod ezeket a tárgyakat, de rajtad nem használhatják. – Elainre pillantott. – Egyikőtökön sem.

Nesta nagyot nyelt.

– Nem megy.

De hogy Elain is belekeveredjen ebbe az egészbe, hogy kockára tegye a biztonságát…

Amren tovább vitatkozott:

– Az Üstöt is megtaláltad…

– És kis híján belehaltam! Kalitkába zárt madárként fogságba estem.

Elain közbeszólt:

– Majd megkeresem én. Lehet, hogy időbe telik, mire… ismét megbarátkozom az erőmmel, de már ma elkezdhetem.

– Szó sem lehet róla! – sziszegte Nesta. Ujjai begörbültek a teste mellett. – Szó sem lehet róla!

– Miért? – kérdezte Elain. – Jobb lenne, ha inkább a kertecskémet gondozgatnám egész életemben? – Amikor Nesta összerezzent, Elain így folytatta: – Egyszerre két ellentétes dolgot nem lehet. Nem vethetsz meg azért, amiért egyszerű, nyugodt életet élek, ha közben nem hagyod, hogy bármi fontosat csináljak.

– Akkor utazgass! – vágta rá Nesta. – Igyál, dugjál idegenekkel! De ne menj az Üst közelébe!

– Ezt csak Elain döntheti el, Nesta – mondta Feyre.

Nesta megpördült, nem törődött a Rhys tekintetében villanó vadállati dühvel.

– Ne avatkozz bele! – sziszegett a fiatalabb húgára. – Nyilván te ültetted el a bogarat a fülében, valószínűleg még bátorítottad is, hogy sodorja veszélybe magát…

– Nem valami kisgyerek vagyok, aki miatt veszekedhettek! – vágott a szavába Elain metszőn.

Nesta egész testében érezte a szíve lüktetését.

– Emlékszel a háborúra? Arra, hogy mit éltünk át? Emlékszel rá, hogy az Üst elrabolt, hogy Hybern táborának a kellős közepére vitt?

– Emlékszem – válaszolta Elain hűvösen. – És arra is emlékszem, hogy Feyre megmentett.

Nesta feje zúgni kezdett.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Elain hozzá akarna tenni még valamit, hogy tompítson a szavak élén, de Nesta gyorsan megszólalt, dühítette a húga szánalma.

– Nocsak, ki növesztett mégis karmokat! – gúnyolódott. – Talán végre te is izgalmassá válsz, Elain.

Nesta látta, mikor ért célt a támadás, mintha szó szerint megütötte volna Elaint, megrándult az arca, a teste. Senki sem szólt, de az árnyékok lecsapni készülő kígyóként gyűltek a szoba sarkaiba.

Elain szemében fájdalom csillant. Valami szétrobbant Nesta mellkasában erre az arckifejezésre. Szólásra nyitotta a száját, mintha valahogy vissza tudná csinálni, ami történt.

De Elain ekkor így szólt:

– Tudod, én is megjártam az Üstöt. És engem rabolt el. Valamiért mégis folyton azzal foglalkozol, hogy rád milyen hatással volt az én traumám.

Nesta pislogott, hirtelen teljesen kiürült a benseje.

Elain sarkon fordult.

– Szóljatok, ha kezdhetjük!

Becsukódott mögötte az ajtó.

Nesta minden egyes rémes szava ott lebegett a levegőben, visszhangzott körülötte.

Feyre iszonyú kedvesen szólalt meg:

– Nem volt könnyű azt kérnem Elaintől, hogy tegye ki magát ilyesfajta veszélynek.

Nesta Feyre-hoz fordult.

– Nem tudnád te megkeresni a Rémtárat? – Gyűlölt minden egyes gyáva szót, gyűlölte a szívébe költöző félelmet, gyűlölte, hogy magával a kérdéssel elárulja, Elaint választja a két húga közül. – Annyi mágiád van, téged is teremtettek, még ha nem is az Üst tette. Edzettél, harcos vagy. Nem kereshetnéd meg te?

Ismét csend telepedett rájuk. De ezúttal másféle. Olyan, mint ami egy kitörésre kész viharfelhőt előz meg.

– Nem – felelte Feyre halkan. – Nem kereshetem meg.

Rhysre pillantott, aki bólintott, szeme fénylett.

Most már mindenki Feyre-t figyelte, de ő egyedül Nestát nézte.

– Nem vállalhatok ilyen kockázatot.

– Miért nem? – csattant fel Nesta.

– Mert terhes vagyok.

Csend borult rájuk. Csend, majd Cassian boldog üvöltése apró darabokra zúzta a törékeny némaságot, ahogy a harcos felugrott a székéből, és Rhysre vetette magát.

Csak a szárnyuk és a sötét hajuk látszott belőlük, miközben a földre zuhantak, és Amren felragyogó szemmel Feyre-hoz fordult:

– Gratulálok, kislány!

Azriel lehajolt, hogy puszit nyomjon Feyre feje búbjára – vagy legalábbis felette a levegőre.

– Tudtam, hogy ezzel a hülye pajzzsal nem csak gyakorolsz valamit, amit Helion tanított! – mondta épp Cassian, és cuppanós puszit nyomott Rhys arcára, majd Feyre felé fordult, és magához rántotta.

Rhysand megszüntette a pajzsot annyira, hogy a továbbra is nevető Cassian átkarolhassa Feyre-t.

És ahogy Rhys pajzsa szertefoszlott, Feyre illata megtöltötte a szobát.

A szokásos illat volt, mégis… mégis másmilyen. Egy enyhébb, lágyabb illat is lakozott benne, olyan volt, akár egy nyíló rózsabimbó.

Cassian felnevetett.

– Nem csoda, hogy ilyen szeszélyes barom voltál, Rhys! Majd most megtanuljuk, milyen is az igazi túlféltés.

Feyre ragyogó pillantással nézett előbb Cassianre, majd a párjára.

– Rengeteget beszélgettünk erről az egészről. A pajzs kompromisszum.

Amren szélesen elmosolyodott.

– Mit ajánlott először?

Feyre a homlokát ráncolta.

– Hogy a következő tíz hónapban egyetlen pillanatra sem hagy magamra.

A tündéreknek több időbe telt kihordani egy gyereket. Nesta ezt már az első néhány hétben megtanulta a Szél házának könyvtárában. Egy hónappal tovább tart a terhességük, mint a halandóknak.

– Hányadik hónapban jársz? – kérdezte Azriel Feyre továbbra is lapos hasát vizslatva.

Feyre odacsúsztatta az ujjait, mintha lenne itt bárki, akinek a figyelmétől meg kellene védenie a benne növekvő gyermeket.

– A másodikban.

Cassian Rhys felé pördült.

– Két hónapja titkoljátok előttünk?

Rhys arrogánsan rámosolygott.

– Igazából azt hittük, mostanra rájöttök majd.

Cassian ismét felnevetett.

– Mégis hogyan jöttünk volna rá, ha azzal a pajzzsal véded?

– Az alapján, hogy olyan szeszélyes barom voltam, tudod.

Cassian vigyorogva Azrielhez fordult:

– Nagybácsik leszünk!

Feyre felnyögött.

– A Nagy Anya segítse meg ezt a gyereket!

Erre Azriel is elvigyorodott, de Feyre most Nestára nézett.

– Gratulálok! – mondta Nesta halkan a húgának.

Hiszen eddig egy szót sem szólt, csak arra volt képes, hogy némán figyelje az örömüket, a közelségüket – mintha kívülről, egy ablakon át nézte volna őket.

Feyre tétován rámosolygott.

– Köszönöm. Tudod, ez azt jelenti, hogy nagynéni leszel.

– Az istenek segítsék meg ezt a gyereket, valóban – mormolta Cassian, mire Nesta lesújtó pillantást lövellt felé.

Amikor Rhyshez és Feyre-hoz fordult, előbbi árgus szemmel figyelte őt. A párját átkarolva maga volt a megtestesült könnyedség, de a szemében színtiszta fenyegetés csillogott.

Nesta hagyta, hogy Rhys olvasson benne. Hogy lássa, az égvilágon semmiféle rosszat nem kíván sem Feyre-nak, sem a babának. Valami ősi rész benne megértette, hogy Rhys nem egyszerű férfi, hanem tündér férfi, és bármi fenyegeti is a párját és a gyerekét, leszámol vele. Hogy lassan és fájdalmasan tenné, és cseppnyi megbánást sem érezne, amikor hátrahagyná Nesta szétmarcangolt holttestét.

Önvédelem volt, talán az új tündérösztönei sarkallták rá, hogy Nesta aprót bólintson, hogy megmutassa Rhysnek, nem akar nekik ártani, nem bántaná őket.

Rhys viszonozta a mozdulatot, és ezzel el is volt intézve a dolog.

Nesta Feyre-hoz fordult:

– Elainnek elmondtad már?

Még mielőtt Feyre válaszolhatott volna, Azriel azt kérdezte:

– És Mornak?

Feyre elmosolyodott.

– Egyedül Elain találta ki. Két egymást követő reggelen is hányáson kapott. – Biccentett Azrielnek. – Azt hiszem, még nálad is ügyesebben tart titkot.

– Majd elmondom Mornak, amikor visszajön Vallahanből – felelte Rhys. – A te reakciód alapján, Cass, nem hiszem, hogy képes lenne elfojtani az örömét, ha úgy mondanám el neki, hogy még ott van, hiába nem mondana nekik semmit. És nem akarom, hogy egy potenciális ellenség tudjon róla. Még nem.

– Varian? – kérdezte Amren.

Nesta nem tudta, hogyan gabalyodott össze a nő Adriata hercegével, a Nyár udvarának tagjával. Most már valószínűleg nem is fogja megtudni.

– Még nem – ismételte Rhys a fejét rázva. – Majd amikor már több idő eltelik.

Nesta oldalra billentette a fejét.

– Szóval nem tudod használni a mágiádat, amíg terhes vagy?

Feyre arca megrándult.

– De, tudom, csak mivel szokatlan képességeim vannak, fogalmam sincs, milyen hatással lenne a babára. A gondolatutazással nincs probléma, de vannak olyan képességeim, amik a terhesség ilyen korai szakaszában veszélyes hatással lehetnek a testemre. – Rhys keze megfeszült Feyre vállán. – Rohadtul irritáló. – Feyre lesöpörte a karjáról Rhys kezét. – Pont annyira, mint az ő viselkedése.

Rhys rákacsintott. Feyre égnek emelte a tekintetét. De aztán visszafordult Nestához:

– Elainnek kell majd egy kis idő, hogy leporolja a képességeit, hogy megpróbálja a látóképességével megkeresni a Rémtárat. Te viszont, Nesta… Megpróbálhatnád megint használni a látnoki képességedet.

– Amint lehet. Az idő ellenünk dolgozik – tette hozzá Rhys.

Nesta Amrenhez fordult:

– Téged nem teremtettek?

– Nem úgy, mint téged – válaszolta Amren. Gonoszan Nestára mosolygott. – Csak nem félsz?

Nesta nem törődött a gúnnyal. Még Cassian kirobbanó öröme is hervadni látszott.

– Van más választásom? – kérdezte Nesta.

Ha közte és Elain között kellett döntést hozni, akkor nem volt semmiféle választási lehetősége.

Mindig magára fogja vállalni a veszélyt, ha úgy biztonságban tudhatja Elaint. Még akkor is, ha most jobban megbántotta a húgát, mint amit ő maga képes volt elviselni.

– Persze hogy van – jelentette ki Rhys határozottan. – Itt mindig lesz választási lehetőséged.

Nesta hűvös pillantást vetett rá.

– Megkeresem. – A húga hasára pillantott, az ösztönösen odatett kezére. – Persze hogy megkeresem.

Cassian szeretett volna váltani pár szót Rhysszel az illír légiókkal kapcsolatban, úgyhogy Nesta egyedül sétált a folyóparti ház bejáratához.

Félúton járt a folyosón, amikor Feyre a nevét kiáltotta, Nesta pedig megtorpant, épp a Ramielt ábrázoló festmény előtt.

Feyre bizonytalanul mosolygott rá.

– Megvárom veled, amíg végez.

Felesleges, vágta volna rá Nesta szíve szerint, de visszafojtotta a szót. Néma csendben sétáltak tovább a bejáratig, el a rengeteg őket figyelő festmény és portré mellett, amelyek mindent és mindenkit ábrázoltak, csak Nestát és az anyjukat nem.

A csend feszültté vált, már-már kibírhatatlan volt, amikor megálltak az óriási előcsarnokban. Nesta nem tudta, mit mondhatna, mit kezdhetne magával.

Aztán Feyre így szólt:

– Fiú.

Nesta a húga felé kapta a fejét.

– A baba?

Feyre elmosolyodott.

– Neked akartam elmondani először. Mondtam Rhysnek, hogy várjon, amíg elmondom neked, de… – Feyre kuncogott egyet, ahogy ismét örömujjongás visszhangzott végig a folyosón. – Gondolom, épp most mondta el Aznek és Cassiannek.

Nestának szüksége volt egy lélegzetvételnyi időre, hogy eldöntse, mihez is kezdjen ezzel a kedvességgel, amivel Feyre iránta viseltetett, azzal, amit felfedett előtte…

– Egyáltalán honnan tudod a nemét?

Feyre arcáról lehervadt a mosoly.

– A Hybern elleni konfliktus során a Csontfaragó megmutatta nekem, milyen lesz a Rhysszel közös gyerekem.

– Ő honnan tudta?

– Nem tudom – ismerte be Feyre, keze ismét a hasára vándorolt. – De fogalmam sem volt, mennyire szeretnék egy fiút, amíg rá nem jöttem, hogy a szívem alatt hordom.

– Valószínűleg azért, mert borzalmas életed volt a nővéreiddel.

Feyre felsóhajtott.

– Nem így értettem.

Nesta vállat vont. Feyre mondhat, amit akar, de nyilván ott dolgozik benne ez az érzés. Mindaz, ami az imént Elainnel történt…

Feyre mintha érezte volna, merrefelé terelődnek Nesta gondolatai.

– Elainnek igaza volt. Csak azzal törődtünk, ránk milyen hatással van az őt ért szörnyűség, és el is felejtkeztünk róla, hogy ki élte át.

– Azt nekem címezte, nem neked.

– Én is pont ugyanúgy hibás vagyok, Nesta. – Bánat sötétítette Feyre szemét. – Nem volt igazságos, hogy Elain csak a te fejedhez vágta hozzá.

Nesta nem tudta, mit felelhetne erre, fogalma sem volt, hogyan önthetné szavakba az érzéseit.

– Miért nem Elainnek mondtad el először a baba nemét?

– Ő jött rá a terhességre. Szerettem volna, ha ezt te tudod meg először.

– Nem tudtam, hogy így számontartod a dolgot.

Feyre bosszús pillantást vetett rá.

– Nem tartom számon, Nesta. Csak… Muszáj magyarázkodnom, amiért szeretnék megosztani veled valamit? A nővérem vagy. Neked akartam először elmondani. Ennyi az egész.

Nesta erre sem tudta, mit felelhetne. Szerencsére Cassian hangja töltötte meg a folyosót, épp elköszönt Rhystől.

– Sok szerencsét! – mondta Feyre halkan, majd odasietett az örvendező Cassianhez, és Nesta tudta, hogy a húga nem csak a Rémtárra gondolt.

22.

FEJEZET

– Gondolod, hogy Nesta meg tudja találni a Rémtárat? – kérdezte Azriel Cassiantől a hálószobájukat elválasztó szalonban.

Mögöttük, a kandallóban tűz ropogott. Elég hideg volt már az éjszaka ahhoz, hogy szükségük legyen a tűzre, és Cassian, aki az Ősz udvarában élő rohadékok ellenére is imádta ezt az évszakot, most kiélvezte a meleget.

– Remélem – tért ki Cassian az egyenes válasz elől.

Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy Nesta veszélybe sodorja magát, de teljességgel megértette az indokait. Ha neki kellene választania, hogy a testvéreit küldi-e veszélyes küldetésre, vagy inkább ő maga megy, mindig – mindig – saját magát választaná. Bár összerezzent minden egyes kemény szóra, amit Nesta Elain fejéhez vágott, nem hibáztathatta őt, amiért félelemből és szeretetből ezt a döntést hozta. Csodálta őt, hogy így magára vállalta a feladatot – ha nem is a világért, hát a húga épségéért.

– Jó lenne, ha Nesta mielőbb használná a látnoki képességét – jegyezte meg Azriel.

Cassian végignézett a két fotelt elválasztó üres téren. Annyiszor ültek már itt, a tűz előtt, hogy kimondatlan egyezséget kötöttek, miszerint Azrielé a bal oldali, az ablakhoz közelebbi fotel, Cassiané pedig a jobb oldalon álló, ami az ajtóhoz esett közelebb. Egy harmadik fotel is állt Azriel balján, általában Rhysnek fenntartva, és egy negyedik Cassian jobbján, ahova mindig csak Mor ülhetett. A negyedik fotelben csipkés aranyszínű díszpárna pihent, azzal jelezte Mor, hogy az a hely bizony az övé. Amren valamiért sosem tartózkodott itt elég hosszan ahhoz, hogy egyáltalán betegye a lábát ebbe a helyiségbe, úgyhogy neki nem hoztak fotelt.

– Nesta még nem áll készen arra, hogy a képességét használja – válaszolta Cassian. – Azt sem tudjuk, miféle ereje maradt.

Elain mindenki előtt elismerte, hogy mindketten birtokolják még az Üsttől kapott erejüket. De hogy még mindig ugyanolyan erősek-e, mint korábban, azt Cassian nem tudta.

– De igen, te tudod – vitatkozott vele Azriel. – Láttad, és nem csak akkor, amikor ott ragyog a szemében.

Cassian senkinek sem számolt be a lépcsőfokról, amibe olyan jól kivehetően beleégtek az ujjnyomok. Most felmerült benne, hogy Azriel is megtudta, hogy talán az árnyékok súgták meg neki mindezt.

– De pillanatnyilag nagyon változékony. Amikor legutóbb a képességét használta, rossz véget ért a dolog. Az Üst meglátta. Aztán elrabolta Elaint.

Látta ma, ahogy Nesta szeme előtt felvillant az összes rémséges emlék. És bár tudta, hogy Elainnek igaza van, hogy mindez vele esett meg, Cassian első kézből tudta, milyen rémület és fájdalom mételyezi valakinek a lelkét azután, hogy elrabolják és bántják azt, aki nagyon közel áll a szívéhez.

Azriel megfeszült.

– Tudom. Hiszen én is segítettem megmenteni Elaint.

Azriel tétovázás nélkül hatolt be Hybern táborának szívébe.

Cassian hátrahajtotta a fejét, és megmozgatta a szárnyait a fotel támlájába vágott lyukakban.

– Nesta használja majd a képességét, ha készen áll rá.

– Ha Briallyn és Koschei akár csak egyetlenegy tárgyat is megtalál a Rémtárból…

– Hadd próbálja meg Nesta először a saját módszerével! – Cassian állta Az pillantását. – Rossz vége lesz, ha ráparancsolunk. Hadd próbálkozzon meg az összes többi módszerrel, mire rájön, hogy egyedül ez válhat be!

Azriel Cassian arcát tanulmányozta, majd komoran bólintott.

Cassian kifújta a bennrekedt levegőt, figyelte, ahogyan a lángok fellobbannak és megremegnek.

– Nagybácsik leszünk – szólalt meg egy pillanatnyi hallgatás után. Nem tudta leplezni, egyértelműen hallatszott a hangján, mekkora csodának tartja a dolgot.

Azriel arcára büszkeség és öröm rajzolódott ki.

– Fiú lesz!

Nem volt garancia rá, hogy egy főúr elsőszülöttje egyúttal az örököse is lesz. A mágia néha sokáig húzta a döntést, és gyakran teljesen felforgatta a születési sorrendet. Volt, hogy inkább egy unokatestvért választott. Olykor teljesen elhagyta a vérvonalat. De az is előfordult, hogy a születése pillanatában kiválasztotta az örököst, a döntés ott visszhangzott az újszülött első sírásában. Cassiannek persze nem számított, hogy Rhys fia megörökli-e a testvére teljes világrengető erejét, vagy csupán egy cseppnyi jut neki belőle.

És Rhyst sem fogja érdekelni. Egyiküket sem érdekli majd. Már most szerették a fiút.

– Örülök Rhys boldogságának – mondta Cassian halkan.

– Én is.

Cassian Azre nézett.

– Gondolod, hogy valaha is készen állsz majd erre?

Készen állsz majd rá, hogy bevalld Mornak, mit érzel iránta?

– Nem tudom – felelte Azriel.

– Akarsz egyáltalán gyereket?

– Nem számít, mit akarok.

Távolságtartó szavak, amelyek azt sugallták, hogy jobb, ha Cassian nem kíváncsiskodik tovább. Továbbra sem bánta, hogy Mor és Azriel között kell állnia, de az utóbbi időben változásnak indultak a dolgok. Mindkettejükben. Mor nem ült már Cassian mellett, nem csimpaszkodott rá, Azriel pedig… Azok a vágyakozó pillantások egyre ritkultak. Mintha feladta volna. Ötszáz év után valamiért feladta. Cassiannek fogalma sem volt, mi történhetett.

– Te szeretnél gyereket? – kérdezte Az.

Cassian képtelen volt megálljt parancsolni a felvillanó gondolatnak: Nesta és ő a falnál egy szinttel alattuk, a lány épp úgy kényeztette, ahogyan Cassian szerette, a nyögései édes melódiának tűntek.

Cassian kielégítetlenül hagyta Nestát, a lány elrohant, még mielőtt Cassian kiegyenlíthette volna a számlát. A megbeszélés után felment Windhavenbe, vacsoránál pedig nem látta Nestát. Még abban sem volt teljesen biztos, mit mondana neki, hogyan zajlana egy ilyen beszélgetés.

Ez az egyoldalú gyönyör olyan volt, mint az a beteljesítetlen ígéret a hátukon. És Cassian cseppnyi szégyen nélkül elismerte, hogy bizony a férfiúi büszkeségéről is szó van. Most Nestánál volt az irányítás. Olyan iszonyúan önteltnek tűnt, amikor hozzávágta: valaki gyorsan elsül.

Cassian térde fel-alá járt, haragos pillantással meredt a tűzre.

– Cassian?

Ráeszmélt, hogy Azriel kérdezett tőle valamit. Igaz is, a gyerekekről.

– Persze hogy akarok gyereket.

Számtalanszor gondolkozott már ezen, hogy miféle családot alapítana, hogy mindent megtenne, nehogy a gyerekei akár egyetlen pillanatra is úgy érezzék, hogy senki sem szereti és akarja őket, hogy soha, de soha ne éhezzenek, féljenek, fázzanak, ne fájjon nekik semmi.

De nem bukkant még fel olyan nő, aki arra csábította volna, hogy megküzdjön ezért a jövőért.

Úgy sejtette, a lelke mélyén a párok kötelékére vár. Arra, amit Feyre és Rhys között lát.

Cassian fújt egyet, és felállt. Azriel némán felvonta a szemöldökét.

Cassian megindult az ajtó felé. Képtelen lesz pihenni, koncentrálni, amíg ki nem egyenlíti a számlát. És ahogy kilépett a folyosóra, anélkül, hogy hátranézett volna, azt motyogta:

– Hunyj szemet a dolog felett, gardedám!

Nesta az ágyában kucorgott, a vastag takarón tartotta a könyvet, és már épp az első, heves csók elcsattanásánál járt a történetben, amikor kopogtattak az ajtón.

Becsapta a könyvet, felült, és a párnáknak dőlt.

– Igen?

A kilincs megmozdult, és megjelent Cassian.

Még mindig a bőrruháját viselte, az egymásra hajló pikkelyek árnyékokkal teltek meg, amitől valamiféle óriási, vonagló szörnyetegnek tűnt, ahogy becsukta maga mögött az ajtót. A faragott tölgyfának dőlt, szárnyai ikerhegycsúcsokként emelkedtek a feje fölé.

– Mi van?

Nesta az éjjeliszekrényre tette a könyvet, és még jobban kihúzta magát ültében. Cassian tekintete az ujjatlan selyem hálóingre tévedt, majd gyorsan visszatért a lány arcára.

– Mi van? – förmedt rá Nesta megint, fejét oldalra billentette.

Kiengedett haja végigcsúszott a vállán, és látta, hogy Cassian erre is felfigyel.

Rekedtesen csendült a hangja, ahogy így szólt:

– Még sosem láttalak kiengedett hajjal.

Nesta mindig fonatban a feje körül vagy feltűzve viselte a haját. Homlokráncolva pillantott le a derekáig lógó tincsekre, arany csillogott a barnában a félhomályban.

– Zavar, amikor ki van engedve.

– Gyönyörű.

Nesta önkéntelenül is nyelt egyet, ahogy felnézett. Cassian szemében tűz játszott, mégsem mozdult, továbbra is az ajtónak dőlt, kezét a háta mögé rejtette. Mintha szó szerint vissza kellene fognia magát.

Az illata viszont elért Nestáig. Sötétebb volt, férfiasabb, mint általában. Nesta fel merte volna tenni rá az összes nem létező pénzét, hogy ez Cassian vágyának az illata.

Lüktetni kezdett a pulzusa tőle, annyira messzire repítette a józan eszét, hogy kénytelen volt a póráz után kapni. Elfogadhatatlan, hogy Cassian ilyen könnyedén, ilyen erős hatással van rá.

Nem mert Cassian öve alá nézni, miközben hűvös mosolyra görbítette az ajkát.

– Folytatni akarod?

– Azért jöttem, hogy kiegyenlítsem a számlát.

Torokhangon beszélt. Nesta lábujjai begörbültek a takaró alatt.

A hangja mégis meglepően nyugodt maradt:

– Miféle számlát?

– Ami a tegnap este után maradt.

Úgy beszélt, mintha többé képtelen lenne ugratni őt, viccelődni vele. Tekintete lejjebb siklott Nesta arcáról, felfigyelt hevesen lüktető pulzusára.

– Még nem fejeztük be.

Nesta kétségbeesetten kereste a védelmező szavakat.

– A férfiak önérzete elképesztő dolog. – Amikor Cassian nem felelt, újabb falat húzott kettejük közé: – Minek jöttél egyáltalán ide? Elég egyértelművé tetted, hogy hibát követtél el tegnap este.

Cassian nem tűrte az ilyesfajta beszédet.

– Sosem mondtam ilyet.

Egyedül Nesta hevesen lüktető ütőerét figyelte.

– Nem is kellett. Láttam a szemedben.

Erre felkapta a fejét.

– Egyedül abban hibáztam, hogy még azelőtt elmentem, hogy megízlelhettelek volna.

Nesta tudta, hogy nem a szájára gondol. Nem is a bőrére.

Cassian így folytatta:

– Egyedül abban hibáztam, hogy hagytam, hogy elrohanj, mielőtt letérdelhettem volna.

Nesta egyre nehezebben kapott levegőt.

– Nem fogják azt mondani a barátaid, hogy most követsz el hibát? – kérdezte, kezével intve kettejük között.

– A barátaimnak semmi köze ehhez az egészhez. Ahhoz, amit tőled akarok.

Olyan határozottan mondta, hogy Nesta melle libabőrössé vált. Cassian tekintete ismét lejjebb siklott, és amikor észrevette, milyen keményen nyomódik Nesta mellbimbója a hálóing selyemanyagához…

Mintha minden egyes porcikájával csakis arra figyelt volna. Nestára. Az ötszáz éves képzett harcos, a csúcsragadozó. Egyes-egyedül Nestára figyelt.

Az elismerő pillantás széllökésként, tűzcsóvaként fonta körbe.

– És mi lesz az edzéssel? – lehelte Nesta.

– Ennek semmi köze az edzéshez.

Cassian szeme teljesen elsötétedett.

Nesta bőre bizsergett, szinte sajgott, ahogy felforrósodott, lüktetni kezdett a lába köze.

– Nesta.

Könyörgés csendült Cassian hangjában. Egyre csökkenő önuralmától remegett, rázkódott mögötte az ajtó.

Nesta ekkor megnézte magának azt az öv alatti részt. Azt, ami Cassian nadrágjának feszült.

Kiürült az elméje, nem maradt más, csak Cassian és ő és a kettejüket elválasztó távolság.

Cassian felmordult, ez a hang is könyörgés volt.

Nesta nagy nehezen kinyögte:

– Ennek semmi köze az edzéshez… és semmi máshoz. Csak szex.

Valami megváltozott Cassian arckifejezésében, de megismételte Nesta szavait.

– Csak szex.

Most aztán tényleg hibát követ el, ezért biztosan fizetnie kell majd, szenvedés várja. De képtelen volt nemet mondani Cassiannek. Nemet mondani saját magának. Csak ma este, Nesta engedélyezi mindezt kettejüknek.

Úgyhogy ismét Cassian szemébe nézett, végigmérte minden egyes remegő, visszafogott porcikáját, és azt mondta:

– Rendben.

Cassian úgy vetette rá magát, mint egy ketrecből szabadult vadállat, Nestának arra is alig volt ideje, hogy az ágy széle felé forduljon, Cassian már a szájára is préselte a sajátját, felfalta, birtokba vette.

Mély morgás tört fel a mellkasából, ahogy Nesta ujjai lefejtették róla a kabátját, az ingét, ahogy széttépték az anyagot. Csak annyira szakította el a száját az övétől, hogy lehúzza magáról az inget, ami megakadt a szárnyán, majd a földre hullott. Aztán megint Nestára vetette magát, az ágyába mászott, és Nesta széttárta a lábát, hagyta, hogy Cassian a combjai közé fúrja magát.

Képtelen volt visszafojtani a nyögéseit, ahogy Cassian hozzányomta az ölét, a nadrág bőranyaga dörzsölte. Cassian Nesta szájába dugta a nyelvét, megbélyegezte a csókjával, egyik kezével végigsimított Nesta csupasz combján, feljebb húzta a hálóingét. Amikor elérte a csípőjét, és rádöbbent, hogy Nesta nem visel alsóneműt, felszisszent. Lenézett oda, ahová eddig a megmerevedett testrészét szorította, és rádöbbent, hogy csakis a nadrágja bőranyaga választja el a nedvességtől.

Nesta remegett, de nem a félelemtől, ahogy Cassian reszkető kézzel még feljebb húzta a hálóingét. A köldökéig meg sem állt, aztán csak bámulta őt, a csupasz, csillogó ölét, ahogy nekipréselődött a nadrág kitüremkedésének. Cassian mellkasa megemelkedett, és Nesta várta azt a vad, követelőző mozdulatot, de Cassian csak lehajolt, és csókot lehelt a nyakára.

Gyengéden, lágyan. A következőt a vállára kapta, és Nesta beleremegett. Még inkább remegett, amikor Cassian a nyelvével is végigsimított azon a ponton. Megcsókolta a nyaka mélyedését. Megnyalta.

Lecsúsztatta a hálóing pántját Nesta karján. Megcsókolta a kulcscsontját. Minden egyes csókkal egyre lejjebb húzta a hálóing nyakrészét. És végül már a lehelete melegítette Nesta csupasz mellét.

Cassian mély torokhangot hallatott, felmordult. Olyan volt, mint valamiféle kiéhezett, megkínzott lény. Csak bámulta Nesta mellét, ő pedig levegőt sem kapott ettől az izzó pillantástól. Nem jutott lélegzethez, ahogy Cassian lehajtotta a fejét, és a mellbimbójára tapasztotta az ajkát.

Nesta ívbe feszítette a hátát, elvált az ágytól, ziháló hang tört elő belőle.

Cassian megismételte a mozdulatot a másik mellén is.

Majd végighúzta a fogát az érzékeny csúcson, hogy aztán lágyan beleharapjon.

Nesta ekkor felnyögött, fejét hátrahajtotta, néma könyörgésként nyomta felé a mellkasát.

Cassian sötéten felnevetett, majd visszatért a másik melléhez, foggal karcolta, izgatta, harapdálta.

Nesta a kezét nyújtotta felé, a felé a pont felé, ahol időközben Cassian mozdulatlanná merevedett a lába között. Szüksége volt rá – most azonnal. A kezében, a testében, nem érdekelte.

De Cassian elhúzódott. Feltérdelt előtte. Szemügyre vette az előtte fekvő Nestát, akinek a hálóinge összegyűrve ölelte a derekát, mindenhol máshol teljesen meztelen volt. Felkínált lakoma Cassian számára.

– Tartozom neked – szólalt meg azon a torokhangon, amitől Nesta vonaglani kezdett.

Csak figyelte Nesta csípőjének ringását, és megtámasztotta két hatalmas, erős kezét a combján. Megvárta, míg Nesta jelez, hogy érti, mit szeretne csinálni. Azt, amiről Nesta olyan sokat álmodozott már az éjszaka legsötétebb óráiban.

Nesta fuldokló suttogással adott engedélyt:

– Igen.

Cassian vad, tisztán férfias mosolyt villantott rá. Majd megfeszült a keze Nesta csupasz combján, szélesebbre tárta a lábát. Lehajtotta a fejét, és végül már nem látszott más, csak a lámpások fényében arannyal fénylő sötét haja és a gyönyörű szárnyai kettejük felett.

Nem pazarolta az időt gyengéd érintésekkel és ízlelgetéssel.

Egyik kezével széttárva őt, végighúzta rajta a nyelvét.

A világ széttöredezett, újraformálódott, majd ismét széttöredezett. Cassian elkáromkodta magát, hogy milyen nedves Nesta, aztán a nadrágjához nyúlva megigazította magát is odalent.

Aztán ismét megnyalta Nestát, elidőzött egy kicsit ott, ahol a lábai összeértek. Beszívta, fogaival karcolta, majd elhúzódott.

Nesta ívbe feszült, képtelen volt útját állni a torkából feltörő nyögésnek.

Cassian nyelve lustán indult meg lefelé. Nesta hasára nyomta a kezét, hogy egy helyben tartsa, miközben behatolt. Nyelve begörbült odabent, mélyebbre siklott, mint amire számítani lehetett, és Nesta egyszerűen képtelen volt gondolkozni, képtelen volt bármit is csinálni, csak átadta magát az érzésnek, Cassiannek…

– Még annál is finomabb vagy, mint amiről álmodtam – morogta Cassian, ahogy lassú, izgató nyalintásokkal felfelé haladt, oda, ahol az idegvégződések úgy összesűrűsödnek.

Nesta felnyüszített, és Cassian megnyalta ott, azon a ponton. Nesta nyüszítése kiáltássá fokozódott, mire Cassian felnevetett, és ismét megmozdította a nyelvét.

A gyönyör ragyogó fátyollá vált, épp egy kicsit túl a kartávolságon, de egyre közeledett.

– Olyan nedves vagy – lehelte Cassian, és megnyalta odalent, mintha elhatározta volna, hogy felszívja minden egyes cseppjét. – Mindig ilyen nedves vagy, ha rólam van szó, Nesta?

Nem hagyhatta, hogy Cassiant elöntse az elégedettség az igazság hallatán. De semmiféle hazugsággal nem tudott előállni, mert Cassian nyelve ki-be járt benne, egyre izgatta, mégis megtagadta tőle a rendes nyomást, azokat a könyörtelen döféseket, amikre valójában vágyott.

Cassian felnevetett, mintha úgyis tudta volna a választ. Selymes haja végigsimított Nesta hasán, ahogy ismét megnyalta. Aztán Nesta szemébe nézett.

És ahogy a tekintetük egymásba mélyedt, becsúsztatta az egyik ujját.

Nesta felkiáltott, és Cassian a másik kezével a combjától indulva végigsimított rajta, hogy ismét széttárja odalent, miközben megint megnyalta azt a pontot, és az ujja ingerlően lassú ritmusban járt ki-be.

Nesta többet akart. Megint megmozgatta a csípőjét, elég erősen ahhoz, hogy Cassian ujja mélyebbre csússzon.

– Milyen mohó vagy – mormolta a bőrére Cassian, és szinte teljesen kihúzta az ujját. Hogy aztán még egy ujjával együtt ismét visszadugja.

Nesta ekkor teljesen elengedte magát. Lemondott az ép elméjéről, a büszkeségéről, ahogy Cassian megtöltötte őt a két ujjával. A szívások, a harapdálások nyomán a gyönyör színjátszó ködként gyűlt köré.

Cassian ismét felmordult, átadta magát az őt hajtó vágynak, és a hang visszaverődései olyan helyekre is elértek Nestában, amelyeket korábban még soha senki nem érintett. Ujjai ki-be jártak, tágították, megtöltötték, miközben Cassian ízlelgette, kiélvezte Nestát.

Nesta Cassian kezén, arcán lovagolt, önfeledten mozgott rajta.

– Szent istenek! – Cassian foga végigkaristolta. – Nesta…

És ahogy Cassian szája a nevét formálva a legérzékenyebb részéhez ért, Nesta elméje átrebbent az örökkévalóságba.

Olyan erősen tört rá a gyönyör, hogy ívbe feszülve felemelkedett az ágyon, Cassian mohósága pedig olthatatlanná vált, ujjai egyre csak mozogtak, mozogtak, nyelve és ajka ott dolgozott rajta, mintha az utolsó cseppig magába akarná inni Nesta élvezetét. Csak akkor hagyta abba, amikor Nesta visszahanyatlott a matracra, amikor már elernyedt, és szédelegve próbálta ismét működésre bírni az elméjét.

Amikor Cassian kihúzta az ujjait, Nesta hirtelen fájón üresnek érezte magát, amikor pedig Cassian a nyelvét és a száját is elhúzta, olyan volt, akár egy hűvös csók a lábai közt.

Cassian zihált, még mindig merev volt, ahogy őt nézve felemelkedett.

Nesta képtelen volt megmozdulni. Mintha nem emlékezne rá, hogyan kell mozogni. Még senki sem ért el ilyesmit nála. Még sosem érezte magát így.

Levegőt is alig kapott, annyira kielégítő volt a gyönyöre. Mintha magát a világot is újjá lehetett volna teremteni azzal az erővel, ami most előtört belőle.

Nesta Cassian zihálva emelkedő mellkasának kidolgozott izmait figyelte, a szárnyait, jóképű arcát.

Az öle után nyúlt, kétségbeesetten szerette volna már megérinteni, megízlelni a farkát, de Cassian elhátrált az ágyról.

Felkapta az ingét, és az ajtó felé indult.

– Most már kvittek vagyunk.

23.

FEJEZET

Nesta orgazmusa állt a legközelebb ahhoz, amit Cassian vallásos élménynek nevezhetett az életében. A lelke mélyéig hatolt, egyedül a vasakaratnak és a büszkeségének köszönhette, hogy nem élvezett ismét a nadrágjába. És egyedül a vasakaratnak és a büszkeségének köszönhette, hogy el tudott húzódni az ágyról, amikor Nesta érte nyúlt. Egyedül a vasakaratnak és a büszkeségének köszönhette, hogy el tudott jönni a szobájából, pedig másra sem vágyott, mint hogy belemélyessze a farkát abba az édes, szűk melegbe, és addig mozogjon benne, míg már mindketten üvöltenek.

Végig ott érezte Nesta tökéletes ízét a szájában. Miközben megmosakodott a lefekvéshez. Miközben az utolsó cseppet is kifacsarta magából, eláztatva az ágyneműjét. Miközben megreggelizett. Végig ott érezte az ujjain Nesta szorítását, olyan volt, akár egy izzó, selymes ököl. Tucatnyi alkalommal megmosta a kezét, mire szembenézett Nestával a küzdőtéren, mégis ott érezte őt, megragadt az orrában az illata, a nyelvén az íze.

Cassian száműzte a gondolatot. Ahogy azt a bizonyosságot is, hogy bár Nesta jól érezte magát, amikor az ujjait és a nyelvét használta, de ezt nem lehetne egy lapon említeni azzal, hogyan érezné magát a farkán. Olyan szűk volt, hogy Cassian tudta, mennyország lenne, és őrület – teljesen elvenné az eszét.

És Nesta úgy benedvesedett a közelségére, hogy Cassian tudta, szánalmas dolgokra is képes lenne, hogy ismét megízlelhesse odalent.

Csakhogy ugyanaz a Nesta lépett be a küzdőtérre, akivel minden egyes áldott reggel találkozott.

Arcát nem színezte pír, szeme nem csillogott, hogy elárulja, mennyire jól érezte magát.

Ennek talán az lehetett az oka, hogy Azriel is ott lépkedett mögötte.

A testvére egyetlen pillantást vetett rá, és elvigyorodott. Azriel tudta. Lehet, hogy érezte Nestán Cassiant, vagy talán Nestát Cassianen, hiába állt a gyakorlótér másik végében.

Cassian nem bánta, amit tettek. A legkevésbé sem. És lehet, hogy azért, mert két éve az égvilágon semmiféle szexuális élményben nem volt része, de nem emlékezett rá, mikor uralkodott el rajta utoljára ennyire ez az alapvető ösztön.

Az elméje egy apró, halk része suttogva vitába szállt vele. Rá sem hederített. Már nagyon régóta nem törődött vele.

– Jó reggelt, Az! – köszöntötte a testvérét Cassian vidáman. Biccentett Nestának. – Nes. Hogy aludtál?

Nesta szemében az a fajta düh villant, ami gyújtósként szolgált Cassian sajátjának, de aztán hűvösen elmosolyodott.

– Akár egy kisbaba.

Tehát játszmázni fognak. Kiderítik, melyikük tudja legtovább azt tettetni, hogy az égvilágon semmi sem történt közöttük. Kiderítik, melyikük tudja legügyesebben eljátszani, hogy semmiféle hatással nem volt rá, ami történt.

Cassian elvigyorodott, jelezve, hogy részéről mehet.

És hogy Nesta a végére földön csúszva fog könyörögni.

Nesta egyszerűen csak elkezdte kifűzni a csizmáját.

Cassian Azriel felé biccentett.

– Mit csinálsz idefent?

– Gondoltam, én is edzek egyet, mielőtt elindulok – felelte Azriel. Az árnyékai a boltív alatt rejtőztek, mintha féltek volna a gyakorlótér ragyogó napfényétől. – Nem zavarok, ugye?

Cassian esküdni mert volna, hogy Nesta ujjai megdermednek a csizmája fűzőjén. Cassian gúnyosan így felelt:

– A legkevésbé sem. Épp nekikezdünk a kézitusa alapjainak.

– Azt szeretem a legkevésbé – vallotta be Azriel.

– Miért? – kérdezte Nesta a csizmáját lerúgva.

Azriel szemügyre vette őt, amint mezítláb a gyakorlótérre lépett.

– Jobban szeretem a kardvívást. A kézitusa túl közeli az én ízlésemnek.

– Nem szereti, ha az arcába kapja valaki hónalji izzadságát – felelte Cassian nevetve.

Azriel a szemét forgatta, de nem tagadta.

Nesta olyan nyíltan figyelte az árnyénekest, ahogyan nem sokan merték. Azriel olyan mozdulatlanul állta a pillantását, amitől a többségnek inába szállt a bátorsága.

Kezdetben még Feyre is tétovázott Az körül, de Nesta ugyanolyan rezzenéstelen tekintettel mérte fel őt, ahogyan mindenki mást is.

Talán ez lehetett az oka annak, hogy Azriel sosem szidta Nestát. Sosem próbált vitába szállni vele. Nesta tisztán látta Azrielt, és nem félt tőle. Nem sokan akadtak, akik elmondhatták magukról ugyanezt.

– Mutassátok meg, ti ketten hogyan küzdötök! – mondta Nesta. Azriel pislogott, mire Nesta hozzátette: – Tudni akarom, mivel kell szembenéznem. – Amikor egyikük sem felelt, azt kérdezte: – Amit a csatában láttam, az más volt, nem?

– De – válaszolta Cassian. – Egy formája annak, amit itt csinálunk, de másfajta harctechnikát igényel.

Árnyékok felhősítették Nesta szemét, mintha a csatamező emléke kísértette volna. Cassian így folytatta:

– Jó ideig nem fogunk még csatára készülni. – Talán évek is eltelnek majd addig. Azriel úgy figyelte Nestát, mintha neki is feltűntek volna a lány szemébe gyűlő árnyak. Cassian a testvéréhez fordult:

– Van kedved megmérkőzni? Rég nem töröltem már fel veled a padlót.

Le kellett valahogy vezetnie a feszültséget, azt a fennmaradó, zavaró vágyat előző estéről. Fel kellett égetnie mozgással és légzéssel.

Azriel higgadtan, teljes lelki békével megmozgatta a vállát, szeme felcsillant, mintha látta volna, hogy Cassiannek meg kell szabadulnia ettől a felgyülemlett energiától. A csuklójára és a középső ujjára erősített szifonokat érintetlenül hagyva lehámozta magáról a kabátját és az ingét. Cassian ugyanígy tett, miközben kibújt az ingéből.

Nesta a gyakorlótér másik feléből bámulta. Lehet, hogy Cassian megfeszítette kissé a hasizmait, ahogy a krétával rajzolt körbe lépett.

– Szánalmas, Cass! – motyogta Az a fejét rázva.

Cassian rákacsintott, a testvére az övéhez hasonlóan izmos hasa felé biccentett.

– Hol edzettél mostanában?

– Itt – felelte Azriel. – Éjszaka.

Miután visszatért az ellenségeik után történő kémkedésből.

– Nem tudtál aludni?

Cassian felvette az alapállást.

Árnyék kunkorodott Azriel nyaka köré, az egyetlen, ami elég bátor volt ahhoz, hogy szembenézzen a napfénnyel.

– Valami olyasmi – felelte Az, és ő maga is felvette az alapállást Cassiannel szemben.

Cassian nem firtatta tovább a dolgot, tudta, hogy Az elmesélte volna már, ha meg akarná osztani vele, mi zavarja annyira, hogy éjszaka eddzen, ahelyett, hogy csatlakozna hozzájuk reggelenként. Cassian a krétakörtől pár lépésre álló Nesta felé fordult.

– Rendes sebességgel csináljuk, aztán részletesen elmagyarázom. Jó lesz?

Le kellett vezetnie a feszültséget, mielőtt a lány közelébe merészkedik.

Nesta összefonta a karját, arca olyan közömbös volt, hogy Cassianben egy pillanatra felmerült, csupán vad ábránd volt a részéről, hogy az előző éjszaka a lány lábai közt járt a feje.

Lerázta magáról a gondolatot, és ismét Azre nézett. Tekintetük találkozott, Azriel arca éppolyan kifürkészhetetlen volt, mint Nestáé. Cassian biccentett. Kezdjük!

Lábmunkával indítottak: lassan köröztek egymás körül, felmérték a másikat, várták, hogy valamelyikük elsőként mozduljon.

Cassian ismerte Az trükkjeit. Tudta, melyik oldalára nehezedik Az, hogyan szeret támadni.

A gond csak az volt, hogy Az is pontosan tisztában volt Cassian technikájával és hibáival.

Tovább köröztek egymás körül, Cassian lába egyenletes ritmust járt a száraz talajon.

– Na? – kérdezte Azt. – Miért nem mutatod meg, mit sikerült magadra szedni a sok éjszakányi búslakodás alatt?

Az szája felfelé görbült. Nem volt hajlandó ráharapni a csalira.

A nap tűzött rájuk, megmelengette Cassian csupasz bőrét és a haját.

– Ennyi az egész? – kérdezte Nesta. – Köröztök, meg húzzátok egymás agyát?

Cassian nem mert a lány felé nézni. Egyetlen pillanatra sem. Egyetlen pislogás abba az irányba, és Azriel lesújt, mégpedig keményen. De…

Cassian elvigyorodott. És Nesta felé pillantott.

Az bedőlt a trükknek, végre rávetette magát.

Cassian számított Az öklére, kivédte, elfordult, visszatámadott. Az is elkapta az ütést, lebukott a második elől, és Cassian védtelen bordáira célzott.

Cassian kivédte, viszonozta a támadást, és végül csak kibontakozott a küzdelem.

Öklök, lábak, szárnyak, ütések és védések, rúgások és taposások, kapkodták a levegőt, ahogy igyekeztek áttörni egymás védvonalait. Egyikük sem ütött teljes erővel, nem úgy, ahogyan egy valódi küzdelemben tették volna, ahol egyetlen ütéssel eltörhették az ellenfelük állkapcsát. De elég erővel küzdöttek ahhoz, hogy Cassian bordái belesajdultak a becsapódásba, hogy Az a kelleténél több levegőt fújjon ki, amint Cassian szerencsésen bevitt neki egy gyomrost. Azriel félrecsavarta a testét, így nem szorult ki belőle teljesen a levegő, másképp a harc abban a pillanatban véget ért volna.

Egyre csak köröztek a küzdőtéren, öklük egymás felé szállt, fogukat vad vicsorral villantották ki, ahogy belevesztek a verejtékbe, a napfénybe és a légzésbe. Erre születtek, évszázadokon át edzettek, hogy az erőszak eszközévé hangolják a testüket. Egyfajta szabadságot jelentett az, hogy pontosan úgy mozogtak, ahogyan ők akartak.

Egyre gyorsabban és gyorsabban küzdöttek, még Cassian is zihálni kezdett. Bár Cassian nagyobb volt, Azriel viszont pokolian gyorsan mozgott – méltó ellenfelek voltak. Ha valóban ellenfelekként néznének szembe, órákig képesek lennének ezt folytatni. Akár napokig, ha az egyik régi háborúban küzdöttek volna, amikor mindenki felhagyott a küzdelemmel, hogy a hősök egymásnak feszülhessenek.

Csakhogy nem állt rendelkezésükre a világ összes ideje, és Cassiannek edzést kellett tartania Nestának.

– Jól van – szűrte Cassian összeszorított fogai között, miután kivédte Az rúgását, hátraugrott, és ismét körözni kezdtek. – Az nyer, aki beviszi a következő ütést.

– Ne röhögtess! – zihálta Az. – Addig nem hagyjuk abba, amíg valamelyikünk a földre nem kerül.

Azrielben veszedelmes versenyszellem dolgozott. Nem olyan hencegő és arrogáns volt, mint amilyen Cassian szokott lenni, nem is olyan birtokló és rémisztő, mint Amren. Nem, Azriel halk volt, kegyetlen és abszolút halálos. Cassian számát sem tudta, hányszor feszültek egymásnak az évek során úgy, hogy valamelyikük biztos volt benne, megnyeri a küzdelmet, aztán Az előállt valami mesteri húzással. Hányszor maradt állva Rhys és Az, hogy aztán kártyával, sakkal döntsenek! Cassian és Mor az éjszaka közepén mindig feladta, és nekiállt inni.

Tovább köröztek, de Az hirtelen Nesta felé kapta a fejét, tágra nyílt a szeme.

Cassian is odafordult, szíve a torkába ugrott…

Azriel lesújtott, olyan erősen arcélen vágta, hogy Cassian hátratántorodott.

Ahogy szédelegve visszanyerte az egyensúlyát, elkáromkodta magát.

Az halkan felnevetett, szeme megrebbent. Ugyanazt a megtévesztést használta, amivel Cassian kikényszerítette a harc kezdetét, kijátszotta az egyetlen kártyát, amivel elérhette, hogy Cassian elfordítsa a figyelmét az ellenfeléről.

Korábban is megtörtént már – a Hybern elleni háborúban. Nesta a nevét sikoltotta, és Cassian még a harc hevében is azonnal otthagyta a katonáit, hogy érte rohanjon, semmi sem számított, csak az, hogy elérje, hogy megmentse.

Csakhogy Nesta mentette meg őt. És azért sikoltotta a nevét, hogy elvonja az Üst hatósugarából.

A katonáit néhány pillanattal később darabokra szaggatta a csapás. És amikor a lány arcára nézett, megértett valamit – valamit, amit az elmúlt másfél év szétszaggatott, lehűtött.

Cassian megmozgatta a vállát, és kezét az arcához érintve odavetette Azrielnek:

– Te rohadék!

Azriel ismét felnevetett, aztán Nestához fordultak.

A lány maga volt a megtestesült nyugalom, de egy sávban pír színezte az arcát.

Nem fújt a szél, hogy elhozza Cassianhez az illatát, de abból, ahogyan a lány nyelt egyet, miközben ide-oda járatta közöttük a pillantását…

Azriel köhintett, majd megindult a frissítőállomáshoz.

– Csorgatod a nyáladat – jegyezte meg Cassian, mire Nesta megmerevedett.

– Ha volt is benne bármi izgató – sziszegte Nesta, ahogy belépett a körbe –, az az volt, hogy Azriel behúzott neked egyet.

Cassian intett, hogy vegye fel az alapállást.

– Hitegesd csak magad ezzel, Nes!

– Mit tudsz a Rémtárról?

– A miről? – fordult hátra Gwyn az asztaltól, aminél Nesta a halkan éneklő papnőt találta, épp Merrill csukott dolgozószobája előtt.

– A Rémtárról – ismételte Nesta. Elfintorodott, amikor Gwyn asztalának a szélére ereszkedve teste sajogva tiltakozott. – Három ősi tárgy…

Gwyn a fejét rázta.

– Még sosem hallottam róla.

Nesta még mindig verejtékben fürdött a Cassiannel és Azriellel közös edzés után. Elmagyarázták neki az ütéseket, a rúgásokat, a lépéseket, amiket ők maguk könnyedén végrehajtottak, és egyikük sem nevetett, amikor Nesta ügyetlenül és bármiféle kecsesség nélkül mutatta be őket.

Elképesztő látványt nyújtott a harcuk. Tetoválással, sebhellyel, kidolgozott izmokkal teli gyönyörű testük csillogott a verejtéktől, miközben Nesta számára sosem látott vadsággal és intelligenciával küzdöttek… Maga Nesta is beleizzadt, mire végeztek, azon merengett, milyen lenne e között a két férfitest között, hagyni, hogy azt a veszedelmes figyelmet az ő imádatára fordítsák.

Elain elájulna, ha elárulná neki a gondolatait. Ha tudná, hogy Nesta már vitt ágyba egyszerre két férfit, nem is egyszer, hanem kétszer, és minden egyes pillanatát élvezte. De azok a férfiak, akikkel Nesta megosztotta magát, nem úgy néztek ki, mint Cassian és Azriel. Nem maga Cassian és Azriel volt.

Nesta nagy erőfeszítések árán az edzésre koncentrált, de amint otthagyta a két férfit a gyakorlótéren, máris visszaözönlöttek a mocskos gondolatok, félig elterelték a figyelmét a könyvtár felé jövet. A gondolat, hogy Cassian a szájában mozog, miközben Azriel hátulról teszi magáévá, és ők ketten egyszerre dolgoznak rajta… Az, hogy Gwynnel a Rémtárról beszélgetett, igen gyorsan kioltotta a vágyait.

– Úgy tűnik, a Rémtár igézetet bocsátott mindenkire, hogy elfelejtsék – mondta Nesta Gwynnek.

Tömören elmesélte, miről van szó, és nagyjából azt is körülírta, hogy miért van rá szükségük. Briallyn királynőt, Koscheit és az Üstöt nem említette. Csak annyit árult el, hogy gyorsan a nyomára kell bukkanniuk. És hogy Gwyn inkább ne említse senkinek.

Nesta úgy sejtette, hogy ezzel a beszélgetéssel megszegi Rhys parancsát, miszerint hallgassanak az ügyről, de… A fenébe is Rhysszel!

Mire befejezte, Gwyn szeme tágra nyílt, arca úgy elsápadt, hogy bőre élénk kontrasztot alkotott a szeplőivel.

– És neked kell a nyomára bukkanni?

– Halvány fogalmam sincs, merre keressem egyáltalán. Hogy melyiket keressem elsőnek.

Gwyn az alsó ajkába harapott.

– Van egy mindenre kiterjedő katalógusunk – gondolkozott hangosan, majd a mögöttük álló polcokra nézett, a könyvtár aljában tátongó mélyedésre. – De azt nem tartalmazza, ami a hetedik szint alatt van.

– Tudom.

Gwyn oldalra billentette a fejét.

– Akkor miért kerestél meg?

– Egyértelmű, hogy jó vagy a munkádban, ha egy olyan sokat követelő papnővel dolgozol, mint Merrill. Ha lenne egy kis időd, nagyra értékelném a segítségedet. Vagy ha legalább a helyes irányba igazítanál.

– Hadd fejezzem be ennek a fejezetnek az ellenőrzését, aztán meglátjuk, mit tudok kideríteni!

Nesta feszülten rámosolygott.

– Köszönöm.

Gwyn legyintett.

– Izgalmas, hogy olyan tárgyakat kereshetek, amivel az udvarunk megvédheti a világot. Ennél több izgalmat talán el sem tudnék viselni manapság, de azért jó kis kaland lesz.

– Ha másfajta kalandra vágysz, eljöhetnél edzeni – jegyezte meg Nesta óvatosan.

Most Gwyn mosolygott rá feszélyezetten.

– Sajnos az nem épp nekem való dolog.

– Miért nem?

Gwyn Nesta harci bőrruhájára mutatott, az egymást fedő pikkelyekre.

– Nem vagyok harcos.

– Én sem. De még lehetsz.

Gwyn a fejét rázta.

– Nem hiszem. Ha harcos akarnék lenni, azt az utat választottam volna gyerekként. De felajánlottam magamat, növendéknek álltam… És most is az vagyok.

– Nem kell egyiket sem feladnod a másikért. Az edzés csak mozgás. Megtanulhatsz lélegezni, nyújtani, harcolni. Nem pont a valkűrök után kutatsz Merrill-lel? Talán jobban megértenéd őket is. – Nesta megpaskolta a combját. – Én már el is kezdtem izmot építeni. Két hete csinálom még csak, mégis érzem a különbséget.

– Miért kellene egy papnőnek izmos comb?

Nesta összehúzott szemmel fürkészte a munkájához visszaforduló Gwynt.

– Cassian az oka?

– Cassian jó lelkű, tisztességes férfi.

– Tudom. – Mindig is tudta, hogy így van. Tovább faggatózott: – De Cassian jelenléte riaszt vissza?

Az égvilágon semmi jele nem volt ma délelőtt annak, ami az előző este történt közöttük. Mintha Cassian rendezte volna a számlát, és többé nem akart volna Nestához érni. Mintha kielégített volna egy igényt, és kész. Vagy talán ő nem élvezte annyira, mint Nesta.

Zavarta, hogy ennyit foglalkozik ezzel a kérdéssel.

Gwyn nem felelt, és Nesta tudta, hogy nincs joga erőltetni a dolgot, főleg, hogy Gwyn kipirult, leszegte kissé a fejét. Szégyen mardosta – szégyen és félelem.

Nesta mellkasa elszorult, ahogy megindult.

– Jól van. Szólj, ha találsz valamit a Rémtárral kapcsolatban!

Nesta a beszélgetésükön merengett a munkával töltött órák során. Amikor naplementekor ellenőrizte a kifüggesztett jelentkezési lapot, az továbbra is üresen állt.

Az üres lapot tanulmányozva magán érezte Clotho pillantását. Nesta végül az asztalánál ülő, a kezét maga előtt összekulcsoló papnő felé fordult. Csend feszült közöttük, de Nesta nem törte meg, távozott.

Ahelyett, hogy egyenesen a szobájába vagy az ebédlőbe ment volna, a lépcsőhöz sétált, lebámult a spirálisan futó vörös fokokra.

Megindult lefelé, ezúttal jóval lassabban, alaposan megfontolta a mozdulatait. Hagyta, hogy minden egyes lefelé vezető lépése egy gondolat legyen, Amren kirakósainak egy darabkája, amit átnézett.

Egyre lejjebb és lejjebb ereszkedett, felidézett minden egyes szót és pillantást, amit azóta váltott Gwynnel, hogy elkezdett a könyvtárban dolgozni. Lépésről lépésre, ismételgette magának égő, remegő lábának minden egyes mozdulatánál. Egyik lépés követi a másikat.

Ismét felidézte a beszélgetést. Minden egyes lépcsőfok egy újabb szó, mozdulat, illat volt.

Nesta a kétezredik lépcsőfokon állt meg.

Már tudta, mit kell tennie.

24.

FEJEZET

Öt nappal később Cassian a könyvtár főpapnőjének asztala előtt ült, és a megbűvölt toll mozgását figyelte. Az ötszáz év alatt csupán néhányszor találkozott Clothóval, és ez idő alatt az derült ki számára, hogy a nőnek száraz, csípős humora és megnyugtató jelenléte van. Szándékosan nem nézett sem a kezére, sem az arcára, amit egyetlenegyszer látott, akkor, amikor Mor olyan sok évvel ezelőtt idehozta őt. Úgy szétverték, olyan véres volt, hogy nem is tűnt arcnak.

Cassiannek fogalma sem volt, miképpen gyógyulhatott meg a kámzsa alatt. Hogy Madja helyre tudta-e hozni valahogy, ha már a kezét nem sikerült. Persze, végül is nem számított, hogy néz ki, ha egyszer ilyen sokat elért, ilyen remek dolgokat hozott létre Rhysszel és Morral a könyvtárban. Menedéket létesítettek olyan nők számára, akik elmondhatatlan borzalmakon mentek keresztül, és Cassian mindig örömmel osztott igazságot a nevükben.

Az anyjának is egy ilyen helyre lett volna szüksége. De Rhys jóval azután hozta létre, hogy ő már eltávozott erről a világról. Cassian elmerengett, vajon Azriel anyjában felmerült-e valaha, hogy idejöjjön, hogy Azriel ösztökélte-e erre.

– Nos, Clotho – dőlt hátra Cassian a székében a papiros zizegése és a papnők köpenyének szárnyszerű surrogása közepette –, beszélni akartál, igaz?

Clotho tolla elegáns mozdulattal befejezte a szöveget.

Már kétszer is megkértem Nestát, hogy ne eddzen a könyvtárban, de semmibe vette a kérésemet. Öt napja szándékosan nem törődik a kérésemmel, hogy hagyja abba.

Cassian felvonta a szemöldökét.

– Nesta idelent edz?

A toll ismét sercegni kezdett a papiroson. Cassian a balján tátongó nyílás felé pillantott, mintha odalent találná Nestát. Egy hét telt el a hálószobai őrület óta, és egyetlenegyszer sem hozták szóba, nem tettek hasonlót. Cassian nem volt benne teljesen biztos, hogy bölcs döntés lenne folytatni a dolgot.

A testét edző fárasztó gyakorlatok mellett Cassian aprólékosan átvette vele a kézitusa alapjait is, az egyes lépéseket és mozdulatokat, amelyeknek végtelen számú kombinációja létezett. A lépések elsajátításához nemcsak testi erő kell, hanem koncentráció is – tudni kell, melyik mozdulat melyik lépéshez tartozik, aztán elérni, hogy a test már magától is emlékezzen, hogyan üssön gyorsan, egyenesen, hogyan indítson rövid horgot, hogyan rúgjon magasra… Megszámlálni sem tudta, hányszor kapta Nestát azon, hogy azt motyogja a testének, emlékezzen már, ne neki kelljen olyan keményen koncentrálnia.

De azért látta rajta, hogy szeret ütni. Rúgni. Felragyogott az arca, ahogy a teste végrehajtotta a mozdulatokat, és az erőkifejtés egyetlen becsapódási helyre összpontosult. Cassian is mindig így érezte magát, amikor jól mozdult, mintha a teste, az elméje és a lelke összedolgozott és dalra fakadt volna.

Nesta mostanában folyamatosan edz, írta Clotho.

– Tönkretett valamit?

Nem. De megkértem, hogy hagyja abba, és nem tette.

Cassian elfojtotta a mosolyát. Talán mégsem voltak elég kemények a délelőtti edzések.

– A munkája látja kárát?

Nem. De nem ez a lényeg.

Cassian elhúzta a száját.

Rá kell venned, hogy hagyja abba, írta Clotho.

– Zavarja a többieket?

Elvonja a figyelmüket, ha látják, hogy valaki árnyékokat püföl és rugdos.

Cassian kénytelen volt lehajtani a fejét, nehogy Clotho meglássa a szemében csillanó derűt.

– Beszélek vele. Idelent van? – A rámpa felé biccentett. – Már ha megengeded, persze.

Hiszen ez volt a papnők menedéke. Nem számított, hogy Cassian Rhys udvarához tartozik, hogy járt már itt korábban. Minden egyes alkalommal engedélyt kért. Egyetlen alkalom volt, amikor nem tette, Amikor Hybern varjai megtámadták a könyvtárat.

Igen. Megengedem, hogy belépj. Nesta az ötödik szinten van. Talán neked sikerül megértetni vele.

Cassian ezt elbocsátásnak vette, felállt.

– Ugye tudod, hogy Nesta Archeronról beszélünk? Csakis azt teszi, amit jónak lát. És rám hallgat a legkevésbé.

Clotho felnevetett.

Vasakarata van.

– Acélos. – Cassian elmosolyodott. – Örülök, hogy találkoztunk, Clotho.

Én is, lord Cassian.

– Csak Cassian – mondta immár sokadszorra.

A jó cselekedeteid alapján igenis lord vagy. Ezzel a címmel nem születni kell, ezt ki kell érdemelni.

Cassian fejet hajtott, és elfúlón azt felelte:

– Köszönöm.

Egészen addig a szintig kellett sétálnia, ahol Clotho szerint Nesta dolgozott, mire sikerült leráznia magáról a főpapnő szavait. Rengeteget jelentett számára.

Először a csosszanó lépteket hallotta meg, majd az egyenletes, ütemes légzést, amit olyan közelről ismert már. Ő is felvette Nesta légzésének ritmusát, nesztelenül folytatta az útját, és bepillantott a könyvespolcok következő sorai közé.

Ha valaki elhaladt volna a rámpán, jobbra kellett volna néznie, hogy lássa, Nesta szinte tökéletes alapállásban áll ott, és a polc felé lendíti az öklét. Öt könyvet választott ki célpontjául, azok felé ütött, mintha egy képzeletbeli test Cassian által megnevezett gyenge pontjait jelképezték volna.

Aztán Nesta megtorpant, fújt egyet, hátrasimította rakoncátlan tincsét, és megigazította a könyveket, csak ezután tért vissza a mögötte álló fémkocsihoz.

– Lógatod a könyöködet – jegyezte meg Cassian.

Nesta megpördült, úgy megdöbbent, hogy nekitántorodott a kocsinak. Cassian kénytelen volt lenyelni a nevetését. Még sosem látta Nesta Archeront ilyen ziláltnak.

Nesta felszegett állal indult meg felé. Cassian minden egyes lépését árgus szemmel figyelte. Már nem támaszkodott annyira a jobb lábára, az izmok is átrendeződtek vékony, erős combjain. Egy halandó nem sok izmot szed magára három hét alatt, de Nesta most már főtündér volt.

– Dehogy lógatom! – vitatkozott vele Nesta, ahogy kilépett a polcok közül a rámpa előtti egyenes részre.

– Kétszer is láttam egymás után a jobbhorognál.

Nesta nekidőlt a hosszú polc végének.

– Gondolom, Clotho küldött, hogy szólj rám.

Cassian vállat vont.

– Nem is tudtam, hogy annyira érdekel az edzés, hogy még idelent is folytatod.

Nesta szeme gyakorlatilag ragyogott a félhomályban.

– Belefáradtam, hogy gyenge vagyok. Hogy folyton mások védelmére szorulok.

Ez érthető volt.

– Még mielőtt belekezdek a fejmosásba, amiért nem teljesíted Clotho kéréseit, hadd mondjam el, hogy…

– Mutasd meg! – Nesta ellépett a polctól, szembefordult Cassiannel. – Mutasd, mikor lógatom a könyökömet!

Cassian pislogott egyet a Nesta arcán végighullámzó határozottság láttán. Majd nyelt egyet.

Nyelt egyet, mert most végre ismét megpillanthatta azt a személyt, akit a Hybern elleni háború vége előtt megismert. Egy villanás volt csupán, akár egy délibáb – ha túl sokáig nézi, tovaszáll és szertefoszlik.

Úgyhogy Cassian azt felelte:

– Vedd fel az alapállást!

Nesta engedelmeskedett.

Cassian nagyon remélte, hogy Clotho nem jön ide, hogy áttaszítsa őt a korláton, amiért ő maga is megszegi a parancsait, és így szólt:

– Jól van. Mutasd azt a jobbhorgot!

Nesta így tett. És bizony lógatta a nyavalyás könyökét.

– Vedd fel megint az alapállást! – Nesta megtette, ő pedig azt kérdezte: – Szabad?

Nesta bólintott, teljesen mozdulatlanul tűrte, hogy Cassian igazítson kissé a feltartott karja szögén.

– Üss megint! Lassan.

Nesta szót fogadott, Cassian pedig megfogta a könyökét, ahogy lefelé indult.

– Látod? Tartsd magasabbra! – Visszahúzta Nesta karját a kiinduló állásba. – Ne feledd, hogy a csípődön is keresztül kell folynia az erőnek! – Szándékosan egy jó nagy lépés távolságot tartva kettejük között, megragadta Nesta karját, és végigvezette az ütésen. – Így!

– Jól van.

Nesta visszaállt alapállásba, Cassian pedig ellépett. Nesta vezényszó nélkül újra ütött. Tökéletesen.

Cassian füttyentett.

– Ha ezt több erővel teszed, eltörheted egy férfi állkapcsát – mondta féloldalas vigyorral. – Hadd lássam a kombinációkat: egy-kettő, négy-öt-három, aztán egy-egy-kettő!

Nesta összevont szemöldökkel kezdőpozícióba helyezkedett. Lábát a megfelelő helyre csúsztatta, súlyát a kőpadlóra helyezte.

Aztán megmozdult, és olyan volt, mintha egy folyó zubogott volna, mintha a szél süvített volna keresztül a hegyen. Nem volt ugyan teljesen tökéletes, de majdnem.

– Ha ezt most egy ellenfél kapta volna telibe – mondta Cassian –, akkor levegőért kapkodva fetrengene a földön.

– Aztán lesújtanék rá.

– Igen, ha szíven szúrnád egy karddal, akkor kiolthatnád az életét. De ha elég erősen vinnéd be az utolsó ütést, akkor elképzelhető, hogy a tüdeje felmondaná a szolgálatot. A harcmezőn dönthetsz, hogy leszúrod a karddal, vagy mozgásképtelenül hátrahagyod, és akkor valaki más viszi majd be a kegyelemdöfést, míg te szembeszállsz a következő ellenféllel.

Nesta bólintott, mintha ez teljesen normális téma lenne. Mintha Cassian kertészkedni tanítaná.

– Jól van. – Cassian megköszörülte a torkát, és behúzta a szárnyát. – Szóval ne eddz többet a könyvtárban! Legközelebb Clotho olyasvalakit kér majd meg, hogy szóljon rád, akivel valószínűleg nem szívesen állnál szóba.

Nesta szeme elsötétült, ahogy számba vette a legkevésbé kedvelt személyeket, majd ismét bólintott.

Dolga végeztével Cassian így szólt:

– Mutass még egy kombinációt!

Elsorolta a parancsot.

Nesta vadmacskát idéző mosollyal teljesítette a kérését. És a jobbhorognál egy kicsit sem lógatta a könyökét.

– Helyes – dicsérte Cassian, majd a kifelé vezető rámpa felé fordult.

Cassian megdöbbent a számtalan különböző szint korlátjánál álló papnők láttán.

Mind őket figyelték. Nestát.

Amint észrevették, hogy megakadt rajtuk a szeme, azonnal továbbindultak, folytatták a munkát, pakolni kezdték a könyveket a polcokra. Egy fiatal, rézbarna hajú papnő – az egyetlen, aki nem viselte sem a csuklyáját, sem a kövét – időzött a legtovább a korlátnál. Cassian még egy szinttel lejjebb, a vermen keresztül is látta a lány hatalmas szemét, a színe sekély, meleg vízre emlékeztette. Egy pillanatig tágra nyílt szemmel bámult, majd ő is gyorsan elszelelt.

Cassian visszanézett Nestára, aki már-már ragyogó szemmel figyelte őt.

– A jobbhorgod tökéletes volt ma reggel – mormolta.

– Igen.

– De amikor a sorok között láttalak, nem.

– Gondoltam, kijavítasz.

Döbbenet és öröm öntötte el Cassiant. Nesta kisétált a sorok közül, hogy Cassian megtehesse. Hogy mindenki jól láthassa. Hogy mind lássák, hogyan tanítja őt.

Eltátotta a száját.

– Megmondhatod Clothónak, hogy többet nem kell majd a könyvtárban gyakorolnom – mondta Nesta lágyan, és visszafordult a polcok közé.

Nesta tudta, hogy Clotho és a többiek sosem hívnák ide Cassiant, és nem is mennének fel a gyakorlótérhez, hogy lássák, mit csinál. Hogy miképpen tanítaná őket. Úgyhogy Nesta minden egyes nap megmutatta a papnőknek, mit tanul. Sőt, annyira felidegesítette Clothót, hogy a főpapnő magához rendelte Cassiant.

Ahol Nesta demonstrációt tartatott vele. Nem saját maga miatt, hanem azoknak a papnőknek, akik közelebb merészkedtek, hogy őket nézzék.

Cassian halkan felnevetett.

– Milyen ravasz vagy, Archeron!

Nesta a kocsijához érve a válla fölé emelte a kezét, és búcsút intett.

Látniuk kell, döbbent rá Nesta. Hogy miképpen viselkedik Cassian, amikor őt tanítja. Hogy megérinti ugyan, de mindig csak Nesta engedélyével, és mindig távolságtartóan. Látniuk kell, hogy sosem gúnyolja ki, kedvesen kijavítja a hibákat. És látniuk kell, mit tanít Nestának. Hallani, hogy pontosan mire képes Nesta az ütések és a rúgások kombinációjával.

Hogy mi mindent tanulhatnak maguk a papnők.

De amikor Nesta aznap este távozott, a jelentkezési lap továbbra is üresen állt.

Hátrapillantott Clothóra, aki szokásához híven reggeltől estig az asztalánál ült. Ha a papnő rájött is, hogy átverték, nem jelezte. De mintha egyfajta bánat szivárgott volna az irányából, mintha ő maga is szívesen látott volna neveket a jelentkezési lapon.

Nesta nem értette, miért számít ennyire. Hogy miért akadt el a lélegzete Clotho szomorúságától, de aztán megindult felfelé, és keresztülvágott a Szél házán a tízezer lépcsőfokhoz.

Talán mégis hasztalan. Talán ostoba volt, hogy azt hitte, ezzel a trükkel meggyőzheti őket. Talán mégsem a testüket kell edzeniük ahhoz, hogy le tudják győzni a démonaikat, és Nesta túl arrogáns volt, amikor azt hitte, tudja, mire van szükségük.

Nesta egyre lejjebb és lejjebb ereszkedett, a falak dőlni kezdtek felé.

Csak a kilencszázadik fokig jutott, amikor megfordult, léptei súlyosan dobbantak, mintha ólom húzta volna a lábát.

Még mindig izzadt és zihált, amikor a szobájába bebotorkálva egy könyvet talált az éjjeliszekrényén. Felvonta a szemöldökét a cím láttán.

– Ez nem a szokásos románcodnak tűnik – jegyzete meg a szobának.

Nem is románc volt. A régi kötésű kézirat A harc tánca címet viselte.

– Ezt visszaviheted, köszönöm – mondta Nesta.

Más sem hiányzott, mint egy unalmas, régi szöveg a háborús stratégiákról. A ház persze nem engedelmeskedett, mire Nesta sóhajtva felvette a könyvet, aminek kopott, fekete bőrkötése vajpuhává vált az évek során.

Ismerős illat szállt a lapokról.

– Ezt nem is te hagytad itt, igaz?

A Szél háza válaszképp egy kupac romantikus könyvet hajított le, mintha csak azt akarta volna mondani: Én ezeket választottam volna.

Nesta a kéziratra pillantott, amiből Cassian illata áradt, mintha ezerszer olvasta volna már.

Cassian hagyta itt neki. Úgy ítélte, méltó arra, ami benne foglaltatik.

Nesta leült az ágy szélére, és kinyitotta a könyvet.

Már éjfélre járt az idő, mire Nesta szünetet tartott A harc táncában, és megdörgölte a halántékát. Egyetlenegyszer sem tette le, még akkor sem, amikor odaült vacsorázni az asztalához, egyik kezével nyitva tartotta a könyvet, míg a másikkal a pörköltet lapátolta befelé.

Döbbenet, hogy mennyire hasonlított a háború művészete azokhoz a manipulációs taktikákhoz, melyek elsajátításához az anyja ragaszkodott: meg kellett választani a megfelelő harcmezőt, szövetségeseket kellett gyűjteni az ellenség ellenségei közt… Akadt újdonság is persze, és olyan precíz gondolkodásmód sugárzott a könyvből, hogy Nesta tudta, többször is át kell majd olvasnia, mire teljesen elsajátítja a leckéket.

Tudta, hogy Cassian képes hadseregeket vezetni. A saját szemével látta, milyen rezzenéstelen pontossággal és ravaszan teszi. De a kötetet olvasva döbbent csak rá, mennyit kell tervezgetni a csatákat és a háborúkat.

Nesta az éjjeliszekrényére tette a könyvet, és hátradőlt a párnáira.

Elképzelte Cassiant a harcmezőn, úgy, amilyen aznap volt, amikor szembekerült az egyik hyberni parancsnokkal, és olyan erővel hajította el a dárdáját, hogy a férfi lerepült a lováról, amikor eltalálta.

A könyv egyetlen tanácsát nem fogadta csak meg: együtt harcolt a frontvonalon a katonáival, ahelyett, hogy hátulról irányította volna őket.

Nesta gondolatai egy darabig zabolátlanul keringtek, de aztán ismét tövisrengetegbe gabalyodtak.

Számít egyáltalán, hogy a papnők nem jönnek el edzeni? Leszámítva azt, hogy nem szívesen ismerné be a vereséget, számít egyáltalán?

Számított. Valamiért számított.

Nesta az élete minden oldalát tekintve kudarcot vallott. Teljes és látványos volt a kudarca, és egyedül az vezérelte, hogy mások ne döbbenjenek rá erre. Kizárta őket, saját magát is, mert a kudarc súlya azzal fenyegetett, hogy ezernyi darabra zúzza.

Nesta megdörgölte az arcát.

Sokáig nem jött álom a szemére.

Verejték csorgott Nesta testén, amikor másnap délután belépett a könyvtárba. Egyenesen a rámpához indult, hogy lemenjen arra a szintre, ahol a kocsiját hagyta.

Nem volt bátorsága megnézni az üres jelentkezési lapot. Letépni.

Nem volt bátorsága szembenézni Clothóval, és elismerni a vereségét. Úgyhogy csak ment tovább.

De Clotho felemelt kézzel megállította. Nesta nagyot nyelt.

– Mi az?

Clotho Nesta mögé mutatott, bütykös ujja az ajtó felé terelte a pillantását. Nem, nem is, az oszlop felé.

És most nem bánat szivárgott a papnő irányából, hanem egyfajta izgatott lelkesedés. Valami, amitől Nesta megpördült, és az oszlophoz sietett.

Egy nevet firkantottak a lapra.

Egyetlen nevet, vastag betűkkel. Egyetlen nevet, azét a papnőét, aki készen állt a másnapi edzésre.

GWYN

MÁSODIK RÉSZ

PENGE

25.

FEJEZET

– Ne legyél már ilyen ideges! – motyogta Cassian a szája sarkából.

– Nem vagyok ideges! – motyogta vissza Nesta, pedig rugózott a lábán, és nagyon próbált nem az ajtónyílás felé nézni, miközben az óra lassan kilencet ütött.

– Csak nyugalom!

Cassian megigazította a kabátját.

– Te mocorogsz! – sziszegett rá Nesta.

– Mert idegesítesz!

Léptek csosszantak a kövön a boltíven túl, és Nestából kiszaladt a levegő, amiről korábban észre sem vette, hogy visszatartja, ahogy Gwyn rézbarna haja előbukkant. Lenyűgöző volt a hajszíne a napfényben, arany csillogott benne, pávakék szeme pedig szinte tökéletesen ugyanolyan árnyalatban fénylett, mint a többi papnő által viselt kő.

Gwyn észrevette őket a gyakorlótér közepén, és megtorpant.

A lány félelmének szagára Nesta mozgásba lendült.

– Szia!

Gwyn remegő kézzel lépett közelebb a körhöz, és nézett fel a nyílt égboltra.

Évek óta most először járt odakint – úgy igazán.

Cassian javára szóljon, hogy a fa gyakorlókardokkal teli fegyverállványhoz ment, amiket állítása szerint még hónapokig nem használnak majd, és úgy tett, mintha a fegyvereket rendezgetné.

Gwyn nagyot nyelt.

– Ööö… Felfelé jövet jöttem rá, hogy nincs rendes ruhám. – Világos köpenyére mutatott. – Gondolom, ez nem a legjobb választás.

Cassian anélkül felelt, hogy feléjük nézett volna:

– Köpenyben is taníthatlak, ahogyan szeretnéd. Amiben kényelmesen érzed magad.

Gwyn feszülten rámosolygott.

– Meglátjuk, hogy megy a mai edzés, aztán eldöntöm. Leginkább hagyománytiszteletből viselünk köpenyt, nem vonatkoznak szigorú szabályok az öltözékünkre. – Ismét Nestára nézett, majd elmosolyodott. – Már el is felejtettem, milyen, amikor az egész fejemen érzem a napfényt. – Ismét felnézett. – Ne haragudjatok, ha egy darabig az eget bámulom majd.

– Csak nyugodtan! – biztatta Nesta.

Előző nap nem találkozott Gwynnel azután, hogy a lány feliratkozott a reggeli edzésre, de szinte félt is összefutni vele, aggódott, hogy egy véletlenül elejtett rossz szó miatt Gwyn esetleg meggondolja magát.

A szavak megakadtak Nesta torkán, de Cassian mintha megérezte volna.

– Jól van! Elég a cseverészésből! Nes, mutasd meg az új barátunknak… Gwyn, igaz? Cassian vagyok. Nes, mutasd meg neki a lábadat!

– A lábát? – vonta fel Gwyn rézszín szemöldökét.

Nesta a szemét forgatta.

– Majd meglátod!

Gwyn sokkal gyorsabban rájött, hogyan kell megvetnie a lábát a földön, mint Nesta, és könnyedén a csípője jobb oldalára helyezte a súlyt, meg minden olyasmit is ügyesebben csinált, aminek a kijavítása Nestának három hetet vett igénybe. Még a köpenyben is egyértelműen látszott, hogy Gwyn hajlékony és vékony, természetesen hozta a tündérek könnyed eleganciáját, amit Nesta még csak tanult.

Arra számított, hogy biztatnia kell majd a barátnőjét, de amint Gwyn felülkerekedett a kezdeti félelmén, szívesen részt vett az edzésen, és kellemes társaságnak bizonyult. A papnő nevetett a saját hibáin, és nem sértődött meg, amikor Cassian kijavította.

Az edzés végére Gwyn köpenye teljesen átizzadt, haja begöndörödött kipirult arca körül. Cassian szólt nekik, hogy igyanak egy kis vizet a levezetés előtt.

Miközben Gwyn töltött magának egy pohárral, így szólt:

– A sangravah-i templomban volt egy mozgássorozat, amit minden reggel megcsináltunk. Nem harci kiképzés volt, az elme lecsendesítésére szolgált. Azután is volt levezetés, csak horgonyzásnak hívtuk. A mozgás során egy kicsit magunk mögött hagytuk a testünket. Eggyé váltunk az Anyával. A horgonyzás segített visszatérni a jelenbe.

– Akkor miért iratkoztál fel? – Nesta átvette a poharat, amit Gwyn neki nyújtott. – Ha már van megszokott nyugtató edzésed?

– Mert soha többé nem akarom gyámoltalannak érezni magam – felelte Gwyn lágyan.

A könnyed mosolyoknak és a hangos nevetéseknek nyoma veszett, csak a határozott, fájdalmas őszinteség csillogott figyelemre méltó szemében.

Nesta nagyot nyelt, és bár az ösztönei arra sarkallták, hogy húzódjon el, halkan azt válaszolta:

– Én sem.

Az üzlet ajtaja feletti csengő megszólalt, amikor Nesta a köpenye vállára telepedő hópelyheket lesöpörve belépett. A Gwynnel közös második edzésük után Cassiannek fel kellett jönnie az Illír-hegységbe, és Nesta nagy meglepetésére a férfi megkérte, hogy tartson vele. Már beszélt Clothóval, hogy pár órát késne a könyvtári munkával. Csupán egy elejtett megjegyzéssel magyarázkodott, hogy jót tesz majd Nestának, ha kiszabadul a házból, és szív egy kis friss levegőt.

Nesta beleegyezett, de ő sem magyarázta el az indokait. Cassian még csak nem is tűnt kíváncsinak, amikor Nesta azt kérte, hagyja őt itt, Windhavenben, hogy vásárolhasson. Talán felcsillant a szeme, mintha rájött volna a miértre, de továbbra is távolságtartóan viselkedett, hallgatott.

Cassian azért jött, hogy Erisszel találkozzon idefent, úgyhogy Nesta nem is hibáztatta. A fagyos város közepén álló szökőkútnál hagyta Nestát, és a lelkére kötötte, hogy ha melegedni akar, Rhys anyjának a háza nyitva áll előtte.

Velarisban még mindig a nyár uralkodott, az ősz épphogy csak kezdte átvenni a helyét, de Windhaven már teljesen beleveszett a tél ölelésébe. Nesta nem sokat teketóriázott, mielőtt belépett az üzletbe.

– Nesta! – köszöntötte Emerie, átpillantva egy fiatalnak tűnő férfi széles válla és szárnyai felett a pultnál. – Örülök, hogy újra látlak.

Csak nem megkönnyebbülés színezte a hangját? Nesta ellenőrizte, hogy rendesen becsukta-e maga mögött az ajtót, majd besétált, a csizmájára tapadt hó latyakos nyomokat hagyott az Emerie vásárlójához vezetők mellett.

A sötét haját a tarkóján összefogó férfi félig Nesta felé fordult, felfedte unalmasan jóképű arcát és üveges barna szemét. Ez a seggfej részeg volt. A seggfej valóban a megfelelő kifejezés lehetett, ugyanis Emerie merev tartása undorról és óvatosságról árulkodott.

Nesta a pulthoz vonult, és olyan pillantással mérte végig a férfit, ami után, tudta jól, a többség meg akarja fojtani. Abból, ahogy a férfi megmerevedett és kissé megingott bakancsos lábán, Nesta tudta, hogy bevált a terve.

– Szép jó reggelt! – üdvözölte vidáman Emerie-t.

Még egy dolog, amit a férfiak utálnak: ha egy nő ügyet sem vet rájuk.

– Várd ki a sorod, boszorka! – morogta a férfi, majd visszafordult a pulthoz és Emerie-hez.

Emerie összefonta a karját.

– Azt hiszem, végeztünk, Bellius.

– Akkor végzünk, ha én azt mondom, hogy végzünk! – vágta rá a férfi, félig elnyelve a szavakat.

– Időpontom van – jelentette ki Nesta hűvös pillantással. Megszagolta a férfit. Felhúzta az orrát. – Neked meg nem ártana időpontot foglalni egy fürdőkádnál.

A férfi ekkor teljesen felé fordult, izmos válla hátrafeszült, ahogy kihúzta magát. Hiába volt üveges a szeme, még így is harag dúlt benne.

– Tudod te, ki vagyok én?

– Egy részeg barom, aki az időmet vesztegeti – felelte Nesta. Két szifon feszült a férfi hatalmas kézfején, a kék sötétebb volt Azrielénél. – Húzz innen!

Emerie megmerevedett, mintha támadást várt volna. Gyorsan, még mielőtt a férfi megszólalhatott volna, azt mondta:

– Majd később megbeszéljük, Bellius.

– Apám azért küldött, hogy átadjam az üzenetét.

– Megkaptam – szegte fel az állát Emerie. – És a válaszom továbbra is ugyanaz, mint eddig: ez az üzlet az enyém. Ha annyira szeretne egy sajátot, nyisson egyet.

– Szánalmas ribanc! – sziszegte Bellius hátratántorodva.

Nesta nevetése hűvösen, üresen csengett. A tündérek és az emberek több mindenben hasonlítanak, mint gondolta. Hányszor sötétítették a hitelezők a küszöbüket, hogy olyan összegeket követeljenek az apjától, amivel nem rendelkezett? Aztán eljött az a pillanat, amikor már nem érték be fenyegetőzésekkel. Amikor összezúzták az apja lábát. És vele együtt a biztonságérzetüket is.

– Húzz innen! – ismételte Nesta az ajtóra mutatva, miután Bellius dühbe gurult a nevetés hallatán. – Ha jót akarsz magadnak, húzz innen!

Bellius teljesen kihúzta magát, kitárta a szárnyát.

– Vagy mi lesz?

Nesta a körmét piszkálta.

– Nem hiszem, hogy szeretnéd megtudni, hogy mi lesz, ha nem teszed.

Bellius szólásra nyitotta a száját, de Emerie közbevágott:

– Apád megkapta a választ, Bellius. Azt javaslom, igyál egy kis vizet a szökőkútból, mielőtt hazarepülsz.

Bellius a padlódeszkákra köpött, és megindult a kijárat felé. Ködösen haragos pillantással nézett Nestára, miközben bevágta maga mögött az ajtót.

Nesta és Emerie néma csendben figyelte, ahogy a férfi kitántorog a havas utcára, és kitárja a szárnyát. Nesta a homlokát ráncolta, amikor a férfi kilőtt az égbe.

– Egy barátod? – kérdezte Nesta Emerie és a pult felé fordulva.

– Az unokatestvérem. – Emerie megborzongott. – Az apja a nagybátyám. Apai ágon. – Még mielőtt Nesta megszólalhatott volna, hozzátette: – Bellius fiatal, arrogáns és idióta. Tavasszal részt vesz majd a vérszertartáson, és csak még arrogánsabb lett az elmúlt hónapokban, mióta joggal arra számít, hogy hamarosan valódi harcos válik belőle. Elég ügyes ahhoz, hogy elküldjék a felderítőcsapattal a kontinensre, a jelek szerint épp most tért vissza, hogy megünnepelje, amit véghez vitt. – Emerie letörölt egy láthatatlan porszemet a pultról. – Azért arra nem számítottam, hogy a nap közepén részeg lesz. Ezzel még ő is alulmúlta önmagát. – Pír szökött az arcára. – Sajnálom, hogy végig kellett nézned.

Nesta vállat vont.

– Értek a részeg barmokhoz.

Emerie beszéd közben végig azt a képzeletbeli foltot dörgölte a pulton.

– Mindkettőnk apja ugyanolyan. Azt gondolják, hogy a gyerekeket minden apróságért alaposan meg kell regulázni. Nem sok kegyelem és megértés szorult beléjük.

Nesta összepréselte az ajkát.

– Ismerősen hangzik.

Az anyai nagymamája is ugyanilyen volt, még mielőtt belehalt egy régóta húzódó köhögésbe, amiből halálos fertőzés lett. Nesta hétéves volt, amikor a komor arcú dáma, aki ragaszkodott hozzá, hogy csakis nagymamának szólíthatják, véresre verte a tenyerét egy vonalzóval, amiért rosszul lépett a táncórán. Hasztalan, ügyetlen lány! Csak az időmet pocsékolod! Talán ez majd megtanít rá, hogy ne felejtsd el az utasításaimat!

Nesta egyedül megkönnyebbülést érzett, amikor a vén szipirtyó meghalt. Elain, akinek nem kellett elszenvednie a nagyanyjuk tanításait, zokogott, és kötelességtudóan virágokat vitt a sírjára, ami mellé hamarosan az anyjuk sírköve is csatlakozott. Feyre akkor még túl kicsi volt ahhoz, hogy felfogja, de Nesta sosem vitt virágot a nagyanyjuk sírjára. Persze hogy nem, hiszen még mindig volt egy sebhely a bal hüvelykujján, mert az a némber túlzásba esett a büntetéssel. Nesta csak az anyjának vitt virágot, akinek a sírját gyakrabban látogatta, mint azt hajlandó lett volna beismerni.

Az apja Velaris melletti sírjához viszont egyetlenegyszer sem ment ki.

– Jól vagy? – kérdezte végül Nesta Emerie-től. – Bellius visszajön?

– Nem – vágta rá Emerie a fejét rázva. – Mármint, jól vagyok. De nem… Az Ironcrest klán, ahová Bellius tartozik, többórányi repülésre van innen. Egyhamar nem jön vissza. – Vállat vont. – A nagybátyám családja időről időre meglátogat. De elbírok velük. Mondjuk, Bellius most jött először. Gondolom, most már eléggé felnőttnek tartják ahhoz, hogy ő is zaklasson. – Nesta kinyitotta a száját, de Emerie egy félmosoly kíséretében témát váltott. – Jól nézel ki. Sokkal jobb színben vagy, mint amikor legutóbb találkoztunk… Ami… mikor is volt? Lassan három hete. – Végigmérte Nestát. – Azóta nem is jöttél vissza.

– Velarisban edzettünk – magyarázta Nesta.

– Épp írni akartam neked, mielőtt Bellius félbeszakított. Megkérdeztem, tudnak-e neked bélelt bőrruhát csinálni. – Emerie az alkarjára támaszkodott a makulátlan pulton. – Lehetséges, de nem olcsó mulatság.

– Akkor sajnos nem futja rá, de azért köszönöm, hogy utánajártál.

– Megrendelhetem, te pedig kifizeted, amikor tudod.

Nagylelkű ajánlat volt. Sokkal kedvesebb, mint ahogyan Nestával a halandók földjén viselkedtek, amikor az apja próbálta néhány szánalmas rézpénzért eladni a faragványait.

Akkoriban Feyre etette és ruházta őket abból a kevésből, amit a levadászott állatok prémjéért és húsáért kapott. Ő tartotta életben a családjukat. És amikor azon az utolsó napon vadászni indult értük, előző nap már elfogyott az élelmük. Ha Feyre nem hozott volna húst haza aznap este, vagy éhen halnak, vagy mehettek volna koldulni a faluba.

Nesta azt mondogatta magának aznap, hogy ha nagyon muszáj lenne, Tomas magához venné. Talán Elaint is. De a családja utálatos lett volna, már így is túl sok szájat kellett etetniük. A fiú apja egyszerűen nemet mondott volna rá, hogy még őt is etesse. Nesta készen állt rá, hogy felajánlja az egyetlen dolgot Tomasnak, amivel rendelkezett, ha azzal megakadályozhatta volna, hogy Elain éhezzen. Bárkinek eladta volna magát az utcán, aki hajlandó eleget fizetni ahhoz, hogy etesse a húgát. A teste semmit sem jelentett számára – semmit, mondogatta magának, miközben szorult a hurok. Elain pedig mindent.

De Feyre ételt hozott. Aztán eltűnt a fal túloldalán.

Három nappal később Nesta szakított Tomasszal. A feldühödött fiú rávetette magát, nekilökte őt az óriási farakásnak a pajta falánál. Aljas ribanc! – morogta. Jobbnak képzeled magadat nálam? Királynőként viselkedsz, pedig semmid sincs. Nesta sosem felejti el, milyen hangja volt annak, amikor elszakadt a ruhája, hogy milyen mohóság ült Tomas szemében, ahogy a szoknyáját rángatta, próbálta felemelni, miközben kioldotta a saját övcsatját.

Egyedül a színtiszta rettegés és a túlélési ösztöne mentette meg. Hagyta, hogy Tomas a közelébe férkőzzön, hadd higgye csak, hogy Nestából elszivárgott az erő, aztán ráharapott a fiú fülére. És tépni kezdte.

Tomas felüvöltött, de enyhült a szorítása, épp annyira, hogy Nesta kiránthassa magát, és botladozva, a vért köpködve futásnak induljon a havon. A viskójukig meg sem állt.

Aztán megérkezett a hír, hogy megtalálták az apja hajóit, a vagyon rajta érintetlen.

Nesta tudta, hogy hazugság. Az ékszerekkel és arannyal teli ládák nem az elsüllyedt hajókból kerültek elő, hanem Tamlintől jöttek, fizetségképp az elrabolt halandó nőért. Segíteni akart a családon, akiket a vadászó Feyre nélkül a vég fenyegetett.

Nesta lerázta az emléket.

– Inkább nem. De azért nagyon köszönöm.

Emerie összedörzsölte hosszúkás, karcsú kezét.

– Iszonyúan hideg van, és épp ebédszünetet akartam tartani. Van kedved velem enni?

Cassiant leszámítva rég nem hívta senki sehová. Hiszen Nesta nem is adott okot erre. Most mégis itt ez az őszinte, egyszerű kérdés. Egy olyan nőtől, akinek fogalma sincs, milyen rémes alak Nesta.

Az, hogy Emerie-vel ebédel, önámítás, hiszen csupán idő kérdése, és a nő hallani fog Nestáról. Kiderül minden egyes iszonyú dolog, amit tett, aztán többé nem keresi majd. Hát nem ugyanolyan volt, mint Bellius, amikor hónapokon át részegen, gyűlölettől fortyogva élte az életét? Ha Emerie tudná, őt is kitenné az üzletből.

De egyelőre sem a pletykák, sem az igazság nem ért el Emerie-hez.

– Örömmel – válaszolta Nesta, és teljesen őszintén is gondolta.

Emerie üzletének hátsó része pont ugyanolyan makulátlan volt, mint maga az üzlethelyiség, az egyik fal mentén ott tornyosultak a ládák, tele a raktárkészlettel. Két ablak egy hófedte kertre nézett, mögötte a legközelebbi hegycsúcs meredezett, eltakarta a szürke égboltot a szikláival.

Jobbra kis konyha nyílt, gyakorlatilag csak a tűzhely volt benne, egy pult meg egy kis asztal. Körülötte néhány fából faragott szék állt, és Nesta rádöbbent, hogy nyilván ez az ebédlő is. Egyetlen terítéket készítettek ki.

– Egyedül laksz? – kíváncsiskodott Nesta.

Emerie a fapulthoz ment, előszedett egy tál marhasültet és pirított sárgarépát. Letette őket Nesta elé az asztalra, majd elővett egy vekni kenyeret és egy tálka vajat is.

– Egyedül. – Emerie kinyitotta a konyhaszekrényt, és előkapott egy második tányért is. – Nincs sem párom, sem férjem, aki zaklathatna.

Kissé feszülten mondta, mintha ennél többről lenne szó, de Nesta csak annyit felelt:

– Nekem sincs.

Emerie fanyar mosollyal nézett rá.

– Mi van a jóképű Cassian tábornokkal?

Nesta száműzte a feltörő emléket, amiben Cassian feje a combjai közt volt, a nyelve a nyílásába siklott.

– Csak az hiányozna! – vágta rá Nesta, de Emerie szeme mindentudóan csillogott.

– Hát, jó olyan nővel találkozni, akit nem csak a házasság és a gyerekcsinálás hajt – mondta Emerie, majd helyet foglalt az asztalnál, és intett Nestának, hogy tegyen ő is ugyanúgy. Szedett Nestának a marhasültből, a répából és a kenyérből, aztán elé tolta a vajjal teli tálkát. – Hideg, de egyébként is így kell enni. Általában csak annyira ülök le, hogy belapátoljam.

Nesta megkóstolta, és felnyögött.

– Nagyon finom! – Ismét bekapott egy falatot. – Te főzted?

– Ki más? Errefelé csak a hentesnél lehet bármiféle élelmet kapni. – Emerie az épület mögötti kert felé bökött a villájával. – Én termesztem a saját zöldségeimet. Ezek a répák abból a kertből származnak.

Nesta folytatta az evést.

– Nagyon finom.

Vaj, kakukkfű és valami élénk…

– A fűszereknek köszönhető. Amiből nem sok van errefelé, sajnos. Az illírek nem igazán ismerik a fűszereket, nem is nagyon érdekli őket.

– Apám kereskedő volt – mesélte Nesta, de máris űr tátongott a mellkasában a szavakra. Megköszörülte a torkát. – A világ minden tájáról szerzett fűszerekkel kereskedett. Emlékszem, milyen illat volt a dolgozószobájában, mintha ezer különböző személyt zsúfoltak volna egy helyre.

Feyre imádott az apjuk dolgozószobájában lődörögni, sokkal jobban lenyűgözte a kereskedelem, mint ami a Nestába vertek alapján egy gazdag lány számára ildomos lett volna. Feyre mindig is ilyen volt, fittyet hányt az életüket irányító szabályokra, nem akart valódi hölggyé válni, aki egy jó házasság útján növeli a családi vagyont.

Szinte semmiben sem értettek egyet. És amikor együtt jártak az apjuk dolgozószobájában, mindig fortyogó harag lett a vége. Feyre megpróbálta felkelteni Nesta érdeklődését, különlegességeket mutogatott neki. De Nesta szinte oda sem figyelt a húga magyarázataira, inkább az apja üzletfeleit fürkészte, vajon a fiaik megfelelő partinak bizonyulnának-e. Feyre undorodott ettől a hozzáállástól. Ami Nestát még elszántabbá tette.

– Te is vele utaztál?

– Nem, a húgaimmal otthon maradtunk. Nem volt helyénvaló utazgatnunk.

– Mindig elfelejtem, milyen hasonlóan gondolkoznak a halandók és az illírek arról, hogy mi a helyénvaló, és mi nem. – Emerie bekapott egy falatot. – De ha bejárhattad volna az egész világot, megteszed?

– Csak a fél világot, nem? Hiszen ott volt a fal.

– A semminél még az is jobb.

Nesta kuncogott.

– Igazad van.

Elgondolkozott Emerie kérdésén. Ha az apja felajánlotta volna, hogy elviszi őket az egyik hajóján, hogy megpillanthatják a különös, távoli partokat, elment volna? Elain mindig szeretett volna elutazni a kontinensre, hogy tanulmányozza a tulipánokat meg az egyéb híres virágokat, de az ő képzelőereje csak eddig terjedt. Feyre egyszer megemlítette a kontinens múzeumainak és magánbirtokainak mesés műtárgyait. De az csak a nyugati partvidék. A kontinens azon túl is hatalmas. És délre egy másik földrész fekszik. Vajon elment volna?

– Tiltakoztam volna – válaszolta Nesta –, de végül győzött volna a kíváncsiságom.

– Vannak még rokonaid a halandók földjén?

– Anyám meghalt, amikor tizenkét éves voltam, apám pedig… elesett a legutóbbi háborúban. A szüleik még gyerekkoromban elhunytak. Apám oldaláról nincsenek rokonaim, anyámnak volt egy unokatestvére a kontinensen, aki inkább megfeledkezett rólunk, amikor rosszra fordult a sorunk.

Nesta egyik levelet írta neki a másik után, amikor elszegényedtek, könyörgött Urstin kuzinjának, hogy fogadja be őket. Egyik levélre sem jött válasz, aztán elfogyott a postára fordítható pénz. Nesta néha még elmerengett, vajon tudja-e az unokanővére, mi lett a rokonokkal, akikkel nem törődött, és akik, ha rajta múlik, akár éhen is halhattak volna.

– A te családoddal mi a helyzet? – kérdezte Nesta óvatosan.

Épp eleget látott és hallott Belliusnak köszönhetően, hogy nagyjából sejtse, de a kíváncsisága erősebbnek bizonyult, és rákérdezett.

– Anyám régen nem él már, a bátyám pedig tíz évvel az én születésem előtt elesett egy illír konfliktusban. Apám a Hybern elleni háborúban halt meg. – Hűvösen, feszülten ejtette ki a szavakat. – A többi rokonom nem érdekel, de apám családja nagyon igyekszik rátenni a kezét erre az üzletre meg az örökségre.

– De nem jár nekik semmi, ugye?

– Nem. Rhysand évszázadokkal ezelőtt megváltoztatta az öröklési rendet, hogy a nők is megkaphassák a jussukat, de a bácsikáimat ez nem igazán érdekli. Időről időre eljönnek, hogy zaklassanak, ahogy Bellius is tette. Szerintük egy nőnek csak ne legyen saját boltja, inkább menjek feleségül valamelyik férfihoz ebben a faluban, és adjam oda nekik az üzletet. – Elfintorodott. – Keselyűk.

Emerie végzett az evéssel, és töltött maguknak teát.

– Kár, hogy nem látogatsz el ide gyakrabban. Örülnék, ha lenne értelmes társaságom.

Nesta pislogott egyet a bók és a felfedett igazság hallatán, miszerint Emerie nem boldog ezen a helyen. Az a sok kérdés az utazgatásról…

– Gondolkoztál már rajta, hogy elköltözz?

Emerie fuldokolva felnevetett.

– És mégis hova menjek? Itt legalább mindenkit ismerek. Még sosem mentem el innen. Azon a hegytetőn sem jártam még, ott – mutatott az ablakra, és Nesta nagyon igyekezett, hogy ne nézzen a nő szárnyaira.

Belekortyolt a teájába. Erős ital volt, kissé csípett is. Nyilván elfintorodhatott, mert Emerie halkan magyarázkodni kezdett:

– Tea sem igazán jut nekünk idefent, hiszen az is egyfajta luxus. Hogy tovább tartson, fűzfakérget is főzök bele. Néha enyhíti a… fájdalmat is.

– Miféle fájdalmat?

– Van, hogy fáj a szárnyam. Mármint a sebhelyek. Mint egy régi sérülés.

Nesta elfojtotta a szánalmát. Épp ugyanakkor nyelte le az utolsó kortyot, mint Emerie, és végül így szólt:

– Köszönöm az ebédet.

Felállt, és felkapta a tányérját.

– Majd én! – Emerie odaszaladt hozzá. – Hagyd csak!

Könnyű eleganciával mozgott, látszott rajta, hogy magabiztosan érzi magát a testében.

Nesta az üzlethelyiség felé indult, de aztán végül csak kibökte azt, amiért idejött:

– Bárki csatlakozhat hozzánk a Szél házában, hogy együtt eddzen velünk Cassiannel… Mármint bármilyen nő. Olyan nők, akik mögött… nehézségek állnak. – Emerie szárnyai, a rémes családja nem ugyanaz volt, mint amilyen dolgokon Gwyn keresztülment, de mindenki másfajta traumákat él át. – Reggelenként edzünk, kilenctől tizenegyig, de néha előfordul, hogy délig. Szívesen látunk.

Emerie megmerevedett.

– Nem tudnék eljutni oda, de azért értékelem, hogy felajánlottad.

– Valaki eljöhet érted, aztán vissza is hozhat.

Nesta nem tudta, ki, de ha esetleg neki magának kell megkérnie Rhyst, hát azt is megteszi.

– Igazán nagylelkű ajánlat, de itt a bolt. – Emerie arcáról semmit sem lehetett leolvasni, éppolyan volt, mint a harcedzett Azriel. – Nem akarok harci kiképzést. Kétlem, hogy lelkesebben jönnének a vásárlók, ha tudnák, hogy ilyesmit csinálok.

– Pedig nem tűntél gyávának.

A szavak visszhangot vertek közöttük.

Emerie az ajkába harapott. Nesta viszont csak vállat vont.

– Szólj, ha szeretnél csatlakozni hozzánk! Az ajánlat továbbra is áll.

Cassian nem szívesen ismerte be, de az elkényeztetett, lelketlen seggfej Erisnek megvolt a maga haszna. Főleg egy dolog: az a hőbuborék, ami megvédte őket az Illír sztyeppék fenyőfái közt süvítő széltől. Valamiféle tűzmágia, amivel a csontjaikat melengette.

– A Rémtár – merengett hangosan Eris, szemügyre véve a havazással fenyegető, sűrű szürke felhőkkel teli égboltot. – Még sosem hallottam ilyesmiről. Persze, ez nem meglepő.

– Apád tud róla?

A sztyeppe nem számított épp semleges területnek, de elég üres volt ahhoz, hogy Eris hajlandó legyen ott találkozni Cassiannel. Persze napokba telt, mire egyáltalán válaszolt az üzenetre.

– A Nagy Anyának hála, nem – fonta össze Eris a karját. – Elmondta volna, ha tudna. De ha a Rémtár tényleg öntudattal bír, ahogyan állítod, ha azt akarja, hogy megtalálják… Félek, másokkal is próbálja felvenni a kapcsolatot. Nem csak Briallynnel és Koscheijel.

Ha Beron kezébe jutna a Rémtár, az katasztrófába torkollna. Olyanná válna, mint Hybern királya. Olyan iszonyú, halhatatlan lénnyé, mint Lanthys.

– Szóval Briallyn nem mesélte el Beronnak, hogy a Rémtárat keresi, amikor ott járt?

– A jelek szerint Briallyn sem bízik benne – felelte Eris merengve. – Ezen gondolkoznom kell még.

– Nehogy elmondd neki! – figyelmeztette Cassian.

Eris a fejét ingatta.

– Félreértesz. Egy árva szót sem szólok majd. De a tény, hogy Briallyn eltitkolja előle a komolyabb terveit… – Biccentett, leginkább csak magának. – Ezért van Morrigan megint Vallahanben? Hogy kiderítse, tudnak-e a Rémtárról?

– Talán – hazudta Cassian.

Morrigan valójában még mindig arról győzködte őket, hogy írják alá az új szerződést. De Erisnek ezt nem kell tudnia.

– Én meg azt hittem – vallotta be Eris –, hogy előlem bujkál, és azért utazik el ilyen gyakran.

– Ne áltasd magad! Csak véletlen egybeesés.

Cassian nem volt teljesen biztos benne, mi az igazság.

– Miért is ne áltatnám magam ilyesmivel? Te is azzal áltatod magad, hogy több vagy, mint egy balkézről született korcs.

Cassian szifonjai felizzottak a kezén, mire Eris vigyorogva nyugtázta, hogy célt ért a támadása. Cassian nagy nehezen megőrizte a nyugalmát, és így szólt:

– Ennyit tudok elmondani.

– Sok mindent elárultál, amin el kell gondolkoznom.

– Mindenképpen tartsd meg magadnak! – figyelmeztette Cassian ismét.

Eris rákacsintott, majd eltűnt.

Amint magára maradt a süvítő szélben, Cassian felsóhajtott. Örömmel fogadta a jeges szelet, a friss tűlevélillatot, és próbálta elmosni velük a bosszúságát és a szorongását.

De nem járt sikerrel. Valamiért ezek az érzések vele maradtak.

26.

FEJEZET

Most, hogy Nesta nem edzett pluszban a könyvespolcok között, kevésbé érezte magát kimerültnek, amikor eljött a könyvtárból. Cassian két és fél óra után ment érte Windhavenbe, addigra már úgy elunta magát Rhys anyjának házában, hogy kis híján elmosolyodott, amikor meglátta. De Cassian arca feszült volt, szemében üres, zárkózott pillantás ült, és szinte egyetlen szót sem szólt Nestához, miközben Rhys megjelent. Rhys is alig szólt hozzá, bár persze ez nem volt meglepő. És jobb is, ha egyáltalán nem is beszélnek.

De Cassian is csak annyit mondott, hogy „Később találkozunk!”, miután Rhys visszavitte őket, aztán továbbra is feszült, dühös arckifejezéssel ismét elhagyta a Szél házát a főúrral.

Most, hogy ennyi fölös energiája maradt estére, és folyamatosan azon járt az agya, mi zaklathatta fel ennyire Cassiant, Nestának nem volt kedve egyedül enni a szobájában, aztán ott elaludni. Úgyhogy végül az ebédlő ajtajában találta magát.

Cassian egy pohár borral a kezében, maga elé meredve ült a székében. Az elmerengő harcos herceg, aki épp az ellenségei halálát tervezi. Nesta beljebb lépett, mire a borospohár semmivé foszlott.

Nesta felhorkant.

– Annyira azért nem vette el a bor az eszemet, hogy kilopjam a kezedből.

– A ház konkrét utasítást kapott, nem lehet bor a helyiségben, amikor itt vagy. – Megmozgatta az ujjait, és kihúzta magát ültében. – Elvette tőlem.

– Ó!

Nesta leült a szemközti székre, mire újabb teríték és étellel teli tányér jelent meg, valamint víz mindkettejük számára.

Cassian visszafordult a félig elfogyasztott vacsorájához. Nesta a háború óta nem látta őt ilyen komornak.

– Történt valami a királynőkkel vagy a Rémtárral?

Cassian pislogott.

– Mi? – Aztán megvonta az egyik vállát. – Nem, csak… Eris szokásához híven megmutatta, milyen elbűvölő tud lenni.

Ide-oda tologatta a sült csirkét a villájával.

Nesta is felkapta a villáját, annyira éhes volt, hogy nem firtatta tovább a dolgot, inkább falni kezdte a vacsoráját. Amikor csillapította valamelyest az éhségét, így szólt:

– Megkértem Emerie-t, hogy jöjjön el ő is edzeni.

– Gondolom, nemet mondott.

Cassian szavai tompán csendültek, arcán tartózkodó kifejezés ült.

– Igen. De ha esetleg meggondolná magát, lenne valaki, aki ide tudná hozni őt gondolatutazással?

– Persze.

Nesta látta, hogy nem neki szól Cassian mogorvasága, egyszerűen csak annyira lefoglalja az, ami emészti, hogy beszélni is alig tud.

De jobban zavarta ez az egész, mint kellett volna. Annyira zavarta, hogy megkérdezte:

– Mi történt?

Nagy nehezen folytatta az evést, próbált a lehető legtermészetesebben viselkedni, rávenni Cassiant, hogy nyíljon meg. Hogy beszéljen arról, amitől ilyen fájdalmassá vált a pillantása.

Cassian a tányérjára meredt, és elmesélte, hogy zajlott a találkozó Erisszel.

– Szóval Eris segíteni akar megkeresni a Rémtárat, és gondoskodik róla, hogy az apja ne tehesse rá a kezét, sőt, ne is értesüljön róla – összegezte Nesta, amikor Cassian elhallgatott. – Ez nem jó dolog? Mi borított ki akkor ennyire?

Miért festesz ilyen viharverten?

– A kibaszott lelkének az ocsmánysága az, ami kiborított. Nem érdekel, ha balkézről született korcsnak hív. – Eris így nevezte ma Cassiant, döbbent rá Nesta. Harag ömlött végig rajta. – Az a bajom, hogy akár szövetségesünk, akár nem, gyűlölöm. Annyira tenyérbemászó és rideg és… Ki nem állhatom. – Letette a villáját, és kibámult a Nesta mögötti ablakon. – Eris a nyakatekert szavaival meg a játszmázásával olyan ellenség, amivel nem tudok mit kezdeni. Valahányszor találkozunk, érzem, hogy ő van nyeregben. Én csak futhatok utána, és látja, milyen elkeseredetten próbálok eszes lenni. Talán mégiscsak egy ostoba vadállat vagyok.

Valódi bánat ült ki az arcára, és annyi önutálat, hogy Nesta felkelt a helyéről. Cassian megdermedt, miközben ő megkerülte az aszalt, és csak akkor emelte fel a fejét, amikor Nesta nekidőlt a fának a tányérja mellett.

– Rhysnek ki kellene nyírnia, és kész.

– Ha valaki kinyírja Erist, az én leszek, meg Mor. – Mogyorószín szemében könyörgés ült. Nem Nestának fohászkodott, ezt tudta jól, hanem a sorsnak. – De ha megölnénk, azzal csak azt bizonyítanánk neki és a fajtájának, hogy igazuk van velem kapcsolatban. És mindegy is, hogyan érzek Eris iránt, Beronnál jobb főúr lenne. Nem számít, mit akarok, az Ősz udvarának jólétét is szem előtt kell tartani.

Cassian jólelkű volt. Harcos szíve aranyból volt, úgy, ahogyan a többségnek nem, ezt Nesta pontosan tudta. Úgy, ahogyan az övé sosem volt és soha nem is lesz.

Cassian nem az a fajta harcos, aki hirtelen felindulásból öl, hanem olyan férfi, aki alaposan megfontolja, kioltsa-e valakinek az életét. Aki az utolsó lélegzetéig védi mindazt, amit szeret.

Eris pedig Bántotta Cassiant. Azzal, amit Morrigannel tett, igen, de a szavakkal is, amelyekhez hasonlókkal Nesta is küzdött. Cassian szemében egyértelműen látszott a fájdalom, éppolyan mély seb volt, mint bármilyen más sérülés.

Szégyen lett úrrá Nestán. Szégyen, harag és egyfajta vad elszántság. Képtelen volt elviselni Cassian szemében a fájdalmat, azt, hogy a kétségbeesés szélén áll. Képtelen volt elviselni, hogy nem vigyorog, hogy nem kacsint rá, hogy nem húzza ki magát olyan öntelten, ahogyan azt már megszokta tőle.

Bármire hajlandó lett volna, hogy megszabaduljon ettől a pillantástól. Akár csak néhány pillanatra is.

Úgyhogy Nesta megtámaszkodott a szék karfáján, és csókot nyomott Cassian nyakára.

Cassiannek elakadt a lélegzete.

De Nesta ekkor ismét megcsókolta a harcos nyakának puha, meleg bőrét, épp a füle alatt. Majd még egyszer, ezúttal lejjebb, közelebb sötét ingének a nyakához.

Cassian megremegett, mire Nesta megcsókolta a nyaka közepén kiálló kemény csontot. Megnyalta.

Cassian megmozdult ültében, halkan felnyögött. Felemelte a kezét, hogy megragadja Nesta csípőjét, mintha el akarta volna tolni, de Nesta lesöpörte magáról.

– Engedd meg! – lehelte a nyakára. – Kérlek!

Cassian nagyot nyelt, és az a kemény csont Nesta szájához ért. De nem állította meg, úgyhogy Nesta ismét megcsókolta, áttért a nyaka másik oldalára. Amikor elért a Cassian füle alatti ponthoz, a férfi mellkasára fektette a tenyerét, érezte a hevesen lüktető szívverését a tenyere alatt.

Nem csókolta szájon. Nem ezt az irányt akarta. Inkább Cassian lába és az asztal közé lépett, és térdre ereszkedett.

Cassian szeme tágra nyílt.

– Nesta.

Nesta Cassian nadrágjának a dereka után nyúlt, már látszott rajta a dudor.

– Kérlek! – ismételte a szemébe nézve.

Cassian Nesta fölé tornyosult így, hogy a lány ott térdelt a lábai között. Alig észrevehetően lágyult csak el metsző tekintete, ahogy bólintott. Az öléhez nyúlt, hogy segítsen a gombokkal és a csatokkal, de Nesta gyengéden megérintette a kézfejét.

Magabiztos, határozott ujjakkal gombolta ki Cassian nadrágját. Teljesen tiszta volt a feje.

Cassian combizmai hozzápréselődtek, ahogy kiszabadította a farkát, és Nesta kis híján felsikkantott.

Hatalmas volt. Gyönyörű, kemény és egyszerűen hatalmas. Nesta szája kiszáradt, hirtelen újra kellett gondolnia a terveit. Biztos, hogy nem fog teljes egészében beférni a szájába. Talán a testébe sem férne bele.

De az biztos, hogy próbára akarta tenni magát.

Remegett kissé a keze, ahogy végigsimított a vastag, hosszú merevedésen. Puha volt rajta a bőr – puhább, mint a selyem vagy a bársony. Alatta pedig acélkemény. Cassian megremegett, mire Nesta felnézett, és látta, hogy a harcos egyedül a kezére mered.

– Hogy szereted? – kérdezte. Kapkodta kissé a levegőt, forró vágy ömlött végig rajta. Ujjait Cassian farkára kulcsolta, szinte alig érte körbe. – Gyengéden?

Óvatosan mozdította a kezét, enyhén szorította csupán.

Cassian a fejét rázta, mintha szóhoz sem jutna.

Nesta ismét megmozdította a kezét, ezúttal kissé határozottabban.

– Így?

Cassian mellkasa megemelkedett, foga fénylett, ahogy csikorgatni kezdte. De ismét a fejét rázta.

Nesta elmosolyodott, és amikor harmadszorra is végighúzta rajta a kezét, jó erősen megszorította, körmével egy kicsit végig is karistolta a puha alsó részt.

Cassian csípője elvált a széktől, mire Nesta tenyérrel visszatolta.

– Értem már – mormolta, és megismételte a mozdulatot.

Még erősebben, az öklét csavarva ért el a kerek hegyig.

Cassian megpróbálta jobban a kezébe nyomni magát, de Nesta ismét visszatolta a másik tenyerével.

– És ez? – mormolta, miközben lehajtotta a fejét. – Ezt szereted?

Megnyalta a széles tetőpontot, nyelve végigsiklott a kis nyíláson. Lenyalta az ott gyöngyöző cseppeket.

Teste teljességgel felforrósodott, hirtelen benedvesedett a combjai közt, ahogyan Cassian íze megtöltötte a száját, sós volt, és még valamilyen, valami éltetőt érzett benne.

– Ó, az istenekre! – lehelte Cassian.

És a szavak, a nyögés, amivel kicsúsztak a száján, annyira mesésnek bizonyult, hogy Nesta a szájába vette Cassian farkának a hegyét, és végighúzta alul a nyelvét.

Cassian felszisszent, a szék támlájának döntötte a fejét.

Nesta egyetlen hosszú mozdulattal végignyalt rajta. Összeszorította a combját, miközben kiélvezte a forró, büszke acélosságot a szájában. Végignyalt az egyik oldalán, benedvesítette, hogy könnyebb dolga legyen, amikor ismét fölé hajolt, és az ajkai közé csúsztatta.

Szinte azonnal megtöltötte, és amikor Nesta lepillantott, látta, hogy még mindig akkora rész szabadon maradt, hogy kénytelen a kezét is bevetni.

– Nesta! – könyörgött Cassian, mire Nesta megismételte a korábbi mozdulatot, előbb szinte teljesen hátrahúzta a fejét, majd ismét teljesen elnyelte, ellazította a torkát, kétségbeesetten próbálta a lehető legtöbbet magába fogadni.

Cassian Nesta hajába markolt, megragadta, és Nesta rádöbbent, hogy visszafogja magát. Nem akarta Nestába döfni magát, fájdalmat, rosszat okozni neki.

Márpedig ez így nem volt jó. A legkevésbé sem.

Nesta azt akarta, hogy Cassian eszét veszítse, azt akarta, hogy ragadja meg a fejét, és olyan keményen használja Nesta száját, ahogyan csak jólesik neki.

Úgyhogy amikor Nesta a kezét is használva ismét a szájába vette, végighúzta rajta a fogát is. Olyan erősen, hogy fájjon – épp csak egy kicsit.

Cassian megrándult, Nesta pedig hagyta magát, mohón elnyelte, olyan erősen szorította, hogy egyértelmű legyen, ő is ezt akarja, azt, hogy Cassian elengedje magát. Megint visszahúzta az ajkait Cassian farkának a hegyéig, a nyelve körbesiklott, és alulról pillantott fel a harcosra.

Aki végig őt nézte, szeme tágra nyílt, kéjtől üvegesnek tetszett.

És amikor tekintetük összetalálkozott, amikor Cassian látta, hogy így néz fel rá…

Elengedte magát.

Egyszerűen képtelen volt elviselni. Kínzás volt, a kínzás egy külön formája, hogy Nesta ott térdel előtte a farkával a szájában és a kezében, és nem üvölthet az élvezettől. De aztán Nesta felnézett rá, és a látványra, hogy a farka a lány ajkai közt van, elpattant benne valami.

Nem érdekelte, hogy az ebédlőben vannak, hogy a fél helyiséget ablakok és falak szegélyezik, és hogy bárki megláthatja őket, ha erre repül.

Cassian Nesta hajába csúsztatta a másik kezét, ujjait a fonott hajkoronába fúrta, és felfelé mozdult a lány szájában.

Nesta mélyen magába fogadta, hangos nyögése végigvisszhangzott Cassian farkán, egyenesen a golyóiba futott, mire azok még inkább megfeszültek. Gyönyör gyűlt a gerincébe, egy perzselő csomó, amitől testét ívbe görbítve még inkább Nesta szájába tolta magát. Teljességgel a lány kegyeire volt bízva.

Nesta még egyszer felnyögött, halk biztatásképpen, és Cassiannek másra sem volt szüksége. Megragadta a haját, ujjait Nesta fejbőrébe mélyesztette, hogy egy helyben tartsa őt, aztán előrelendítette a csípőjét. Nesta felvette a döfések ritmusát, szája és keze egyszerre dolgozott, míg a nedves forróság, az időről időre karcoló, izgató fogak, az ökle szorítása elviselhetetlenné vált, és Cassian már semmi másra nem tudott koncentrálni.

A magáévá tette Nesta száját, és a lány nyögései alapján elhatározta, hogy őt magát is meg fogja dugni. Leszedi róla a nadrágot, és olyan hévvel fog mozogni benne, hogy Nesta az ő nevét fogja sikoltani a mennyezet felé.

El akart húzódni, de Nesta nem volt hajlandó elereszteni. Cassian felmordult, ujjaival megtartotta a lány fejét, hogy ne mozogjon tovább.

– Benned akarok lenni – nyögte ki nagy nehezen, csikorgó hangon.

De Nesta ismét felnézett rá a szempillái alól, és Cassian látta, ahogy a farka eltűnik a lány szájában. A hegye Nesta torkának ütközött.

Ó, az istenekre! Összeszorította a fogait.

– Benned akarok elélvezni.

Nesta csak felnevetett, majd olyan mélyen a szájába vette, hogy Cassian egyszerűen képtelen volt megálljt parancsolni magának. Képtelen volt megálljt parancsolni a gyönyörnek, ahogy Nesta a szabad kezével a nadrágjába nyúlt, a tenyerébe vette a golyóit, és lágyan megszorította őket.

Cassian üvöltve ment el, a poharak megrázkódtak az asztalon, testét ívbe feszítve nyomta magát Nestához, miközben a lány torkába élvezett.

Nesta kibírta, elviselte őt magát, és amikor Cassian végre már nem remegett, gyors, elegáns mozdulattal lehúzta róla a száját.

A szemébe nézve nyelt egyet. Minden egyes cseppjét lenyelte annak, amit Cassian a szájába lőtt. Aztán felfelé görbült a szája széle, akár egy diadalt arató királynőnek.

Cassian csak zihált, nem érdekelte, hogy még mindig kint a farka, hogy nedves és szivárog, egyedül az foglalkoztatta, hogy Nesta kartávolságra van tőle, és most viszonozni fogja ezt a szívességet neki.

Nesta felállt, pillantása Cassian farkára siklott. A szemében izzó tűz azzal fenyegette Cassiant, hogy teljességgel felperzseli, a lány vágyának illata körbefonta, belevájta a karmait.

– Vedd le a nadrágodat! – mordult fel Cassian.

Nesta mosolya kiszélesedett, színtiszta macskaszerű derű játszott rajta.

Meg fogja dugni ezen az asztalon. Most azonnal. Nem érdekli semmi más, sem az, hogy közös használatú helyiségben vannak, sem Eris, Briallyn, Koschei meg a Rémtár. Nestában akart lenni, éreznie kellett maga körül a lány szűk szorítását, és úgy a magáévá tenni, ahogyan Nesta tette vele.

Nesta ujjai a nadrágja gombjai és fűzői felé siklottak, és Cassian megremegett, ahogy Nesta kigombolta a legfelsőt…

Léptek csosszantak a folyosón. Figyelmeztetésképp. Olyasvalakitől, aki tudta, hogyan mozogjon nesztelenül.

Cassian megdermedt, majd visszadugta sajgó farkát a nadrágjába. Nesta is hallotta a hangot, és gyorsan ellépett, visszagombolta a nadrágját. Cassian épp eligazgatta magát, amikor Azriel bevonult.

– Szép jó estét! – köszönt a testvére irritáló nyugalommal, és az asztalhoz sétált.

– Az.

Cassian képtelen volt nem rámordulni. Belenézett a testvére túlságosan is értő tekintetébe, és szó nélkül jelezte neki a rémes időzítése felett érzett bosszúságát. Azriel csak vállat vont, az ételt figyelte, amit elé tett a ház. Mintha pontosan tudta volna, mit szakított félbe, és nagyon komolyan vette volna a gardedámi feladatát.

Nesta őket figyelte, de amint Cassian odafordult, mozgásba lendült, ellökte magát az asztaltól, és az ajtóhoz indult.

– Jó éjt!

Nem várta meg, hogy Cassian válaszoljon, már ott sem volt.

Cassian haragosan meredt Azrielre.

– Nagyon köszönöm!

– Fogalmam sincs, mire célzol – felelte Az, de közben az ételre mosolygott.

– Seggfej!

Az halkan felnevetett.

– Ne terítsd ki az összes lapodat egyszerre, Cass!

– Ez meg mit jelentsen?

Az az ajtó felé biccentett.

– Tartogass pár dolgot későbbre is.

– Buzgómócsing.

Az bekapott egy falatot.

– Hagytad, hogy leszopjon az ebédlő kellős közepén. Annál az asztalnál, ahol épp a vacsorámat eszem. Szerintem jogom van véleményt formálni.

Cassian felnevetett, a korábbi rossz hangulata már a múlté volt. És ezt Nestának köszönhette. Egyedül neki.

– Ebben, mondjuk, van valami.

27.

FEJEZET

Nestának halvány fogalma sem volt, miképpen néz majd Cassian szemébe másnap reggel, de Gwyn megfelelő ütközőpontnak bizonyult, amit használni is kívánt. A küzdőtérhez vezető lépcsőn futott össze a papnővel, aki vidáman rámosolygott.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! – üdvözölte Nesta is, felzárkózva mellé. – Találtál valamit a Rémtárral kapcsolatban?

Gwyn a fejét rázta. Még mindig a köpenyét viselte, de a haját szoros fonatba rendezte.

– Még Merrillt is megkérdeztem tegnap este. Sikerült áttörnie az igézeten, de csak pár említést talált régi szövegekben, semmi olyasmit, amit még ne tudnál. Arról nem esett szó, mikor vagy hol tűntek el, vagy ki vesztette el őket. Még azt sem tudtuk kideríteni, ki birtokolta ezeket a tárgyakat legutoljára, legalább tízezer éves információról van szó.

Nestát mindig megdöbbentette, milyen ősi nemzetség a tündéreké. Hogy milyen idős lehet maga Amren, ha emlékezett a Rémtárra akkorról, amikor azokat még szabadon használták a világon. És még ő sem emlékezett rá, hogy kié volt utoljára.

Nesta félresöpörte a nő gondolatát, a vele együtt járó hűvös fájdalmat.

– Előfordulhat, hogy nem lehet kideríteni – húzta el Gwyn a száját. – Másképpen nem lehetne megtalálni?

De, meg lehetne. Csontok és kövek kellenek hozzá. Nesta teste megfeszült.

– Nem – hazudta. – Másképpen nem lehet.

– Felmész Windhavenbe? – kérdezte Nesta Cassiantől, miután Gwyn elköszönt tőlük az edzés végén.

A papnő ma reggel az alapállásokat gyakorolta, és ez elég figyelmet igényelt mindannyiuk részéről ahhoz, hogy Nesta egy másodpercre sem maradhatott igazán kettesben Cassiannel beszélgetni. Cassian csak akkor vetett rá egy hosszabb pillantást, amikor Nesta megérkezett, ennyi volt az egész.

Nesta egy cseppet sem bánta azt, ami az ebédlőben történt. Még ha teljesen egyértelmű volt is, hogy Azriel pontosan tudta, mit szakított félbe.

De most, hogy egyedül állt Cassiannel… Még mindig a szájában érezte az ízét, mintha megbélyegezte volna Nesta nyelvét.

Előző este ébren feküdt az ágyában, felidézett minden egyes mozdulatot, minden egyes hangot, ami Cassianből előtört, még érezte, hogyan mélyedtek a fejbőrébe az ujjai, miközben a szájába döfte magát. Maga az emlék elég volt ahhoz, hogy Nesta a lábai közé csúsztassa a kezét, és kénytelen volt kétszer is kielégíteni magát, mire a teste lenyugodott annyira, hogy el tudjon aludni.

Cassian felkapta a kabátját, felhúzta a fekete, pikkelyes bőrt.

– Megint rá kell néznem a csapatokra. Gondoskodni róla, hogy készülnek az esetleges konfliktusra, és hogy az újoncok jó formában vannak.

– Á!

Összenéztek, és Nesta esküdni mert volna, hogy Cassian tekintete elsötétül, mintha felidézte volna az előző este minden egyes csodás pillanatát. De aztán Nesta megrázta a fejét, hogy rendezze a gondolatait.

– Gwyn nagyon ügyes – jegyezte meg Cassian az átjáró felé biccentve, ahol a papnő korábban eltűnt. – Kedves lány.

Kiderült, hogy Gwyn huszonnyolc éves, Cassian számára valóban lány volt csupán.

– Kedvelem őt – vallotta be Nesta.

Cassian pislogott egyet.

– Szerintem most hallok először ilyesmit tőled – mondta. Nesta a szemét forgatta, de aztán Cassian hozzátette: – Kár, hogy a többi papnő nem jön.

Nesta mindennap megnézte a jelentkezési lapot, de senki más nem írta fel a nevét. Gwyn elmesélte, hogy ő maga is meghívott pár papnőt, de túlságosan féltek, bizonytalanok voltak.

– Nem tudom, mit tehetnék, hogy meggyőzzem őket – felelte Nesta.

– Csak csináld tovább, amit eddig!

Cassian begombolta a kabátját.

Fürge őszi szellő süvített el mellettük, magával hozva a lenti város illatait: a kenyérét, a fahéjét és a narancsét, a sült húsokét és a sóét. Nesta mélyen beszívta, mindegyiket felismerte, és azon merengett, ugyan miképpen sikerült így összemosódniuk, hogy egyetlen határozott őszi illattá váljanak.

Oldalra billentette a fejét, ahogy eszébe jutott valami.

– Ha elmész Windhavenbe, megtennél nekem egy szívességet?

Cassian Emerie üzletében állt, és nagyon igyekezett úgy mosolyogni, hogy az még véletlenül se tűnjön fenyegetőnek, ahogy kipakolta a zsák tartalmát.

Emerie a makulátlan pultra tett holmikat tanulmányozta.

– Ezek Nestától vannak?

Igazából, mint ahogyan azt Nesta elmagyarázta, ezek a Szél házától származtak. De ő kérte őket a háztól, hogy Cassian idehozhassa őket.

– Azt mondta, ajándék.

Emerie felkapott egy bronztégelyt, kinyitotta a tetejét, és belélegezte az illatát. Tealevelek füstös, bársonyos illata szállt.

– Ó, ez aztán minőségi! – Felemelt egy finomra őrölt porral teli üvegcsét. Amikor lecsavarta a tetejét, markáns, csípős illat töltötte meg az üzlethelyiséget. – Kömény! – Emerie úgy sóhajtott, mintha épp a szeretője kényeztette volna. Egyik üvegcsét vizsgálta meg a másik után, összesen hat fiola volt. – Kurkuma, fahéj, szegfűbors, szegfűszeg és… – Lepillantott a címkére. – Fekete bors.

Cassian az utolsó holmit is kitette az asztalra. Egy nagy márványdoboz volt, nyomott vagy egy kilót. Emerie lekapta a tetejét, és felnevetett.

– Só! – Az ujjai közé vette a kristályos szemcséket. – Méghozzá nem is kevés!

Ragyogott a szeme, arcán ritka mosoly terült szét. Fiatalabbnak tűnt tőle, lemosta róla az apja mellett töltött évek súlyát és sebeit.

– Kérlek, mondd meg neki, hogy hálásan köszönöm!

Cassian megköszörülte a torkát, és felidézte a beszédet, amit Nesta belevert.

– Nesta azt mondta, megköszönheted azzal, hogy holnap reggel eljössz edzeni.

Emerie mosolya hervadni kezdett.

– Mondtam már neki múltkor, hogy nem tudok hogyan elmenni.

– Gondolta, hogy ezt fogod válaszolni. Ha szeretnél eljönni, üzenj, valamelyikünk elhoz. – Rhysnek kell majd vállalkoznia erre a feladatra, de Cassian nem hitte, hogy a testvére tiltakozna. – Ha nem tudsz végig maradni, az sem baj. Gyere csak egy órára, mielőtt kinyitod az üzletet!

Emerie elhúzta az ujjait a fűszerektől, a teától.

– Nem ez a legmegfelelőbb időpont.

Cassiannek több esze volt annál, mintsem hogy erőltesse a dolgot.

– Ha egyszer meggondolnád magad, csak szólj!

Elfordult a pulttól, megindult az ajtó felé.

Tudta, hogy Nesta részben azért küldte az ajándékokat, hogy edzésre csábítsa vele Emerie-t, de kedvesség is lapult a tett mögött. Megkérdezte tőle, miért pont ilyesmiket küld, mire azt felelte: „Emerie-nek szüksége van fűszerekre és finom teára.” Cassiant teljesen meghökkentette a dolog, éppúgy, mint amikor Nesta korábban bevallotta, hogy kedveli Gwynt.

Nesta teljesen más volt Gwyn társaságában, mint az udvarban. Nem ugratták egymást, nem nevetgéltek, de olyasfajta könnyed légkör uralkodott körülöttük, amit Cassian még sosem látott, ha Nestáról volt szó, még Elainnel sem. Eddig mindig Elain védelmezője volt, Feyre nővére, az Üst teremtménye.

Gwynnel… Cassian elmerengett, vajon Nesta azért kedveli-e annyira a lányt, mert mellette egyszerűen csak Nesta lehet. Talán Emerie-vel is így érezte magát.

Lehet, hogy nemcsak azért ment Velarisba minden egyes éjszaka, hogy elvonja a saját figyelmét, és eltompítsa az elméjét, hanem azért is, hogy olyan emberek között legyen, akik nem ismerték a vállát húzó súlyok terhét?

Cassian elérte az ajtót, és halkan kifújta a levegőt. Edzés közben nem volt hajlandó arra gondolni, amit Nesta az ebédlőben művelt vele, főleg úgy, hogy Gwyn is ott volt, de amikor Nesta tétova mosollyal egy zsákba pakolta a teát meg a fűszereket, Cassian legszívesebben a falhoz nyomta volna, hogy megcsókolja.

Fogalma sem volt, hogy áll épp a dolog kettejük között. Hogy csak szívességeket tesznek-e egymásnak. Nesta nem jelezte, hogy az ágyába is beengedné-e, vagy hogy csak a bánatát elűzendő térdelt le előtte.

Ha az utóbbiról van szó, az azt jelenti, hogy valamennyire azért csak számít a jóléte a lánynak, nem? És szánalmat is jelzett. Bassza meg, ha csak szánalomból kényeztette…

Nem. Nem erről volt szó. Látta a vágyat a szemében, érezte, milyen puha volt a szája azokban az első pillanatokban. Meg akarta vigasztalni, az egyetlen módon, ahogyan tudta.

Cassian kinyitotta az ajtót, és visszanézett. Emerie még mindig a pultnál állt, keze a fűszereken és a teán nyugodott. Tekintete komor volt, ajkát vékony vonallá préselte. Nem úgy tűnt, mintha figyelne rá, úgyhogy Cassian elérkezettnek látta az időt a távozásra, a levegőbe röppent.

Nesta a Rémtáron merengve mászta meg a gyakorlótérhez vezető lépcsőfokokat. Feltételezte, hogy a többiek sem jártak több sikerrel, mint ő, és ha tényleg olyan sürgős a dolog, mint Azriel állította, akkor talán mégsem a könyvtár volt a kutatás legjobb módja.

Csakhogy összerándult a gyomra, amikor eszébe jutott a másik módszer, amikor felidézte, mi történt az első és egyetlen alkalommal, amikor a látnoki képességét használta. Remegő kézzel hagyta maga mögött az utolsó lépcsőfokokat. Ökölbe szorította a kezét, hosszan kifújta a levegőt az orrán át.

Cassian már ott állt a gyakorlótér közepén. Vigyorgott, amikor Nesta kilépett.

Szélesebben, mint szokott, izgatottan és… elégedetten.

Nesta összehúzott szemmel lépett ki a kör ragyogó fényébe. Gwyn pár lépésnyire állt Cassiantől, az ő arca is mosolytól fénylett.

És előttük, a frissítőállomásnál Emerie kortyolgatott egy pohár vizet.

28.

FEJEZET

Amilyen kecses volt Gwyn, annyira ügyetlennek és egyensúlyhiányosnak bizonyult Emerie.

– A szárnyaid miatt lehet – magyarázta Cassian olyan gyengéden, hogy a fél lábon egyensúlyozó, másik lábát maga mögött felemelő Nesta kis híján a földre zuhant Emerie mellé. – Mivel nem használod teljesen a szárnyaidat, a tested így kompenzál a rossz egyensúlyod miatt.

A föld felé biccentett, ahol Emerie teljesen kiterülve feküdt.

Gwyn abbahagyta az egyensúlyozást.

– Miért?

– A szárnyak általában ellensúlyként szolgálnak. – Cassian a kezét nyújtotta Emerie-nek, hogy felsegítse. – Tele vannak kifinomult izmokkal, amik folyamatosan mozognak és kiegyensúlyoznak, ez ösztönösen történik. – Emerie nem törődött Cassiannel, egymaga állt fel. Cassian a szavait gondosan megválogatva folytatta: – Rengeteg kulcsfontosságú izom sérülhet, amikor valakinek megcsonkítják a szárnyait.

Gwyn Nestára pillantott, aki homlokráncolva megfeszült. Gwyn és Emerie perceken belül könnyedén összebarátkozott. Ez nyilván azért lehetett, mert bemelegítés közben Gwyn kérdésáradatot zúdított Emerie-re a bolttal kapcsolatban.

Emerie leporolta a bőrnadrágját. Ő bővebbet viselt, mint Nesta, mintha zavarta volna a szokásos, testhezálló fazon.

Cassian tekintete ellágyult.

– Melyik gyógyító csonkított meg?

Emerie felszegte az állát, pír ült ki az arcára. De azért Cassian szemébe nézett, méghozzá olyan határozottan, hogy Nesta csak csodálni tudta érte.

– Apám maga csinálta.

Cassian halkan, durván elkáromkodta magát.

Emerie hűvösen hozzátette:

– Végig küzdöttem ellene, úgyhogy még rosszabb munkát végzett, mint ha nyugton maradok.

Gwyn és Nesta csendben figyelte, ahogy Emerie szinte teljesen kitárja a jobb szárnyát, mielőtt az összerándult és megremegett volna. Emerie arcizmaival egyetemben.

– Ezt ennél jobban nem tudom kitárni. – Kitárta a bal szárnyát is, de az csak nagyjából félig ment. – Ezen az oldalon pedig csak ennyire.

Cassian úgy festett, mint akit a rosszullét kerülget.

– Megérdemelte, hogy megdögöljön abban a csatában. Jóval ezelőtt megérdemelte volna a halált, Emerie.

A szifonjai felizzottak, és a Cassian arcára kirajzolódó színtiszta harag láttán, a morgás hallatán valami vad és veszedelmes izzott fel Nesta vérében.

Emerie visszahúzta a szárnyait.

– Sokkal több mindenért érdemelt volna halált, mint a szárnyaim miatt.

– Ha mindennap eljössz Velarisba, felhívhatom ide Madját. Ő az udvari gyógyító.

Mint kiderült, Rhys hozta el ma Emerie-t. Egy óra múlva vissza is jön érte.

Emerie még inkább megfeszült.

– Értékelem a kedvességet, de igazán semmi szükség rá.

Cassian szólásra nyitotta a száját, ám Nesta ekkor közbevágott:

– Elég a locsogásból! Ha Emerie csak egy órát tud maradni ma, akkor mutasd meg az ütéseket, Cassian! Hadd lássa, mi mindent kell még megtanulnia!

Emerie hálás pillantást lövellt Nesta felé, ő pedig halványan rámosolygott.

Cassian bólintott, és a szeme csillogása alapján pontosan tudta, miért szakította félbe őt Nesta.

Gwyn Emerie-hez fordult:

– Illíriában is vannak könyvtárak?

Egy újabb mentőkötél.

– Nem. Még sosem jártam könyvtárban.

Emerie minden egyes szóval egyre inkább ellazult.

Gwyn újra összefogta fénylő haját a tarkóján.

– Szeretsz olvasni?

Emerie szája felfelé görbült.

– Egyedül élek a hegyekben. Szabadidőmben mást sem csinálok, mint kertészkedem, és azokat a könyveket olvasom, amiket postán tudok rendelni. Télen még a kertet sem gondozhatom. Úgyhogy igen. Szeretek olvasni. Nem is tudom, hogyan élném túl könyvek nélkül.

Nesta egyetértően mormogott.

– Miféle könyveket szeretsz? – kérdezte Gwyn.

– Romantikusokat – válaszolta Emerie, és ő is megigazította a frizuráját, a sűrű fekete fonat megtelt vörössel és barnával a napfényben. Nesta meghökkent. Emerie szeme felcsillant. – Te is? Miket szeretsz?

Nesta eldarálta az öt kedvencét, mire Emerie elvigyorodott, olyan szélesen, hogy teljesen más személynek tűnt tőle.

– Olvastál már Sellyn Drake-től?

Nesta a fejét rázta. Emerie olyan drámaian sikkantott fel, hogy Cassian motyogott valamit, miszerint az istenek mentsék meg a nyálas történetekért rajongó nőktől, aztán megindult a gyakorlótér közepe felé.

– Egyszerűen muszáj elolvasnod a könyveit! Muszáj! Elhozom holnap az elsőt. Egész éjszaka azt fogod olvasni, majd meglátod!

– Nyálas? – kérdezte Gwyn, aki meghallotta Cassian elmotyogott szavait.

Olyan tétován kérdezte, hogy Nesta kihúzta magát. Aztán Emerie-re pillantott, és rádöbbent, hogy a nőnek fogalma sincs, ki Gwyn, hogy mi történt vele, és miért él a könyvtárban. De Emerie csak annyit kérdezett:

– Te miket olvasol?

– Kalandregényeket, néha nyomozós történeteket. De leginkább azt kell olvasnom, amit Merrill, a papnő, akivel együtt dolgozom, aznap írt. Nem olyan izgalmas, mint egy romantikus regény, és akkor még enyhén fogalmaztam.

– Elhozhatom neked is Drake egyik könyvét. Valamelyik visszafogottabbat – ajánlotta kedvesen. – Egy olyat, ami bevezet a romantikus irodalom csodáiba.

Nestára kacsintott.

Nesta azt hitte, Gwyn nemet fog mondani, de a papnő elmosolyodott.

– Nagyon örülnék neki.

Rhys pontosan akkor érkezett meg, amikor ígérte. Egyetlen óra telt el – se nem több, se nem kevesebb.

Emerie-t vörös por és verejték fedte, de a szeme fényesen csillogott, ahogy meghajolt a főúr előtt.

Gwyn viszont megdermedt, és egyébként is hatalmas pávakék szeme most óriásira nyílt. Nem félelem illata áradt belőle, inkább egyfajta meglepettség – csodálat.

Rhys könnyeden rámosolygott, és Nesta esküdni mert volna, hogy ezt a mosolyt azért fejlesztette tökélyre, hogy megnyugtassa azokat, akik megfeszülnek az ő elképesztően csodás társaságában. Egyszerű mosoly egy olyan férfitól, aki ahhoz szokott, hogy vagy rémülten menekülnek tőle, vagy imádattal térdre rogynak előtte.

– Üdv, Gwyn! – köszöntötte melegen a papnőt. – Örülök, hogy újra látlak!

Gwyn elpirult, de aztán lerázta magáról a döbbenetet, és mélyen meghajolt.

– Uram!

Nesta a szemét forgatta, és észrevette, hogy Rhys őt figyeli. A kedves mosoly feszültebbé vált, ahogy összenéztek.

– Nesta.

– Rhysand.

A két másik nő ide-oda járatta közöttük a pillantását, már-már nevetséges volt, ahogy a fejüket kapkodták. Cassian Nesta mellé sétált, átkarolta a vállát, majd gúnyosan így szólt:

– Ezek a hölgyek hamarosan a földbe döngölnek, meglásd!

Nesta el akart lépni Cassian súlyos, izzadt karja alól, de Cassian töretlenül vigyorogva, túlságosan is bensőségesen szorította a vállát. Rhys egyikükről a másikukra nézett, szemében nem sok melegség ragyogott fel. Aggodalom azonban annál inkább.

A kis hercegecskének nem tetszett, hogy Nesta a barátjával van.

Nesta Cassiannek dőlt. Nem nagyon, de egy olyan képzett harcos, mint Rhys, felfigyelt a mozdulatra.

Sötét, selymes kéz simított végig az elméjén. Kérés.

Nesta arra gondolt, hogy elutasítja, de aztán mégis apró ajtót nyitott az acélos, tüskés pajzson, amit éjjel-nappal maga körül tartott. Az ajtó igazából csak egy kukucskáló volt, és gyakorlatilag csak mentálisan kipillantott a sötét, ragyogó vidékre.

Mi van?

Legyél kedves és tisztelettudó Gwynnel!

Nesta elméjének erődje előtt egy karmokkal, pikkelyekkel és fogakkal felszerelkezett lény állt. A tekergő árnyékok és a sötétben felvillanó csillagok elfedték, de időről időre felcsillant egy szárny vagy egy karom.

Törődj a saját dolgoddal!

Nesta bevágta a kis ajtót.

Pislogott egyet, csak most döbbent rá, hogy Emerie a holnapi edzésről kérdezi Cassiant, és hogy miről marad le amiatt, hogy most korábban távozik.

Rhysand szeme csillogott.

Cassian nem eresztette el Nestát, hüvelykujja ösztönös, megnyugtató köröket írt le a vállán. Ha tudta is, hogy néma beszélgetést folytatott a főurával, nem látszott rajta.

– Mehetünk? – kérdezte Rhys Emerie-től, és újra felvillant az arcán az a kedves, nyájas mosoly.

Emerie mintha még bele is pirult volna. Rhysand ilyen hatással volt másokra.

Nesta gyakran elmerengett rajta, vajon hogy bírja Feyre, hogy annyian vágynak a párjára. Nesta megmozdult, hogy lerázza magáról Cassian karját, és a harcos ezúttal engedte. Nesta Emerie után sétált, a nő épp magához vette súlyos köpenyét.

– Akkor holnap is visszajössz? – kérdezte Nesta.

A háta mögé pillantva látta, hogy Gwyn épp a frissítőállomáshoz sétál, vagy azért, hogy magára hagyja a két férfit, vagy azért, mert menekült a kényelmetlen helyzet elől, hogy magára maradt velük.

Bűntudat szorította Nesta gyomrát, és gyorsan megfogadta, hogy soha többé nem fordulhat elő ilyesmi. Gwynnek nem volt baja Cassiannel az elmúlt napokban: egyikük sem ért ugyan a másikhoz, de nem is menekült úgy előle, mint most. Nesta nem akart belegondolni, miért van ez így, hogy miféle mély sebeket ejtettek Gwynen, hogy még az egész birodalom két legmegbízhatóbb férfija mellett is ilyen rosszul érzi magát.

Az lehet, hogy Rhysand egy arrogáns, öntelt barom, de tisztességes. Keményen küzd az ártatlanok védelmében. Annak, hogy Nesta nem kedveli, semmi köze nem volt ahhoz, hogy a férfi számtalanszor bizonyította már, igazságos, jó uralkodó, aki a népe érdekét helyezi előtérbe. Nem, Nesta egyszerűen csak a személyiségét – azt a tenyérbemászó önelégültséget – találta irritálónak.

– Holnap is eljövök – válaszolta Emerie.

Nesta oldalra billentette a fejét.

– Nem gondoltam, hogy a tea és a fűszerek ilyen meggyőző erővel bírnak.

Emerie halványan elmosolyodott.

– Nemcsak az ajándék miatt jövök, hanem azért is, amire emlékeztettek.

– Mire gondolsz?

Emerie az ég felé pillantott, lehunyta a szemét, ahogy egy őszi szellő elsuhant mellettük.

– Hogy létezik élet Windhavenen túl is. Csak túlságosan gyáva vagyok ahhoz, hogy megnézzem magamnak.

– Nem vagy gyáva.

– A múltkor azt mondtad, hogy igen.

Nesta arca megrándult.

– Haragomban mondtam.

– Igazad volt. Aznap egész éjjel ezen gondolkoztam. Aztán elküldted Cassiannel a fűszereket meg a teát, és rájöttem, hogy tényleg egy egész világ van idekint. Egy széles, csodás világ. Talán az edzések segítenek majd, hogy ne féljek úgy tőle.

Nesta tétován elmosolyodott.

– Ennél jobb indok nem is kell.

Cassian Rhys arcát tanulmányozta, miközben Nesta és Emerie beszélgetett, Gwyn pedig odasétált hozzájuk. Könyvcsere ígéretei töltötték meg a levegőt.

Rhys így szólt:

Érdekes fejlemény.

Cassian meg sem próbált jó képet vágni.

Igazán nem kellett volna gondolatban figyelmeztetned Nestát!

Rhys összehúzta a szemöldökét.

Honnan tudtad, hogy azt teszem?

A nyomorult még csak meg sem próbálta tagadni!

Észrevettem, hogy megfeszül. És téged is jól ismerlek, testvérem! Megláttad Gwynt, és a legrosszabbat feltételezted Nestáról. Vele és Emerie-vel is nagyon kedves.

Ez dühített fel ennyire?

Az dühít fel, hogy egyszerűen nem akarod elhinni, lehet benne bármi jó. Hogy nem vagy hajlandó elfogadni, hogy van benne jó. Muszáj volt így lépre csalni?

Bűntudat csillant Rhys szemében.

Cassian így folytatta:

Nem könnyíted meg a dolgot. Hagyd, hadd barátkozzon, ne ártsd bele magad!

Rhys pislogott egyet.

Sajnálom. Úgy lesz.

Cassian felsóhajtott. Rhys pedig hozzátette:

Tényleg úgy érezted, hogy szükséges átkarolnod és így visszafognod őt?

Nem akarom, hogy ennél közelebb kerüljetek egymáshoz. A párod terhes, Rhys. Bárkit megölnél, aki fenyegetést jelent Feyre-ra. Jelenleg mindannyiunkra nézve veszélyt jelentesz.

Sosem ártanék olyannak, akit Feyre szeret. Ezt te is tudod.

Elég feszültség lapult a szavakban ahhoz, hogy Cassian megpaskolja a testvére vállát, megszorítva a kemény izmokat.

Talán inkább a ház másik felén tedd le holnap Emerie-t. Hadd birkózzon meg Nesta egyedül a problémáival!

Jól van.

A három nő megindult feléjük. Rhys kitárta a szárnyát, és Emerie-hez fordult:

– Mehetünk?

Emerie megfogta Rhys kinyújtott kezét.

– Igen. – Cassianre pillantott, majd Nestára, és így szólt: – Köszönöm.

A rohadt életbe is, mennyire szíven ütötte az Emerie szemében csillanó hála és remény.

Rhys magához vonta Emerie-t, óvatosan szorította csak a nő szárnyát a testéhez, majd az égbe röppent.

Amint Rhys felrepült a ház védvonalai fölé, épp még mielőtt gondolatutazással Windhavenbe ugrott volna, visszaszólt Cassiannek:

Nem tudom, mit a francot műveltek a házban, de bűzlik a szextől.

Cassian felhorkant.

Egy jól nevelt férfi sosem kérkedik.

Rhys nevetése ott mennydörgött Cassian elméjében.

Azt sem tudod, mit jelent az, hogy jól nevelt!

Hála az isteneknek!

A testvére ismét felnevetett.

Megmondtam Aznek, hogy felesleges gardedámot játszania.

29.

FEJEZET

Nesta lába a háromezredik lépcsőfoknál mondta fel a szolgálatot.

A hátán, a hasán izzadság csorgott, miközben zihálva megtámaszkodott remegő combjain, és lehunyta a szemét.

Ugyanaz az álom kísértette. Az apja arca, tele szeretettel és félelemmel, aztán a haláltól megüresedve. A nyakának roppanása. Hybern aljas, kegyetlen mosolya.

Cassian és Azriel nem volt ott ebédnél, nem magyarázták a távollétüket. Valószínűleg vagy a folyóparti házban, vagy a városban jártak, és Nesta meglepetten nyugtázta, hogy társaságra vágyik. Meglepődött, hogy így zavarja az ebédlő csendje.

Persze hogy őt nem hívták meg. Hiszen az elmúlt több mint egy évben gondoskodott róla, hogy kellemetlen társaságnak tartsák. Arról nem is beszélve, hogy igazán nem tartoztak neki azzal, hogy mindenbe bevonják.

Senki sem tartozott azzal, hogy bármibe is bevonja. És a jelek szerint nem is akarták.

A zihálás visszhangot vert a vörös kövön. Nesta hideg verejtékben fürödve ébredt, már félúton járt a lépcső felé, amikor rádöbbent, hova tart. Ha leérne az aljára, hova menne? Főleg hálóingben.

Még mindig látta csukott szemhéján az apját. Érezte a rémület, a fájdalom és a rettegés villanásait, ahogyan a háborút övező hónapokban is.

Meg kell találnia a Rémtárat – valahogyan.

Eddig minden egyes dologban, amivel megbízták, kudarcot vallott. Nem sikerült megakadályoznia, hogy darabokra szaggassák a falat, nem sikerült megmentenie az illír légiót az Üst mindent felégető támadásától…

Nesta elvágta a gondolatok útját.

Valami tompán koppant mellette a lépcsőn, és amikor pislogva odanézett, egy pohár vizet látott.

– Köszönöm! – hálálkodott, majd meghúzta a poharat, hagyta, hogy a hűvös víz még inkább lenyugtassa. Azt kérdezte a félhomálytól: – Olvastál bármit Sellyn Drake-től?

A ház nem felelt, Nesta feltételezte, hogy ez nemet jelent.

– Egy barátom holnap kölcsönadja a regényeit. Neked is odaadom, amint végeztem.

Semmi. Majd hideg szellő futott végig a lépcsősoron, lehűtve Nesta izzadt homlokát.

– Köszönöm! – ismételte, és kiélvezte a szellőt.

Valami más csörrent most mellette a lépcsőn, és két lapos, ovális követ meg három megbarnult csontot látott, valami birkaféle bokacsontjait. Nesta szája kiszáradt. Csontok és kövek a látnoki képessége használatához.

– Nem megy – felelte reszelősen.

A hűvös szellő összekoccintotta a csontokat, csörgésük kérdésként suhant a lépcsőházban.

Miért?

– Legutóbb rossz dolgok történtek. Az Üst meglátott. És elvitte Elaint. – Képtelen volt úrrá lenni megfeszülő tagjain. – Képtelen lennék megint átélni, megkockáztatni. Még ezért sem.

A csontok és a kövek eltűntek, ahogy a hűvös szellő is.

Nesta halk nyögésekkel indult meg felfelé. Esküdni mert volna, hogy minden egyes lépésnél csalódottság ízét érzi a levegőben.

– Nestának el kell kezdenie megkeresni a Rémtárat – jelentette ki Amren.

Körbelötykölte a poharában a bort, miközben ott ült Cassiannel szemközt, a folyóparti ház óriási étkezőasztalánál. A havi udvari vacsora szokás szerint az ilyesfajta témák órákon át tartó megvitatásába torkollott, jó néhány üveg bort elfogyasztottak már, és bár lassan egyet ütött az óra, egyiküknek sem igazán akaródzott még hazamenni.

Egyedül Feyre feküdt le. A terhességtől folyton rémesen álmos, panaszkodott. Olyan álmos, hogy napközben is szundikálnia kell, és legtöbbször már kilenckor alszik.

Cassian Amren szürke szemébe nézett.

– Nesta kutat. Ne erőltessétek!

Az asztalfőn terpeszkedő Rhys is közbeszólt:

– A papnőkkel keresteti a válaszokat. Azt azért nem mondanám, hogy kutat.

Az Amren mellett ülő, karját a nő székének háttámlájára fektető Varian azt kérdezte:

– Még mindig nem kértétek meg Heliont, hogy kutasson a Rémtár után a könyvtáraiban?

Az Éjszaka udvarának tagjain kívül egyedül Varian – és persze Eris – tudhatott a kutatásról, Rhys nem engedte, hogy bárki másnak elárulják. Persze, még ez is kockázatos volt: Varian Tarquint, a Nyár udvarának főurát szolgálta. Bár megígérte Rhysnek, hogy ha Tarquin nem kérdezősködik, nem árul el semmit, de ha a főúr véletlenül rákérdezne, Varian bizony szorult helyzetbe kerülne, döntenie kellene, valójában kihez hű.

Tarquin és Rhys a háború óta rendezte a kapcsolatát, de annyira azért nem voltak jóban, hogy Rhys rábízza a Rémtárral kapcsolatos információkat. És Cassian, aki a Nyár udvarában tett legutóbbi látogatása során belekeveredett egy aprócska vitába, ami egy aprócska épület lerombolásával végződött, hajlott rá, hogy egyetértsen. Nem Tarquinnel volt baja. Persze hogy nem, hiszen kedvelte a férfit. És Variant is nagyon szívelte. De a Nyár udvarában – ahogy az összes másik udvarban is – veszedelmes alakok éltek, és nem bízott benne, hogy mind olyan jólelkűek, mint az uralkodójuk.

– Helion az utolsó mentsvárunk – felelte Rhys bort kortyolgatva. – Lehet, hogy rá is szorulunk, ha Nesta meg sem próbálja használni a látnoki képességét. – Az utolsó néhány szavát Cassianhez intézte. – De még Elainnel is megpróbáltatnám a dolgot, mielőtt Helionhoz fordulnék.

Elain Feyre távozásakor nyugovóra tért, azt mondta, pirkadatkor kelnie kell, hogy segítsen egy idős tündér kertjét gondozni. Cassian nem teljesen értette, miért érzi, hogy ez nem igaz. Egyfajta feszültség ült Elain arcán, miközben kiejtette a szavakat. Általában csak akkor hozakodott elő ilyesmivel, amikor Lucien is jelen volt, de a férfi most a halandók földjén tartózkodott Juriannel és Vassával.

Cassian visszavágott:

– Nesta fogja használni a képességét, ha másért nem, hát azért, hogy Elain ne tegye ki magát veszélynek. De meg kell értenetek, hogy elég mélyen érintette mindaz, ami a háború során történt. Elaint elrabolta az Üst a legutóbbi próbálkozása után. Nem hibáztathatjátok, amiért most tétovázik.

Amren így felelt:

– Nincs időnk megvárni, hogy Nesta döntésre jusson. Én azt mondom, holnap beszéljünk Elainnel. Jobb, ha mindketten dolgoznak rajta.

Azriel megmerevedett, ami színtiszta jele volt annak, hogy dühbe gurult.

– Van egyfajta sötétség a Rémtárban, aminek jobb, ha nem tesszük ki Elaint – mondta halkan.

– De Nestát tegyük ki neki? – mordult fel Cassian.

Mindenki rámeredt.

Nyelt egyet, bocsánatkérő pillantást lövellt Az felé, aki csak vállat vont.

Amren felhajtotta a bort, és Cassianhez fordult:

– Nestának egy hete van. Egy hete arra, hogy a saját módszereivel keresse a Rémtárat. Aztán más utakat keresünk. – Azriel felé biccentett. – Ebbe Elain is beletartozik, aki nagyon is képes rá, hogy megvédje magát a Rémtár sötétségével szemben, ha úgy akarja. Ne becsüld alá!

Cassian és Azriel Rhysre nézett, aki csak kortyolgatta tovább a borát. Amren parancsa érvénybe lépett. Rhys jobbkezeként, ha maga a főúr nem rendelkezett másként, Amren szava szent volt.

Cassian haragosan meredt Amrenre.

– Nem helyes fenyegetésként használni Elaint, hogy a látnoki képessége használatára bírjuk Nestát.

– Ennél keményebb módszerekkel is győzködhetjük Nestát, kölyök.

Cassian hátradőlt a székében.

– Ostobaság azt hinni, hogy fenyegetőzéssel engedelmességre bírhatod.

Ismét mindenki megfeszült. Még Varian is.

Amren ajka veszedelmes mosolyra húzódott.

– Egy újabb háború szélén állunk. Legutóbb hagytuk, hogy az Üst kicsússzon a kezünk közül, és kis híján mindenünk odaveszett. – Amren új tündéralakja is ezt bizonyította, átadta halhatatlan, másvilági formáját, hogy ebben a testben maradhasson. Már nem izzott szürke tűz a szemében. Halandó volt, úgy, ahogyan a főtündérek is. Varian ujjai Amren legömbölyített hajvégei közé fúródtak, mintha csak meg akarna bizonyosodni róla, hogy a nő itt van, vele marad. – Addig kell elkerülnünk ezt a lehetséges katasztrófát, amíg még nálunk vannak az ütőkártyák. Ha manipulációval kell Nestát a látnoki képessége használatára bírnunk, akár azzal, hogy Elaint felhasználjuk ellene, úgy lesz, megtesszük, amit kell.

Cassian gyomra összerándult.

– Nem tetszik a dolog.

– Nem is kell, hogy tetsszen – vágta rá Amren. – Csak be kell fognod a szádat, és teljesíteni a parancsokat.

– Amren! – szólt rá Rhys, egyetlen szavával letorkolta és figyelmeztette.

Amrennek a szeme sem rebbent, semmi sem árulkodott bűntudatról, de Varian homlokráncolva nézett rá.

– Mi van? – csattant fel Amren.

Adriata hercege bosszúsan elmosolyodott.

– Beszéltünk már erről, nem? A… kedvességről?

Amren a mennyezetre emelte a tekintetét. De a vonásai ellágyultak, még ha csak egy kicsit is, ahogy ismét Cassian szemébe nézett.

– Egy hét. Nesta egy hetet kap.

Három nap telt el. Emerie minden edzésre eljött, és bár Gwyn nagyjából beérte már Nestát, Emerie-nek még gyakorolnia kellett. Úgyhogy Nesta párba állt Gwynnel, együtt csinálták végig a korábban elmagyarázott gyakorlatokat, Cassian pedig egyedül Emerie-re koncentrált, hogy javítsanak a nő egyensúlyán és a mozgásán.

Egyiküket sem zavarta a dolog, főleg, hogy Emerie-nek igaza volt a Sellyn Drake-könyvekkel kapcsolatban. Nesta két egymást követő éjszakát is olvasással töltött, hogy átrágja magát a szerző első könyvén, ami épp olyan lábujjgörbítően erotikus volt, mint amilyenre vágyott. Emerie ígéretéhez híven Gwynnek is hozott egyet Drake visszafogottabb kötetei közül, aminek köszönhetően a papnő pironkodva érkezett meg másnap reggel, és azt mondta Emerie-nek, ha ez a könyv visszafogott, akkor elképzelni sem tudja, milyen lehet a többi.

A második naptól kezdve Emerie végig ott maradt az edzéseken, amelyek most már hivatalosan is három órán keresztül tartottak. Úgy döntött, mivel délelőttönként kevés a vásárlója, megéri vállalni ezt a kockázatot. Úgyhogy edzettek, a gyakorlatok között könyvekről cseverésztek, és a negyedik nap reggelén Nesta arra ébredt, hogy alig várja, hogy újra lássa őket.

Aznap délután épp a helyére vitt egy kötetet a könyvtárban, amikor Gwyn rátalált. A reggeli edzéseknek köszönhetően Gwyn még elfoglaltabb volt délutánonként, ami azt jelentette, hogy Nesta szinte sosem látta őt a könyvtárban, legfeljebb akkor, amikor a papnő végigfutott a sorok között, hogy levadásszon valamilyen könyvet Merrillnek. Időnként csodás dallam szállt a könyvtár valamelyik sarkából, egyedül ez jelezte, hogy Gwyn a közelben tartózkodik.

De aznap délután zihálás jelezte, hogy Gwyn pillanatokon belül megérkezik, és olyan tágra nyílt szemmel tette, hogy Nesta azonnal riadókészültségbe váltott, a sötétséget kémlelte a papnő mögött.

– Mi az?

Csak nem a sötétség kergette?

Gwyn összeszedte magát annyira, hogy kinyögje:

– Nem tudom, hogyan, de Merrill rájött, hogy kicserélted a könyveket. – Alig kapott levegőt, miközben egy szinttel föléjük mutatott. – Jobb, ha mész!

Nesta a homlokát ráncolta.

– Kit érdekel? Nem fogom hagyni, hogy megfélemlítsen, mintha valami gyerek lennék, aki rossz fát tett a tűzre.

Gwyn elsápadt.

– Ha dühbe gurul, akkor…

– Akkor mi, Gwyneth Berdara? – csendült egy női hang a sorok közül. – Mi történik akkor, ha dühbe gurulok?

Gwyn arca megrándult, lassan megfordult, ahogy a fehér hajú szépség előlépett a félhomályból. Világos köpenye fantomszéllel lebegett mögötte, a csuklyája tetején megvillant a kék kő. Gwyn hamura vált arccal fejet hajtott.

– Nem akartalak megsérteni, Merrill.

Nesta a fogát csikorgatta a hajlongás, a Gwyn arcára kiülő félelem láttán, a halk szavak hallatán.

A papnők megtorpantak felettük a korlát mellett.

Merrill figyelemre méltó szeme Nestára siklott.

– Nem szeretem a tolvajokat és a hazugokat.

– Én sem – felelte Nesta hűvösen, felszegett állal.

Merrill felszisszent.

– Megpróbáltál átverni a saját dolgozószobámban!

Még csak nem is pillantott Gwynre, aki összerezzenve elhúzódott.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Valóban? Úgy érted, amikor odamentem a könyvhöz, amit az együgyű asszisztensem helytelenül odavitt, és igen, már a kezdetektől fogva tudtam a hibáról, aztán a megfelelő kötetet találtam meg, a te illatoddal, akkor azt nem te cserélted ki? – Merrill ide-oda járatta a pillantását Gwyn és Nesta között. – Elfogadhatatlan másokkal kijavíttatni a saját ostobaságunkból és hanyagságunkból eredő hibákat.

Gwyn rémülete fájdalmasan dörzsölte Nesta érzékszerveit. Nesta halkan azt felelte:

– Gwyn nem csinált ilyesmit. És kit érdekel? Annyira unatkozol idelent, hogy ilyen jelenetekkel kell szórakoztatnod magadat? – A Merrill mögötti üres folyosóra mutatott. – Nem érünk rá. Menj innen, és hagyj minket nyugodtan dolgozni!

Valaki felsikkantott egy szinttel feljebb.

Merrill felnevetett, suttogni kezdett körülötte a fantomszél.

– Nem tudod, ki vagyok, kislány?

– Azt tudom, hogy akadályozol minket a munkában – felelte Nesta olyan közönyös nyugalommal, amiről tudta, hogy szinte mindenkit roppantul irritál. – És tudom, hogy ez itt egy könyvtár, te viszont úgy halmozod a könyveket, mintha a saját gyűjteményed lenne.

Merrill elvicsorodott.

– Szerinted nem tudom, hogy te ki vagy? A halandó lány, akit az Üstbe löktek, és főtündérként lépett elő. Az a nő, aki megölte Hybern királyát, aztán trófeaként tartotta fel a fejét, miközben záporozott rá a vér.

Gwyn arcára meglepettség ült ki az érzékletes leírás hallatán.

Nesta még csak nyelni sem volt hajlandó.

– A szél még idelent is susog nekem, a rengeteg kő alatt – folytatta Merrill. – Beférkőzik a repedések között, a fülembe súgja, mi minden történik a nagyvilágban. – Merrill felhorkant. – Azt hiszed, most már azt tehetsz, amire csak kedved szottyan?

Nesta ereje felmorajlott az ereiben. Rátaposott, lenyomta és elfojtotta.

– Azt hiszem, túlságosan szereted a hangodat hallatni.

– Rabath, a nyugati szél urának leszármazottja vagyok – dühöngött Merrill. – Gwyneth Berdarával ellentétben nem valami szolga vagyok, akit csak úgy elküldhetsz!

A pokolba ezzel a boszorkával! A pokolba az önuralommal és a rejtőzködéssel!

Nesta hagyta, hogy az ereje a felszínre törjön, épp annyira, hogy felragyogjon a szeme. Hogy megreccsenjen, miközben ő maga ügyet sem vetett vad, szentségtelen üvöltésére.

Gwyn elhátrált. Még Merrill is pislogott egyet, miközben Nesta így szólt:

– Ilyen előkelő cím birtokában igazán felette állhatnál annak, hogy efféle kicsinyes dolgok miatt fitogtasd az erődet.

Nesta mosolya vad volt, és kegyetlen. Merrill Nesta után ismét Gwynre pillantott, majd így szólt:

– Vissza a munkához, nimfa!

Azzal süvítő széllel a sarkában eltűnt a félhomályban.

Nesta eleresztette az erejét, vasakarattal csendesítette el a dalát, az üvöltését.

Amikor Merrill fürge szele nyomtalanul eltűnt, Gwyn nekidőlt az egyik polcnak, megdörgölte az arcát. A papnők, akik odafentről figyelték őket, most ismét mozgásba lendültek, suttogásuk megtöltötte a könyvtárat.

Nesta megtörte a susogó csendet:

– Nimfa?

Gwyn leeresztette a kezét, feltűnt neki, hogy Nesta szemében már nem ragyog mágia, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Nyugodtan csendült a hangja.

– A nagyanyám folyami nimfa volt, aki elcsábított egy főtündért az Ősz udvarából. Úgyhogy negyedrészben nimfa vagyok, de már az is elég ehhez. – Gwyn hatalmas, a sekély tengert idéző kék szemére és karcsú testére mutatott. – A csontjaim is rugalmasabbak egy kicsit, mint egy átlagos főtündérnek, de az kit érdekel?

Talán ezért egyensúlyozott és mozgott Gwyn olyan ügyesen.

Gwyn így folytatta:

– Anyámat egyik nép sem akarta. Nem élhetett a Tavasz udvarának folyóiban, de túlságosan vad volt ahhoz, hogy kibírja az Ősz erdei házának fogságát. Úgyhogy gyerekkorában a sangravah-i templomnak adták, ott nevelkedett. Amikor elég idős lett, részt vett a nagy szertartásban, és én, mármint mi, a testvéremmel vagyunk az eredménye annak a szent egyesülésnek egy idegen férfival. Anyám sosem tudta meg, ki volt az, a mágia választotta apámat aznap este, és soha senki nem jött el, hogy az ikerlányok után érdeklődjön. Minket is a templomban neveltek. Addig ki sem tettem onnan a lábamat, amíg… ide nem jöttem.

Iszonyú fájdalom töltötte meg Gwyn tekintetét. Olyan rémisztő fájdalom, hogy Nesta tudta, jobb, ha nem kérdez sem az anyjáról, sem az ikertestvéréről.

Gwyn a fejét rázta, mintha csak el akarná hessegetni az emléket. Széttárta az ujjait.

– Az ikertestvéremnek olyan hártyák voltak az ujjai között, mint a nimfáknak. Nekem nem.

Voltak.

Gwyn ismét felsóhajtott.

– Remélem tudod, hogy Merrill pokollá fogja tenni az életedet.

– Megpróbálhatja – felelte Nesta szelíden. – Nehéz dolga lesz, ha még ennél is rosszabbat kíván nekem.

– Hát, most már van egy közös ellenségünk. Merrill sosem felejti majd el ezt. – A korlát felé biccentett, ahol a papnők voltak. – Bár, gondolom ők sem. Ritkán száll vele szembe bárki is. Egyedül Clotho képes rábírni, hogy kövesse a szabályokat, de ő meg hagyja, hogy úgy dolgozzon, ahogyan akar, főleg, mert Merrill szeles hisztijei nyomán mindenkinek szerteszét szóródnak a kéziratai.

– Ha kell valaki, aki egy kicsit helyre teszi Merrillt, csak szólj!

Gwyn halványan elmosolyodott.

– Legközelebb talán már én magam is elég bátor leszek hozzá.

Úgy tűnt, a papnők valóban nem felejtették el, mit tett Nesta.

Nesta, Gwyn és Emerie épp elkezdett nyújtani, Cassian pedig szenvtelenül és sasszemmel fürkészte őket, hogy kiszúrja a hibákat, amikor csosszanó léptek hangzottak fel a küzdőtérre vezető átjáróból.

Mind megtorpantak, amikor három csuklyás alak lépett elő. Olyan erővel szorították a saját kezüket, hogy kifutott belőle a vér.

De a papnők végül csak kiléptek a napfényre, a nyílt ég alá. Pislogva néztek fel, mintha fel kellett volna idézniük, milyen is idekint.

Gwyn gyorsan felpattant, olyan széles vigyor terült szét az arcán, hogy egy pillanatra még Nestát is meglepte. Már a könyvtárban is nagyon csinosnak találta őt, de ezzel az örömmel, magabiztossággal, amivel megközelítette a három papnőt, a szépsége Merrillével és Moréval vetekedett.

Vagy talán az égvilágon semmi nem változott, csak annyi történt, hogy Gwyn most magabiztos volt, kihúzta magát, felszegte a fejét, és felszabadultan mosolygott.

– Roslin! Deirdre! Ananke! – üdvözölte őket. – Reméltem, hogy eljöttök.

Nesta meg sem nézte reggel a jelentkezési lapot. Már nem hitte, hogy Gwynen kívül bárki eljön majd az edzésekre.

A három papnő összezárt, ahogy Cassian kedvesen rájuk mosolygott, szinte ugyanúgy, ahogyan korábban Rhys is tette idefent. Azért gyakorolta be, hogy megnyugtasson másokat, akiket megrémíthet az ereje, a teste.

– Hölgyeim! – mutatott a ringre. – Üdv!

Roslin és Ananke nem szólt semmit, de a középen álló Deirdre hátratolta a csuklyáját.

Nesta elfojtotta minden egyes ösztönét, ami sikkantásra késztette. Mellette a matracon Emerie szemlátomást ugyanígy tett.

Hosszú, csúnya sebhely csúfította Deirdre arcát, épphogy csak elkerülte a bal szemét. Fehér színe éles kontrasztot alkotott a papnő barna bőrével, csigás fekete hajától egészen vékony, finom vonalú állkapcsáig húzódott. Tágra nyílt, sötét szemét olyan sűrű szempillák keretezték, hogy még kerekebbnek tűnt tőle, ahogy elszántan megszólalt:

– Reméljük, nem késtünk el.

Mindenki Nestára nézett. Pedig nem ő volt itt a vezető.

Cassianre pillantott, de a harcos csak vállat vont, mintha azt mondta volna: Én csak az edzéseket tartom.

Deirdre nyakán is sebhely futott, eltűnt a köpenye alatt. Hogy egy főtündérnek ilyen hegei legyenek, ahhoz olyan borzalmas erőszakot, szörnyűségeket kellett átéljen, amitől Nesta gyomra összerándult. De azért a papnők felé lépett.

– Épp most kezdünk!

– Kérem szépen a köveket és a csontokat! – mondta Nesta halkan a háznak, a magánkönyvtárban a hét udvar térképe felett ülve.

Cassian egy lépéssel mögötte állt.

Kis cserépedény jelent meg a térkép mellett, tele a kért holmikkal.

Nesta szája teljesen kiszáradt, de azért nagyot nyelt.

Cassian füttyentett egyet.

– Tényleg hallgat rád!

Nesta hátrapillantott a válla felett. Azt mondogatta magának, hogy puszta óvatosságból hívta ide a férfit, miután visszatért a könyvtári munkából. Ha kicsúszik a kezéből az irányítás, ha nem látja, hol érinti az ujja a térképet, valakinek itt kell lennie. Ez a valaki épp Cassian, ennyi az egész.

Mit számít, hogy korábban is ott állt mellette, kezét a hátára fektetve, ahogyan most is tette, hagyva, hogy Nesta kiélvezze a melegét, az erejét.

Cassian ide-oda járatta a pillantását a látnoki képessége használatához szükséges holmik és a térkép között.

– Miért gondoltad meg magad?

Nehogy meggondolja magát, Nesta azonnal a tálba nyúlt, felkapta a maréknyi követ és csontot. Koccanásuk üresen, ősi hanggal csengett.

– Egyre csak a papnőkön járt az eszem, akik eljöttek ma reggel edzeni. Roslin azt mondta, hatvan éve nem lépett ki a hegyből. És Deirdre, azok a sebhelyek… – Mély levegőt vett. – Arra kérem őket, hogy legyenek bátrak, hogy dolgozzanak keményen, nézzenek szembe a félelmeikkel. Én mégsem teszem meg ugyanezt.

– Senki sem vádolt ezzel.

– Nem kell, hogy bárki kimondja. Én is tudom. És lehet, hogy félek a képességem használatától, de attól még inkább, hogy gyáván és álszent módon viselkedjek.

A papnők a szó legszorosabb értelmében kezdők voltak: Anankénak olyan rémes egyensúlyérzéke volt, hogy amint megpróbálta megvetni a lábujjait a földön, elesett. Roslin is csak egy kicsit volt ügyesebb. Egyikük sem tolta hátra a csuklyáját, ahogyan Deirdre tette, de Nesta időről időre megpillantotta Roslin borvörös és Ananke aranyszőke tincseit, krémszínű bőrét.

– Biztos, hogy nem inkább Rhysszel és Amrennel csinálnád? – kérdezte Cassian.

Nesta az öklébe zárta a csontokat és a köveket.

– Nincs szükségem rájuk.

Cassian elhallgatott, hagyta, hogy Nesta koncentráljon.

Az első és egyetlen alkalommal, amikor a látnoki képességét használta, beletelt pár másodpercbe, hogy kiürítse az elméjét, hogy megérkezzen az a rándulás a testében, ami a láthatatlan erő felé húzta. Akkor keresztülrepült a világon, és amikor kinyitotta a szemét, egy hadi sátorban állt, előtte Hybern királyával, az Üst pedig sötéten és tömören ült mögötte.

Nesta lehunyta a szemét, elcsendesítette az elméjét, ahogy szorosan ökölbe zárt kezét a térkép fölé emelte. A légzésére koncentrált, Cassian lélegzetvételeinek ritmusára.

Hangosnak tűnt, ahogyan nyelt egyet.

Mindenben kudarcot vallott. De ez menni fog.

Cserben hagyta az apját, előtte éveken keresztül Feyre-t. Cserben hagyta az anyját is, tulajdonképpen. És Elaint is, először akkor, amikor hagyta, hogy Hybern elrabolja őt aznap éjjel, amikor mindkettejüket elvitték az ágyukból, aztán akkor, amikor az Üstbe kényszerítették a húgát. Aztán amikor az Üst Hybern táborának a szívébe vitte őt.

Egyik kudarc követte a másikat, és sosem ért véget, nem ért véget…

– Valami?

– Ne beszélj!

Cassian felmordult, de közelebb lépett, most már határozottan Nesta oldalát melegítette.

Nesta megpróbálta kiüríteni az elméjét. De képtelen volt rá. Mintha abban a nyomorult lépcsőházban lett volna, körbe-körbe-körbejárt, lefelé ment, egyre csak lefelé.

A Rémtár. Meg kell találnia a Rémtárat.

A Maszk, a Hárfa, a Korona.

De más gondolatok furakodtak be közéjük. Túl sok gondolat.

A Maszk, erőltette Nesta. Hol a Rémtár Maszkja?

Tenyere nyirkossá vált, a kövek és a csontok csúszkáltak benne. Ha a maszk is éppúgy tudattal bír, ahogyan korábban az Üst… Nem hagyhatja, hogy meglássa őt. Hogy megtalálja azt, amit a legjobban szeret.

Nem hagyhatja, hogy meglássa, megtalálja, ártson neki.

A Maszk, kérte a köveket és a csontokat. Találjátok meg a Maszkot!

Semmi sem felelt. Nem rándult meg, nem suttogott mágia. Nesta kifújta a levegőt az orrán át. A Maszk, kérte őket.

De nem történt semmi.

Mennydörgött a szíve, de megpróbálta megint. Másképpen. A közös eredetüket használta, azt, ami összekötötte őt a Rémtárral. Az Üstöt.

Ásító üresség fogadta.

Nesta összevonta a szemöldökét, erősebben szorította az öklében lévő tárgyakat. Elképzelte az Üstöt, a legsötétebb vasból készült óriási edényt, ami olyan hatalmas volt, hogy többen is fürdőkádnak használhatták egyszerre. Bár megvoltak a maga fizikai határai, mégis, amikor a jeges víz elnyelte őt, nem volt alja. Csak a jeges vízzel teli szakadék, ami hamarosan teljes sötétséggé változott. Azzá, ami még a fény előtt létezett, a bölcsővé, amiből minden élet származott.

Verejték gyöngyözött Nesta homlokán, minden porcikája lázadozott az emlék ellen, de erőnek erejével felidézte, miképpen ült az Üst Hybern királyának hadi sátrában a nádon és a szőnyegeken, ősi vadállatként, ami félig aludt még, amikor ő belépett.

Aztán kinyitotta az egyik szemét. Nesta nem láthatta, de érezte, hogy rászegeződik. Tágra nyílt, mintha rájött volna, ki áll ott: az a nő, aki olyan sokat elvett – túl sokat. Az Üst egyedül rá koncentrált mérhetetlen erejével, dühével, olyan volt, akár egy mancsával egérre csapó macska.

Nesta keze megremegett.

– Nesta?

Nem kapott levegőt.

– Nesta!

Képtelen volt elviselni, az ősi iszony és düh emlékét…

Kinyitotta a szemét.

– Nem megy – zihálta. – Nem megy. A képesség… Azt hiszem, már nincs meg.

– Megvan. Láttam a szemedben, éreztem a csontjaimban. Próbáld meg újra!

Nesta képtelen volt előhívni. Szembenézni vele.

– Nem megy.

Visszahajította a köveket és a csontokat a tálba.

A Cassian hangjában csendülő csalódottságot sem volt képes elviselni, ahogy a férfi azt mondta:

– Jól van.

Nem vacsorázott vele. Nem csinált semmit, csak bemászott az ágyába, aztán a sötétséget bámulta, szabadesésben zuhant bele.

Őt kereste.

A Szél házának folyosóin kanyargott, sötét kígyóként siklott, kutatott és szimatolt és vadászott.

Nesta képtelen volt megmozdulni az ágyában. Képtelen volt kinyitni a szemét a riasztó hang hallatán, képtelen volt menekülni.

Érezte, hogy egyre közelebb ér, felfelé mászik a lépcsőfokokon. Végig a folyosóján. Nem tudott megmozdulni. Nem tudta kinyitni a szemét.

A sötétség beszivárgott az ajtó, a kőpadló résein.

Nem, nem találhatja meg. Ezúttal biztosan elkapja, lefogja, és kitép belőle mindent, amit Nesta korábban elragadott tőle.

A sötétség az ágyába siklott, Nesta pedig nagy nehezen kinyitotta a szemét. Ott gyülekezett felette, alaktalan, formátlan fellegként, olyan veszedelmesen, hogy Nesta rögtön tudta a nevét, mielőtt még rávetette magát.

Sikított, ahogy az Üst sötétsége az ágyához szegezte, és aztán csak az az iszonyú súly volt a testében, ami belülről tépte szét…

Aztán nem maradt semmi.

Cassian hirtelen ébredt fel, és azonnal az éjjeliszekrényén heverő késért kapott.

Nem tudta, miért. Nem kínozta rémálom, nem hallott semmit.

Mégis elárasztotta a rémület és a rettegés, felpörgette a szívverését. A kézfején lévő egyetlen szifon a friss vér színével ragyogott, mintha az is ellenséget keresne, amire lesújthat.

Nem talált semmit.

De a levegő jéghideggé vált. Olyan hideggé, hogy Cassian lehelete felhőpamacsokat hagyott maga után, aztán felvillantak a lámpák. Felvillantak, megrebbentek, villództak, mintha kétségbeesetten jelezni próbálnának neki.

Mintha a Szél háza könyörögne, hogy fusson.

Cassian kiugrott az ágyból, és az ajtó kinyílt előtte, még mielőtt nekiütközhetett volna. Késsel a kezében kirobbant a folyosóra, nem érdekelte, hogy alsónadrágban van, hogy csak egyetlen szifont visel. Egy szívveréssel később az ajtaja is kivágódott, és a testvére léptei ott dübörögtek mögötte, ahogy Cassian elérte a lépcsőt, és lerohant rajta.

Akkor ugrott le Nesta emeletére, amikor a lány felsikoltott.

Nem dühében, hanem a színtiszta rettegéstől.

Cassian teste átváltozott a sikoly hallatán, mintha nem lett volna több a kezében tartott késnél, egy fegyvernél, amit arra használhat, hogy kiiktasson és elpusztítson mindent, ami fenyegetést jelent Nestára, hogy gyilkoljon, gyilkoljon, és ne álljon meg, amíg minden egyes ellenség holtan vagy vérzőn nem hever.

Nesta ajtaja nyitva állt, fény ragyogott kifelé. Ezüstös, hideg fény.

– Cassian! – figyelmeztette Az.

De Cassian még gyorsabban szaladt, még soha életében nem futott ilyen gyorsan. Nekiütközött az ajtó boltívének, lepattant róla, úgy rontott be a szobába, és megtorpant az előtte kibontakozó látványra.

Nesta az ágyában feküdt, teste ívbe feszült. Ezüst tűzben égett.

Sikított, az ágyneműjét tépte, és az a tűz csak égett és égett, de nem emésztette fel sem a takarókat, sem a szobát. Égett, vonaglott, mintha fel akarná falni Nestát.

– Szent istenek! – lehelte Azriel.

A tűz hideget árasztott. Cassian még sosem hallott ilyen mágiáról a főtündérek közt. Tűzről igen, de az meleg. Nem ez a jeges, rémisztő ikertestvére.

Nesta ismét megfeszült, összeszorított fogakkal zokogott.

Cassian érte ugrott volna, de Azriel a derekánál fogva elkapta. Cassian felmordult, azon gondolkozott, ki tudná-e tépni magát Azriel karjai közül, de Az túl ügyesen fogta.

Nesta ismét felsikoltott, és egy szó bontakozott ki a sikolyából. Ne!

Nesta ezt üvöltötte, könyörgött: Ne, ne, ne!

Ismét ívbe feszült, és a tűz beszívta magát, mintha hatalmas lélegzetet vett volna, amit mindjárt ki is fúj, keresztülhasítva a világon…

A szoba ablakai kirobbantak.

Éjszaka rontott be, tele árnyékokkal, széllel és csillagokkal.

És ahogy Nesta kirobbant, ezüst tüzet lövellve, Rhys rávetette magát.

Elfojtotta a tüzét a sötétségével, mintha leplet hajított volna rá. Nesta sikoltott, és ezúttal a fájdalomtól.

Az éjszaka kitisztult annyira, hogy Cassian megpillantsa Rhyst az ágyon, aki üvöltött valamit, amit a szél, a tűz és a csillagok elfojtottak. De az ajkáról látszott, hogy egy név az.

– Nesta! – kiáltotta Rhys. A szél elhallgatott annyira, hogy Cassian most már értse is a szavakat. – Nesta! Ez csak egy álom!

Nesta tüze ismét fellángolt, mire Rhys sötétséget borított rá. A Szél háza beleremegett. Cassian le akarta vetni magáról Azrielt, üvöltött Rhysnek, hogy hagyja abba, ne bántsa Nestát…

Rhys sötétsége lefelé nyomta Nesta felfelé törő tüzét, mintha a két erő csatában összeérő, előnyért küzdő penge lett volna.

Rhys szavai ezúttal utasításként mennydörögtek:

– Ébredj fel! Ez csak egy álom! Ébredj fel!

Nesta még mindig küzdött, Rhys pedig a fogát csikorgatta, ismét gyűjtötte az erejét.

– Eressz el! – mondta Cassian Azrielnek. – Az, most azonnal eressz el!

Meglepetésére Azriel engedelmeskedett.

Cassian tudta, hogy sok minden szól ellene. Egyetlen kése és szifonja volt csupán. Nesta és Rhys mágiája közé vetni magát felért azzal, hogy fegyvertelenül sétál be az oroszlán barlangjába.

Mégis odasétált az ezüst tűz és a legsötétebb éjszaka harcához.

És aztán a lehető legnagyobb nyugalommal így szólt:

– Nesta!

Az ezüst tűz megrebbent.

– Nesta!

Cassian esküdni mert volna, hogy Nesta tudata, ereje felé fordult. Épp elég időre.

Rhys ereje nem azzal a kegyetlen csapással sújtott le rá, mint korábban, hanem lágy hullámmal simított végig a lángon. Megfékezte.

Rhys megdermedt, amitől Cassian tudta, hogy a testvére már nincs teljesen köztük, behatolt az ágyon mozdulatlanul heverő nő elméjébe. Cassian ritkán gondolt Rhys – és Feyre – daemati erejére, de még sosem volt ennyire hálás érte.

Levegőt venni alig mert. Azriel ott állt mögötte, Rhys pedig az ágy előtt.

A láng apránként visszahúzódott, aztán köddé vált.

Nesta testéből szép lassan elszivárgott a feszültség.

És amikor a légzése lecsillapodott, teste teljesen elernyedt. Áldott öntudatlanságban hevert.

Cassian nagyot nyelt, olyan hangosan dübörgött a szíve, hogy tudta, a mellé lépő Azriel pontosan hallja.

Aztán Rhys élesen beszívta a levegőt, teste ismét mozgásba lendült. Azriel válla körül is ott gyülekeztek az árnyak, ahogy azt kérdezte:

– Mi történt?

De Rhys csak a kis szalonrészhez sétált, és lerogyott az egyik székbe. A főúr keze remegett, olyan hevesen, hogy Cassiannek fogalma sem volt, mitévő legyen. Az Azriel arcára kiülő aggodalom alapján a testvérének sem.

– Küldessünk el Feyre-ért? – kérdezte Cassian.

– Ne! – A szó vicsorgás volt. Rhys szeme ibolyaszín csillagként izzott fel. – Nem jöhet a közelbe.

– Az… – Azriel az ágyra, a rajta heverő öntudatlan nőre pillantott. – Az Nesta valódi ereje volt? Az az ezüst tűz?

– Csak a felszín – suttogta Rhys, és továbbra is remegő kézzel megdörgölte az arcát. – Bassza meg!

Cassian megvetette a lábát, mintha fizikai értelemben kellett volna megbirkóznia azzal, amit Rhys mondani készült.

– Bementem a rémálmába. – Rhys Cassianre pillantott. – Miért nem szóltál, hogy ma megpróbálta használni a látnoki képességét?

– Nem járt sikerrel.

És Nesta rettegése és bűntudata olyan súlyosan ülte meg a helyiséget, hogy Cassian mellkasa belesajdult. Ezután magára hagyta, tudta, hogy a lány egyedül akar lenni.

Rhys reszketve fújta ki a levegőt.

– Amikor megpróbálta használni a képességét, átszakadt a gát. Előtörtek az emlékek. Ennyit megértettem, amikor bementem. – Nagyot nyelt, mintha a hányinger kerülgette volna, de visszafojtotta az öklendezését. – Az Üstről álmodott. Arról… Arról, amikor elmerült benne.

Cassian még sosem látta, hogy Rhys ennyire ne találná a szavakat.

– Láttam – suttogta Rhys. – Éreztem. Mindent, ami az Üstben történt. Láttam, hogy Nesta foggal, körömmel, haraggal kitépte az Üst erejét. És láttam… éreztem… azt, amit elvett tőle.

Rhys megdörgölte az arcát, majd lassan kiegyenesedett. Rezzenéstelenül nézett Cassian szemébe, tekintetében bűnbánat és fájdalom ült.

– Ami vele történt…

Nagyot nyelt.

– Tudom – suttogta Cassian.

– Sejtettem – lehelte Rhys –, de teljesen más volt érezni.

– Mi az ereje? – kérdezte Azriel.

– Halál – suttogta Rhys. Ismét remegő kézzel állt fel, és az ablak felé indult, ami most üvegcserépről üvegcserépre összeállt, mintha egy türelmes kéz dolgozott volna rajta. Az Éjszaka udvarának ura az ágyon alvó nőre nézett. Arca elfelhősödött a félelemtől. – Színtiszta halál.

30.

FEJEZET

Az álom valóság volt, és mégsem, nem ért véget, nem lehetett megszökni belőle.

Aztán az ismerős férfihang a nevét ismételte.

A rémület ekkor félbeszakadt, a világ tengelye a hang felé fordult. A hang ajtóvá vált, tele fénnyel és erővel.

Nesta afelé nyújtotta a kezét.

Aztán egy másik férfi hangja csendült a fejében, ez is ismerős volt, tele hatalommal. De kedves volt, úgy, ahogyan még Nestával sosem, és kiemelte az álom fekete verméből, csillagok pöttyözte kézzel vezette egy ragyogó holdfényben fürdő, gomolygó felhőkkel és lankákkal teli vidékre.

Nesta összegömbölyödött az egyik dombon, biztonságban érezte magát, védte őt a holdfény, és elaludt.

Mély, álomtalan szendergésbe süppedt, és amikor kinyitotta a szemét, napfény csókolta az arcát, nem holdfény.

A szobájában volt, az ágynemű félreállt, félig a földre csúszott, és…

Cassian az egyik székben aludt az ágya mellett.

Feje kényelmetlen szögben dőlt, szárnya a kőre lógott – és csak alsónadrágot viselt, meg egy pokróc fedte, mintha valaki betakargatta volna az ölét.

Rémálom volt, döbbent rá Nesta, és a gondolat hűvös vízként ébresztette. Az Üstről álmodott, elveszett benne, egyre csak sikoltott és sikoltott.

És Cassian hangját hallotta. Az övét és…

Rhysandet nem látta sehol. Csak Cassian volt vele.

Nesta hosszú percekig figyelte őt, az arca különös sápadtságát, azt, ahogyan a homlokát még mindig aggodalmasan ráncolta, mintha még álmában is Nestát féltette volna. A nap bearanyozta sötét haját, keresztülragyogott a szárnyain, előhozta a vörös és az arany árnyalatokat mindkettőben.

Mint egy lovag, aki szíve hölgyét védelmezi. Nesta képtelen volt megálljt parancsolni a gyermekkorában olvasott könyvekből előpattanó gondolatnak. Mint egy izmos mellkasú, tetoválással teli harcos herceg.

Nesta torka elviselhetetlenül elszorult, szúrni kezdett a szeme.

Nem fog sírni, nem sír sem önsajnálatból, sem azért, mert Cassian szemlátomást egész éjszaka őrködött az ágya mellett.

A sebes pislogásra Cassian magához tért, mintha hallotta volna a szempillái suhogását.

Mogyorószín szeme azonnal Nestáéra siklott, mintha mindig pontosan tudta volna, merre van. És annyira megtelt aggodalommal, azzal a mérhetetlen jósággal, hogy Nestának most már tényleg pokolian kellett küzdenie a kibuggyanással fenyegető könnycseppekkel.

– Szia! – szólalt meg Cassian gyengéden.

Nesta úrrá lett az érzelmein.

– Szia!

– Jól vagy?

– Igen.

Nem. De nem azért, amit Cassian hihetett.

– Akkor jó. – Cassian felnyögött, majd előbb a karját, aztán a szárnyait nyújtóztatta ki. Hullámzottak az izmai. – Szeretnél beszélni róla?

– Nem.

– Rendben.

És ezzel el is volt intézve a dolog.

De aztán Cassian félmosolya annyira természetes volt, annyira cassianes, úgy, ahogyan soha senki más nem volt és nem is lesz, hogy Nesta torka ismét elszorult.

– Kérsz reggelit?

Nestának sikerült válaszképp kipréselnie magából egy félmosolyt.

– Értékelem a prioritásaidat, tábornok.

– Veled meg mi történt? – kérdezte Emerie a hasizmaik edzése között lihegve. – Halálsápadt vagy.

– Rosszat álmodtam – felelte Nesta.

Nagyon igyekezett nem arra nézni, ahol Cassian tisztes távolságból a helyes guggolás technikáját oktatta Roslinnak. Edzés előtt csendesen megreggeliztek, de nem volt kínos a dolog. Kényelmes volt, könnyű. Kellemes.

Gwyn azt kérdezte Nesta másik oldalán:

– Gyakran szoktál rosszat álmodni?

– Igen.

Nesta a hasába nyilalló fájdalomtól nyögve befejezte a felülést.

– Én is – mesélte Gwyn csendesen. – Vannak olyan éjszakák, amikor altatóitalt kell kérnem a gyógyítótól, hogy kiüssön.

Emerie Gwynt fürkészte. Sosem kérdezett a papnő múltjáról, ahogy a többiekéről sem, de eszes nő volt. Nyilván látta, hogy mind jókora távolságot tartanak Cassiantől, megérezte a tétovázásuk, a félelmük szagát, és kitalálta, mi történhetett.

– Miről álmodtál? – kérdezte Nestát.

Nesta teste megfeszült, de megint mozogni kezdett, nem hagyta, hogy úrrá legyenek rajta az emlékek.

– Az Üstről. Arról, amit velem tett.

Gwyn a hajával babrálva elárulta:

– Én is a múltról szoktam álmodni.

De nem húzta le őket sem Gwyn beismerése, sem Nestáé. Nesta feje ki is tisztult kissé. És valamiért úgy érezte, képes még keményebben edzeni.

Talán az, hogy kimondták az igazságot, szárnyakat adott nekik. És felrepítette őket a nyílt égboltba.

– Hogy érzed magad?

Cassian Rhys asztalánál ült a folyóparti házban, bokáját a térdén pihentette, és visszakérdezett:

– Én? Na és te? Pokolian festesz.

– Húzós nap volt a tegnapi, aztán az éjszaka is húzósan alakult.

Rhys az asztalra könyökölt, az öklébe támasztotta a fejét.

Cassian oldalra billentette a fejét.

– Mi történt a tegnap esti katasztrófa előtt?

Az istenekre, kis híján elsírta magát, amikor kinyitotta a szemét, és Nesta tiszta arckifejezéssel, fájdalommentesen nézett rá. Az árnyékok még ott lebegtek körülötte, igen, de bármi jobb volt, mint az a sikítás. Mint az a mágia, amit Rhys csak színtiszta halálként tudott jellemezni.

Amikor Rhys nem felelt, Cassian faggatni kezdte:

– Rhys!

Rhys nem nézett rá, miközben azt suttogta.

– A babának szárnyai vannak.

Cassian megörült, még ha a reszketeg suttogástól és a szavak jelentésétől meg is fagyott a vér az ereiben.

– Biztos?

– Madja megvizsgálta ma reggel.

– De hát csak negyedrészben illír!

Persze ettől függetlenül a baba örökölhetett szárnyakat, csak nem volt túl valószínű, tekintve, hogy maga Rhys is szárnyak nélkül született, csak a különleges, földöntúli mágiájának köszönhetően tudott varázsolni magának.

– Igen. De Feyre illír formában volt, amikor a baba megfogant.

– Ez számít? Azt hittem, csak megteremti a szárnyakat, és kész.

– Alakot vált. Az egész testét átváltoztatja abba az alakba, amit magára ölt. Amikor szárnyakat teremt magának, gyakorlatilag a lénye mélyéig megváltoztatja minden porcikáját. Aznap éjjel teljesen illír volt.

– De most nincsenek szárnyai.

– Visszaváltozott, még mielőtt rájöttünk volna.

– Akkor változzon vissza illírré, hogy megszülje a babát!

Rhys arca komor maradt.

– Madja megtiltotta a további alakváltásokat. Azt mondja, ha Feyre most megváltoztatja a testét, azzal veszélyeztetheti a babát. Hogy a babát védje, Feyre még a haja színét sem változtathatja meg a szülésig.

Cassian a hajába túrt.

– Értem. De Rhys… Minden rendben lesz. Annyira nem rémes a helyzet.

Rhys felmordult.

– Már hogy ne lenne rémes! Rengeteg istenek verte okból kibaszott rémes!

Cassian azóta nem látta Rhyst ilyen kiborulásközeli állapotban, hogy visszatért Amarantha udvarából.

– Lélegezz mélyeket! – szólt rá nyugodtan.

Rhys szeme felvillant, kialudtak benne a csillagok.

– Baszd meg!

– Vegyél már egy mély levegőt, Rhysand! – Cassian a mögötte lévő ablak felé intett, a folyó felé lejtő pázsitra. – Ha harcolni akarsz, nekem is van némi levezetni való energiám.

Hirtelen kinyílt a dolgozószoba ajtaja, Azriel sétált be hozzájuk. Komor arckifejezése alapján ő is tudta már. Leült Cassian mellé.

– Mondd, mire van szükséged, Rhys!

– Semmire. Arra, hogy ne essek szét, nehogy a párom megsejtse ezt az egészet, amikor hazajön ebédelni. – Rhys összehúzta a szemét, mágia mennydörgött végig a szobán. – Senki sem szólhat egy szót sem erről az egészről Feyre-nak. Senki!

– Madja nem figyelmeztette? – kérdezte Azriel.

– Nem részletekbe menően. Csak megemlítette, hogy a szokásosnál nagyobb veszélynek lesz kitéve a szülés során. – Rhys rekedtesen felnevetett. – A szokásosnál nagyobb veszélynek.

Cassian gyomra összerándult.

– Tudom, hogy nem ez a legmegfelelőbb pillanat, de van még valami, amiről el kellene gondolkoznod, Rhys – szólalt meg Azriel.

Rhys ismét felemelte a fejét.

Azriel arcát mintha kőből faragták volna.

– Feyre-n pár hétig nem látszik majd még semmi, de hamarosan úgyis észreveszi valaki. Mindenki tudni fog a terhességéről.

– Tudom.

– Eris is meg fogja tudni.

– Ő a szövetségesünk. Úgy sejtem, jobban lefoglalja majd az apja meg az eltűnt katonái hajkurászása, mint ez.

Azriel ekkor a lényegre tért.

– És Tamlin is meg fogja tudni.

Rhys vicsorába beleremegett a lámpák fénye.

– És?

Cassian figyelmeztető pillantást lövellt Az felé, de a testvére nem félt, nem hajolt meg.

– Fel kell készülnünk az esetleges problémákra – felelte.

– Mintha nem szarnám le magasról épp Tamlint!

Az, hogy Rhys nem értette, mire gondol Az, világosan jelezte Cassian számára, mennyire zaklatott és rémült a főúr.

Cassian igyekezett Azhez hasonló nyugodt hangot megütni:

– Lehet, hogy rosszul fogadja majd a hírt.

– Ha át merészeli lépni a határt, meghal.

– Efelől kétségem sincs – felelte Cassian. – De Tamlint már így is csak egy hajszál választja el az őrülettől. Luciennel elég egyértelművé tettétek, hogy nem sokat javult az elmúlt egy évben. Ha megtudja, hogy Feyre terhes, talán megint összeomlik. Most, hogy újabb háború fenyeget, és Briallyn is szarakodik Koscheijel, erős szövetségesre van szükségünk. Kellenek a Tavasz udvarának csapatai.

– Akkor titkoljuk el előle a terhességet?

– Ne. De ide kell hívnunk Lucient – mondta Azriel, némileg feszültebben, mintha a legkevésbé sem tetszene neki a dolog. – Be kell avatnunk őt, aztán véglegesen a Tavasz udvarába helyezni, hogy kézben tartsa a helyzetet, és mindent megfigyeljen.

Csend. Hagyták, hadd fogja fel Rhys a szavakat.

– Legszívesebben betörném azt az ablakot a gondolattól, hogy Tamlint kell babusgatnunk – felelte Rhys, de igazából már csak zsémbelt.

Cassian izmai kis híján elernyedtek a megkönnyebbüléstől. Rhys vesztett a veszedelmes erőszakosságából. Még ha csak egy kicsit is.

– Felveszem a kapcsolatot Luciennel – ajánlotta Azriel.

Rhys szemében még mindig félelem ült, úgyhogy Cassian megkerülte az asztalt, és talpra rántotta a főurat. Rhys hagyta.

Cassian átkarolta a testvére vállát.

– Folyjon egy kis vér!

31.

FEJEZET

A korgó gyomrú Nesta épp leült az ebédlőasztalhoz, amikor Cassian belépett.

Pontosabban bebicegett.

Nesta képtelen volt elfojtani a szinte hangtalan sikkantást, ahogy szemügyre vette a harcos monokliját, a felrepedt száját, a zúzódást az arcán.

– Mi történt? – követelt választ.

Cassian csoszogva, ugrálva elvonszolta magát a székhez, majd lezuttyant rá.

– Verekedtünk egyet Rhysszel.

– Úgy nézel ki, mint egy kiklopfolt hús.

– Látnád őt! – nevetett fel Cassian rekedtesen.

– Miért verekedtetek így össze?

Ha valami köze van Nesta rémálmához…

– Rhysnek le kellett vezetnie a feszültséget. – Cassian sóhajtott egyet, amikor megjelent előtte a rizses csirkeleves. – Tudom, hogy mindig olyan összeszedettnek mutatja magát a nagyvilág előtt, de néha neki is el kell engednie magát.

– Úgy látom, ti nagyon másként értelmezitek az elengedi magát kifejezést.

Cassian felhorkant, beleevett a levesébe.

– Nem jókedvünkből csináltuk. Hanem hogy levezessük a feszültséget.

– Miért?

Nesta pontosan tudta, hogy semmi köze hozzá, mégis megkérdezte.

Cassian letette a kanalát, arca elkomorodott.

– A babának szárnyai vannak.

Nestának pislognia kellett párat, hogy feldolgozza az információt.

– Honnan tudhatják máris?

– Madja a mágiája segítségével nagyjából látja a baba alakját a méhben. Ez azért fontos, mert ellenőrizheti, hogy minden rendben van-e. A baba most már elég nagy ahhoz, hogy lássa, minden végtagja rendben… És szárnyai is vannak.

Teljességgel hihetetlen, mikre nem képes a mágiájuk. Hogy valaki képes belelátni a méhbe.

Nesta elméjében az a kis hang morfondírozni kezdett, vajon az ő ereje mi mindenre lenne képes, ha eleresztené a gyeplőt. És képtelen volt megálljt parancsolni a hirtelen rátörő páni félelemnek. Mintha már önmagában azzal, hogy egyáltalán gondol rá, szabadon eresztené.

– Szóval Rhysand nem akarja, hogy a babának szárnyai legyenek? – kényszerítette ki magából Nesta a kérdést.

Cassian folytatta az evést.

– Nem ez a gond. Örülni fog neki, ahogy én, Az és Feyre is, nyilván, amikor megtaníthatjuk neki, hogyan repüljön, meg átadhatjuk neki a szél és az ég szeretetét. A probléma a szüléssel lesz.

– Nem értem.

– Hány félillírrel találkoztál eddig?

– Csak Rhysszel, azt hiszem.

– Ez azért van, mert kifejezetten ritka az ilyesmi. De Rhys anyja maga is illír volt. És az illír nők szinte sosem házasodnak és szülnek a saját közösségeiken kívül. Az illír férfiak gyakrabban kikacsintanak, legalábbis megfektetik, akit csak lehet, de utódot szinte sosem látunk.

– Miért?

– Az illír nők medencecsontja különleges alakú, hogy a szárnyas gyerekek kiférjenek rajta. A főtündéreké nem ilyen. És amikor a gyereknek szárnyai vannak, beszorulhat szülés közben. – Cassian arcbőre elsápadt a zúzódások alatt. – A legtöbb nő belehal a szülésbe, és a babák sem élik túl. Mágia sem segíthet, legfeljebb megrepeszteni lehet a nő medencecsontját, hogy kiszélesedjen a szülésre. Ami egyébként önmagában is végezhet a babával.

– Feyre bele fog halni?

Nesta suttogva ejtette ki a szavakat. Egy szívdobbanásra a rosszindulata, a haragja, a keserűsége mind-mind szertefoszlott. Színtiszta pánik vette át a helyét.

– Vannak, akik túlélik. – Cassian meg akarta dörgölni az arcát, de megdermedt, még mielőtt megnyomhatta volna a zúzódásokat. – De a vajúdás olyan kemény, hogy sokan vagy a halál szélére sodródnak, vagy annyira megváltoztatja őket, hogy többé képtelenek ismét teherbe esni.

– Még akkor is, ha ott van mellettük egy gyógyító, aki gondoskodik róluk?

Nesta szíve hangosan zakatolt, olyan iszonyúan gyorsan vert, hogy le kellett tennie az evőeszközeit.

– Őszintén nem tudom. Valahányszor megpróbálták kivágni a gyereket az anya méhéből… – Cassian megborzongott. – Még egyetlen anya sem élte túl. – Nesta vére savként marta az ereit. Cassian megmozgatta a vállát. – Úgyhogy azt meg sem próbálhatjuk. Madja végig segíteni fog, megteszi, ami tőle telik. Egyelőre még nem tudjuk, Feyre mágiája miféle hatással lesz a szülésre.

– Feyre-t felzaklatta a hír?

– Nem tudja, pontosan mi vár rá. De mi, akik itt nőttünk fel, tudjuk, milyen az, ha egy tündér nő szárnyas babát vár.

Nesta nagy nehezen úrrá lett a benne végigáramló félelmen.

– És Rhysnek verekedéssel kellett levezetnie a félelmét.

– Igen. Meg a bűntudatát és a fájdalmát.

– Talán egy másik udvar gyógyítója többet tud Madjánál. Egy olyan, ahol szárnyas népek élnek. A Hajnal udvarában ott vannak a peregrynek, meg Drakon népe, a szeráfok. Miryamnek sincsenek szárnyai, mégis megszülte Drakon gyerekeit.

– Rhys elrepül a szigetükre holnap. Mor pedig diszkréten körbekérdez a kontinens tündérudvaraiban. – Cassian a hajába túrt, szifonja megcsillant a fényben. – Ha valahogy meg lehet menteni Feyre-t a halálos ítélettől, Rhys megteszi. Semmi sem állhat az útjába, hogy megóvja Feyre-t.

– Megpróbálom megint használni látnoki képességemet – jelentette ki Nesta halkan.

Cassian monoklija igencsak feketéllett a fényben, ahogy figyelmeztetően összevonta a szemöldökét.

– A tegnap este után…

Nesta felszegte az állát. Ha a baba túléli… Nesta nem hagyja, hogy egy olyan világba szülessen, ahol ismét háború dúl. De ezt nem mondhatta el így, ennyire nem nyílhatott meg.

– Össze kell szednem magam a tegnapi próbálkozás után. Holnap este megpróbáljuk.

– Azt akarom, hogy Rhys és Amren is ott legyen. És Az.

– Jól van.

Cassian hátradőlt a székében. Már-már nevetséges látványt nyújtott ez a komor pillantás a felrepedt ajkával meg a monoklijával. Némi hallgatás után így szólt:

– Miért nem kerestél?

Abból, hogy Cassian hangja egy oktávval elmélyült, Nesta pontosan tudta, mire céloz.

Felőle játszhatják ezt a figyelemelterelősdit. Cassiannek fogalma sincs, milyen ügyes benne Nesta. Úgyhogy ő is elmélyítette a hangját.

– Te miért nem kerestél engem?

– Próbálok olvasni benned. Úgy tűnt, nem érdekellek, miután… – A köztük álló asztal felé biccentett, a földre, ahol Nesta a lábai között térdelt. – Nem okoztam fájdalmat, ugye?

Nesta rekedtesen felnevetett.

– Nem, nem okoztál fájdalmat. – Keresztülnyúlt az asztalon, végigsimított Cassian karján, majd a szemébe nézett. – Imádtam, ahogy a számat használtad, Cassian.

Cassian szeme elsötétedett. Nesta felállt, a harcos pedig teljesen megdermedt, ahogy Nesta megkerülte az asztalt, és megállt a székénél.

– Szeretnél megdugni ezen az asztalon? – kérdezte Nesta halkan, végighúzva ujjait a sima asztallapon.

Cassian megborzongott, mintha elképzelte volna, milyen lenne, ha az ő bőrét érintené.

– Igen – felelte torokhangon. – Az asztalon, a széken, a Szél házának minden egyes felületén.

– Kétlem, hogy a háznak tetszene ez a mocskos hozzáállás. Még ha ő is rengeteg romantikus könyvet olvas.

– Hát… Micsoda?

Cassian kapkodta a levegőt.

Nesta lehajolt, hogy csókot leheljen Cassian sebes ajkára. Nem szerelmes mozdulat volt. Nem is igazán kedves. Kihívás volt, gonosz incselkedés, hogy elfelejtsék a félelmüket, a fájdalmukat, és jöjjön, gabalyodjon össze vele.

– Nincs kedvem olyan férfival hálni, aki úgy néz ki, mintha összeverekedett volna valakivel a kocsmában – lehelte Cassian ajkára.

– Lekapcsolhatjuk a lámpát.

Nesta kuncogott. Vágy ködösítette Cassian tekintetét, és Nesta tudta jól, ha lenézne, pontosan látná, milyen hatással van a férfira. De nem akarta ilyen csábításnak kitenni magát.

Cassian lesz a jutalma – de csak azután, hogy sikeresen használta a látnoki képességét.

Nesta szája felfelé görbült.

– Ha meggyógyultál, és megint vonzó leszel – mondta, miközben elhúzódott –, akkor hagyom, hogy ott dugjál meg a házban, ahol csak szeretnél.

Cassian a széke karfájába markolt, mintha vissza kellene fognia magát, nehogy Nestára ugorjon. De szája vad vigyorra húzódott.

– Megegyeztünk.

Senki sem kérdezte, miért gondolta meg magát Nesta, amikor Cassiannel másnap késő délután beléptek a folyóparti ház dolgozószobájába. Rhys, Feyre, Azriel meg Amren a tündérbirodalmak óriási térképe előtt várta őket, ami mellett egy kövekkel és csontokkal teli tál állt.

Mind rámeredtek, végigmérték, ítélkeztek. De Nesta pillantása Feyre-ra siklott, aki a szoba másik végében állt, és kezét ösztönösen enyhén domborodó hasára tette.

Nesta, szándékosan érzelemmentes arckifejezéssel, üdvözlésképp aprót biccentett a húgának. Gyűlölte magát, amikor Feyre pillantása ellágyult, gyűlölte a benne csillanó heves érzelmet, amikor Feyre tétova mosollyal szintén bólintott.

Képtelen volt elviselni a megkönnyebbülést és az örömet Feyre szemében. Hogy már attól ilyen érzelmek keltek benne, hogy a nővére udvariasan tudomást vett róla. Nesta képtelen volt elviselni, úgyhogy a Feyre mellett álló Rhysandre nézett. Elég volt egyetlen pillanatra belenéznie Rhys szemébe, hogy apró rést nyisson az elméjén – csak egy hajszálrepedést.

Egyetlen szót sem szólok Feyre-nak, esküdött.

Nem kedvességből tette, hanem hogy kitörölje Rhys tekintetéből a gyanakvást, még mielőtt tovább kínozta volna vele. A főúr nyilván hallotta vagy rájött, hogy Cassian mesélt neki a baba szárnyairól.

Rhys bizalmatlanul annyit felelt: Köszönöm.

Nesta nem kérdezte őt a Miryamnél és Drakonnál tett látogatásáról, arról, hogy sikerült-e kiderítenie valamit. Megállt az asztalnál, Cassiannel szorosan az oldalán. De aztán teljesen elfelejtkezett a férfiról, mert az őt hűvös undorral méregető Amrennel találta magát szemközt.

A hónapokkal ezelőtt kiejtett szavak, amelyeket Nesta annyira próbált elfelejteni, elősorjáztak az emlékezete legsötétebb bugyrából. Mindegyik fájdalmasan hasított belé. Szánalmas, hogy így elvesztegeted az életedet.

Nesta elfordult Amrentől, a térképre koncentrált.

– Csináljuk!

Az Amren mellett álló Azriel azt kérdezte:

– Amikor két napja megpróbáltad, semmit sem éreztél?

– Semmit. – Nesta ujjai megdermedtek a tál tartalma felett. – Körbe-körbe jártak a gondolataim.

– Mire gondoltál? – kérdezte Amren.

Hogy mennyire gyűlöli magát. Az apjára. Hogy mennyire fél az Üsttől.

– A Rémtárra – felelte Nesta. – Hogy mi történt legutóbb, amikor a látnoki képességemet használtam.

Feyre közbeszólt:

– Nem hagyjuk, hogy Elainnek bármi baja essen. Rhys védelmet vont köré ma reggel, és folyamatosan figyeltetjük.

– Mindenkit ki lehet játszani – jegyezte meg Nesta.

– Azokat, akik az én irányításom alatt állnak, nem – felelte Azriel halkan, fenyegetően. Nesta a szemébe nézett, tudta, hogy ő az egyetlen Feyre-n kívül, aki valóban megérti, miért tétovázik. Azriel is ott volt, amikor Feyre behatolt Hybern táborának szívébe, hogy megmentse Elaint, pontosan tudta, miféle kockázatot vállalnak. – Még egyszer nem követjük el ugyanazt a hibát.

Nesta hitt neki.

– Rendben.

Felkapta a köveket és a csontokat. Jegesen simultak az ujjaihoz.

Nesta szorosan ökölbe fogta őket, lehunyta a szemét, és az asztalra terített térkép fölé tartotta a karját. Senki sem szólalt meg, de a pillantásuk súlya nyomasztónak bizonyult.

Cassian melege átszivárgott Nesta oldalába, a szárnyai meg-megrebbentek a háta mögött.

Nesta hagyta, hogy a meleg és a szárnyak lehorgonyozzák.

Cassian eljött, hogy megmentse őt a rémálomból, ott maradt mellette, miközben Nesta aludt. Védte őt, megküzdött érte. Most sem hagyja, hogy bármi bántódása essen.

Nem eshet bántódása

Nem eshet bántódása

Nem eshet bántódása

A gondolatok végtelen örvénye eltűnt. Ásító űr nyílt az elméjében.

Nem eshet bántódása

Nem eshet bántódása

Nem eshet bántódása

Nesta beleereszkedett a sötétbe, lassan, mintha egy medencébe mászott volna be.

Cassian karja az övéhez ért, és hagyta, hogy az is a jelenhez kösse őt. Hogy mentőkötélként szolgálhasson. Szabad kezével megragadta Cassianét, összefűzte az ujjaikat. Az érintés lehorgonyozta, miközben az elméje a fekete felszín alá merült.

Aztán nem maradt semmi.

Lassan esett. Süllyedt, akár egy kavics a tó felszíne felé.

A Maszk, suttogta, kiterjesztve az elméjét a végtelenségbe. Hol a Rémtár maszkja?

Egyre csak süllyedt a folyékony éjszakában.

Kezdetben, és végül, Sötétség volt csupán, és semmi más. Először akkor hallotta, értette meg ezt az igazságot, amikor az Üsttel hadakozott. És most megint megértette, ahogy lesüllyedt ugyanarra a különös helyre, ami egyszerre volt üres és teli, örökké hideg.

Hol a Maszk? – kérdezte az űrtől.

A távolban, ablakba tett gyertyaként, érezte, ahogy Cassian megszorítja a kezét. Az volt a visszafelé vezető út. Semmi sem ejtheti csapdába, semmi sem tarthatja itt, ha egyszer van, ami hazavezesse.

Hol a Maszk?

Hosszú percekig egyedül a sarokban lévő állóóra ketyegése törte meg a dolgozószoba csendjét.

Nesta Cassian mellett állt, ujjai elernyedtek a kezében, másik kezét pedig a térkép fölé tartotta, a csontok és a kövek ott dudorodtak az öklében.

Cassian összenézett Feyre-val. Ránézni is alig tudott, mióta belépett, nem bírta gömbölyödő hasának látványát. De most szándékosan elvigyorodott, mintha maga lett volna a megtestesült nyugodt arrogancia.

Hűvös fantomszél süvített végig mellette. Felállt a szőr a tarkóján tőle.

Amren halkan felszisszent.

– Hol jár?

Nesta továbbra is a térkép felett tartotta a kezét. De az ujjai jegessé váltak.

Cassian megszorította a kezét, próbálta átadni a melegét.

Az asztal túlfelén Azriel lehelete felhőpamacsként távozott a szájából. Rhys közelebb lépett Feyre-hoz, úgy állt, hogy bármilyen váratlan támadást felfoghasson.

– Ilyesmi nem történt a Hybern elleni háború során – mormolta Azriel.

De még mielőtt bárki válaszolhatott volna, Nesta szemhéja megrebbent – mintha látott volna valamit. Összevonta a szemöldökét, épp csak egymás felé rebbentek. Ujjai szorosabban fonták körbe a köveket és a csontokat, ujjpercei elfehéredtek. A levegő még tovább hűlt.

– Ha látod a Maszkot, kislány, most kell visszajönnöd! – figyelmeztette Amren aggodalmasan.

Nesta továbbra is ökölbe szorította a kezét. De a szeme sebesen járt ide-oda a szemhéja alatt, egyre csak keresett, kutatott.

– Nesta! – parancsolta Feyre. – Nyisd ki a kezedet! – Legutóbb Feyre lépett be Nesta elméjébe, kirántotta őt a Rhystől örökölt daematierővel. Feyre halkan elkáromkodta magát. – Nem eresztette le a pajzsait. Még mindig…

– Színtiszta fémből épített erőd védi – mormolta Rhys Nestát fürkészve.

– Nem tudok bejutni – lehelte Feyre. – Te?

– Az elméjét olyasvalami védi, amin semmilyen tündérmágia nem hatolhat át – szólt közbe Amren.

Az Üst esszenciája.

De Nestán nem látszott, hogy félne, az illata sem árulkodott rettegésről.

– Adjatok még időt neki! – mormolta Cassian.

Az istenekre, milyen hideg lett! Nesta szemhéja ismét megrebbent.

– Nem tetszik ez nekem – vitatkozott Feyre. – Bárhol jár is, halálosan veszedelmes helynek tűnik.

A hőmérséklet egyre zuhant. Nesta keze megfeszült – jó erősen megszorította Cassianét.

Figyelmeztette.

– Hozd ki, Rhys! – fakadt ki Cassian. – Most azonnal hozd ki!

– Nem tudom – felelte a főúr halkan, ereje csillagok és éj alkotta palástként borult rá. – Nem… A múltkor, az éjszaka nyitva volt az elméje. Most be van zárva.

– Nem akarja, hogy lássa őt. Vagy minket – mondta Feyre megfeszülő arcvonásokkal. – Úgyhogy kizárta, de egyúttal önmagát is bezárta.

Cassian gyomra felfordult.

– Nesta! – súgta a fülébe. – Nesta, nyisd ki a kezedet, és gyere vissza!

Nesta légzése reszelőssé vált. A hőmérséklet tovább csökkent.

– Nesta! – vicsorgott rá Cassian…

És a hideg hirtelen megtorpant. Nem szűnt meg, csak… Nem csökkent tovább a hőmérséklet. Nesta szeme kipattant.

Ezüst tűz égett benne. Semmiféle tündéri nem csillant benne.

Rhys maga mögé lökte Feyre-t, aki azonnal visszalökte, és ismét mellé lépett. Nesta továbbra is Cassian kezét szorította. Cassian viszonozta a mozdulatot, hagyta, hogy a szifonjai némi mágiát eresszenek Nesta bőrébe.

Nesta olyan lassan fordította oldalra a fejét, mintha egy báb mozdult volna. Tekintetük összefonódott.

Maga a halál nézett szembe Cassiannel.

De a halál eddig is, élete minden egyes napján ott sétált mellette. Úgyhogy Cassian a hüvelykujjával Nesta tenyerét cirógatva így szólt:

– Helló, Nes!

Nesta pislogott, Cassian pedig ismét hagyta, hogy a szifonjai némi mágiát küldjenek Nestába. A tűz megrebbent.

Cassian a térkép felé biccentett.

– Ereszd el a köveket és a csontokat!

Nem akarta, hogy Nesta megérezze a félelme szagát. Az a magasságos, rettegett lény, amiről a Csontfaragó suttogott, most megjelent.

Nesta szeme fellángolt. A többiek még csak levegőt sem mertek venni.

– Engedd el a köveket és a csontokat, aztán játszhatunk! – biztatta Cassian.

Átadta Nestának a melegét, megmutatta neki a vágyát, nagy nehezen felidézte a lány incselkedő csókját a vacsoránál, az ígéretét, miszerint ott dughatja meg a házban, ahol csak akarja, hogy milyen hatással volt ez rá, mennyire sajgott. Mindez ott izzott a tekintetében, vágyának illata körbefonta a lányt.

Mindenki megfeszült, ahogy Cassian közelebb hajolt, lehajtotta a fejét, és megcsókolta Nestát.

Jegesek voltak az ajkai.

De Cassian nem törődött a hideg csípésével, ismét Nestáéhoz érintette a száját.

Beleharapott az alsó ajkába, és érezte, hogy az kissé lejjebb siklik. Ekkor becsúsztatta a nyelvét a nyílásba. Nesta máskor puha és meleg szája most deres volt.

Nesta nem csókolta vissza, de nem is lökte el magától. Úgyhogy Cassian átadta a melegét, összetapasztotta a szájukat, szabad kezével megragadta a lány csípőjét, míg a szifonjai ismét a kezébe csíptek.

Nesta nagyobbra nyitotta a száját, és Cassian mindenhol végighúzta a nyelvét – a fagyos fogakon, a szájpadlásán. Melegítette, puhította, kiszabadította.

Nesta nyelve egyetlen mozdulattal találkozott az övével, megrepedt a jég a szájában.

Cassian fejét oldalra billentve nyomta a száját Nestáéhoz, közelebb rántotta a lányt a mellkasához, és úgy ízlelte, ahogyan a legutóbbi este is akarta, mélyen, alaposan, magáévá téve. Nesta nyelve ismét Cassianét érintette, és amikor a teste is melegedni kezdett, Cassian elhúzódott annyira, hogy az ajkára lehelje:

– Ereszd el, Nesta!

Ismét a lányéra tapasztotta a száját, mintegy kihívást intézve felé, hogy eressze csak rá azt a hideg tüzet.

Valami koppant és csörrent mellettük.

És amikor Nesta másik keze megragadta a vállát, amikor ujjai már nem szorították a köveket és a csontokat, és ívbe feszítette a nyakát, hogy Cassian jobban, mélyebben hozzáférjen, Cassian szinte megborzongott a megkönnyebbüléstől.

Nesta vetett véget a csókjuknak, mintha visszatért volna a saját testébe, rájött volna, kit csókol, hol vannak, és ki figyeli őket.

Amikor Cassian kinyitotta a szemét, olyan közel voltak egymáshoz, hogy ugyanazt a levegőt szívták be. A szokásos levegőt, nem szállt már felhőpamacsként a lélegzetük. Nesta szeme ismét az a szürkéskék volt, amit Cassian már olyan jól ismert. A lány arcán döbbenet és némi félelem ült. Mintha most látta volna Cassiant életében először.

– Érdekes – jegyezte meg Amren, és Cassian látta, hogy a nő a térképet tanulmányozza.

Feyre viszont felsikkantott, és erősen szorította Rhys kezét. A főúr arckifejezése óvatosságra intette. Azrielé is.

Mi a francot műveltél, hogy így kihúztad belőle? – kérdezte Rhys.

Cassian igazán nem tudta volna megmondani.

Az egyetlen dolgot, ami eszembe jutott.

Felmelegítetted az egész szobát.

Nem állt szándékomban.

Nesta elhúzódott, nem hirtelen, de azért elég határozottan ahhoz, hogy Cassian is arra forduljon, amerre ő és Amren nézett a térképen.

– Oorid mocsara? – Feyre homlokráncolva nézte a Középvidéken lévő pontot. – A Maszk egy mocsárban van?

– Oorid szent hely volt – magyarázta Amren. – Harcosokat helyeztek végső nyugalomra az éjfekete vízben. De nagyon régen sötétséggé változott. És ne nézz rám így, Rhysand, pontosan tudod, hogy értem! Annyi gonoszsággal telt meg, hogy senki sem merészkedik már be oda, és a legaljasabb tündéreket vonzza csak. Azt mondják, a víz a Hegyaljához folyik, és a mocsárban élő lények a föld alatti vízi utakon keresztül utaznak a Középvidéken, még az arrafelé lévő udvarok hegyeibe is eljutnak.

Feyre a homlokát ráncolta.

– Ennél pontosabban nem tudjuk meghatározni, hol van? – kérdezte Rhyst. – Van részletesebb térképünk a Középvidékről?

Rhys a fejét rázta.

– Tilos feltérképezni a Középvidéket, csak a nagyobb tájékozódási pontokat lehet jelölni. – A közepén álló szent hegyre mutatott, ahol közel ötven éven át tartották fogságban. – A hegy, az erdő, a mocsár… Mind látszik a szárazföldről és az égből is. De a titkaik, amiket csak odabent lehet kideríteni… Azok tiltottak.

Feyre homlokán nem enyhültek a barázdák.

– Mégis ki tiltja meg?

– A főurak ősi tanácsa. A Középvidék egy olyan hely, ahol még mindig vad mágia lakozik, virágzik és lakomázik. Önálló entitásként tiszteljük, nem akarjuk kivívni a haragját azzal, hogy felfedjük a titkait.

Feyre Nestára nézett, aki üveges tekintettel meredt a mocsárra, ahová a kövek és a csontok csinos kis rakásban estek.

– Az erdő takácsa is a Középvidéken élt – mondta Feyre feszülten. – Ha a mocsárba mész, fel kell fegyverkezned.

– Fel is leszünk, mind a ketten – jelentette ki Cassian. – Méghozzá állig.

Amikor Nesta nem felelt, mind ránéztek. Egyikük sem mert rákérdezni a mágiájára, arra a lényre, ami a szemén keresztül Cassianre nézett. Arra, amit sikerült a csókjával elolvasztani. Még mindig ott érezte a jeget a nyelvén, az orrában az illatot, ami hasonlított Nestáéra, mégis teljesen más volt.

– Holnap indulunk – jelentette ki Nesta.

Feyre meghökkent.

– Idő kell hozzá, hogy felkészüljetek…

– Holnap indulunk – ismételte Nesta.

Cassian értett mindent, amit nem mondott ki. Holnap akart menni, nehogy meggondolhassa magát. Nehogy többet megtudjon arról, miféle veszéllyel néznek majd szembe.

Végigsimított Nesta derekán, kiélvezte a lány melegét a hideg után.

– Reggeli után mehetünk is.

32.

FEJEZET

– Veletek kellene mennem – mondta Rhys Cassiannek, ahogy másnap reggel összegyűltek a folyóparti ház előcsarnokában.

– Nekem kellene veletek mennem – tromfolt rá Feyre a lépcső korlátjának dőlve, összevont szemöldökkel méregetve a párját és Cassiant.

Nesta néma csendben figyelte őket, a fegyverei úgy húzták, mintha egy fantomkéz nyomná a hátát, a combját, a csípőjét. Még mindig éppolyan valószínű, hogy magadnak ártasz, mint az ellenfélnek, magyarázta Cassian, amikor ma reggel kiterítette a fegyvereit az ebédlőasztalra, de inkább ez, mint fegyver nélkül bemerészkedni Ooridba. Nesta kiválasztott egy tőrt, mire Cassian elvigyorodott. A hegyes végét fordítsd az ellenfél felé!

Nesta hervasztó pillantást vetett rá, de hagyta, hogy Cassian segítsen neki a különböző fegyvertokok szíjaival és csatjaival, és az előttük álló feladat helyett arra koncentrált, ahogyan Cassian erős kezei végigsimítottak a bőrén.

– Mindkettőnknek veletek kellene mennie – javította ki magát Rhys. – De legalább Azriel ott lesz.

– Hálásan köszönjük a belénk vetett bizalmat – felelte Cassian fanyarul, és arcon csókolta Feyre-t. Rhys nyilván leeresztette a pajzsot, legalábbis átmenetileg. – Ti ketten még nem is vagytok szülők, és máris elviselhetetlen, ahogyan tyúkanyóskodtok.

– Ahogy tyúkanyóskodunk? – fuldoklott Feyre a nevetéstől.

– Ez egy létező szó – jelentette ki Cassian olyan nyugodtan, hogy Nestában felmerült, talán fel sem fogja, miféle veszély fenyegeti majd őket.

Nesta Azrielre pillantott, aki megerősítésként aprót biccentett. Igen, egy veszedelmes, ősrégi mocsárba készülnek. Nem, Cassiant szemlátomást nem zaklatta fel úgy a dolog, mint őket.

Nesta a homlokát ráncolta, Az pedig halványan rámosolygott. Kössenek szövetséget, sugallta ez a mosoly, Cassian totális őrültsége ellen. Nesta azon kapta magát, hogy hasonlóképp halovány mosollyal felel Azrielnek.

Rhys tekintetét a mennyezetre emelve felsóhajtott.

– Készen álltok?

Nesta elnézett a lépcsőn Feyre mellett. Elain úgy döntött, inkább a szobájában marad, amikor Nesta is jelen van, ami Nesta részéről teljesen rendben is volt. Teljesen, tökéletesen rendben. Elain meghozhatja a saját döntéseit. És a húga úgy döntött, hogy teljesen kizárja Nestát az életéből. Még akkor is, ha Feyre-t és az ő világát teljes mértékben a keblére ölelte. Nesta mellkasa elszorult, nem volt hajlandó erre gondolni, tudomásul venni. Elain olyan, mint egy kutya, ahhoz a gazdához hűséges, aki eteti, és gondoskodik a kényelméről.

Nesta elszakította a figyelmét a lépcsőről, átkozta magát, amiért egyáltalán odapillantott.

– Nem tetszik ez nekem – bukott ki Feyre-ból. Nesta felé lépett. – Még nem edzettél eleget.

Cassian elvigyorodott.

– Két illír harcos védelmezi. Mégis mi baja eshet?

– Erre ne is válaszolj! – figyelmeztette Rhys szárazon a párját. Nesta szemébe nézett. Csillagok születtek és hunytak ki a tekintetében. – Ha nem akarsz odamenni…

– Szükség van rám – felelte Nesta felszegett állal. – Elég nagy a mocsár ahhoz, hogy ne találjátok meg a Maszkot az én képességeim nélkül.

Fogalma sem volt, ő maga hogyan lel majd rá a Maszkra Ooridban, de legalább elkezdhetik felmérni ma a terepet. Legalábbis Cassian ezt mondta ma reggel.

Feyre szemlátomást tiltakozni akart, de Azriel Cassian és Nesta felé nyújtotta mindkét sebhelyes kezét. Feyre ismét előrelépett.

– A Középvidék egyáltalán nem olyan, mint amit eddig láttál, Nesta. Mindig légy résen!

Nesta bólintott, inkább nem jegyezte meg, hogy már nagyon régóta így él.

Azriel nem hagyta, hogy tovább beszélgessenek, mormoló árnyai körbefonták őket. Nesta önkéntelenül is a férfiba csimpaszkodott, a zsigereiben érezte, hogy ha most elengedi, bucskázva megindul a világok közötti térben, és örökre odavész.

De aztán szürke, bágyadt fény köszöntötte.

És a levegő… A levegő lassan hömpölygő vizek, doh és iszapos föld szagától terhesnek bizonyult. Nem fújdogált körülöttük szél, de még csak szellő sem.

Cassian füttyentett egyet.

– Micsoda pöcegödör!

Nesta eleresztette Azriel kezét, és körbenézett.

Oorid ott terpeszkedett előttük. Még sosem látott ilyen kietlen vidéket. Olyat, amitől a lénye továbbra is emberi része viszolyogni kezdett, azt suttogta, hogy rossz rossz rossz ötlet itt lenni.

Azriel összerezzent. Az Éjszaka udvarának árnyénekese összerezzent, ahogy Oorid nyomasztó levegője és mozdulatlansága rátelepedett.

Mindhárman a senki földjét tanulmányozták.

Még az Üst vize sem volt olyan áthatolhatatlanul fekete, mint ez itt, mintha tinta terült volna szét előttük. Tőlük pár lépésre, ahol a fű és a sekély víz összeért, egyetlen fűszál sem látszott ki a felszín alól.

A korhadó, az idő vasfogától és az időjárási viszontagságoktól szürke fák ezernyi katona törött lándzsájaként meredtek az ég felé, néhányukról mohafüggöny lógott. Levelek nem nőttek az ágakon, amelyek többsége már letört, egyenetlen dárdaként álltak ki a törzsből.

– Nincs egyetlen rovar sem – jegyezte meg Azriel. – Sem madár.

Nesta megfeszülve fülelt. Egyedül a némaság felelt. Még a szellő sem susogott.

– Mégis ki akarná itt eltemetni a halottait?

– Nem a földbe temették őket – magyarázta Cassian különösmód fojtott hangon, mintha a sűrű levegő felfogta volna a visszhangot. – Vízi temetések voltak.

Nesta így felelt:

– Inkább égessenek el, aztán szórják a hamvaimat a szélbe, mint hogy itt hagyjanak.

– Igenis, értettük – felelte Cassian.

– Gonosz egy hely – suttogta Azriel.

Valódi félelem csillogott az árnyénekes szemében.

Nesta karján felállt a szőr.

– Ugyan mi él itt?

– Csak most kérdezel rá? – érdeklődött Cassian felvont szemöldökkel.

Azriellel mindketten a vastagabb páncéljukat viselték, amit a kézfejükön viselt szifonok megérintésével hívtak elő.

– Korábban féltem megkérdezni – vallotta be Nesta. – Nem akartam, hogy inamba szálljon a bátorságom.

Cassian válaszra nyitotta a száját, de Azriel megelőzte:

– Olyasmik élnek itt, amik a vízben vadásznak, és mások húsából lakomáznak.

– Régóta senki sem látott kelpie-t – szállt vitába vele Cassian.

– Az még nem jelenti, hogy kihaltak.

– Mi az a kelpie? – kérdezte Nesta, szíve zakatolt a két férfi arcára kirajzolódó feszültség láttán.

– Ősi lény, az első valódi tündérszörnyek egyike – magyarázta Cassian. – A halandók másképpen nevezték őket, szellemlónak, nixie-nek. Alakváltók voltak, tavakban és folyókban tanyáztak, becsalták a mit sem sejtő flótásokat. Vízbe fullasztották, aztán felfalták őket. Csak a belsőségek jutottak vissza a partra.

Nesta a mocsár fekete felszínére nézett.

– És ezek itt élnek?

– Több száz évvel a születésünk előtt eltűntek – jelentette ki Cassian határozottan. – A tűz körül suttogott legendák csupán, figyelmeztetés a gyerekeknek, hogy ne játsszanak a víz közelében. De senki sem tudja, hova lettek. A többségüket levadászták, de amik túlélték… – Egyetértően biccentett Azriel felé. – Lehet, hogy a Középvidékre menekültek. Az egyedüli helyre, ami megvédhette őket. – Nesta elhúzta a száját. Cassian rávigyorgott, de a szemében nem táncolt derű. – Ne szaladj gyönyörű fehér paripák meg vonzó ifjak után, és nem lesz gond!

– És ne menj a vízbe! – tette hozzá Azriel komoran.

– Mi van, ha a Maszk a vízben van?

Nesta a hatalmas mocsárra mutatott. Korábban úgy döntöttek, átrepülnek felette, hátha Nesta megérzi, mi lapul odalent.

– Akkor Azzel bátor harcosként sorsot húzunk, és a vesztes bemegy.

Azriel a szemét forgatta, de azért nevetett. A vigyorgó Cassiannek végre a szeme is felcsillant, ahogy kitárta a karját.

– Vár a szépséges Oorid, hölgyem!

Cassian járt már néhány iszonyú helyen élete öt évszázadában.

Oorid mocsara határozottan a legrosszabb volt közülük. Áradt belőle a halál és a rothadás.

A nyomasztó levegő elfojtotta a szárnycsapásaik zaját, mintha Oorid semmiféle zajt nem tűrne meg ősi szendergése közben.

Nesta rajta csüngött, Azriel pedig mellettük repült, ahogy Cassian lepillantott az alattuk elterülő holt rengetegre, az azt obszidián tükörként elárasztó vízre. Olyan mozdulatlan volt, hogy tökéletesen látszott benne a tükörképük.

Nesta fonata lebegett a szélben, ahogy a lány így szólt:

– Nem vagyok benne biztos, mit is keressek.

– Csak koncentrálj, hátha megérzel valamit!

Cassian széles kört írt le nyugat felé. A levegő húzta a szárnyait, mintha le akarta volna rántani őket a földre.

De csak a legvégső esetben gázolnak be a fekete vízbe.

Szigetek pöttyözték a kiterjedt vízfelszínt, egy-kettőt olyan sűrűn benőttek a tüskés bokrok, hogy le sem szállhattak volna biztonságosan. A tövises rengeteg gúnyosan emlékeztetett, mi lehetett volna Oorid – mintha egy ilyen helyen valaha is rózsák nőhettek volna. Egyetlen virág sem bimbózott sehol.

– Elviselhetetlen – borzongott meg Nesta.

– Addig maradunk, amíg bírjuk – mondta Cassian –, és ha nem találunk semmit, holnap megint eljövünk, ott folytatjuk, ahol ma abbahagyjuk.

Két kard volt nála, négy kés, egy illír íj, egy nyilakkal teli tegez és mind a hét szifonja.

Mégis olyan érzése volt, mintha meztelenül repülne.

– Mi más van itt még a kelpie-ken kívül?

– Van, aki szerint boszorkányok – mormolta Cassian. – Nem emberfélék – tette hozzá, amikor Nesta felvonta a szemöldökét. – Olyanok, akik korábban valami mások voltak, aztán a mágia és a hatalom iránti vágyuk nyomorúságos lénnyé változtatta őket, és a különféle főurak ide száműzték őket.

– Annyira nem hangzanak rémesnek.

– Fiatalok vérét isszák, hogy elűzzék a mágia által hátrahagyott hideget.

Nesta megrezzent. Cassian a mocsarat kémlelve folytatta:

– Vannak fényénekesek, gyönyörű, égi tünemények, akik magukkal csalnak, barátságos arcként mutatkoznak, ha eltévedsz. De amikor a karjukban vagy, megmutatják a valódi arcukat, és egyáltalán nem szépek. Az a rémisztő látvány az utolsó, amit látsz, mielőtt lerántanak a mocsárba. De ők csak kedvtelésből ölnek meg, nem azért, hogy megegyenek.

– És ezeket a rémes lényeket csak úgy itt hagyják, nem is őrzik?

– A Középvidék felett egyetlen főúr sem uralkodik. Már régóta ide száműzik a nemkívánatos alakokat.

– Nem a börtönbe?

– Ők a természetüknél fogva követnek el bűnöket. A kelpie-k arra születtek, hogy elcsábítsanak és megöljenek másokat, ahogy a farkas is vadászatra született. A Középvidék elválaszt bennünket egymástól, és így nem kell megbüntetni őket azért, mert olyannak teremtették őket, amilyennek.

– De senki sem jön ide, hogy megszabaduljon tőlük?

– A Középvidék tele van ősi mágiával. Megvannak a saját szabályai és törvényei. Ha provokálás nélkül vadászni kezdesz a kelpie-kre meg a fényénekesekre, könnyen csapdába eshetsz itt.

Nesta megborzongott.

– Hogy került egyáltalán a Maszk a mocsárba?

– Nem tudom. – Cassian a föld felé biccentett. – Érzel bármit?

– Nem. Semmit.

Cassian hátrapillantott a válla felett Azre, mielőtt beléptek a mocsár északi része felett lebegő ködfelhőbe. Olyan vastag volt, hogy Cassian feljebb repült, nem akarta, hogy felnyársalja őket egy magas fa. A köd elég hűvös volt ahhoz, hogy úgy érezze, mintha jeges ujjak simogatnák a szárnyait, az arcát.

Nesta megrezzent.

– Cassian! – lehelte.

Cassian kirepült a ködből, balra dőlt.

– Éreztél valamit?

– Nem tudom, mit éreztem. – Nesta nyelt egyet. – De van itt valami.

Cassian ismét hátrapillantott a válla felett, hogy jelezzen Azrielnek.

Csakhogy Az nem volt ott.

33.

FEJEZET

– Azriel!

Cassian kiáltása még csak nem is visszhangzott.

Nesta a nyakába csimpaszkodva fürkészte a ködöt. Cassian tartotta a ködtől a távolságot, szárnyai egy helyben tartották őket, miközben a testvérét kereste.

– Kapaszkodj! – sziszegte, majd zuhanni kezdett, a lendületet kihasználva röppent be a ködbe.

Kék fény villant odalent – előttük. Azriel szifonjai.

– Bassza meg! – fakadt ki Cassian, majd még mélyebbre röppent.

A pengeéles fák rohamos tempóban közeledtek, Cassian pedig bőszen kerülgette őket, szárnyait kis híján szétszaggatták a lándzsaszerű ágak. Nesta szíve mennydörgött, de nem volt hajlandó lehunyni a szemét, hogy kizárja az őket körbeölelő halált, ugyanis Cassian lerepült a ködfüggöny alá, és meglátták, mivel hadakozik Azriel.

Cassian olyan hirtelen fordult, hogy Nestának alig volt ideje megkapaszkodni, aztán már repült is felfelé, vissza arra, ahonnan jöttek, keresztül a ködön.

– Hova mész? – förmedt rá Nesta. – Két tucat katona van odalent!

– Az Ősz udvarának katonái – pontosított Cassian. Szárnyai olyan gyorsan mozogtak, hogy Nesta szemét csípte a menetszél. – Nem tudom, mi a francot keresnek itt, vagy hogy Eris teljesen átbaszott-e minket, de az egyikük berkenyenyilat lőtt Az szárnyába.

– Akkor miért repülünk el?

– Mert nem fogok veled együtt leszállni oda.

– Rakj le! – visította Nesta. – Rakj le bárhová, és menj vissza hozzá! – Cassian nem tette, a megfelelő helyet kereste a mocsárban Nesta számára. Nesta a harcos izmos mellkasára csapott. – Cassian!

– Tudom, mibe kerül minden egyes másodperc, Nesta – felelte Cassian halkan.

– Rakj le akkor egy kibaszott fára! – mutatott Nesta arra, amit épphogy csak sikerült elkerülniük az imént.

Cassian végre talált egy olyan helyet, amit elég biztonságosnak ítélt: egy szilárd, füves területet, aminek a közepéből egy fa maradványai álltak ki. Nesta tanácsát megfogadva letette őt egy fára, a legmagasabb, legvastagabb ágra ültette. Az ág megreccsent, megingott Nesta súlya alatt.

– Maradj itt! – parancsolta Cassian. Megvárta, míg Nesta megkapaszkodik a faágban, és úgy fogódzkodik, akár egy túl magasra mászó kisgyerek. – Nemsokára visszajövök. Ne mássz le! Nem számít, mit látsz vagy hallasz.

– Menj már!

Nesta teljességgel hasztalan lett volna harc közben, tudta jól. Csak elvonná Cassian figyelmét.

– Vigyázz magadra! – figyelmeztette Cassian, mintha nem épp ő indult volna a veszély felé, aztán már el is tűnt.

Nesta olyan erősen csimpaszkodott a faágba, hogy egész testében megremegett, a mocsár csendje ólmos takaróként borult rá.

Oorid másodpercek alatt elnyelte Cassian gyors szárnycsapásainak zaját, még csak nem is hallotta őt, miközben eltűnt a ködben.

Cassian arrafelé repült, amerre az érzékszervei alapján Az még mindig harcolt. A nyomorult látására nem hagyatkozhatott, a köd mintha besűrűsödött volna.

Az Ősz udvara itt van. Ezek Eris elveszett katonái lennének, vagy a férfi a bolondját járatta velük? Vajon Beron megneszelte a terveiket?

Cassian a tőle telhető leggyorsabban repült, imádkozott, hogy Az kitartson, hiába fúrta keresztül a szárnyát egy berkenyenyíl. A katonák egyedül annak köszönhették, hogy még életben voltak, hiszen a nyílvessző elfojtotta Az erejét. Ezért tűntek Azriel szifonjai rebbenésnek csupán, nem pedig pusztító falnak a nála jóval képzetlenebb katonákkal szemben.

Cassian leszállt a hűvös csendbe, minden egyes szifonját életre keltette. Beléjük öntötte az erejét, azok pedig visszaverték, jelezve, hogy készen állnak, hogy maga Cassian is készen áll a vérfürdőre.

Azriel kék szifonjai felvillantak Cassian előtt, kobalt foltként fénylettek a ködben, mire Cassian magasabbra repült, egészen addig, amíg a pislákoló fény alá nem került.

Akkor teljesen felhagyott a szárnycsapásokkal, hogy a harcosok ne hallják a zaját.

Aztán némán szélesre tárta a szárnyát, és szabadesésben zuhanni kezdett. A köd belekapott, a sűrű levegő az arcát csapdosta, Cassian pedig nesztelenül kiszabadította a combjára erősített kést.

A köd másfél méterrel a kibontakozó harcjelenet felett szakadozott fel.

A katonáknak felnézni sem maradt idejük, Cassian máris lecsapott.

Vér spriccelt, férfiak üvöltöttek, mágia pattant le Cassian szifonjainak vöröséről. Azriel egyszerre hat katonával küzdött, bal szárnya lekonyult, vérzett, de az ő szifonjai is világítottak. A berkenyenyíltól gyakorlatilag használni sem tudta az erejét. A szifonok mégis izzottak, hogy jelezzen Cassiannek.

Azriel sérült szárnya láttán Cassian feje zúgni kezdett.

Gyilkolt, egyre csak gyilkolt, semmi sem állíthatta meg.

Túl sok idő telt el.

Cassian és Azriel túl régóta volt már oda.

Nesta végtagjai kezdtek begörcsölni attól, hogy medvebocsként kapaszkodik a fán. Tudta, hogy pár perce maradt csupán, aztán a teste fellázad ellene, és el kell engednie az ágat.

Nem hallatszott semmi, nem villant fény. Csak a mocsár volt, a köd és az elkorhadt fa. Minden egyes lélegzetvétele a gondolatait visszhangozta. Oorid nyomasztó légköre egytől egyig felfalta őket.

Nesta a saját szemével látta, hogyan szállt szembe Cassian Hybern katonáival. Az Ősz udvarának két tucat embere semmiség. De hogy kerültek egyáltalán ide?

Nesta lába olyan hevesen remegett, hogy kis híján eleresztette az ágat. Tudta, hogy teljességgel szánalmas látványt kelthet, úgy fekszik ott, ahogyan Cassian hagyta, lábát az ág köré fonja, bokáját összekulcsolja, ujjai a száraz, ezüstszín fába mélyednek.

Óvatosan feljebb nyomta magát, karja zsibbadt attól, hogy olyan régóta kapaszkodott már. Lába megrándult a megkönnyebbüléstől, amikor eleresztette az ágat, és lógatni kezdte. Arrafelé kémlelt, amerre Cassian ment. De nem látott semmit.

Cassian esett már el csatában – Nesta látta, milyen súlyosan megsérült. Először Hybernben, amikor próbált Nesta felé mászni, miközben ő bement az Üstbe. Másodszor Hybern serege ellen, amikor kibelezték, és Azriel a két kezével tartotta bent a belső szerveit. Harmadszor Hybern királya ellen, amikor Nesta arra kérte, megparancsolta neki, hogy használja őt csaliként, vonják el a királyt Feyre-tól és az Üsttől.

Olyan sokszor találkozott már a halállal, hogy idő kérdése volt csupán, mikor válik tartóssá az ölelése.

Nesta szája kiszáradt. Azrielt berkenyenyíllal lőtték le. Mi van, ha a katonák Cassiannel is ugyanígy elbánnak? Mi van, ha segítségre van szükségük?

Semmire sem ment volna két tucat katona ellen – sőt, ha igazán őszinte akart lenni, egyetleneggyel sem tudott volna szembeszállni –, de képtelen volt gyáva féregként itt ücsörögni a fán. Úgy, hogy nem tudja, életben van-e Cassian. És egyébként is ott a mágiája. Fogalma sem volt, miképpen kellene használnia, de… Legalább volt valamije. Talán segítene.

Nesta azt mondogatta magának, hogy Azriel miatt is aggódik. Hogy az árnyénekes sorsa is éppúgy érdekli, mint Cassiané. De Cassian élettelen arcának a gondolata volt az, amit egyszerűen képtelen volt elviselni.

Nesta nem gondolta végig még egyszer, visszafeküdt megint az ágra, átkarolta, és vakon lefelé nyújtotta a lábát, az alatta húzódó ágat kereste…

Ott! Megvetette a lábát, de nem nehezedett rá a teljes súlyával. Még mindig a fenti ágba kapaszkodott, körmei úgy belemélyedtek az elhalt fába, hogy szálkák mentek alá, miközben leereszkedett az alsó ágra. Zihálva letérdelt, és ismét lefelé nyújtotta a lábát, a következő ágat kereste. Csakhogy az már túl messze volt. Nesta nyögve felhúzta a lábát, és óvatosan megtámaszkodott a térde mellett két oldalt, végig az egyensúlyának megőrzésére koncentrált, épp úgy, ahogyan Cassian tanította neki, előre végiggondolta testének, lábfejének minden egyes mozdulatát, a lélegzetvételeit.

Ujjhegyeibe fájdalom hasított, ahogy a szálkák felsértették a körme alatti érzékeny bőrrészt, és addig nyújtózkodott lefelé, amíg a lába végül mégiscsak elérte az alatta lévő ágat. A következő ág már közelebb volt, de vékonyabb is – jobban remegett. Kénytelen volt hasra feküdni rajta, nehogy lezuhanjon.

Nesta addig mászott egyik ágról a másikra, míg csizmája végül a mohalepte földet érte, és a fa óriásként magasodott fölé.

A mocsár körbeölelte, fekete víz, korhadt fák és fű övezte, ameddig csak a szem ellátott.

Kénytelen lesz átvágni a vízen, hogy elérje Cassiant. Nesta a légzésére összpontosított – vagy legalábbis megpróbálta. Kapkodta, élesen szedte a levegőt.

Lehet, hogy Cassian megsérült, hogy haldoklik. Nem üldögélhet ölbe tett kézzel!

Végigmérte a tőle másfél méterre húzódó partvonalat, hátha talál sekélyebb részt a vízben, ahol átvághat a legközelebbi mohalepte szigetre, tele húst metszően éles tövisekkel, de a víz olyan fekete volt, hogy lehetetlennek tűnt megállapítani, sekély-e, vagy feneketlenné mélyül.

Nesta ismét a légzésére koncentrált. Hiszen tud úszni. Az anyja gondoskodott róla, hogy megtanuljon, mert volt egy unokatestvére, aki gyerekkorában vízbe fúlt. A tündérek gyilkolták meg, mondta az anyja. Láttam, hogy lerángatják a folyó aljára.

Egy kelpie lett volna? Vagy csak az anyja félelmei alakultak ilyen rémisztő szörnyeteggé?

Nesta erőt vett magán, és a fekete víz széléhez sétált.

Fuss! – suttogta egy vékonyka hang. Fuss, fuss, és ne nézz vissza!

Lágy női hang volt. Bölcs és nyugodt.

Fuss!

Nem tehette. Ha egyszer futásnak ered, akkor Cassian felé fog menni, nem pedig a másik irányba.

Nesta a víz legszélére lépett, oda, ahol a fű eltűnt a feketeség alatt.

A saját arca meredt rá vissza a mozdulatlanságból. Sápadtan, rémülettől tágra nyílt szemmel.

Fuss! Egyedül ez a hang maradt volna a halandó ösztöneiből, vagy valami több is? Nesta úgy fürkészte a saját tükörképét, mintha abból kiolvashatná.

Valami megmoccant a szomszédos sziget tövisei között, mire Nesta felkapta a fejét, kalapáló szívvel kereste az ismerős férfiarcot és a szárnyakat. De Cassiannek nyoma sem volt. És bármi lapult is a tövisrengetegben… Legjobb lesz, ha Nesta keres magának egy másik szigetet. Ismét lepillantott a tükörképére.

Éjsötét szempár nézett vissza rá.

34.

FEJEZET

Nesta olyan gyorsan hátrált, hogy végül fenékre huppant. A mohalepte föld tompította a fájdalmat. Arc törte át a felszínt ott, ahol korábban az ő tükörképe volt.

Fehérebb volt a csontnál, emberszerű. Férfi. Apránként, centimétereként bukkant elő a feje a fekete vízből, obszidián haja lebegett körülötte a vízben, olyan selymesen, hogy akár maga a vízfelszín is lehetett volna.

Fekete szeme óriási volt – a fehérje nem is látszott –, járomcsontja olyan éles, hogy akár ketté is hasíthatta volna vele a levegőt. Orra keskeny volt, és hosszú, akár egy penge, és víz csöpögött a hegyéről a szája előtt… a szája előtt, ami…

Túlságosan nagy volt a szája. Érzéki ajkakkal megáldott, de túl széles.

Aztán a karja is elősiklott a vízből.

Merev, rángatózó mozdulattal vetette ki a mohára, fehér volt, és vékony, ujjai éppolyan hosszúnak tűntek, mint amilyen Nesta alkarja volt. A fűbe mélyedtek, négy ízülettel és borotvaéles körmökkel. Recsegtek, ropogtak, ahogy kapaszkodót keresve a földbe vájta őket.

Nesta zihálva kapkodta a levegőt, rémülete hangosan zúgott a fejében, miközben hátrafelé mászott.

A lény kihúzta magát a vízből, felfedve csontos testét, fekete haja hálóként csúszott utána.

Amikor lassan felemelte a fejét, Nesta ismét hátrarándult.

Az a túlságosan széles száj kettévált. Két sor rothadó fog villant elő, olyan cikcakkosan, akár egy törött üveg széle, és a teremtmény elmosolyodott.

Nesta húgyhólyagja elernyedt, öle nyirkossá, meleggé vált.

A lény megérezte, látta, és még szélesebbre húzta a száját, ujjai megrándultak, ahogy egyre több előbukkant belőle a vízből. Keskeny, csupasz csípő…

A karjára támaszkodott, ahogy előhúzta egyik hosszú, fehér lábát a feketeségből. Majd a másikat. Aztán Nestára mosolyogva négykézlábra nyomta magát.

Nesta mozdulni sem tudott. Az égvilágon semmire sem volt képes, csak bámulta azt a fehér arcot, a fekete szempárt, ami éppolyan sötét volt, mint maga a mocsár, a meg-megrezzenő, túlságosan is hosszú ujjakat és azt a szájat, tele angolnafogakkal…

A lény ekkor megszólalt, de Nesta nem értette a nyelvét. Mélyen, rekedtesen buktak elő a torkából a szavak, tele iszonyú éhséggel és kegyetlen derűvel.

A lágy női hang tovább könyörgött Nesta fejében: Fuss, fuss, fuss!

A lény oldalra billentette a fejét, vizes haja tocsogva csúszott a mozdulattól, tele mocsári hínárnak tűnő valamivel. Mintha ő is hallotta volna a női hangot. Ismét megszólalt, mintha kő csikordult volna kövön, követelőzőbben csengett a hangja.

Kelpie. Ez egy kelpie, és meg fogja ölni őt.

Fuss! – üvöltötte ekkor a hang. Fuss!

Nesta lába távolivá vált, elzsibbadt. Nem emlékezett, hogyan használja.

A kelpie feje megrándult, ujjai remegtek a fűben. Mosolya ismét kiszélesedett. Olyan szélesre húzta a száját, hogy Nesta megpillantotta hosszú, fekete nyelvét, úgy tekergett odabent, mintha már érezné Nesta húsának ízét.

Nesta arra sem emlékezett, hogyan sikoltson, amikor a lény rávetette magát.

Az égvilágon semmit sem tudott tenni, miközben a kelpie a lába köré fonta hosszú ujjait, karmaival felsértve a bőrét, és magához húzta.

A fájdalom rántotta ki Nestát a kábulatból, és küzdeni kezdett, a fűbe kapaszkodott, ami csomókban vált el a talajtól, mintha nem is lett volna gyökere. Mintha a mocsár az égvilágon sehogyan sem lenne hajlandó segíteni neki.

A kelpie magával húzta őt, kígyózva visszacsusszant a jeges vízbe.

És magával rántotta Nestát a felszín alá.

Két katona térdelt előttük.

Könnyű bőrpáncéljuk mellrészén Eris vonyító ebeinek jele díszelgett. Ez még persze semmit sem bizonyított. Lehet, hogy Eris parancsolta őket ide, de az is lehet, hogy Beron, vagy akár mindketten. Amíg Azriel vagy Rhys ki nem csikarja belőlük a válaszokat, Cassian nem pazarolja találgatásra az idejét. Nem mintha a katonák magyarázkodni akartak volna.

Kifejezéstelen volt az arcuk. Nem látszott rajtuk félelem, ahogyan a szagukon sem érződött semmi.

Azriel zihált, folyt a vér a szárnyából ott, ahonnan kirántotta a berkenyenyilat. Cassiant is vér fedte, bár nem a sajátja. Végignézett a két túlélő katonán, körülöttük ott hevertek az elesett társaik. Rengeteg közülük cafatokban.

– Kötözd meg őket! – mondta Cassian Azrielnek, aki már meggyógyult annyira, hogy előhívja a szifonjai erejét.

Kék fény tört elő a testvéréből, körbefonta a két férfi csuklóját, bokáját, betömte a szájukat, majd összeláncolta őket.

Cassiannek épp elég orgyilkossal és rabbal volt már dolga ahhoz, hogy tudja, kettőnek az életben tartásától válaszokat remélhet, kijátszhatja őket egymás ellen.

A katonák karddal és lánggal, vadul küzdöttek, mégsem beszéltek sem az ellenfeleikkel, sem egymással. Ez a kettő is éppolyan üvegesen és lélektelenül nézett előre, mint a társaik.

– Valami nincs rendjén velük – mormolta Azriel, miközben a két katona fenyegető tekintettel figyelte őket.

Erőszak ült a szemükben, igen, de nem értették meg, nem fogták fel, hogy az életük most már az Éjszaka udvarának kezében van, és hamarosan megtudják, miképpen szoktak válaszokat kiszedni az ellenségeikből.

Cassian a levegőbe szimatolt.

– Úgy bűzlenek, mintha hetek óta nem fürödtek volna.

Azriel is szippantott egyet, majd elfintorodott.

– Gondolod, hogy ezek Eris eltűnt katonái? Azt mondta, különösen viselkedtek, mielőtt eltűntek. Ez határozottan különösnek tűnik.

– Nem tudom. – Cassian letörölte az arcáról a vért a kézfejével. – Gondolom, hamarosan kiderül. – Tetőtől talpig végigmérte a testvérét. – Jól vagy?

– Igen. – De Az hangja elég feszült volt ahhoz, hogy jelezze, pokolian fájhat a szárnya. – Ki kell jutnunk innen. Lehet, hogy többen is vannak.

Cassian megmerevedett. Hiszen otthagyta Nestát azon a fán. Egy elég magas fán, igen, de…

Az égbe röppent, nem várta meg, hogy Az követi-e, már repült is a földnyelv felé. Jobb, mintha egy szigeten hagyta volna, gondolta. Egy szigeten Nesta csapdába esett volna. De az a füves terület, ahol hagyta, korábban mező lehetett, és a fa is olyan magas volt, hogy csak egy óriás érhette volna el. Vagy valami más, aminek szintén szárnyai vannak.

A levegő kettévált, és Azriel jelent meg Cassian nyomában, bizonytalanul és ingadozva, de repült. Sötétség követte őket, jelezve, hogy Az az árnyai segítségével elrejtette a foglyaikat.

Cassian Nesta illatát követve talált vissza a fához, a köd csak akkor szakadozott fel, amikor már látta a legfelső ágakat. Csakhogy Nesta nem volt ott.

Egy helyben lebegett, a fát kémlelte, a földet.

– Nesta!

Nesta nem volt sem a fűben, sem a szomszédos fán. Cassian leszállt a földre, Nesta illata alapján körbejárta a környéket, de nem vezetett máshová a nyom. Egyenesen a vízhez vitt, majd eltűnt.

Azriel is leszállt, körbefordult.

– Nem látom sehol.

A mozdulatlan víz fekete üvegre emlékeztetett. Egyetlen apró hullám sem mozdította. Volt egy sziget vagy öt méterre tőlük, a vízfelszín másik oldalán… Oda ment volna?

Cassian levegőt is alig kapott, gondolatai elködösültek…

– NESTA!

Oorid elnyelte az üvöltését, még mielőtt végigvisszhangozhatott volna a fekete vízen.

35.

FEJEZET

Nem volt fény, nem volt semmi, csak a fagyos víz és az őt lefelé vonszoló karmos kezek.

Hiszen járt már itt korábban. Éppolyan volt, mint az Üst, akkor is lefelé húzták a jeges sötétségbe…

Így fog hát meghalni, és az égvilágon semmit sem tehet, senki sem fogja megmenteni. Megvolt az utolsó lélegzetvétele, és még csak nem is volt igazán kellemes, annyira úrrá lett rajta a rémület, hogy elfelejtette, fegyvere van, mágiája…

Fegyvere. Nesta a sötétben vakon az oldalán függő tőr után kapott. Hiszen az Üsttel is birokra kelt. Most is menni fog.

Csontjai recsegtek ott, ahol a kelpie markolta, a szorítás alapján tudta, hol sújtson le. A mellette elsiető víz ereje ellen dolgozva Nesta lefelé hasított a tőrével, imádkozott, hogy ne vágja le a saját lábát.

Csont remegett a penge alatt. A szorítás engedett a lábán, és Nesta mélyebbre nyomta a tőr hegyét, mire a kar elrándult.

Nesta csapkodott a kavargó sötétségben. A fel és a le elmosódott, összefonódott, és ő lassan fulladozott…

Hosszú kezek csapódtak a mellkasába, az egyik a nyaka köré kulcsolódott, miközben a háta valami puhának és iszaposnak csapódott. A vízfenéknek.

Nem, nem fog így meghalni, olyan gyámoltalanul, mint amilyen aznap volt az Üst ellen…

Ajkak és fogak nyomódtak a szájához, és Nesta felsikoltott, ahogy a kelpie megcsókolta. A lény Nesta szájába nyomta fekete nyelvét, romlotthús-íze volt.

Egy pillanatra nem is a víz alatt volt, hanem a farakásnak nyomódott a halandók földjén, Tomas kemény szája feszült az övének, az ő keze tapogatta…

Nesta próbálta elhúzni a fejét, kiszabadítani a száját, de levegő áramlott a tüdejébe. Mintha a kelpie lehelte volna belé. Mintha életben akarta volna tartani még egy kicsit, hogy elhúzza a szenvedését.

A kelpie elvált tőle, és Nestának volt annyi lélekjelenléte, hogy becsukja sajgó, felsebzett száját, benntartotta a lénytől kapott lélegzetet. Nem kérdőjelezte meg, mégis hogyan lehetséges az ilyesmi egyáltalán.

A kelpie a teste után kapott, precíz mozdulatokkal leszaggatott róla minden egyes fegyvert, mintha neki nem kellett volna látnia a sötétben, mintha az a hatalmas fekete szempár még a leghalványabb fénysugarat is felfogná, akár a mélytengeri lényeké. Nesta egész testében megmerevedett, nem mozdult. Minden egyes kegyetlen mozdulat birtoklásról árulkodott, vadságról, a lény élvezte a félelmét.

Amikor a kelpie lefegyverezte, és Nesta tüdeje ismét égni kezdett, érezte, hogy a vékony férfitest újfent a vízfenékhez nyomja őt, a száját az övére tapasztja.

Nesta öklendezett, de kinyitotta a száját, hagyta, hogy a lény újabb életet jelentő lélegzettel töltse meg, pedig a mozdulatban a legcsekélyebb kedvesség sem lakozott. Nyelve féregként mozgott Nestáén, vékony, túlságosan hosszú kezét végigfuttatta Nesta mellén, derekán, és amikor Nesta ismét öklendezni kezdett, a zokogása ellen küzdött, a kelpie nevetését érezte az ajkán.

Amikor elhúzódott, a fogai felsértették Nesta ajkát, ő pedig megremegett, amikor a kelpie továbbra is ott maradt mellette, megsimogatta a haját. Nesta volt az ő kis trófeája, ezt jelezte az érintés. Addig kínozza majd, míg Nesta már könyörög a halálért. Hiába menekült el a halandók világának szörnyei elől, ugyanolyanokat talált a fal túloldalán. Elszökött Tomas elől, hogy aztán itt lyukadjon ki, és ugyanúgy dühöngjön, mint akkor.

Az a könyörgő női hang elhalt. Mintha bármi lett volna is, bárki lett volna is, tudta, hogy most már nem maradt remény.

Nesta a mágiája után kapott, miközben a kelpie ismét úszni kezdett, kezét Nesta dereka köré fonva húzta magával.

Nesta lába fémbe és csontokba ütközött. Ezek valahogy épségben maradtak a mocsárban.

Némelyik csont körül mintha még hús is lett volna.

Könyörgök! – imádkozott Nesta a benne szunnyadó ősi és rémisztő mágiának. Könyörgök!

Utánakapott, kereste magában azt a tátongó szakadékot.

Fényt látott maga előtt, aranylót, ragyogót. Az ujjait nyújtotta felé.

A kelpie gyorsabban úszott a sötétségben, úgy kerülgette a különféle holmikat a vízben, mintha egy fa gyökerei lettek volna.

Az aranyló valami közelebb ért, egy korong volt az, Nesta ereje, egyre közelebb és közelebb és közelebb ért. És miközben a lény rángatta tovább, az aranykorong Nesta kitárt ujjai közé suhant. A kelpie mintha észre sem vette volna, nem váltott irányt, miközben az a valami Nesta kinyújtott kezébe röppent.

Nem az ereje ragyogott fel előtte.

Az aranykorong az ujjaihoz ért, és Nesta azonnal tudta, mit szorít olyan erősen. A hasonló vonzza a hasonlót. Az erő az erőt.

A kelpie mit sem sejtve rángatta őt tovább. Nesta levegője ismét fogytán volt. Lábfeje és lába borotvaéles tárgyaknak ütközött, volt, ami felsértette a bőrét.

Erő hevert az egyik kezében. A másikat a halál szorongatta.

Csakis a színtiszta kétségbeesésnek és a rettegésnek köszönhette, hogy ilyen pontosan tudta, mit kell tennie. Tudta, mit kell megkockáztatnia. Ujjai megfeszültek a kezében tartott holmin.

A kelpie lelassult, mintha megérezte volna, hogy valami megváltozott. De nem volt elég gyors.

Nem tudta megakadályozni, hogy Nesta a saját arcára nyomja a Maszkot.

36.

FEJEZET

Nesta tüdeje nem égett többé. A teste nem sajgott.

Nem volt szüksége levegőre. Nem érzett fájdalmat.

Haloványan még látott is a Maszk szemnyílásain keresztül. A kelpie vékony, fehér lény volt – színtiszta gyűlölet és sóvárgás.

Eleresztette Nestát, mintha megdöbbent és megriadt volna. Mintha tétovázásra késztette volna az, amit most Nesta viselt.

Nestának csakis erre volt szüksége.

Érezte őket maga körül. A holtakat.

Érezte régóta elrothadt testüket, néhányan csontok voltak csupán, míg mások félig felfaltan megmaradtak ősi páncéljaik alatt. A fegyvereik a közelben hevertek, a mocsári lények szerteszét hagyták őket, nem törődtek velük, inkább az foglalkoztatta őket, hogy a bomló húsból falatozzanak, hiába rothadt el már rég.

Több ezer test.

De Nesta nem fog ezreket magához hívni. Egyelőre még nem.

Vére hűvös dal volt, a Maszk tekergő visszhang, elsuttogta neki mindazt, amit tehet. Mintha azt sóhajtotta volna: Otthon. Otthon.

Nesta nem utasította vissza. Inkább magához ölelte, hagyta, hogy a Maszk mágiája – ami hidegebb volt, mint az övé, és éppolyan ősi – az ereibe folyjon.

A kelpie észbe kapott, kivillantotta fogait, majd elrugaszkodott.

Csontszerű kéz kulcsolódott a bokájára.

A kelpie megpördült, lefelé nézett. Épp, amikor egy másik csontos kéz az idő vasfogától megrepedt páncélkesztyűben a másik bokájába kapaszkodott.

Egy harmadik kéz a fekete sörénybe csimpaszkodott, az ujjakról darabokban hullott le a hús.

A kelpie ismét Nesta felé fordult, fekete szeme tágra nyílt.

Nesta a vízben lebegve, a Maszk erejének jeges dalával a testében feltámasztotta a holtakat. Hogy megtegyék azt, amire az ő teste képtelen volt.

Bár felvette a harcot Tomasszal, az Üsttel, Hybern királyával, az mind csak megtörtént vele. Túlélte, de végig tehetetlen volt, és rettegett.

Ma viszont nem.

Ma Nesta fog megtörténni a kelpie-vel.

A lény vergődött, kiszabadította magát az egyik csontvázkézből, míg tíz másik nyúlt felé hosszú, csontos karokon. Testük velük együtt mozdult. A kelpie megpróbált elúszni előlük, de ekkor egy óriási, félig rozsdás páncélt viselő alak jelent meg mögötte. A kelpie-re kulcsolta a karjait. Arca csont volt csupán a kelpie válla felett, kitátott állkapcsából hegyes fogak meredeztek – ezek szerint nem főtündér lehetett –, megcsillantak, mielőtt a kelpie fehér húsába vájta őket.

A lény felsikoltott, de hang nem jött ki a torkán. A holtak is éppolyan nesztelenek voltak, felkeltek a zavaros vízfenékről, néhányan alakzatba álltak, úgy lepték el a kelpie-t.

Nesta hagyta, hogy végigfolyjon rajta a mágia, hogy a Maszk azt tegyen, amit csak akar, feltámasztva a tisztelet övezte holtakat, akiket egykor itt temettek el, és akiket a kelpie meg a fajtája megbecstelenített azzal, hogy véget nem érően lakmározott belőlük.

A kelpie ismét nekiment a holtaknak, most már könyörgés ült a tekintetében. De Nesta kíméletlenül figyelte, még mindig érezte a lény undorító ízét a szájában.

Tudta, hogy a kelpie látja megcsillanó fogát. Tudta, hogy látja hűvös mosolyát, miközben utasítást adott a holtaknak, hogy szaggassák darabokra.

– NESTA!

Cassian derékig gázolt a fekete vízben, olyan tintaszerű volt, hogy a saját csípőjét sem látta a felszín alatt. Egyre csak Nesta nevét üvöltötte, miközben Azriel odafent repült, kereste, kutatta…

Cassian érezte Nesta illatát a víz szélén, az övét és a vizeletéét is, az istenek vessék a pokolra! Nesta látott valamit, olyan rémisztő dolog támadta meg, hogy összevizelte magát, és most eltűnt, a víz alá merült…

– NESTA!

Nem tudta, hol keresse ebben a feketeségben. Ha továbbra is ekkora zajt csap, más lények is idetévednek, de meg kellett találnia, vagy összeesik, és itt helyben szörnyet hal, meg fog…

– NESTA!

Azriel leszállt mellé a vízbe.

– Semmit sem láttam – zihálta. Éppolyan riadtan cikázott a szeme, ahogyan, Cassian tudta jól, az övé is. – Szükségünk van Rhysre…

– Nem válaszol!

Mintha a mocsár a hangokhoz hasonlóan az üzeneteiket is elnyelte volna. Cassiannek már a mellkasáig ért a víz, vakon tapogatózott bármiféle nyom, testrész után…

Felüvöltött a gondolatra, és ezt a hangot még Oorid sem tudta elnyomni.

Előrevetette magát, de ekkor Azriel a páncélja nyakánál fogva megragadta.

– Nézd! – vicsorgott Az.

Cassian arrafelé nézett, amerre Azriel mutatott a mélyülő vízben. Az addig nyugodt felszín gyűrűket vetett. Aranyfény ragyogott odalent. Cassian megint bele akarta vetni magát a vízbe, de Az ismét visszafogta, szifonjai kéken villantak.

Aztán a dárdák áttörték a felszínt.

Mintha egy erdő emelkedett volna ki a vízből, sorra jelentek meg, egyik a másik után. Utánuk a víztől csöpögő sisakok következtek, némelyik rozsdás volt, némelyik úgy csillogott, mintha frissen kovácsolták volna. És a sisakok alatt: koponyák.

– A Nagy Anya irgalmazzon! – suttogta Azriel.

Színtiszta félelem, nem pedig csodálat késztette arra, hogy ilyen halkan ejtse ki a szavakat, miközben a holtak feltámadtak Oorid mélyén.

Egy egész sornyi, egy egész légiónyi. Néhányan csupán kiegyenesedő csontok voltak, álluk csüngött, szemgödrük üresen ásított. Mások félig egyben voltak még, rothadó húsuk ott lifegett kilógó bordáikon. A díszes páncélok alapján harcosok voltak, királyok, hercegek és lordok.

Kiemelkedtek a vízből, megálltak a tövises szigetet övező sekély vízben. És ahogy arany fény törte át a felszínt előttük, a holtak letérdeltek.

Cassian fejéből minden egyes szó kiröppent, ahogy Nesta is kiemelkedett a vízből, mintha oszlop tolta volna őt felfelé. Aranymaszk ült az arcán, alakra kezdetleges, de tele kacskaringókkal és olyan ősi mintákkal, hogy már senki sem értette őket.

Ömlött a víz a ruhájából, a tincsei kiszabadultak a fonatból, és a kezében…

Egy kelpie fejét szorította a fényes, fekete hajánál fogva, a lény szétszabdalt arca sikollyal merevedett meg. Éppolyan volt, mint amikor Hybern királyának a feje lógott Nesta kezéből.

Egyedül ezüst tűz izzott a Maszk szemrései mögött.

– Szent istenek! – lehelte Azriel.

A holtak támadásra kész légióként, mozdulatlanul álltak. Nesta kívánsága parancs volt számukra, egyedül az ő utasításaiért léteztek. A lényükből semmi sem maradt meg, egyedül ő, egyedül Nesta folyt keresztül rajtuk.

– Nesta – suttogta Cassian.

A lány eleresztette a kelpie fejét. A lábánál elterülő fekete víz elnyelte.

Hideg erő áramlott feléjük, és ahogy elérte őket, Cassian hagyta, hogy elfolyjon mellette, körbevegye, átadta magát neki. Mert ha ellenáll, azzal biztosan kivívja a Maszk haragját. Mert ha ellenáll, akkor magával a halállal dacolt volna.

A nőként megjelenő halállal.

Azriel megremegett, ő is tűrte ezt az ősi erőt.

De akár tetszett Aznek, akár nem, mindketten illírek voltak. Úgyhogy megtették, amit a népük mindig is tett, amikor szembetalálkozott a halál gyönyörű arcával. Meghajoltak.

Mivel mellkasig gázoltak a vízben, nem hajolhattak meg mélyen, de addig hajtották a fejüket, míg az arcuk már kis híján a vizet érte. Cassian felnézett a mozdulatlanságában, figyelte, ahogy a Maszk arany fénye táncot jár a vízen. Aztán az arany megrebbent.

Még épp időben emelte fel a fejét ahhoz, hogy lássa, Nesta letépi magáról.

A holtak összeestek. Csobbanások és vízgyűrűk közepette merültek el a fekete felszín alatt, nyom nélkül eltűntek. Egyetlen dárda sem maradt.

Nesta is süllyedni kezdett, mintha az erő őt is eleresztette volna. Cassian utánaugrott, a jeges víz csípte az arcát. Épp azelőtt ragadta meg, hogy Nesta elmerült volna.

Nesta szinte teljesen elengedte magát, miközben Cassian visszacipelte őt Azhez, aki kivont karddal várta, előmászik-e valami a vízből. Amint elérték a partot, a füvet, a fákat, Cassian szemügyre vette Nesta sápadt arcát, a sebeket, a karcolásokat a szája és az arcéle körül…

Nesta pislogott egyet, és szeme ismét szürkéskék volt, aztán a mellkasához szorította a Maszkot, akár egy kislány a babáját, és csak remegett, remegett, remegett.

Cassian csupán annyit tehetett, hogy átkarolta és magához húzta, míg a remegés alább nem hagyott, és az öntudatlanság a feledés irgalmával szolgált Nesta számára.

37.

FEJEZET

Volt egy hely a Rémálmok udvarában, ahová még Keir és az elit Sötétséghozó csapata sem merészkedett.

Ha az Éjszaka udvarának ellenségei beléptek oda, többé nem jöttek ki. Élve legalábbis semmiképp.

Az sem igazán jutott ki, ami a testükből maradt. Lehajították a kör alakú szoba közepén tátongó nyílásba – az odalent vonagló szörnyeknek. A pikkelyeiknek, a karmaiknak, a könyörtelen éhségüknek. A lények ritkán ettek, ha tízévente egy holttestet kaptak, akkor már kibírták, a közbülső időben meg álomba szenderültek.

Az Ősz udvarából származó két férfi vére lecsorgott a fekete kőbe erősített rácson, és felébresztette őket.

Vicsorgásuk és sziszegésük, a farkuk hussanása és a karmaik csikorgása beszédre kellett volna hogy ösztönözze a székhez láncolt férfiakat.

Azriel a falnak dőlt az egyetlen bejárati ajtó mellett, az Igazmondó véres volt a kezében. Cassian egy lépéssel mellette állt, Feyre pedig a másik oldaláról figyelte, ahogy Rhys és Amren odasétált a két férfihoz.

– Készek vagytok magyarázattal szolgálni? – kérdezte Rhys, kezét zsebre tette.

Cassian egyedül azért volt képes megmaradni ebben a helyiségben, mert tudta, hogy Nesta biztonságban alszik Rhys hegytetői palotájának egyik hálószobájában, és a főúr ereje védelmezi. A Maszk fekete bársonyba csavarva pihent a palota egy másik szobájában egy asztalon, azt is ugyanúgy védték, varázslattal körbezárták.

Azriel néhány másodperccel azután, hogy Nesta eszméletét veszítette, gondolatutazással kirepítette és Rhys rezidenciájára hozta őket, a Kőbe vájt város tetejére. Amikor Rhys egy szívdobbanással később eltűnt, Cassian tudta, hogy a mocsárba ment az Ősz udvarának katonáiért, és ide fogja hozni őket.

Nesta azóta hevert öntudatlanul.

A két férfi hasonlított egymásra, legalábbis annyira, amennyire az egy udvarból származó tündérek szoktak: az Ősz udvarához tartozók haja a vörös különböző árnyalataiban játszott, a szemük barna volt, vagy arany, ritkábban zöld, és leggyakrabban világos bőrrel rendelkeztek. A bal oldali férfi vöröses haja barnába hajlott, a jobb oldalié rézként fénylett. Mindketten üres arckifejezéssel meredtek maguk elé.

– Valamiféle igézet alatt lehetnek – jegyezte meg Amren, ahogy körbejárta a két férfit. – Mintha egyedül az lenne a céljuk, hogy másoknak ártsanak, történjék bármi körülöttük.

– Miért támadtátok meg az udvarom tagjait Oorid mocsarában? – kérdezte Rhys azzal a nyugalommal, amit oly sokan hallottak már, mielőtt a főúr cafatokra szaggatta őket.

Rhys egyetértett, hogy a Cassianékre támadó katonák valószínűleg az Ősz udvarának eltűnt tagjai, de hogy miképpen kerültek Oorid mocsarába… Hát, ezt akarták most kideríteni. Rhys korábban megpróbált beférkőzni a gondolataik közé, de csak ködöt talált odabent, homályt.

A férfiak Cassianre és Azrielre meredtek, megfeszültek az erőszakos indulattól.

Feyre a faltól figyelte őket.

– Olyanok, mint a veszett kutyák, teljesen eszüket vette valami.

– Úgy is küzdöttek – felelte Cassian. – Ész nélkül, csakis a vérszomj hajtotta őket.

Rhys a kezét nyújtotta a barnás hajú férfi felé, aki olyan sebekből vérzett, amelyekről Az tudta, hogy fájni fognak, de nem öli meg őt. Azriel tökéletesen tisztában volt vele, hogyan szabdaljon szét valakit úgy, hogy az illető ne vérezzen el. Tudta, hogyan kínozzon valakit napokon keresztül.

– Helyénvaló-e így ártani nekik, ha Briallyn vagy Koschei varázslata alatt állnak? – tette fel a kérdést Feyre.

Szavai visszhangot vertek a helyiségben, túlharsogták a kiéheztetett szörnyek acsarkodását.

– Nem. Nem az – felelte Rhys pillanatnyi gondolkozás után.

Amren Feyre-hoz fordult.

– Az elméjüket megülő köd és a tény, miszerint kibírták, hogy Azriel a gondjaiba vegye őket, mégsem fogtak fel belőle semmit a fájdalmon túl, legalább megerősíti a feltételezéseinket.

– Ha ezzel igazolnád, ám legyen – felelte Feyre némileg hűvösen.

Mindegyiküket kínozták már meg életük során, magát Feyre-t is.

Most Rhyshez fordult.

– Meg kell kérnünk Heliont, hogy jöjjön el. Nem a… tudod, mi miatt – mondta, pillantását ide-oda járatva a két katona között, akik lehet, hogy pontosan tudták, mi történik körülöttük, még ha be is voltak zárva a saját fejükbe. – Azért, hogy megtörje rajtuk a varázslatot.

– Igen – értett egyet Rhys.

Szemében egyfajta bűntudat és szégyen csillant. Némán társalgott a párjával, és Cassian tudta, hogy Rhys a kínzásról kérdez, elnézést kér, amiért Feyre kénytelen volt végignézni tíz percet Azriel munkálkodásából.

De Cassian tudta, hogy Feyre pontosan tisztában volt vele, mi vár rá, mielőtt belépett. Ahogyan azzal is, hogy ez a tíz perc bizony csak a nyitánya volt annak a fájdalomszimfóniának, amit Azriel kegyetlen hatékonysággal képes volt kicsalni másokból.

Feyre arca ellágyult egy pillanatra, és halványan Rhysre mosolygott, amitől a főúr tekintete felragyogott.

– Itt maradnak, őrizni fogjuk őket – jelentette ki Rhys. – Most azonnal felveszem a kapcsolatot Helionnal.

– És Eris? – kérdezte Cassian. – Neki mikor mondjuk el, hogy megtaláltuk a katonáit? És hogy mit tettünk a többségükkel?

– Önvédelem volt – jegyezte meg Feyre a karját összefonva. – Meggyőződésem, hogy bárki irányította is ezeket a katonákat, ő a felelős a halálukért, nem ti.

Amren is közbeszólt:

– Amint minden gyanúnkat igazoljuk, elmondjuk Erisnek. Még mindig előfordulhat, hogy valamiképpen ő áll a háttérben.

Feyre egyetértően bólintott, de megfeszült a szája.

– Ennek a két férfinak bizonyára van családja, akik aggódnak értük. A lehető leggyorsabban kell eljárnunk.

Cassian kizárta azoknak a férfiaknak az emlékét, akik nem maradtak életben – akik miatt szintén aggódott a családjuk. Minden egyes halálnak súlya volt, felszaggatta a világot, az idő szövetét. Túlságosan is könnyű volt megfeledkezni erről. Azre pillantott, de a testvére vonásai jéghidegek maradtak. Ha Az bánta is, amit tettek, nem látszott rajta. Cassian behúzta a szárnyait.

– Nagyon igyekezni fogunk.

Hátrahagyták a két férfit, akiknek a vére tovább csorgott az odalent vergődő szörnyekhez.

Megindultak felfelé, maguk mögött hagyták a Kőbe vájt város börtönét, azt az iszonyú helyet, és végül megálltak a fenti gyönyörű palota holdkő oszlopai közt. Rhys a felé a szoba felé indult, ahol a Maszkot hagyták. Kinyitotta az ajtót, és megdermedt.

Nesta ült az asztalnál, a bebugyolált Maszkot bámulta.

– Hogy jutottál be? – kérdezte Rhys, éjszaka kavargott az ujjhegyein.

Cassian tudta, hogy a testvére áthatolhatatlan védvonalakat húzott az ajtó elé. Legalábbis elméletben.

– Nyitva volt az ajtó – mondta Nesta tompán.

Úgy fürkészte őket, mintha keresne valakit. Cassian belépett a helyiségbe, mire Nesta szeme megállapodott rajta.

Komoran a lányra mosolygott.

– A Maszk nyitotta ki neked az ajtót? – követelt választ Amren.

– Valami idevonzott – válaszolta Nesta, de közben Cassiant mérte végig.

Azt nézte, megsérült-e valahol. Nesta arra volt kíváncsi, hogy Cassiannek baja esett-e. Mintha az ő szája lenne olyan rémes állapotban, mintha az ő nyakát szabdalnák sebek, az ő lábszárát marcangolták volna szét. Nesta sebei nem véreztek, már kezdtek varasodni, de… Az Üst vigye el, képtelen volt elviselni, hogy bármiféle sérüléstől szenvedjen!

– Beszél hozzád? – kérdezte Feyre oldalra billentett fejjel.

Cassian mindent elmondott nekik, már amennyit ő maga megértett. Nestát megtámadta egy kelpie, lerángatta a víz alá, és a lány valahogy megtalálta odalent a Maszkot. Feltámasztotta Oorid holtait, hogy végezzenek a kelpie-vel. Aztán diadalittasan kiemelkedett a vízből.

– Csak végső elkeseredésében, ostobaságból venné fel valaki azt a maszkot – jegyezte meg Amren. Jókora távolságot tartott az asztaltól. Hogy Nestához vagy a Maszkhoz nem akart közelebb kerülni, azt Cassian nem tudhatta. – Szerencséd, hogy le tudtad venni magadról. A többség, aki felvette, többé képtelen volt levenni. Végül le kellett fejezni őket. Ezt az árat kell megfizetni a hatalomért. Feltámaszthatod a holtakat, hogy leigázd a világot, de többé nem szabadulsz a Maszktól.

– Azt kértem, hogy eresszen el, és eleresztett – felelte Nesta. Hűvös pillantással méregette Amrent.

– A hasonló vonzza a hasonlót – mondta Rhys. – Mások azért nem tudták levenni magukról, mert a Maszk nem ismerte el az erejüket. A Maszk uralta őket, nem pedig fordítva. Csak az tudja anélkül viselni, hogy az irányítása alá vonná, akit ugyanabból a sötét erőből teremtettek.

– Szóval Briallyn királynő használhatná – vonta le a következtetést Azriel. – Talán ezért voltak az Ősz udvarának katonái Ooridban. Ő még nem merne eljönni ide, de talált magának egy csapatot, amelyik megtette helyette.

A szavak végiggyűrűztek a szobán.

Nesta ismét a Maszkra meredt.

– El kellene pusztítani.

– Nem lehet – felelte Amren. – Talán ha az Üst valóban elpusztult volna, akkor a Maszk is legyengül annyira, hogy a főurak és Feyre közös erővel képes legyen rá.

– Ha az Üst elpusztult volna – jegyezte meg Feyre borzongva –, akkor vele együtt eltűnt volna az élet minden formája is.

– Tehát a Maszk marad – összegezte Amren savanyú ábrázattal. – Csak gondoskodni tudunk róla. El nem pusztíthatjuk.

– Akkor hajítsuk a tengerbe – javasolta Nesta.

– Nem tetszettek az élőholtak, kislány? – kérdezte Amren.

Nesta olyan pillantást lövellt Amrenre, hogy Cassian felkészült a legrosszabbra.

– Semmi jó nem származhat az erejéből.

– Ha a tengerbe hajítjuk, rábukkanhat egy veszedelmes lény – vitatkozott Azriel. – Biztonságosabb, ha mi magunk őrizzük.

– Még akkor is, ha képes ajtókat kinyitni és varázslatokon áttörni? – kérdezte Rhys.

– A hasonló vonzza a hasonlót – törte meg Feyre a csendet, amikor mind elmerengtek. – Talán Nesta meg tudná védeni, be tudná zárni a szobát. Hogy bent tartsa a Maszkot.

– Nem tudom, hogyan tudnék ilyen varázslatokat végrehajtani – mondta Nesta. – A legalapvetőbb varázslatoknál is kudarcot vallottam, amikor Amren tanítani próbált, nem emlékszel?

Feyre oldalra billentette a fejét.

– Ezt gondolod, Nesta? Hogy kudarcot vallottál?

Nesta kihúzta magát, Cassian mellkasa pedig elszorult a szemében tégláról téglára épülő fal láttán. Hiszen Nesta ezzel a két szóval véletlenül kikotyogta az igazságot.

– Nem számít – felelte. A régi énje előtört, felszegte az állát. – Mondjátok, hogyan csináljam, és megpróbálom!

Az utolsó szavait már Amrenhez és Rhyshez címezte.

– Amikor Helion megérkezik – mondta Rhys kedvesen, mintha ő is felfogta volna, mit fedett fel Nesta az imént –, megkérem, hogy mutassa meg neked. Ő olyan védővarázslatokat is ismer, amiket még én sem.

A csend elég feszültté vált ahhoz, hogy Cassian vigyort kényszerített az arcára.

– Tekintve, hogy Nesta lerázta Heliont, amikor csapta neki a szelet, lehet, hogy nem akar majd segíteni neki.

– Segíteni fog – felelte Rhys, a szemében csillagok ragyogtak fel. – Ha másért nem, hát azért, hogy újra bepróbálkozhasson nála.

Nesta a szemét forgatta, olyan természetes volt ez a mozdulat tőle, hogy Cassian mosolya őszintébbé vált, némi megkönnyebbülés költözött belé.

Mindenki látja, mi van a szívedben, testvérem, jegyezte meg Rhys anélkül, hogy Cassian felé fordult volna.

Cassian csak vállat vont. Már rég nem érdekelte.

– Mindjárt idehívjuk Madját, hogy lássa el a sebeidet – mondta Feyre Nestának.

– Már gyógyulnak – ellenkezett Nesta, és Cassian elmerengett, vajon tudja-e, milyen rémesen fest.

Amren megjegyzést is tett rá:

– Úgy nézel ki, mintha egy macska megpróbálta volna lerágni az arcodat. – A levegőbe szagolt. – És poshadt szagod van.

– Előfordul az ilyesmi, ha berángatnak valakit egy mocsárba – felelte Cassian Amrennek, mire Nesta meglepetten ránézett. Aztán Cassian a lány felé fordult: – Hogyan csalt csapdába a kelpie?

Nesta sebes nyaka megmoccant, ahogy nagyot nyelt.

– Elég… ideges lettem, amikor nem jöttél… amikor nem jöttetek vissza. – Tapinthatóvá vált a csend a szobában. – Utánatok mentem.

Cassian nem merte megemlíteni, hogy csak egy fél óra telt el. Fél óra, és Nesta máris így kétségbeesett?

– Nem hagytunk volna ott – mondta óvatosan.

– Nem attól féltem, hogy otthagytok. Hanem hogy mindketten meghaltok.

Cassian mellkasa elszorult attól, hogy Nesta folyamatosan kihangsúlyozta, mindkettejükért aggódott. Tudta, miért fogalmaz Nesta így, hogy mit nem akar kimondani.

Annyira aggódott, hogy Cassianért képes volt szembenézni Oorid veszélyeivel.

Nesta elfordult a pillantásától.

– Már épp be akartam menni a vízbe, amikor megjelent a kelpie. Kimászott a partra, mondott valamit, aztán berángatott.

– Mondott valamit? – kérdezte Rhys.

– Nem értettem a nyelvet, amin beszélt.

Rhys elhúzta a száját.

– Meg tudod mutatni?

Nesta a homlokát ráncolta, mintha nem szívesen élné át újra az emléket, de azért bólintott. Mindkettejük pillantása üressé vált, majd Rhys visszahúzódott.

– Az a lény – Nyílt döbbenettel az arcán nézett végig Nestán, hogy egyáltalán túlélte. Rhys Amrenhez fordult. – Hallgasd meg!

Tekintetük üvegessé vált, senki sem szólalt meg, míg Rhys megosztotta Amrennel az emléket.

Még Amren arca is elsápadt attól, amit a főúr mutatott neki, aztán a fejét rázta, fekete bubifrizurája ide-oda lengett.

– Ez egy olyan nyelvváltozatunk, amit tizenötezer éve senki sem használt.

– Csak minden második szót értettem – vallotta be Rhys.

Feyre felvonta a szemöldökét.

– Beszéled az ősi tündérek nyelvét?

Rhys vállat vont.

– Alaposan kitanítottak. – Előkelő mozdulattal legyintett. – Pont az ilyen helyzetek miatt.

– Mit mondott a kelpie? – kérdezte Azriel.

Amren riadt pillantást lövellt Nestára, majd azt felelte:

– Azt mondta, hogy „Áldozatként mutattak be nekem, drága húsom? Milyen sápadt és fiatal vagy! Mondd csak, megint elkezdtek áldozni a vizeknek?” Aztán amikor Nesta nem válaszolt, a kelpie azt mondta: „Semmiféle isten nem menthet meg. Elragadlak, kis szépség, és az asszonyom leszel, mielőtt a vacsorámmá válsz.”

Nesta az arcát csúfító sérülésekhez emelte a kezét, majd megborzongott. Rémület öntötte el Cassiant – majd iszonyú harag.

– Régen áldozatokat mutattak be a kelpie-knek? – kérdezte Feyre. Undorodva és ijedten ráncolta az orrát.

– Igen – felelte Amren összevont szemöldökkel. – A legősibb tündérek és emberek a folyók és a tavak isteneinek tartották a kelpie-ket, bár én mindig is arra gyanakodtam, hogy csak azért kezdtek el áldozatokat bemutatni nekik, nehogy őket vadásszák le. Legyen csak mindig mit enniük, legyenek elégedettek, akkor nem harapódznak el a halálesetek, és a kelpie-k nem fognak kimászni a vízből, hogy gyerekeket raboljanak. – Amren foga kivillant. – Hogy ez még mindig az ősi nyelvjárásban beszél… Biztos nagyon rég behúzódhatott Ooridba.

– Vagy olyan szülők nevelték, akik ezt a nyelvjárást beszélték – találgatott Azriel.

– Nem – válaszolta Amren. – A kelpie-k nem szaporodnak. Erőszakolnak és kínoznak, de nem termékenyítenek meg senkit. A legendák szerint egy kegyetlen isten teremtette és szórta szét őket ennek a vidéknek a vizeiben. Az a kelpie, amit legyőztél, kislány, talán a legutolsók egyike volt.

Nesta pillantása ismét a Maszkra vándorolt.

Rhys így szólt:

– Odarepült hozzád. A Maszk.

Nyilván Nesta emlékeiben láthatta.

– Próbáltam megidézni az erőmet – mormolta Nesta, mire mind megdermedtek. Nesta még sosem beszélt ilyen nyíltan a mágiájáról. – De ez válaszolt helyette.

– A hasonló vonzza a hasonlót – ismételte Feyre. – Az erőd és a Maszk eléggé hasonlítanak egymásra ahhoz, hogy ha az egyiket hívod, akkor a másikat is.

– Tehát elismered, hogy mégis megmaradt az erőd – jegyezte meg Amren szárazon.

Nesta a szemébe nézett.

– Ezt eddig is tudtad.

Cassian közbelépett, mielőtt a dolgok rossz irányt vehettek volna.

– Jól van. Hadd pihenjen egy kicsit a halál úrnője!

– Nem vicces! – sziszegte Nesta.

Cassian rákacsintott, pedig a többiek megfeszültek.

– Nekem tetszik.

Nesta haragosan nézett rá, de emberi volt az arckifejezése, és Cassian tétovázás nélkül bármikor ezt választotta volna az ezüst tűz helyett. A helyett a lény helyett, aki a vízen sétált, és a holtak légiójának parancsolt.

Kíváncsi lett volna, Nesta is egyetért-e vele.

Nesta a Kőbe vájt város tetejére épített holdkő palotában maradt. Feyre azt javasolta, hogy a nyílt, világos tér jobb lenne, mint a Szél házának homályos, vörös folyosói. Legalább ma estére. Nesta túl fáradt volt ahhoz, hogy vitatkozzon, hogy elmagyarázza, a Szél háza a barátja, és idős dadaként körbeugrálta, kényeztette volna őt.

Szinte körbe sem nézett a hegy oldalából kilógó fényűző hálószobában, amit a hósipkás csúcsok közti napfény beragyogott. Ügyet sem vetett a vakítóan fehér takarókkal és párnákkal teli ágyra és a… Na jó, egyvalamire felfigyelt, és az a süllyesztett medence volt, mögötte a nyitott égbolttal. A víz kifolyt a meredély fölé lógó szélen, cseppjei belevesztek a lefelé zúduló végtelen vízesésbe.

Gőz gomolygott a felszínen, levendulaillattal csábított, és Nestának volt még annyi lélekjelenléte, hogy megszabaduljon a ruháitól, és fürdőt vegyen, mielőtt ismét összekoszolja az ágyneműt. Egyszer már kicserélték azóta, hogy lefeküdt oda. Ezt onnan tudta, hogy óriási, sáros nyomot hagyott maga mögött, amikor felkelt, most pedig makulátlanul tiszta volt az ágy.

Nesta beereszkedett a medencébe, grimaszolt, ahogy a víz csípni kezdte a sebeit. A csúcsokon túl a nap fehéraranyból sárgába váltott, a föld ölelésébe igyekezett. Előtte kövér, vattaszerű felhők úsztak, tele őszibarackszínű fénnyel, gyönyörű látványt nyújtottak a liluló égen. Nesta felemelte az ujjait, és kócos, még mindig vizes hajába túrva végignézte élete leggyönyörűbb naplementéjét. Mocsárihínár-darabok és iszap vált el a tincseitől, elsodorta őket a medence széle felé hömpölygő víz.

Nesta nagyot sóhajtva a felszín alá merült, csípte a víz az arcát, miközben a fejbőrét dörgölte. Amikor előbukkant, a haja még mindig koszosan tapadt össze, úgyhogy végignézett a medence menti falon… Fiolák sorakoztak ott, nyilván a test és a haj tisztítását elősegítő keverékek töltötték meg őket.

Valamennyit kiöntött a tenyerébe, orra megtelt a menta és a rozmaring illatával, és bedörzsölte a hajába. Hagyta, hogy a mámorító illat tőle telhetően enyhítse a feszültségét, habzottak súlyos fürtjei. Ismét lebukott a víz alá, kimosta a buborékokat. Amikor előbukkant, a mandulaillatú szappanért nyúlt.

Kétszer is megmosta magát mindenhol. Csak akkor nézett körbe, amikor végzett. A naplemente épp a leggyönyörűbb pontján járt, az égbolt rózsaszínnel, kékkel, arannyal és lilával izzott, és Nesta engedte, hogy megtöltse, hogy elmossa Oorid sötétségének a maradékát is.

Még sosem érzett a Maszk erejéhez foghatót. A kelpie legalább valóságosnak tűnt – a saját rémülete, haragja és kétségbeesése mind átlagos, emberi érzelmek voltak. Amint felvette a maszkot, ezek az érzések szertefoszlottak. Nesta valami többé vált, olyasvalamivé, aminek nem kellett levegőhöz jutnia ahhoz, hogy lélegezzen, olyasvalamivé, ami nem értette, mi a gyűlölet, a szeretet, a félelem, a gyász.

Ez rémítette meg a leginkább. Az érzések teljes hiánya. Hogy milyen jólesett ennyire távol kerülnie önmagától.

Nesta nyelt egyet.

Ezt senkinek sem vallotta be. A Maszkon merengett, amikor a többiek megtalálták abban a szobában. Azon az ürességen. Kíváncsi lett volna, akadt-e bárki korábban, aki nem azért öltötte magára a Maszkot, hogy feltámassza a holtakat, hanem egyszerűen csak azért, hogy szabaduljon a saját elméjétől.

Tudatánál volt, igen. Azért ölte meg a kelpie-t, mert holtan akarta látni. De az az iszonyú súly, a visszhangzó gondolatok, a pengeként hasító gyűlölet és a bűntudat – az mind megszűnt létezni.

És annyira csábító volt, olyan felszabadító és kellemes, hogy Nesta tudta, el kell pusztítani a Maszkot. Ha másért nem, hát azért, hogy megmentse tőle saját magát.

De nem lehet elpusztítani. És ő az egyetlen, aki talán megóvhatja.

Mit számít, ugye, hogy pont ugyanazon okból kifolyólag ő lenne az egyetlen, aki hozzáférne. Senki mást nem fenyegetne a kísértés, az ereje, egyedül őt. Pont azt a személyt, akit a leginkább el kellene zárni tőle.

Kopogás hangzott fel az ajtaján, mire Nesta lebukott a medence vízfelszíne alá annyira, hogy hosszú haja eltakarja a mellét.

– Igen? – szólt ki.

Cassian lépett be, kezében egy tálcányi étellel, és megtorpant, amikor nem találta őt az ágyon. Tekintete azonnal a süllyesztett medencére vándorolt, és Nesta esküdni mert volna, hogy kis híján a fehér szőnyegre ejtette a tálcát.

– Én csak… Te.

Az, hogy Cassian ennyire szóhoz sem jutott, kirántotta Nestát a gondolatai közül, szája széle felfelé görbült.

– Én?

Cassian ázott kutyaként rázta meg a fejét.

– Hoztam neked enni. Gondoltam, szeretnél vacsorázni.

– Nincs ebédlő?

– Van, de úgy sejtettem, pihennél.

Nesta végigmérte őt, meglepte, hogy Cassian ennyire ismeri, tudja, milyen fárasztónak, milyen iszonyatosnak találja a gondolatot, hogy megint beszélnie kell a többiekkel, hogy normális ruhát kell öltenie. Ismerte annyira, hogy feltételezte, Nesta inkább enne egyedül a szobájában, miközben próbálja összeszedni magát.

Cassian megköszörülte a torkát.

– Leteszem ide.

Állával a medence távolabbi felében álló asztal felé intett, oda, ahol a víz lebucskázott a hegyről.

Nesta megfordult, miközben Cassian kissé merev mozdulatokkal az asztalhoz sétált, és letette a tálcát.

– Meg is van. – Ismét megköszörülte a torkát. – Jó fürdőzést! És étvágyat!

Az, hogy Cassian ennyire zavarba jött, elűzte Nesta szívéből az árnyékokat. A Maszk gondolata távoli morajlássá változott.

– Van kedved csatlakozni?

Cassian mély levegőt vett, fájdalmas kifejezés suhant végig az arcán.

– Megsérültél.

Nesta felállt, csorgott róla a víz, a melléhez tapadó haja a legkevésbé sem rejtette el ágaskodó mellbimbóit.

– Úgy nézek én ki, mint aki megsérült?

Cassian a testét, az arcát szabdaló varasodó vágások felé biccentett.

– Igen?

Nesta felhorkant.

– Látványra rosszabb, mint érzésre most már.

Cassian nem felelt, mellkasa éles ritmusban emelkedett és süllyedt. Nesta lába köze lüktetni kezdett az egyenetlen mozdulatokra, mintha a teste válaszolt volna Cassian testének.

Igen, mondta Nesta teste. Ez… ő. Élet, hogy elűzzük a Maszkot, élet, hogy elűzzük Oorid rémségeit. Meg kellett érintenie, éreznie kellett Cassian melegét és erejét, ott vibrált benne a szükség.

Ha Cassian nem mászik be hozzá, akkor kénytelen lesz ő odamenni a férfihoz.

Nesta a süllyesztett medence lépcsőjéhez indult, Cassian pedig megdermedt.

– Ma azt hittem, meghaltál – suttogta.

Nesta elérte a lépcsőt.

– Én is. – Rálépett, ezáltal teljesen felfedve magát. – Téged is halottnak hittelek.

– Micsoda öröm lehetett!

Nesta elmosolyodott, figyelte, ahogy Cassian tekintete végigszalad az újonnan felfedett testrészein. Egy újabb lépéssel már az öle is jól láthatóvá vált.

– Nem örültem neki.

Nesta elérte a szoba szintjét.

Pontosan tudta, hogy Cassian ötszáz év alatt megedzett akaraterejének minden egyes cseppjét latba kell vetnie ahhoz, hogy Nesta arcára fordítsa a figyelmét, miközben a lány víztől csöpögő testtel odasétált hozzá.

– Ezt akarod? – lehelte a férfi.

– Igen. – Pár lépésnyire állt meg tőle, vizes haja a felsőtestére tapadt, és felnézett Cassianre. A férfi szeme mogyorószín csillagként ragyogott. Nesta színtiszta tündérmosolyt villantott rá. – Csak szex.

A szavak mintha elindítottak volna valamit, mert Cassian pislogott.

– Hát persze. Csak szex.

Nem olyan könnyedén ejtette ki a szavakat, mint Nesta. És még mindig nem nyúlt érte.

Úgyhogy Nesta azt felelte:

– Nem lehet több szexnél, Cassian.

Cassian állkapcsa megfeszült, egyfajta belső küzdelmet vívott, mielőtt sötéten azt válaszolta:

– Akkor elfogadom azt, amit kínálsz. – Közelebb hajolt, de a teste nem ért Nestáéhoz, miközben a fülébe súgta: – És úgy veszlek el, ahogyan te szeretnéd.

Nesta lábujjai begörbültek a kövön, hajából víz csöpögött.

– És ha én akarlak elvenni téged?

Cassian elmosolyodott Nesta fülénél.

– Akkor könyörögni fogok, hogy eszméletvesztésig lovagolj rajtam.

Nesta teste felforrósodott, és abból, ahogyan Cassian behúzta a szárnyait, tudta, hogy érzi a combjai közötti egyre erősödő nedvességet.

Cassian gyengéden elhúzta a haját a mellétől. Nesta zihálni kezdett, ahogy a férfi ujjhegyével körberajzolta a mellbimbóját. Majd megismételte a mozdulatot.

A szavak messzire szálltak. Nesta egyetlenegyre sem emlékezett már, nem maradt semmi, csak az az egyetlen ujj, ahogyan körbejárta a mellbimbóját, és már az egész teste lüktetett a vágytól.

Cassian megérintette a mellbimbóját, mire Nesta felnyüszített a hirtelen, éles mozdulat fájdalmától.

Kétségbeesetten többre vágyott, mindenestül akarta Cassiant, ezért így szólt:

– Csinálj, amit akarsz!

Cassian ismét körberajzolta a mellbimbóját, olyan volt, akár egy ragadozó, ami a vacsorájával játszik.

– Az nem túl izgató, hogy csinálj, amit akarsz. – A hüvelyk- és a mutatóujja közé csippentette Nesta mellbimbóját, olyan követelőzően, hogy Nesta felnézett rá. Cassian maga volt a megtestesült férfiarrogancia, a leigázásra készülő harcos, és Nesta ennyitől is kis híján elélvezett. Cassian szeme elsötétedett. – Néha iszonyatosan mocskos dolgok jutnak az eszembe, attól, ahogyan rám nézel, Nesta.

– Csináld őket! Mindegyiket!

Cassian ismét a mellbimbójába csípett, pont olyan erősen, hogy még ne fájjon, Nesta pedig ívbe feszült az érintésétől, némán könyörgött, hogy folytassa, hogy vesse végre rá magát.

– Egyetlen éjszaka nem elég ahhoz, hogy mindent megtegyek veled, amit akarok. Hogy mindenhol megérinthesselek és megtölthesselek.

Nesta összepréselte a combját, kétségbeesetten vágyott az érintésre odalent.

– Akkor tedd, amit lehet!

Cassian sötéten felnevetett, és a másik kezét is Nesta melléhez emelte, azzal is körözni kezdett. Nesta figyelte, ahogy halványbarna ujjai az ő világos bőrén játszanak, úgy érintette a testét, mintha minden egyes porcikáját fel akarta volna térképezni, és a világ összes ideje a rendelkezésére állna erre. Épphogy csak ki tudta venni a merevedését odalent, az öve alatt.

– Szeretnél megint a szádba venni? – suttogta Cassian Nesta fülébe. – Szeretnéd megint a torkodban érezni?

Nesta igenlően felnyüszített.

– Napokkal később is érezted még az ízemet?

Nesta képtelen volt válaszolni, nem fedhette fel az igazat.

Cassian ujjai összezártak a mellbimbóin, épp annyi fájdalmat okozott, hogy Nesta teljesen benedvesedett.

– Érezted?

– Igen. Napokig éreztelek. – Kibuktak a száján a szavak, és a velük együtt érkező tisztánlátástól és sóvárgástól jobban tudott összpontosítani. Kirántották a vágy ködéből. – Minden este a farkadra gondoltam, miközben a lábam közé nyúltam.

Cassian felmordult, Nesta pedig végigsimított a merevedésén, megszorította. Felemelte a fejét, és a fogát kivillantva belenézett Cassian sötétlő tekintetébe.

– És arra is gondoltam, amikor a fejed a lábam között volt – ismerte be dübörgő szívvel –, arra, ahogyan a nyelved belém siklott.

Ismét megszorította Cassiant.

Cassian felnyögött, hüvelykujjai Nesta túlságosan is érzékeny mellbimbóit cirógatták.

Nesta Cassian mellkasához nyomta a tenyerét, az ágy felé lökdöste őt, és a férfi engedte, hagyta, hogy Nesta diktálja az iramot, hogy ő válassza a helyet.

– Megígértem, hogy ott dugsz meg a Szél házában, ahol csak akarsz – mondta Nesta, és hangja olyan mélynek tűnt, olyan mormogva csendült, hogy szinte fel sem ismerte. Cassian combja nekiütközött az ágynak, megállította Nestát, elkapta a derekát, hogy megőrizze az egyensúlyukat. – De ez nem a Szél háza. – Cassian reszelősen kapkodta a levegőt, miközben Nesta felmosolygott megfeszülő vonásaira. – Úgyhogy most ott fogunk dugni, ahol én akarom.

Cassian elvigyorodott, a Nesta derekát érintő keze megindult lefelé, hogy a tenyerébe vegye a csupasz fenekét. Megszorította az egyik oldalát.

– Ha továbbra is megdughatlak a Házban, legyen.

Nesta arcán ugyanolyan vad vigyor terült szét.

– Jól van.

Cassian keze lejjebb siklott, be Nesta lábai közé, hátulról érintette meg. Ujjai a nedvességet érték, mire elkáromkodta magát, visszahúzta a kezét, majd maguk közé emelte. Nesta nedve ott csillogott a két ujján, és Cassian szeme ragadozóéra emlékeztetően villant, ahogy a szájához emelte és megnyalta, egyiket a másik után.

Nesta teste sajgott, megfeszült az ürességtől, kétségbeesetten meg kívánta tölteni. Arra vágyott, hogy Cassian töltse meg. Végigsimított továbbra is nadrág szorította farkán. És ahogy Nesta másodszor is megmozdult, Cassian a szájához szorította a száját.

Röpke, incselkedő csók volt.

Nesta beleharapott Cassian alsó ajkába. Aztán Cassian magához rántotta, összepréselte a testüket, most már két kézzel ragadta meg Nesta fenekét, ahogy az öléhez húzta őt. Nyitott szájuk összeért, és Nesta a saját ízét érezte Cassian nyelvén, miközben belemarkolt a selymes tincsekbe, ujjait végighúzta a fejbőrén.

Cassian megpördült, őt is magával rántotta, és a következő pillanatban Nesta már a hátán feküdt a matracon, Cassian pedig fölé tornyosult.

Cassian elszakította tőle a száját, aztán felhúzta és az ágy széléhez igazította Nesta lábát. Magához rántotta őt, úgy, hogy Nesta öle jól láthatóvá váljon számára.

Letérdelt, szárnyai a magasba emelkedtek mögötte, és végighúzta a nyelvét Nesta csiklóján.

Nesta ugyanabban a pillanatban nyögött fel, amikor Cassian is, és a harcos engedte őt vonaglani, mintha tudta volna, hogy ez a mozgás jobban kínozza majd Nestát, hiszen nincs, ami megtöltse, egészen addig, amíg ő úgy nem akarja. Ismét megízlelte, elidőzött Nesta combjainak csúcsánál, beszívta az idegvégződésekkel teli pontot, megkarcolta a fogával, majd elölről kezdte.

Újra. Meg újra.

Felfalta Nestát, úgy olvasztotta meg a testét, mintha csokoládé lett volna a nyelvén.

Nesta képtelen volt elviselni, megragadta a saját mellét, kétségbeesetten vágyott az érintésre, még több élvezetre. Cassian felnézett a lábai közül, észrevette, hogy a saját mellét markolja. Észrevette és elmosolyodott, fogai fehéren villantak Nesta rózsaszínen csillogó teste előtt.

– Tetszik, amikor így térdelek előtted? – kérdezte, és a szavak mennydörgésszerűen hatoltak Nesta testének a mélyére. Bedugta a nyelvét. – Az ízed alapján igen.

Nesta ívbe feszült, közelebb tolta magát, hogy mélyebbre hatoljon a nyelve, de Cassian csak nevetett, nem adta meg neki azt, amire vágyott. Ismét lassan, nagyon lassan megnyalta lentről felfelé, és ahogy elérte az idegvégződésekkel teli pontot, becsúsztatta két ujját.

Kettőt, nem egyet, mert úgy tűnt, tudja, hogy Nesta készen áll már rá, hogy azt akarja, végre kiszabaduljon, keményen és vadul a magáévá tegye. Nesta teste úgy görbült, hogy félig lecsúszott az ágyról, és Cassian ismét betolta az ujjait.

– Hogy akarod? – kérdezte zihálva.

Cassian ismét beledöfte az ujjait, kikényszerítette a választ.

– Keményen – kapott levegő után Nesta.

– Hála a Nagy Anyának! – káromkodta el magát Cassian, és Nesta már hallotta is, hogy fém kattan, bőr surrog, majd Cassian nyelve ismét végigcirógatta, az idegvégződéseket érintette, a hasát, a mellét, és már rajta is termett.

Feljebb csúsztatta Nestát az ágyon. Nestát nem érdekelte, hogy ösztönösen széttárta előtte a lábát, csak az érdekelte, hogy most már Cassian is meztelen, hogy hullámzó izmok és arany bőr ragyog felette.

Cassian Nesta combjainak védelmébe ereszkedett, és olyan tágra nyílt a szeme, hogy Nesta tisztán látta a fehérjét. Cassian szólásra nyitotta a száját, de Nesta nem volt kíváncsi a szavakra, nem akarta tudni, mit szeretne mondani. Két kezébe fogta a harcos arcát, és vadul megcsókolta, nyelve végigsiklott Cassian fogain, ahogy összepréselte az ajkukat.

Cassian farkának széles hegye Nesta nyílását nyomta, és megcsúszott a nedvességen, mire a férfi lenyúlt, hogy a megfelelő helyre igazítsa.

Nestában tűz lobbant, ahogy Cassian közeledni kezdett. Zihálva kapott levegő után a csók közben, beleharapott Cassian alsó ajkába, miközben a férfi becsúsztatta a farkát. Először csak pár centit.

Aztán megdermedt. Olyan nagy volt, hogy a tágulást a legédesebb fájdalom kísérte – olyan nagy, hogy Nestában felmerült, vajon képes lesz-e teljesen magába fogadni. Cassian megremegett, épphogy csak benne volt, nem mozdult, mintha ő maga is ugyanezen gondolkozna.

A tétovázása, a gondoskodása megolvasztott Nestában egy jéghideg szilánkot. És teljesen elvesztette tőle az önuralmát.

Megragadta Cassian fenekét, az izmok megfeszültek az ujjhegyei alatt, és maga felé húzta a férfit.

Csak még pár centit. Csak pár centivel jutott beljebb, mert Cassian megtámaszkodott az ágyon, az ellenkező irányba húzta a csípőjét.

– Fájni fog.

– Nem érdekel.

Nesta végigfuttatta a nyelvét Cassian arcélén.

– De engem érdekel – nyögte ki Cassian nagy nehezen, megfeszült a teste, miközben Nesta próbálta magába húzni őt. – Nesta!

Nesta ujjai ismét begörbültek, a vére, a csontjai rimánkodtak, hogy még többet kaphasson Cassianből, de a férfi nem mozdult.

– Nesta! Nézz rám!

Nesta úrrá lett a testében visszhangzó zúgáson, és engedelmeskedett. Tűz izzott Cassian tekintetében, és még valami annál is több.

– Engem nézz! – lehelte Cassian.

Az istenek irgalmazzanak neki, de Nesta megtette. Képtelen volt levenni róla a tekintetét. Szabadesésben zuhant Cassian elsötétedő tekintetében, gyönyörű arcában.

Cassian csípője megfeszült, ahogy ismét néhány centiméternyit előrehaladt – majd szinte teljesen kihúzódott.

Egyszerre lélegeztek, és Nesta megdermedt alatta, tökéletes nyugalom töltötte el, teljességet érzett, ahogy Cassian ismét megmozdította a csípőjét, és ismét beljebb csúszott, ezúttal egy kicsit mélyebbre.

Minden egyes kis döfésnél és visszahúzódásnál végig Nesta szemébe nézett. Kinyújtotta, centiről centire töltötte meg, és Nesta tudta, hogy Cassiannek igaza volt, amiért lassan akart haladni az első alkalommal.

Cassian kihúzódott, majd ismét elmerült benne, lassan haladt. Nem szóltak semmit, csak a levegőn osztoztak, ahogy tágra nyílt szemmel nézték egymást.

Cassian ismét kihúzódott, és ezúttal elég hosszúra nyúlt a mozdulat ahhoz, hogy Nesta tudja, szinte teljesen bent volt már. Cassian megdermedt, farka épphogy csak Nestában volt, ahogy szemügyre vette az arcát. Hódító harcos isten volt. Korábban a halál úrnőjének nevezte Nestát, és Cassian volt az ő kardja.

Cassian lehajolt, hogy megcsókolja Nestát. És ahogy a nyelve a szájába siklott, egyetlen erőteljes, végső mozdulattal teljesen megtöltötte.

Nesta felnyögött, ahogy Cassian tövig nyomta magát, sikerült a teljes hosszában magába fogadnia, kitágulnia, és úgy érezte, képtelen elég szaporán venni a levegőt. Cassian ismét kihúzódott, majd előrelendült, feljebb tolta a testüket az ágyon.

Ezúttal felnyögött, és Nesta teljesen kikészült a hangtól. Lábát a szárnyakra ügyelve Cassian köré kulcsolta, és felemelte a csípőjét, hogy összeérjen a férfiéval. Cassian még mélyebbre hatolt, és Nesta a vállába vájta a körmeit.

Az istenekre… Még soha semmi nem volt ilyen jó, ilyen teljes, ilyen vágytól izzó. Semmi nem volt ehhez fogható, semmi.

Cassian diktálta az iramot, egyenletes, mély mozdulatokkal, Nesta épphogy csak hozzá tudta igazítani a testét. Lenézett közéjük, oda, ahol Cassian farka elmerült benne, olyan vastag volt, olyan hosszú, és úgy csillogott Nestától, hogy Nesta azonnal megfeszült körülötte, már közel volt a gyönyör.

Cassian megérezte, hogy Nesta erősebben szorítja odalent, és felmordult:

– Bassza meg, Nesta!

És Nestának annyira tetszett, hogy elvette a férfi eszét, hogy megismételte a mozdulatot: amikor Cassian ismét teljesen elmerült benne, Nesta jó erősen rászorított. Cassian ívbe feszült tőle, ujjai az ágyba mélyedtek.

– Bassza meg! – ismételte.

De ez nem volt elég. Még csak véletlenül sem. Nesta azt akarta, hogy Cassian üvöltsön, hogy még a saját nevére se emlékezzen, úgy elveszítse a fejét.

Nesta a tenyerét Cassian mellkasára fektetve leállította őt. Elég volt felemelnie a kezét, Cassian máris megdermedt, teljességgel az uralma alatt tartotta. Ha azt akarta volna, hogy itt és most befejezzék, Cassian engedelmeskedik.

Nesta szíve ettől ellágyult annyira, hogy kissé megremegett a hangja, amikor azt mondta:

– Mélyebben akarlak érezni.

Cassian zihált, tekintete vad volt, ahogy Nesta kimászott a karjából. Ahogy hasra fordult, és felkínálkozva emelte a fenekét.

Cassian halkan, sóvárogva felmordult. Nesta még magasabbra nyomta a csípőjét, hogy jöjjön csak, vegye el.

Cassian önuralma szertefoszlott. Egyetlen szempillantás alatt Nestán termett, még feljebb rántotta a csípőjét, és egyetlen mozdulattal elmerült benne. Nesta ekkor felsikoltott, és tudta, hogy visszhangzik a hegyek közt az élvezetteli hang, hiszen Cassian elérte Nesta legmélyebb pontját.

Cassian hevesen mozgott, kezét Nesta csípőjéről a hajához csúsztatta, a nyakát megfeszítve hátrahúzta a fejét. Nesta átadta magát a mozdulatnak, Cassiannek, a kontrollvesztés annyira mámorító volt, olyan élvezetes, hogy alig tudta elviselni. Cassian erősebben döfött, ilyen szögből annyira mélyre csúszott, hogy Nesta talán ismét felsikoltott, talán már zokogott.

A szabad keze Nesta lábai közé csúszott, farkával újra meg újra belemélyedt, egyik kezével gyeplőként markolta a haját, a másikkal Nesta gyönyöréről gondoskodott. Nesta teljességgel ki volt szolgáltatva neki, és ezt Cassian is tudta jól – vicsorgott a vágytól, olyan keményen mozdította a csípőjét, hogy a golyói Nestának csapódtak.

A selymes érintéstől Nesta élvezete a csúcspontjára ért.

A gyönyör árhullámként zúdult végig rajta, ki belőle, belső izmai szorosan Cassian köré fonódtak.

Cassian felüvöltött, a hang végigvisszhangzott a szobában, és teljesen megvadult, ahogy rajta is eluralkodott a gyönyör, és olyan erővel Nestába élvezett, hogy a magja végigcsorgott Nesta combján.

Aztán Nesta magán érezte Cassian súlyát, és egyedül a férfi kinyújtott karja tartotta vissza őket attól, hogy az ágyra zuhanjanak.

Nesta remegve lélegzett, lélegzett, lélegzett.

Cassian benne maradt, és annyira jó volt, annyira helyénvaló, hogy azt akarta, mindig ilyen mélyen legyen benne, hogy magja örökké ott csorogjon a lábain.

– Az istenekre – suttogta Cassian Nesta gerincére, a rárajzolt tetoválásra. – Hát ez…

– Tudom – zihálta Nesta. – Tudom.

Ennél többet nem vallhatott be.

Ennél többet nem ismerhetett el.

Túl jó volt. Túlságosan jó volt, és semmi, senki nem érhet fel hozzá.

– Micsoda mocskot csináltam – mondta Cassian remegő hangon.

Nesta a takaróba fúrta az arcát.

– Élvezem.

Cassian megdermedt, de aztán egyetlen hosszú, hosszú mozdulattal gyengéden kihúzta magát Nestából. A magját is magával húzta, és újabb adag csordult végig Nesta combján, rácsöpögött a takaróra is, ahogy teljesen kihúzódott. Nesta nem mozdult. Képtelen volt rá. Nem is akart megmozdulni.

Érezte, hogy Cassian feltérdel mögötte, rámered Nesta fenekére, amit ő továbbra is felfelé tolt. Tetszhetett neki, amit látott.

– Nem lenne szabad, hogy ennyire élvezzem a látványt – morogta.

Nesta melle megfeszült. De azért szemérmesen azt kérdezte:

– Milyen látványt?

– Téged. Ahogy beterítelek. Olyan gyönyörű vagy odalent!

Nesta elpirult, és leereszkedett a matracra.

– Még soha senki nem nevezte gyönyörűnek.

– Pedig az. Még sosem láttam ennél szebbet.

Nesta a pokrócra mosolygott.

– Hazudsz!

– Jelenleg nem vagyok olyan állapotban, hogy hazudjak, Nesta.

Olyan durván csendült a hangja, hogy Nesta hátranézett rá a válla felett. Cassian még mindig térdelt, és az arca… Teljesen le volt sújtva, mintha Nesta szétszaggatta volna, hogy aztán egyszerűen csak otthagyja.

– Mi az? – kérdezte Nesta, de Cassian ekkor lemászott az ágyról, a földön heverő ruháiért nyúlt.

Nesta megfordult, lábát és ölét eláztatták Cassian és a saját nedvei, de Cassian csak felvette a nadrágját, felkapta az ingét és a kabátját, meg a fegyvereket, amiket Nesta eddig észre sem vett. Amikor felemelte a fejét, gonosz vigyor terült szét az arcán.

– Csak szex, igaz?

Valamiféle csapda volt. Nesta nem értette pontosan, miképpen, de a szavak veszélyesek voltak. De Nesta komolyan gondolta, amikor ezt mondta. Legalábbis komolyan akarta mondani. Úgyhogy így felelt:

– Igen.

Cassian szeme megrebbent, majd ismét elvigyorodott, és az ajtó felé indult.

– Köszi a lehetőséget, Nes.

Rákacsintott, aztán már ott sem volt.

Nesta az ajtóra meredt, nem értette a férfi távozását, olyan gyorsan itt hagyta, hogy a magja még mindig csorgott kifelé Nestából.

Büntetés volt? Cassian nem élvezte? Hiszen ott volt a lába között az élvezetének a nyoma, de a férfiak képesek arra, hogy kielégüljenek, és mégse tartsák elég jónak azt, ami történt.

Próbálta bemutatni, mit tett Nesta azzal a rengeteg férfival korábban? Amikor ágyba vitte, aztán kirakta őket?

Igen, Nesta azt mondta, hogy csak szexről lehet szó, de azt gondolta, hogy legalább némi… ölelkezés jár majd hozzá. Pár perc, amíg Cassian teste az övéhez préselődik, mielőtt a férfiúi büszkeség távozásra készteti.

Nesta feltérdelt az ágyon, és az ajtóra bámult. A kérdéseire egyedül a csend felelt.

38.

FEJEZET

– Ágyba vitted, igaz?

Emerie elsuttogott kérdésére Nesta odakapta a fejét, hasizmai megremegtek, miközben kitartotta a felfelé görbülő pózt. A neki bal oldalt tükröt tartó Emerie csak vigyorgott a Nesta arcára kiülő döbbenet láttán. Emerie másik oldalán Gwyn szeme tágra nyílt.

Nesta közömbös kifejezést erőltetett magára, és visszafeküdt a földre, ügyelt rá, hogy a hasizmai végig megfeszüljenek, míg a háta teljesen a földnek nem simult.

– Hogy jut eszedbe ilyesmi?

– Cassiannel egész délelőtt sóvárgó pillantással lestétek egymást.

Nesta homlokráncolva nézett Emerie-re.

– Ez nem igaz!

Nehezen állta meg, hogy ne pillantson a gyakorlótér másik oldalára, ahol Cassian épp elmagyarázta a legutóbb érkező papnőknek – ezúttal kettőnek, Ilanának és Loreleinek –, hogyan tartsák a lábukat, és hogyan egyensúlyozzanak. Ami azt illeti, Nesta valóban felfigyelt rá, hogy Cassian kétszer is ránézett az edzés kezdete óta eltelt két órában, de ő maga ügyelt rá, hogy ne figyeljék egymást nagyon hosszan.

– Pedig de – suttogta Gwyn olyan halkan, hogy a hang véletlenül se jusson el Cassian tündérfüléig.

Nesta a szemét forgatta.

– Hát, ha erről nem vagy hajlandó beszélni – mondta Emerie ugyanolyan halkan –, akkor legalább azt meséld már el, hogy mi történt tegnap, hogy miért nem volt edzés, és hol jártál délután!

– Megkértek, hogy tartsam titokban – válaszolta Nesta.

A sebei már nyom nélkül begyógyultak, ami megkönnyítette a dolgát.

– A Rémtárhoz van köze – találgatott Gwyn, pávakék szeme túl sok mindenre felfigyelt.

Nesta nem felelt, és ez épp elég egyértelmű válasznak bizonyult. A lényeget Emerie is tudta – pont annyit, amennyit Nesta Gwynnek is elmondott –, úgyhogy most a homlokát ráncolta. Suttogva mégis azt kérdezte:

– Szóval tényleg nem feküdtél le vele?

Nesta újabb felülést csinált, felsőteste a térdéhez emelkedett.

– Azt nem mondtam.

Emerie hosszan hümmögött.

Nesta arca elvörösödött. Emerie és Gwyn összenézett. És Gwyn volt az, aki megkérdezte:

– Jó volt?

Nesta tovább folytatta a felüléseket, Cassian pedig átkiáltott a gyakorlótér túlfeléről:

– Emerie! Gwyn! Ha olyan ügyesen csinálnátok a felüléseket, ahogy a szátokat jártatjátok, már végeztetek volna!

Emerie és Gwyn arcán pajkos vigyor terült szét.

– Bocsi! – kiáltották, aztán mozgásba lendültek.

Nesta megdermedt, ahogy Cassian pillantása az övébe fúródott. Megfeszült közöttük a tér, az edző papnők neszei szertefoszlottak, az ég odafent elmosódott, azúr foltnak tetszett, a szél távoli cirógatásnak az arcán…

– Ez rád is vonatkozik, Archeron! – parancsolta Cassian az immár erősítő Emerie-re és Gwynre pillantva, akik nagyon igyekeztek elfojtani a nevetésüket. – Csinálj még tizenötöt!

Nesta gyilkos pillantást vetett mindannyiukra, majd nekilátott az újabb felüléseknek. Hát ezért nem nézett eddig Cassian szemébe.

Cassian másfelé fordult, Nestának mégis minden egyes felfelé lendülésnél küzdenie kellett a késztetéssel, nehogy felé nézzen. Háromszor is elvétette a számolást. A rohadék!

Gwyn két felülés között így szólt:

– Tudod, Nesta, ha nehezedre esik összpontosítani…

– Jaj, hagyjál már! – motyogta Nesta.

Gwyn zihálva felnevetett.

– Most komolyan. Tegnap megismertem egy új valkűrtechnikát. Elmecsendesítésnek hívják.

Nesta teste sajgott a felülésektől, de nagy nehezen megkérdezte:

– Az meg mi?

– Arra használták, hogy elcsendesítsék az elméjüket és az érzelmeiket. Voltak, akik naponta három-négy alkalommal is csinálták. De gyakorlatilag csak annyi az egész, hogy leülsz, és hagyod, hogy elcsendesüljön az elméd. Lehet, hogy segítene… koncentrálni.

Emerie felvihogott, Nesta viszont megdermedt, nem törődött azzal, amire Gwyn utalt.

– Ez lehetséges? Lehet edzeni az elmét?

Gwyn is felhagyott az edzéssel. Ugrató mosolya merengővé vált.

– Hát, igen. Folytonos gyakorlást igényel, de egy egész fejezet szól erről a könyvben, amiből összefoglaltam Merrillnek, hogyan csinálták. Mélyeket kell lélegezni, a testünkre koncentrálni, aztán elengedni magunkat. Arra használták, hogy nyugodtak tudjanak maradni, még ha rettegtek is, hogy lenyugodjanak egy kemény csata után, hogy megküzdjenek a démonaikkal.

– Az illír harcosok nem csinálnak ilyesmit – mormolta Emerie. – Az ő elméjük csupa düh és küzdelem. A legutóbbi háború óta csak romlott a helyzet. Most, hogy újra kell építeni a sereget.

– A valkűrök úgy gondolták, a felfokozott érzelmi állapot elvonja a figyelmüket a küzdelem során – magyarázta Gwyn. – Külön edzették az elméjüket, hogy az is éppolyan hatásos fegyver legyen, mint bármilyen penge. Képesek voltak megőrizni a hidegvérüket, még a csata kellős közepén is hozzáfértek ehhez a nyugodt helyhez az elméjükben, és ez rendíthetetlen ellenféllé tette őket.

Nesta szíve minden egyes szótól hangosabban vert. Ha elcsendesíthetné az elméjét…

– Megkérnéd az egyik írnokot, hogy másolja le azt a fejezetet?

Gwyn elvigyorodott.

– Már megkértem.

– Ti ott hárman pletykálni akartok, vagy edzeni? – vakkantott rájuk Cassian.

Nesta lesújtó pillantást lövellt felé.

– Ne szóljatok neki! – figyelmeztette Nesta a lányokat. – Maradjon a mi titkunk!

Hogy meglepődne Cassian, ha Nesta lenne a megingathatatlan kettejük közül!

Emerie és Gwyn beleegyezően bólintott, miközben Cassian megindult feléjük. Nesta minden egyes izma, a vére és a csontjai is riadókészültségbe ugrottak. Ma reggel tért vissza a Szél házába, a túlságosan is közömbös Rhys hozta vissza gondolatutazással. Cassiant sehol sem látta.

Fél órája volt arra, hogy megreggelizzen, és átöltözzön a tartalék bőrruhájába, mert a mocsárban viselt még mindig csuromvizes volt. Az, amit most magára vett, nagyobb volt. Nem lógott rajta, de azért egy kicsit mégis nagy volt rá. Észre sem vette, hogy az a ruha, amit hordani szokott, milyen feszes, amíg fel nem vette ezt a jóval kényelmesebbet. Észre sem vette, mennyi izmot szedett a combjára és a karjára, amíg rá nem döbbent, hogy a korábbi öltözéke visszafogta őt a mozgásban.

Cassian csípőre tett kézzel megállt előttük.

– Van valami érdekesebb téma ma, mint az edzés?

Tudja. Ez a rohadék tudja, hogy róla beszélgetnek! A szemének csillanása, a félvigyor alapján Nesta pontosan tisztában volt vele.

Emerie ajka megremegett a visszafojtott mosolytól.

– Ugyan, dehogy!

Gwyn ide-oda járatta a pillantását Nesta és Cassian között.

– Igen? – fordult Cassian a papnőhöz.

Gwyn túl gyorsan rázta meg a fejét ahhoz, hogy ártatlan legyen a mozdulat, és gyorsan folytatta a felüléseket, izzadság csillogott szeplős arcán. Emerie is csatlakozott hozzá, komikus volt, milyen szorgalmasan edzenek. Nesta felnézett Cassianre.

– Mi van?

Cassian szemében veszedelmes derű táncolt.

– Befejezted a sorozatot?

– Igen.

– A fekvőtámaszokat?

– Igen.

Cassian közelebb lépett, és Nestának önkéntelenül is eszébe jutott, milyen volt, amikor előző este közelített hozzá, amikor megragadta a csípőjét, és hátulról elmerült benne. Nyilván kiülhetett belőle valamennyi az arcára, mert Cassian halkan így szólt:

– Nagyon szorgos voltál, Nes.

Nesta nagyot nyelt, és tudta, hogy a mellette lévő két nő minden egyes szóra megfeszülve figyel. De azért felszegte az állát.

– Mikor csinálunk valami hasznosat? Mikor kezdjük el az íjászatot vagy a kardforgatást?

– Gondolod, hogy elbírnál egy karddal?

Emerie szisszent egyet, de azért tovább dolgozott.

Nesta nem volt hajlandó elmosolyodni, pirulni, és végig Cassian szemébe nézett, miközben így felelt:

– Ezt csak te tudhatod.

Cassian orrlyukai kitágultak.

– Kelj fel!

Cassian vagy két tucatszor elismételte már magának, mióta kisétált abból a szobából, hogy nagy hiba volt lefeküdniük egymással. De most, hogy Nesta kihívást intézett felé, és a célozgatása sercegő láng volt, egyszerűen nem emlékezett, miért.

Volt valami köze ahhoz, hogy Nesta csak szexet akart, meg ahhoz, hogy Cassian életének legjobb együttléte volt, és teljességgel összetörte őt.

Nesta pislogott egyet.

– Mi?

Cassian a gyakorlótér közepe felé biccentett.

– Jól hallottad. Ha úgy gondolod, elbírsz egy karddal, akkor bizonyítsd be!

Nesta barátnői egyértelműen tudták, mit műveltek előző este. Emerie-ből már a nevetés is kitört, Gwyn meg folyton ide-oda járatta közöttük a tekintetét.

– Fejezzétek be a sorozatot, vagy csinálhattok még egyet! – vakkantotta a két nőnek.

Azonnal felhagytak a bámészkodással.

Nesta még mindig csak meredt rá, gyönyörű, verejtékben fürdő arca piros volt a megerőltetéstől. Izzadságcsepp gördült végig a halántékán, és Cassian kénytelen volt ökölbe szorítani mindkét kezét, nehogy odahajoljon, és lenyalja.

– Kardforgatást fogunk tanulni? – kérdezte a lány.

Cassian a gyakorlótér másik felében álló fegyverállvány felé indult, Nesta pedig követte.

– Fa gyakorlókardokkal kezdjük. Előbb végzem rothadó hullaként a földben, mint hogy rendes pengét adjak a növendékek kezébe.

Nesta felvihogott, mire Cassian megdermedt.

– Ha túl gyerekes vagy ahhoz, hogy vihorászás nélkül fegyverekről beszélgessünk, akkor nem állsz még készen a kardforgatásra – vetette hátra a válla felett.

Nesta a homlokát ráncolta.

– Ezek a halál eszközei – magyarázta Cassian. Hangosabban beszélt, hogy az összes nő hallja őket, pedig egyedül Nestához intézte a szavait. – Kell hozzájuk egy egészséges adag tisztelet. Én az első hét évben hozzá sem nyúltam a rendes kardokhoz.

– Hét évig? – fakadt ki Gwyn mögöttük.

Cassian a fegyverállvány felé nyúlt, előhúzott egy hosszú kardot, szinte ugyanolyan volt, mint az illír fegyver a hátán.

– Gondolod, hogy a gyerekeknek valódi kardot kellene lengetnie?

– Nem – dadogta Gwyn. – Úgy értettem, hogy… Azt szeretnéd, ha hét éven keresztül fakardokkal gyakorolnánk?

– Ha ti hárman tovább vihorásztok, akkor igen.

Nesta Gwynhez és Emerie-hez fordult:

– Ne hagyjátok, hogy így elnyomjon titeket!

Cassian felhorkant.

– Veszélyes szavak ezek attól a nőtől, aki mindjárt szembekerül velem.

Nesta a szemét forgatta, de habozott, amikor Cassian a gyakorlókard markolatát nyújtotta neki.

– Nehéz – jegyezte meg Nesta, amint a teljes súlyt neki kellett tartania.

– Egy valódi kard még nehezebb.

Nesta Cassian vállára pillantott, ahonnan kilógott a fegyver markolata.

– Tényleg?

– Igen. – Cassian Nesta keze felé biccentett. – Két kézzel fogd a markolatot! Ne szorítsd túl erősen a nyelénél.

Emerie köhögni kezdett, és Nesta szája is megrezzent, de visszafojtotta a mosolyát – küzdött ellene. Még Cassian is kénytelen volt úrrá lenni a kitörő nevetésén, csak aztán köszörülte meg a torkát.

Nesta azért engedelmeskedett.

– A lábadat úgy tartsd, ahogy mutattam! – adta ki az utasítást Cassian.

Pontosan tudta, hogy mindenki őket nézi. Abból, ahogy Nesta arca elkomorodott, Cassian tudta, hogy Nesta is tisztában van ezzel. Ez a pillanat, így, hogy ennyi papnő figyelte őket, valahogy döntőnek tűnt.

Sorsfordítónak.

Nesta Cassian szemébe nézett. És minden egyes szexszel kapcsolatos gondolat, hogy milyen jó érzés volt, teljesen kiürült az elméjéből, miközben maga elé emelte a kardot.

Mintha végre kulcs került volna a zárba.

Fakard volt, mégsem az. Az edzés része, és mégis több.

Cassian megtanított neki nyolc különbözőféle vágást és hárítást. Mindegyik külön mozdulat, magyarázta, és az ütésekhez hasonlóan ezeket is lehet kombinálni. Nesta arra emlékezett a legnehezebben, hogy a markolattal kell kezdeni, és hogy az egész testét mozdítania kell, nem csak a karját.

– Első hárítás! – utasította Cassian, mire Nesta a testére merőlegesen emelte a kardot, felfelé szelt vele a láthatatlan ellenfél ellen. – Hármas vágás! – Nesta elforgatta a pengét, emlékeztette magát, hogy a hülye markolattal kezdjen, aztán rézsútosan lefelé sújtott. – Első döfés!

Egy újabb forgatást követően Nesta előrelendült, keresztüldöfte az elképzelt ellenfél mellvértjét.

Mindenki megállt, hogy őket nézze.

– Hármas hárítás! – parancsolta Cassian. Nesta egy kézzel fogta a kardot, balját a mellkasához emelte, ahol Cassian utasítása alapján tartania kellett. Az lesz a pajzsot tartó keze, magyarázta a harcos, és kulcsfontosságú szerepet játszik majd a túlélésben, hogy megtanulja, a testénél kell tartania. – Kettes vágás! – Nesta egyenes vonalban felfelé hasított a karddal, az ölétől a szegycsontjáig kettévágta az ellenfelet. – Kettes hárítás!

Megpördült az egyik lábán, kirántotta a kardot az ellenfél mellkasából, és kivédett egy láthatatlan csapást.

Egyetlen mozdulata sem emlékeztetett Cassian eleganciájára és erejére. Ügyetlen volt, és beletelt egy másodpercbe, mire felfogta, mit is kell csinálnia, de azzal biztatta magát, hogy félórányi tanulás után csak ennyire futhatja. Cassian gyakran emlékeztette is erre.

– Ügyes! – Cassian összefonta a karját. – Egyes hárítás, hármas vágás, kettes döfés.

Nesta engedelmeskedett. Gyorsabbá, biztosabbá váltak a mozdulatai. Légzése minden egyes döfésnél szinkronba került a testével.

– Ügyes, Nesta! Újra!

Nesta látta a sár borította harcmezőt, hallotta a szövetségesek és az ellenség sikolyait. Minden egyes mozdulattal a túlélésért, a győzelemért küzdött.

– Újra!

És látta Hybern királyát, az Üstöt, a Varjakat. Látta a kelpie-t és Tomast és azt a rengeteg embert, akik felhúzott orral figyelték az Archeronok szegénységét és kétségbeesését, a barátokat, akik mosolyogva hagyták hátra őket.

A karja távoli sajgás volt, mit sem számított a vérében szálló dalhoz képest.

Jó érzés volt. Nagyon-nagyon jó.

Cassian különböző kombinációkra késztette, Nesta pedig engedelmeskedett, hagyta, hogy a mozdulatok keresztülfolyjanak rajta.

Minden egyes gyűlölt ellenség, minden egyes pillanat, amikor tehetetlen volt ellenük, forrongva a felszínre tört. És a kard minden egyes lendítésével, minden egyes ziháló lélegzetvétellel egyetlen gondolat formálódott benne. Ott visszhangzott, valahányszor teleszívta a tüdejét, valahányszor döfött és hárított.

Soha többé.

Soha többé nem lesz gyenge.

Soha többé nem lesz kiszolgáltatva senkinek.

Soha többé nem bukik el.

Soha többé, soha többé, soha többé.

Cassian hangja elhalt, és aztán a világ is megdermedt, és nem létezett más, csak a harcos, a vad mosolya, mintha tudta volna, miféle dal üvölt Nesta vérében, mintha egyedül ő értette volna, hogy a fegyver eszköz, amivel kiutat mutathat a benne lobogó tűznek.

A többi nő teljes némaságba burkolózott. A tétovázásuk, a döbbenetük ott lüktetett a levegőben.

Nesta lassan elszakította a tekintetét Cassiantől, Emerie-re és Gwynre nézett, akik megindultak feléjük a gyakorlótéren át. Cassian már nyújtotta is nekik a fakardot, amikor odaértek.

Nem csillant félelem a szemükben. Mintha ők is látták volna, mit ért el Cassian. Mintha ők is hallották volna a szavakat Nesta fejében.

Soha többé.

39.

FEJEZET

Nestában nem aludt ki a tűz.

A tűz, a vibráló energia miatt alig tudta végigcsinálni a munkáját aznap délután a könyvtárban. Amint az óra hatot ütött, elköszönt Clothótól, és azonnal a lépcsőhöz ment.

Le, le, körbe, körbe és körbe.

Egyik lépcsőfokról a másikra.

Nem állt meg. Képtelen volt megállni.

Mintha kiszabadult volna egy ketrecből, amiről nem is tudott.

Minden egyes lefelé megtett lépésnél hallotta a szavakat. Soha többé.

A vakszerencsének köszönhette, hogy túlélte a kelpie-t. De rémült volt. Éppolyan rémült, mint amikor az Üst a mélyére rántotta, éppolyan rémült, mint Tomasszal. Tomas ellen legalább felvette a harcot. A kelpie ellen szinte semmit sem tett, amíg a Maszk meg nem kegyelmezett neki.

Annyira eluralkodott rajta a félelem. Olyan gyámoltalan volt, úgy remegett. Elfogadhatatlan. Elfogadhatatlan, hogy megriadt, lekushadt, összehúzta magát.

Le, le, körbe, körbe és körbe.

Egyik lépcsőfokról a másikra.

Soha többé. Soha, de soha többé.

Nesta elérte a hatezredik lépcsőfokot, aztán megindult felfelé.

Másnap megérkezett az első őszi eső, és Cassian félig-meddig arra számított, hogy a papnők nem jönnek majd el edzeni, de már ott várták dideregve, vizesen, amikor kilépett a küzdőtérre. Nem védték magukat mágiával.

Mintha vállalni akarták volna a nehézséget, az extra erőfeszítéseket.

A csapat közepén Nesta állt, a szeme határozottan csillogott.

Cassian vére felhevült, képtelen volt elfojtani a vágyát a lány arcára kirajzolódó elszántság láttán, annyira szeretett volna még többet tanulni, feszegetni a határait.

Cassian nem kereste fel őt előző este, úgy döntött, inkább a folyóparti házban alszik, nehogy kísértésbe essen. Ennyire jó volt a szex – és tudta, hogy ha nem húz közéjük valamiféle határvonalat, akkor teljességgel felemészti. Nesta emészti fel teljességgel.

Nesta, Emerie és Gwyn egymás mellett állt, és… Három új papnő is eljött ma reggel.

– Hölgyeim! – üdvözölte őket Cassian.

Szemügyre vette a tizenegy ázott nőt, akik a harcmezőn parancsra váró csapatként álltak. Roslin hátratolta a csuklyáját, látszott mélyvörös haja és sápadt, finom vonásai. Szeme karamellszínű volt, és ha félt is tőle, hogy felfedje magát, nem látszott rajta. Cassian végignézett a többi felsorakozón, és… Nahát, még egy újdonság. Gwyn illír bőrruhát viselt. Az illata alapján Nesta régi ruháját.

Cassian tanulmányozni kezdte a tiszta tekintetű, lelkes növendékeket.

– Azt hiszem, szükségünk van még egy oktatóra.

Másnap reggel a nők tétovázással reagáltak a jövevény érkeztére, de Azriel annyira visszahúzódó és csendes volt, hogy gyorsan megnyugodtak. Azriel készséggel beleegyezett, hogy beszorítsa az edzéseket a menetrendjébe, mielőtt elindul Briallyn után kémkedni.

Nestát, Emerie-t és Gwynt továbbra is Cassian edzette. Az eső nem állt el, és mindannyian bőrig áztak, de a fizikai megterheléstől nem érezték a hideget.

– Így tényleg a földre lehet küldeni egy férfit egyetlen csapással? – kérdezte Gwyn a Nesta előtt álló Cassiantől.

Épp szünetet tartottak a kardvívásban, hogy megmozgassák a kezüket, de ahelyett, hogy tétlenül ücsörögtek volna, amitől csak megdermed a testük, Cassian megmutatta nekik, hogyan lehet kiszabadulni, ha valaki lefogja őket.

Gwyn ma nem tudott koncentrálni – egyik szemét végig a gyakorlótér túloldalán tartotta. Cassian feltételezte, hogy a testvérét figyeli, aki érkezéskor halványan a lányra mosolygott. Gwyn nem viszonozta. Cassian átkozta az ostobaságát. Meg kellett volna kérdeznie a lánytól, hogy zavarja-e, ha Azriel idejön. Talán az összes papnőtől meg kellett volna kérdeznie, mit szólnak hozzá, hogy még egy férfit bevon az edzésükbe, Gwynt pedig különösképp – hiszen Azriel találta meg őt aznap Sangravah-ban.

Gwyn nem hozta szóba a dolgot az edzés alatt. Csak időről időre Azre pillantott, aki kötelességtudóan a rábízott tanoncokkal foglalkozott. Cassian képtelen volt a lány arcából olvasni.

Úgyhogy inkább ő maga is az előtte álló nőkre összpontosított.

– Ezzel a mozdulattal bárkit ki lehet ütni, ha a megfelelő helyen találod el. – Cassian megfogta Nesta kezét, a saját nyakához húzta. Ujjai olyan kicsik voltak az övéhez képest, jegesek. Talán még a hüvelykujját is végigfuttatta a lány kézfején, mielőtt a megfelelő helyre igazította az ujjait. – Erre a nyomáspontra kell célozni. Ha elég erősen meg tudod ütni, az illető eldől, mint egy zsák.

Nesta ujjai megfeszültek, Cassian pedig megragadta a kezét. De a lány csak vigyorgott, mintha tudta volna, hogy úgyis elkapja. Cassian megszorította a jeges ujjakat.

– Tudom, hogy felmerült benned!

– Eszembe nem jutna! – felelte Nesta szelíden, szemében derű táncolt.

Cassian rákacsintott, mire Nesta elhúzta a kezét a nyakáról.

– Jól van – mondta Cassian. – Térjünk vissza a kardokhoz. Ki akarja bemutatni a nyolc fogást?

Bár átöltöztek, Nesta és Gwyn még egy órával az edzés vége után is a csontjaiban érezte a hideget. A könyvtár egy ritkán látogatott, kényelmes zugában elhelyezkedve Nesta belekortyolt a borsmentateájába, hagyta, hogy a teste beszívja a meleget, miközben átolvasta a Gwyn által lemásoltatott fejezetet. A papnő Emerie-nek is adott egy másolatot, és a hazatérő illír nő megígérte, hogy ma este gyakorolni fog, holnap pedig megosztják egymással a tapasztalataikat.

– Tényleg ilyen egyszerű lenne? – kérdezte Nesta, miközben letette a papírokat a kanapé kopott ülőpárnájára.

A kanapé másik végében Gwyn a tűz felé nyújtotta a lábát, köpenye susogott.

– Valóban könnyűnek tűnik, de azok alapján, amit olvastam, nem az.

– Itt az áll, hogy csak választani kell egy kényelmes, csendes helyet, lehunyni a szemedet, lélegezni egy csomót, és kiüríteni az elmédet.

– Mondom, hogy a valkűröknek is hónapokba telt elsajátítani az alapokat, ahhoz meg, hogy tökéletesítsék a technikáját, naponta több alkalommal kellett gyakorolniuk. De próbáljuk ki! A fejezet végén az áll, hogy ha most csináljuk először, akkor akár el is álmosodhatunk, sőt, akár el is aludhatunk közben, de az majd csak később jön, hogy ennek a késztetésnek ellent is tudjunk állni.

– A mai edzés után rám férne egy kis szundikálás – motyogta Nesta, Gwyn pedig egyetértően kuncogott. Nesta letette a teáját a kanapé előtt álló alacsony asztalra. – Jól van. Próbáljuk ki!

– Megjegyeztem a lépéseket, úgyhogy majd én mondom, mit csináljunk – ajánlotta Gwyn.

Nesta felhorkant.

– Hát persze hogy megjegyezted!

Gwyn játékosan rácsapott a vállára.

– Az a munkám, hogy tanuljak!

– Egyébként is megjegyezted volna.

– Ez igaz. – Gwyn felnevetett, megitta a teája maradékát, aztán kihúzta magát. – Vegyél fel egy kellemes ülőpozíciót, légy éber, de ne feszülj meg!

– Fogalmam sincs, ez mit jelent.

Gwyn megmutatta, hátracsúszott, hogy a gerince a háttámlát érje, talpa teljesen a földhöz tapadt, kezét nyugodtan a térdére fektette. Nesta lemásolta a testtartását. Gwyn végigmérte őt, majd bólintott.

– Most vegyél három nagy levegőt, hatig számolva szívd be az orrodon át, aztán hatig számolva fújd ki a szádon! A harmadik lélegzetvétel után hunyd le a szemedet, és lélegezz tovább!

Nesta engedelmeskedett. Nem is gondolta, hogy ennyire koncentrálnia kell majd rá, hogy ilyen hosszan lélegezzen. A légzése túl hangosnak tűnt a fülében, egyáltalán nem úgy vette a levegőt, ahogy Gwyn. Kettőt lélegzett, vagy hármat? Négyet?

– Érzem, hogy túlgondolod – mormolta Gwyn. – Hunyd le a szemedet, és csak lélegezz! Vegyél öt nagy lélegzetet!

Nesta úgy tett. Úgy sejtette, könnyebb lesz most, hogy a környezete nem tudja elvonni a figyelmét.

Nem volt könnyebb. A gondolatai valamiért vándorolni kezdtek. Magára parancsolt, hogy koncentráljon a számolásra, arra, hogy időre vegye a levegőt, és fejben tartsa, hánynál jár, mégis a kanapé párnájára összpontosított, a hűlő teájára, a még mindig nyirkos hajára…

Hány levegőt is vett?

– Azt hiszem, kezdek megbolondulni – motyogta.

Gwyn lepisszegte.

– Csak lélegezz, koncentrálj a körülötted lévő zajokra! Vedd őket tudomásul, aztán hagyd, hogy elhalkuljanak!

Nesta engedelmeskedett. Balról csoszogó lépteket hallott, susogó köpenyeket. Ki járkál a sorok között? Milyen könyvet…

Koncentrálj! Engedd el a hangokat! Valaki a közelben járt. Nesta felfigyelt rá, majd ahogy kifújta a levegőt, szélnek eresztette a gondolatot. Jobbra tőle Gwyn nyugodtan lélegzett.

Gwynnek valószínűleg jól ment ez az egész. Ami azt illeti, Gwyn mindenben nagyon jó volt. De ez nem zavarta Nestát. Bármi volt is az oka, Nesta legszívesebben büszkélkedett volna a barátnőjével mindenkinek, aki csak hajlandó volt végighallgatni őt.

A barátnője. Hiszen Gwyn az. Annyi…

Koncentrálj! Engedd el!

Nesta felfigyelt Gwyn légzésére, elengedte a gondolatot, és a rátért a következő hangra. Majd a következőre.

– Most figyelj a testedre! – mondta Gwyn halkan. – Kezdd a fejedtől, lassan haladj lefelé a lábujjaidig, figyeld meg, hogy érzed magad! Ha vannak fájó pontok…

– Mindenem fáj az után a kardforgatós edzés után – sziszegte Nesta.

Gwyn fuldokolva fojtotta el a nevetését.

– Komolyan mondom! Ha vannak fájó pontok, olyan pontok, amik kellemes érzéssel töltenek el… – Papír zizegett. – Ó, és a leírás szerint, amikor megvagy, azt is fel kellene mérni, hogy érzed magad. Ne ragadj le ennél a gondolatnál, csak figyeld meg!

Nestának nem igazán tetszett ez a gondolat, de azért engedelmeskedett. Minden egyes porcikája sajgott, a nyaka megmerevedett, a bal lábfejét fájdalom hasogatta. Eddig észre sem vette, mennyi kis darabkából áll a teste, mindegyik folyton-folyvást a fájdalomról, az állapotáról jelez neki. Hogy mennyi hanggal töltik meg a fejét. Tudomásul vette mindegyiket. Hagyta, hogy messzire szálljanak.

Az viszont, hogy felmérje az érzéseit… Mégis hogy érzi magát? Most épp fáradt volt, de… örült, hogy Gwynnel lehet. Nevethetett. Ezt csinálhatták. Ha ennél mélyebbre hatolt…

– Most a tudatos légzésünkön fogunk dolgozni! Be az orron, ki a szájon. Tíz lélegzetvétel után újrakezdjük. Ha eszedbe jut valami, vedd tudomásul, aztán küldd el a gondolatot! Mondogasd magadnak, hogy szikla vagyok, amin megtörik a hullám! A gondolataid a hullámok. Hagyd, hogy átzubogjanak rajtad!

Ez könnyűnek tűnt.

Csakhogy nem volt az. Az első néhány tíz lélegzetvétel alkalmával egyetlen gondolat sem mételyezte Nesta elméjét. De amikor elkezdte a következő tízest…

Mit gondolna Elain, ha itt látná Nestát egy barátjával? A gondolat a semmiből tört elő. Mintha azzal, hogy megnyitotta az elméjét, hirtelen megrohanta volna. Vajon Elain örülne, vagy úgy érezné, figyelmeztetnie kell Gwynt Nesta valódi énjére?

Az ötödik lélegzetvételnél járt. Nem, a hatodiknál. Várjunk csak, lehet, hogy három volt!

– Kezdd újra, ha elvétetted a számolást! – tanácsolta Gwyn, mintha észrevette volna, hogy Nesta már nem olyan egyenletesen veszi a levegőt.

Nesta így tett, a lélegzetvételeire koncentrált, nem Elainre. Tudomásul veszem ezt a gondolatot a húgomról, és elengedem.

Már a hetedik lélegzetvételnél járt, amikor a húga ismét felbukkant. Valamiért mégis folyton azzal foglalkozol, hogy rád milyen hatással volt az én traumám.

Elainnek igaza lett volna? Feyre beismerte, hogy ő is hibázott ebben, de… Feyre nem ismeri Elaint úgy, mint Nesta. Vagy legalábbis régen így volt. Még azelőtt, hogy Elain Feyre-t választotta.

Még azelőtt, hogy Amren Feyre-t választotta.

Még azelőtt, hogy…

Tudomásul veszem ezeket a gondolatokat, és elengedem őket.

Nesta nyolcadszorra is beszívta a levegőt. A légzésemre koncentrálok. Ezek a gondolatok léteznek, és hagyom, hogy elszaladjanak mellettem.

Nesta tovább lélegzett. Kényszerítette az elméjét, hogy csakis a légzésére koncentráljon.

– Amikor befejezed a következő tízest – mondta Gwyn közelről, mégis olyan nagyon messziről –, ne számold tovább a lélegzetvételeidet, csak hagyd, hogy az elméd azt tegyen, amit szeretne! Néhány szívdobbanás erejéig ezt fogjuk tenni, aztán befejezzük. A cél az, hogy egyre hosszabban és hosszabban képesek legyünk erre.

Nesta engedelmeskedett, megszámolta a tízből visszamaradó lélegzetvételeket. A pillanat, amikor abba kell majd hagynia, fölé magasodó hullámnak tűnt. Kifújta a tizedik levegőt is.

Csinálj, amit akarsz, elme! Menj csak, járd be azokat a sötét, borzalmas helyeket!

De nem így történt. Az elméje vele maradt. Nem vándorolt. Egyszerűen csak… létezett. Elégedetten. Nyugalomban. Mintha egy macska gömbölyödött volna a lábához.

Mozdulatlanul.

Csak pár másodperc telt el, Gwyn már suttogta is:

– Kezdj el visszatérni a testedbe! Figyeld meg a hangokat körülöttünk! Figyeld meg, milyen érzés támad az ujjaidban, a lábujjaidban!

Különös… Milyen különös, hogy a teste hirtelen ilyen… nyugodttá vált. Távolivá. Mintha Nesta tényleg hátra tudott volna lépni. Hagyni, hogy megpihenjen. És az elméje…

– Nyisd ki a szemedet! – lehelte Gwyn.

Nesta így tett. És életében először teljes nyugalomban érezte magát a bőrében.

40.

FEJEZET

Az eső két napig nem állt el, a hőmérséklet is rohamosan csökkent. Velarisban mindenütt levelek hevertek, a Sidra pedig a gomolygó köd mögött időről időre elbújó ezüstkígyóvá változott. A nők mégis minden áldott nap eljöttek edzeni.

De egyedül Nesta állt most Cassian oldalán, miközben bekopogott a kis kovácsműhely ajtaján Velaris nyugati szélén.

A szürke köves, zsúptetős épület mit sem változott az alatt az öt évszázad alatt, mióta Cassian idejárt, itt vette az összes nem illír fegyverét. Elvitte volna Nestát egy illír kovácshoz, ha nem lennének olyan maradi, babonás férfiak, akik nem szívesen látják a nőket a műhelyük közelében. Az ajtót nyitó pirospozsgás főtündér férfi tehetséges és jószívű volt, még ha mogorva is.

– Tábornok! – köszöntötte a férfi.

Kormos kezét foltos bőrkötényébe törölte. Szélesebbre tárta az ajtót, kellemes meleg ömlött ki hozzájuk a hűvös esőbe. A kovács sötét tekintete végigsöpört Nestán, elidőzött a lány ázott haján és bőrruháján, a borzalmas időjárás ellenére is nyugodt figyelmet sugárzó arcán.

A reggeli edzés közben is ugyanez jellemezte a vonásait, a testének minden egyes ívét. Ahogyan akkor is, amikor Cassian meghívta, hogy jöjjön el vele ide ebédidőben. Az összes többi nőt is elhívta, de Emerie kénytelen volt visszamenni Windhavenbe, a papnők pedig nem akarták kitenni a lábukat a hegyből. Úgyhogy egyedül Nesta jött el vele a kis faluba, aminek a keleti felén az óriási város állt, a nyugatin pedig kiterjedt síkság húzódott a tengerig.

– Miben segíthetek?

Cassian a derekánál fogva előretolta Nestát, és a férfira vigyorgott.

– Szeretném, ha lady Nesta megtanulná, hogyan készül egy kard. Mielőtt ő maga is a kezébe fog egyet.

A kovács ismét végigmérte Nestát.

– Jelenleg nincs szükségem inasra.

– Csak egy gyors bemutató erejéig maradnánk – felelte Cassian mosolyogva, miközben Nestára pillantott, aki épp a műhelyt kémlelte a kovács széles válla felett. A kovács igencsak összevonta a szemöldökét, úgyhogy Cassian hozzátette: – Szeretném, ha tudná, mennyi munka és tapasztalat kell a fegyverkészítéshez. Megmutatnám neki, hogy egy kard nem csupán a gyilkolás eszköze, hanem műremek is.

A hízelgés mindig segít. Ezt Rhystől tanulta.

Nesta tekintete a kovács arcára vándorolt, és egy pillanatig egymásra meredtek. Aztán Nesta így szólt:

– Bármennyi szabadideje akad, és bármit tud megmutatni, nagyon hálás lennék érte.

Cassian igyekezett nem kimutatni, mennyire meglepték Nesta udvarias szavai. A bennük csendülő tisztelet.

Úgy tűnt, ez megtette a hatását, ugyanis a kovács intett, hogy menjenek be.

Nesta figyelmesen hallgatta a sötét hajú férfi előadását a kardkészítés különböző folyamatairól, a megfelelő minőségű fémtől egészen a kardpróbáig. Cassian a közelében maradt, kérdezősködött, mert Nesta leginkább csak hallgatott. Azon kevés alkalmak egyikén, amikor megszólalt, azt kérte, hogy hagyják ott a ropogó tüzet, és menjenek át a műhely csendesebb, hűvösebb részébe. Miután a kovács elmesélte, hogyan kell megtervezni a díszesebb pengéket, és elhallgatott, Nesta azt kérdezte:

– Kipróbálhatom? – A kovács habozása láttán Nesta előrelépett, szemét a hátsó átjárón tartotta, amin túl ott morajlott a kovácstűzhely. – Mármint a pengék kalapálását. Már ha van olyan, amit fel tud áldozni erre a célra. – Cassianre pillantott. – Természetesen megfizetjük.

Cassian bólintott.

– Kifizetjük a kardokat, ha megsérülnek.

A kovács újfent végigmérte Nestát, mintha csak a fémet ellenőrizné benne, majd bólintott.

– Van néhány, amivel megpróbálkozhat.

A kovács visszavezette őket a hőség, a lángok és a fényár közé, és Cassian esküdni mert volna, hogy Nesta tökéletes, kontrollált ritmusban szívja be és fújja ki a levegőt. Végig a kovácsra figyelt, miközben a férfi közelebb cipelt egy félig kész kardot, és az üllőre fektette. Szép volt, de teljesen átlagos darab. Egy közönséges, egyszerű kard, magyarázta a férfi. Gyors, tökéletes demonstráció után átnyújtotta Nestának a kalapácsot.

– Így vesse meg a lábát! – mutatta.

Nesta követte az útmutatást, a válla fölé emelte a kalapácsot, majd lesújtott vele. Csattanás hallatszott, a kard csörömpölt. Ügyetlenül sikerült a mozdulat, kis híján elvétette. Nesta a fogát csikorgatta.

– Nem olyan könnyű, mint amilyennek tűnik.

A kovács a kardra mutatott.

– Próbálja meg újra! Kell egy kis idő, hogy hozzászokjon.

Cassian még sosem hallotta a férfit ilyen… kedvesen beszélni.

Ők ketten általában gyorsan, lényegre törően tárgyalták meg a dolgokat, nem udvariaskodtak, nem osztottak meg magukról semmit egymással.

Nesta ismét lesújtott a kardra.

Ezúttal pontosabb volt a mozdulat, de még mindig rémesen ügyetlen. Szén pukkant mögöttük a kovácstűzhelyben, mire Nesta összerezzent. Még mielőtt Cassian rákérdezhetett volna a miértjére, Nesta ismét a fogát csikorgatva, harmadszorra is lesújtott a kardra. Majd negyedjére és ötödjére is.

Mire a kovács előhozott egy tőrt, Nesta ráérzett a dologra. Halványan még el is mosolyodott.

– A tőröknél másfajta technikát kell alkalmazni – magyarázta a kovács, és ismét megmutatta, hogyan csinálja.

Cassian a fejét rázta. Mikor értékelte utoljára igazán, mennyi tapasztalat és munka szükségeltetik a fegyverei elkészítéséhez?

Verejték gyöngyözött Nesta homlokán, miközben a tőrt kalapálta, a mozdulatai, a testtartása magabiztosabb volt már. Cassian mellkasát büszkeség feszítette. A nő, akit a Hybern elleni háború kovácsolt. Mégis más volt már… Figyelmesebb. Erősebb.

Cassian csak félig figyelt már, amikor a kovács előhozott egy pallost.

De azonnal felkapta a fejét, amikor Nesta egyetlen elegáns mozdulattal lesújtott rá, és a kalapács tisztán, tökéletesen csattant a fémen.

Egyik sújtás követte a másikat, és Cassian esküdni mert volna, hogy még a világ is megtorpant, ahogy Nesta mindent beleadott a kovácsolásba, ahogyan az edzéssel is csinálta.

A kovács rámosolygott. Cassian most először látott tőle ilyesmit.

Nesta maga fölé emelte a karját, ujjai a kalapács nyelére fonódtak. Tánc volt, minden egyes mozdulatot a pengére csattanó kalapács csengő visszhangjához igazított. Olyan zenére kalapált, amit rajta kívül senki sem hallhatott.

Cassian hagyta, hadd csinálja, az eső és a szél süvítése távoli ellenszólam volt a zsúptetőn túl. Kíváncsi volt, mi válik ki a hő és az árnyékok közül.

A kardforgatás nem volt egyszerű, rengeteg ismétlés, izommemória és türelem szükségeltetett hozzá, de Nesta, Emerie és Gwyn nem rettent vissza a kemény munkától.

Nem, döbbent rá Cassian, miközben a másnapi jeges esőben azt figyelte, hogy a három nő visszateszi a helyére a fegyverét. Nem is az, hogy nem rettentek vissza a kemény munkától – újfajta, kitartó összpontosítással edzettek. Ez leginkább Nestára volt igaz, aki a helyére tette a kardot, és felkapott egy vásznat. Elkezdte betekerni a kezét, és közben fejkörzést végzett.

Nem beszéltek azután, hogy tegnap délután a kovácsműhelyben jártak, leszámítva, hogy Nesta halkan köszönetet mondott, miután visszatértek a Szél házába. Elszántnak tűnt, a távolba meredt, mintha egy láthatatlan ellenfelet figyelne. Úgyhogy Cassian nem kereste fel őt előző este, hiába késztette erre minden egyes porcikája. Időt akart adni neki. Hadd kezdeményezzen Nesta, amikor készen áll. Ha vágyik még Cassianre.

Cassian elzárta a gondolatot. Hagyta, hogy a jeges eső elfojtsa a vágyát, a rettegését.

Nesta némán odasétált a kidőlt fatörzshöz, amit vastag takarókba burkoltak, azon lehetett az ütéstechnikát gyakorolni. Nesta úgy közelített hozzá, mintha valódi ellenfél lett volna.

Amint megállt előtte, hátrapillantott a válla felett Cassianre, a szemében kérdés ült.

Cassian bólintott.

– Ha gyakorolni akarsz az utolsó negyedórában, hajrá!

Nesta csak erre várt, Cassian pedig túlságosan elégedett volt ahhoz, hogy bármi mást is mondjon, miközben a lány felvette az alapállást, és ütni kezdte a fát.

Fájt, amikor az ökle először érte a bebugyolált fát. De oda ütött, ahová kellett, a hüvelykujja ott volt, ahol megtanulta, hogy tartania kellene, és amikor visszahúzta a karját, a fájdalom dallá vált. Ismét ütött, kellemes puffanó hangot csalt ki a fából.

Jó érzés volt, méghozzá nagyon is! Hogy így kiadhatta magából az érzéseit, hogy így levezethette őket.

Lélegzete élesen hasított a tüdejébe, akár egy penge, de bal horoggal folytatta, majd jött két gyors ütés a jobb öklével.

Nem érezte az esőt, nem fázott.

Minden egyes ütésben ott volt a félelme, a haragja, a gyűlölete, kiszabadult a testéből, és átköltözött a fába.

Három napja égett a tűz az ereiben.

Három napja álmodott kardokról, lépcsőkről és harcról. Nem tehetett ellene semmit. Olyan fáradtan zuhant az ágyba, hogy még olvasni sem maradt ereje, azonnal elnyomta az álom. Nem volt semmiféle szex Cassiannel. Még csak szenvedélyes pillantásokat sem váltottak a vacsoraasztal felett.

Azriel jelenléte segített.

Ő edzette a frissen érkezett papnőket, halk és kedves volt, mégis határozott, és Nesta esküdni mert volna, hogy legalább két papnő – Roslin és Ilana – nagyokat sóhajt, valahányszor Azriel elmegy mellettük.

Egy kis, borzalmas része örült neki, hogy nem Cassian miatt sóhajtoznak így. Ezt a gondolatot is kiütötte magából. Ezt a szánalmas, önző gondolatot.

Ahogy ő maga is szánalmas volt, önző és utálatos.

Egy-kettő, kettő-egy-egy. Nesta csak ütött és ütött, a teljes lényét átöntötte a fába.

– Az Üstre! – csendült egy ismerős férfihang Cassian mellett, és amikor megfordult, Lucient látta a küzdőtérre vezető átjáróban. A papnők és Azriel tíz perce távoztak már. Nesta észre sem vette. – Feyre mondta, hogy edz, de nem gondoltam, hogy… Hát, hogy tényleg edz.

Cassian biccentéssel üdvözölte a férfit, de aztán visszafordult Nestához, aki egyre csak a fát püfölte, ahogy az elmúlt huszonöt percben is. Egy olyan helyen járt, amit Cassian nagyon is jól ismert – ahol a gondolatok és a test eggyé válnak, ahol a világ semmivé foszlik. Nesta épp kiadott valamit, ami eddig a mélyben kínozta.

– Azt hitted, a körmét reszelgeti?

Lucien mechanikus szeme kattant egyet. Megfeszült az arca, ahogy Nesta bevitt egy látványos balhorgot. A fa megrezzent a becsapódástól.

– Lehet, hogy vannak dolgok, amiket jobb nem felébreszteni – mormolta a férfi.

Cassian haragos pillantást lövellt felé.

– Törődj a saját dolgoddal, tűzfióka!

Lucien továbbra is a támadó Nestát figyelte, arany bőre kissé sápadtnak tetszett.

– Miért jöttél ide? – kérdezte Cassian. Képtelen volt elfojtani a hangjában csendülő élt. – Hol van Elain?

– Nem csak azért szoktam a városba jönni, hogy meglátogassam a páromat. – Az utolsó két szóból sütött a kellemetlenség. – És Feyre ajánlására jöttem. Van még pár óra addig, míg találkozhatok vele és Rhysszel. Gondolta, szívesen megnézném Nestát edzés közben.

– Nesta nem valami cirkuszi látványosság – szűrte Cassian összeszorított fogain keresztül.

– Nem szórakoztatás céljából gondolta. – Lucien vörös haja csillogott az esős nap félhomályában. – Úgy vélem, Feyre szerette volna kikérni olyasvalaki véleményét a nővére fejlődéséről, aki jó ideje nem látta Nestát.

– És? – vakkantotta Cassian.

Lucien hervasztó pillantást küldött felé.

– Nem vagyok az ellenséged. Nem kell megjátszanod, hogy agresszív vadállat vagy.

Cassian rávigyorgott, de a pillantása nem enyhült.

– Ki mondta, hogy csak megjátszom?

Lucien hosszan felsóhajtott.

– Jól van akkor.

Nesta újabb ütéssorozatot vitt be a fának, és Cassian tudta, hogy hamarosan elér ahhoz az ütéshez, amivel ki lehet ütni az ellenfelet. Két gyors ütés következett a bal kezével, majd egy olyan erős jobbhorog csapódott a fába, hogy kis híján szétrepedt.

Aztán Nesta, öklét a fának szorítva, megállt.

Lihegése kavargó pamacsként hagyta el a száját a hideg esőben.

Lassan kihúzta magát, leeresztette az öklét, összeszorított fogain keresztül fehér gőz távozott, ahogy megfordult. Ezüst tűz villant a szemében, aztán nyomtalanul odaveszett. Lucien megdermedt.

Nesta a két férfi felé sétált. Belenézett Lucien szemébe, miközben az ajtónyílás felé sétált, de nem szólt semmit, csak eltűnt a Szél házában. Mintha a szavak távoli képződmények lettek volna csupán.

Amikor a léptei elcsendesedtek, Lucien így szólt:

– A Nagy Anya óvjon titeket!

Cassian már indult is a fához.

A közepén egy kis kör látszott, áthatolt a takarókon, egészen a fáig. Ragyogott. Cassian remegő kézzel nyúlt utána.

Az égésnyom után, ami még mindig parázsként izzott.

Az egész fatörzs belülről égett. Cassian hozzányomta a tenyerét. Jéghideg volt.

A fa hamuvá porladt.

Cassian döbbent csendben meredt rá, a füstölgő fa sistergett az esőben.

Lucien odalépett mellé. Komoran megismételte a korábbi szavait:

– A Nagy Anya óvjon titeket!

41.

FEJEZET

Helion, a Nappal udvarának főura repülő lovon érkezett meg másnap délután a Kőbe vájt városba.

Aranyszekéren akart jönni, amit négy hófehér, arany tűzzel izzó sörényű paripa vontatott volna, mesélte Rhys Cassiannek, de a főúr megtiltotta neki a szekeret, meg a lovakat is, és megmondta a férfinak, hogy jöhet gondolatutazással, vagy ne jöjjön sehogy.

Helion pegazuson érkezett. Ez volt számára az elfogadható kompromisszum.

Cassian hallott már pletykákat Helion ritka pegazusairól. A legendák szerint a legértékesebbnek tartott csődöre olyan magasra repült, hogy a nap feketére perzselte őt, de most, hogy a saját szemével láthatta a lényt… Hát, Cassian igencsak irigykedett volna, ha nincsenek szárnyai neki magának is.

A szárnyas lovak ritkaságszámba mentek – olyannyira, hogy állítólag Helion hét tenyészpárja maradt már csak a világon. Úgy hírlett, hogy az írott történelem előtt jóval többen voltak, és a legtöbb egyszerűen csak eltűnt, mintha maga az égbolt nyelte volna el őket. Az elmúlt ezer évben még tovább csökkent a számuk, de a miértjét senki sem tudta.

Amarantha sem segített a dolgon azzal, hogy lemészárolt háromtucatnyit Helion pegazusai közül amellett, hogy a férfi könyvtárainak egy részét is felégette. A megmaradt hét pegazuspár azért élte túl, mert szabadon eresztették őket, mielőtt Amarantha bandája elérte volna a karámjukat Helion palotájának legmagasabb tornyában.

Az a pár, amelyiket Helion leginkább szeretett – ez a fekete csődör, Meallan és a párja –, háromszáz éve nem nemzett utódot, a legutóbbi csikójuk pedig nem élte túl az elválasztást, olyasfajta betegség lett úrrá rajta, ami minden gyógyítón kifogott.

A legendák szerint a pegazusok arról a szigetről származnak, ahol a börtön található. Egykor csupa kövér legelő volt ott, de ezek már rég átadták a helyüket a mohának és a ködnek. Talán ez is része volt annak, hogy a pegazusok száma így megcsappant: az otthonuk megszűnt létezni, és bármi táplálta is őket ott, többé nem fértek hozzá.

Cassian megcsodálta a hegybe vezető óriási kapu előtti udvar fekete kövére leszálló Meallant. A csődör sörényét meglebegtette a tintafekete szárnyak keltette szél. Nem sok minden maradt a tündérbirodalmakban, ami bármiféle csodálatot ki tudott váltani Cassianből, de a büszke, gőgös, félig megszelídített pompás csődörtől bizony még az ő lélegzete is elállt.

– Lenyűgöző – mormolta Rhys, akinek az arcán hasonló csodálat ült.

Feyre felragyogott az örömtől, és Cassian azonnal tudta, hogy meg fogja festeni az állatot – és minden valószínűség szerint a lenyűgöző gazdáját is. Azriel is ámulva pislogott, ahogy a csődör fújtatva a földet kaparta, Helion pedig megpaskolta a pegazus vaskos, izmos nyakát, mielőtt leszállt róla.

– Üdvözöllek! – indult Helion felé Rhys.

– Nem olyan hatásos belépő, mint amit szerettem volna – jegyezte meg Helion, miközben megragadta Rhys kezét –, de Meallan tudja, hogyan hívja fel magára a figyelmet.

Füttyentett, mire a pegazus a méretét meghazudtoló kecsességgel megpördült, majd hatalmas szárnycsapásokkal az égbe röppent, hogy máshol várja meg a gazdáját.

Helion Feyre-ra vigyorgott, aki tágra nyílt szemmel figyelte, ahogy a lény eltűnik a felhők között.

– Szívesen elviszlek egy körre, ha szeretnéd – ajánlotta.

Feyre elmosolyodott.

– Más körülmények között biztosan élnék a lehetőséggel, de attól tartok, most nem kockáztathatom meg.

Helion felvonta a szemöldökét. Rhys és Feyre néma csendben beszélgetett, majd Rhys bólintott.

A következő pillanatban Rhys hangja töltötte meg Cassian fejét:

Elmondjuk neki.

Cassian nyugalmat erőltetett az arcára.

Miért vállaljuk ezt a kockázatot?

Rhys komoran azt felelte:

Mert szükségünk van a könyvtáraira. Hogy valamiképpen megmenthessék Feyre-t – ezt Rhys már nem tette hozzá. A főúr így folytatta: És mert igazatok van Azriellel, csak idő kérdése, hogy látszódjon Feyre-n a terhesség. Hajlandó volt elviselni a pajzsot, de letépné a tökömet, ha azt javasolnám, hogy igézettel rejtsük el a terhességét. Rhys elfintorodott. Ennek is eljött az ideje.

Cassian bólintott.

Számíthatsz rám, testvérem!

Rhys hálás pillantást lövellt felé, majd szétoszlathatta a pajzsot a párja körül, mert Feyre illata – az a csodás, kellemes illat – megtöltötte a levegőt. Helion szeme tágra nyílt, azonnal Feyre hasára nézett, ahol az úrnő most a kezét pihentette a kis dudoron. Helion felnevetett.

– Hát ezért akartál áthatolhatatlan pajzsokról tanulni, Rhysand! – Helion Feyre-hoz hajolt, hogy csókot nyomjon az arcára. – Gratulálok mindkettőtöknek!

Feyre ragyogva fogadta, Rhys mosolya viszont nem volt annyira őszinte. Ha Helion észre is vette, nem tette szóvá. A Nappal udvarának ura végignézett Cassianen és Azrielen.

– Hol az én gyönyörű Morom?

– Máshol – felelte Az feszülten.

– Milyen kár! Ő sokkal kellemesebb látvány, mint ti ketten.

Cassian a szemét forgatta.

Helion elvigyorodott, lesöpört egy láthatatlan porszemet redőzött fehér köpenyéről, majd Rhys felé fordult. Sötétbarna bőre ragyogott csupasz combja és vádlija dagadó izmain, a lábszárára felkúszó szandál hasztalannak tűnt a körülöttük elterülő havas vidéken. A főúrnál nem volt fegyver, egyedül kidolgozott bicepszét fonta körbe egy kígyót idéző arany karpánt, és persze tüskés aranykorona ült vállig érő fekete haján. Helionról mindenki első ránézésre tudta, hogy főúr, Cassian mégis kedvelte őt a könnyed, fesztelen modora miatt. A férfi most elnyújtott szavakkal Rhyshez fordult:

– Na? Azt akartad, hogy nézzünk utána valami varázsigének, nem? Vagy ez csak ürügy volt, hogy idevonzz az elborult kéjlakodba a hegy alá?

Rhys felsóhajtott.

– Ne kelljen megbánnom, hogy idehívtalak, Helion!

Helion arany szeme felcsillant.

– Az úgy nem olyan jó móka!

Feyre belekarolt.

– Hiányoztál, barátom.

Helion megpaskolta Feyre kezét.

– Egy árva szót sem ismernék be senkinek, ha széjjelkürtölnéd, de te is hiányoztál nekem, Átoktörő.

– Ez a hely sokkal jobban tetszik, mint ami odalent van – jegyezte meg Helion egy órával később, ahogy körbenézett a holdkő oszlopokon és a körülöttük elterülő hósipkás hegyláncot meghazudtoló kellemes szellőben lengő könnyű függönyökön.

Cassian tudta, hogy a szellő a palota pajzsain túl süvítő, metsző szél, ami képes lefejteni a húst az odakintre merészkedő csontjairól.

Helion levetette magát egy alacsony székbe a végtelen kilátások egyike elé, és felsóhajtott.

– Jól van. Most vagytok kíváncsiak a véleményemre, vagy majd a Kőbe vájt városon kívül hallanátok?

Feyre leült a Helion melletti helyre, Cassian, Rhys és Az viszont állva maradt. Az árnyénekes az egyik oszlopnak dőlt, félig elrejtőzve a fény elől.

– Megigézték a katonákat? – kérdezte Feyre.

Helion beszélt az Ősz udvarának odalent láncon fogva tartott, Rhys mágiája által életben tartott és védelmezett két katonájával, röviden még a kezüket is megérintette. Megfeszült az arca, amikor hozzájuk ért – aztán azt mormolta, hogy eleget látott.

Egészen addig a pillanatig az égvilágon semmi sem zaklatta fel őt a Kőbe vájt városban. Sem a föléjük tornyosuló fekete oszlopok és véseteik, sem az ott élő gonosz lények, sem a teljes sötétség. Ha emlékeztette is a Hegyalján töltött idejére, nem említette. A jelek szerint ez szolgált mintául Amarantha udvarához. Rhys úgy vélte, szánalmas utánzat volt csupán.

– A megigézték nem a megfelelő szó – válaszolta Helion homlokráncolva. – Valóban nem ők irányítják a testüket és a tetteiket, de nem ül rajtuk varázslat. Én érzem a varázsigéket, olyanok, mint a fonalak. Az igézetek köteléknek tűnnek a megigézettek körül. Ilyesmit nem éreztem.

– Akkor mi bajuk? – kérdezte Rhys.

– Nem tudom – vallotta be Helion szokatlan komorsággal. – Fonal helyett inkább ködnek tűnt. Épp olyannak, mint amilyenről te is beszámoltál, Rhysand. Nem volt semmi, amibe bele lehetett volna kapaszkodni, semmi szilárd, amit meg lehetett volna törni, mégis ott volt.

– Szóval kevésbé tűnik varázslatnak, inkább… egyfajta ráhatásnak érződik? – kérdezte Rhys.

Bassza meg. Bassza meg!

Helion megdörgölte az állát.

– Nem tudom megmagyarázni, hogyan csinálták, de mintha az elméjüket megülő köd késztetné őket megváltozott viselkedésre. – Felfigyelt az arckifejezésükre. – Mi az?

Feyre szája megfeszült.

– A Korona… A Rémtár része.

Mindenről meséltek Helionnak: a Rémtárat kereső Briallyn királynőről, Koschei szerepéről, a Maszkról, amit Nesta megszerezett. Csak Eris titkát nem fedték fel, azt nem árulták el, milyen durván elárulta őket Beron. Amikor Feyre elhallgatott, Helion lassan csóválni kezdte a fejét.

– Azt hittem, legalább egy ideig nem kell ilyesfajta katasztrófákat megakadályoznunk.

– Ez azt jelenti, hogy már csak a Hárfa van elveszve – jegyezte meg Azriel. Továbbra is árnyékokban fürödve az oszlopnak dőlt. – Ha tényleg Briallynnél van a Korona, előfordulhat, hogy jó ideje megkaparintotta már, és ezért tért vissza a többi királynő a saját birodalmába. Talán azt hitték, rajtuk is használni kívánja, és menekülőre fogták. Az is lehet, hogy itt találta meg, a háború alatt, míg mindannyiunkat lefoglalt, hogy Hybern ellen küzdjünk, ő pedig visszavonta a csapatait, kivárt. Lehet, hogy ezzel hívta fel magára Koschei figyelmét, talán ezt akarja tőle a varázsló.

– Ezt el tudom fogadni – mondta Feyre –, de miért használná Eris katonáin, hogy ránk támadjon Ooridban? Mi célja lehetett ezzel?

– Talán csak annyi, hogy felhívja rá a figyelmünket, tisztában van vele, hogy tudunk a terveiről – találgatott Rhys.

– De honnan tudhatta, hogy a mocsárban leszünk? – kérdezte Cassian. – Azok a katonák nem tudnak gondolatutazni, hetekbe telt, mire gyalogszerrel elértek oda.

– Több mint egy hónapja tűntek el – hívta fel a figyelmüket a tényre Feyre.

Helion ragadta magához a szót:

– Ne feledjétek, hogy Briallynt is az Üst teremtette! Lehet, hogy ő maga nem tudja látnoki képességgel megkeresni az Üstöt, de a Rémtárat keresheti ugyanúgy, mint Nesta Archeron. Lehet, hogy megtudta, a Maszk Ooridban van, de nem mert ő maga belépni a sötétségbe. Talán azért küldte oda a katonákat, hogy elvegye tőletek a Maszkot, amint megtaláljátok.

– Vagy hogy rávegyen minket, öljük meg őket, ellentétet szítva köztünk és az Ősz udvara között – tette hozzá Cassian.

– Briallyn nem olyan ostoba – mondta Feyre –, hogy azt higgye, azok a katonák bármelyikünket is legyőzhetik.

Helion biccentett a főúrnőnek.

– Azt mondtad, itt van a Maszk, igaz? Megnézhetem?

– Ami azt illeti, szükségünk is van a segítségedre a Maszkkal kapcsolatban – felelte Feyre. – Rhys bezárta a szobát, ahol a Maszkot tartjuk, védvonalakat húzott köré, de a Maszk kinyitotta a zárat, hogy beengedje a nővéremet, minden valószínűség szerint azért, mert őt is teremtették. És ha ő be tud jutni, akkor nyilván Briallyn is. – Feyre a zsebébe dugta tetovált kezét. – Meg tudnád mutatni Nestának, hogyan tudná ő maga védelmezni a Maszkot? Talán némi… személyes varázzsal?

– Személyes varázzsal? – kérdezte Rhys felvont szemöldökkel.

– Személyes varázzsal – vágta rá Feyre lesújtó pillantással. – Nem beszélhetünk mind úgy virágnyelven, mint te.

Rhys rákacsintott.

– Micsoda szerencse, hogy neked ilyen jól áll a hiánya, drága Feyre-m.

Cassian inkább figyelmen kívül hagyta a szóváltást, a kettejük közötti vonzalmat. Helion viszont felnevetett.

Azriel megköszörülte a torkát.

– Nesta már vár.

– Nesta itt van? – kérdezte Helion, gyakorlatilag felragyogott aranyfényével.

– Igen – válaszolta Feyre egyenesen, és felállt a székéből.

Cassian felfigyelt a mocskos pillantásra, amit a főúrnő Rhys felé vetett, miközben elhaladt mellette a palota északi felében lévő lakosztály felé. És hallotta Rhys válaszképpen érkező mély nevetését, tele szenvedély ígéretével.

Cassian képtelen volt elfojtani a mellkasát mételyező fájdalmat a könnyed intimitás, a nyílt törődés és szerelem láttán. Mennyivel több volt ez, mint a csak szex!

Helion követte őt, dicsérte a palota szépségét. Cassian rá sem figyelt, egyre azon járt az esze, hogy Nestának eszébe sem jutott tiltakozni, amikor otthagyta őt az ágyon. És még csak véletlenül sem környékezte meg Cassiant azóta, hogy ismételjék meg a dolgot.

Cassian visszafogta magát, főleg azért, mert Nesta teljesen kimerítette magát az edzés során, épp feldolgozta azt, ami a szívében, az elméjében dúlt. Mégis újra meg újra eszébe jutott – a szex, maga Nesta, az, ahogy felfelé tolja a fenekét az ágyon heverve, és gyönyörű nemi szerve megduzzad, Cassian magjától nedvesen csillog.

– Mégis mire gondolsz? – kérdezte Helion gúnyosan, ahogy megálltak a csukott faajtónál.

Cassian kihúzta magát.

Nem vette észre, hogy a gondolatai ilyen erős illatreakciót váltottak ki. Elvigyorodott.

– Anyádra.

Helion felnevetett.

– Mindig elfelejtem, mennyire kedvellek!

– Szíves örömest emlékeztetlek rá – kacsintott rá Cassian.

Feyre elérte az ajtót, bekopogott, aztán már ott is volt előttük Nesta.

Az asztalnál ült, amin a Maszk hevert, előtte nyitott könyv hevert. Viharos gyorsasággal becsukta, és Cassian azonnal tudta, hogy az egyik romantikus regény az, amit Emerie-vel és Gwynnel cserélgetnek egymást közt.

Cassian megfeszült, ahogy Helion belépett a helyiségbe, Nesta pedig felállt. Ma sötétkék ruhát viselt, Cassian most először látta ilyesmiben az elmúlt egy hónapban. Már nem lógott rajta. Nesta felszedett annyit, hogy a ruhaderék ismét a testére simult, csábító melle kecsesen duzzadt a mély kivágás felett.

Helion fejet hajtott, maga volt a megtestesült udvari elegancia.

– Lady Nesta!

Nesta pukedlizett, de közben Feyre-ra nézett.

– Lady?

Feyre vállat vont.

– Csak udvarias.

Nesta Cassianre pillantott.

– Most már értem, miért idegesít úgy a címed.

Cassian elmosolyodott, mire Helion pislogott egyet – mintha megdöbbentette volna, mennyire nem érdekli Nestát, hogy egy főúr áll előtte.

Persze, Nesta legutóbb is egyszerűen csak elsétált Helion mellett, a legkevésbé sem hatotta meg a férfi.

Cassian így felelt:

– Később sem lesz könnyebb.

Nesta ismét Helionra nézett, végigmérte a tüskés aranykoronát és a redőzött fehér köpenyt.

– A tiéd volt az a szárnyas ló, ami nemrég elrepült itt?

Helion vonzó mosolya jól begyakoroltnak tűnt.

– A legpompásabb csődöröm.

– Gyönyörű.

– Ahogy te is.

Nesta oldalra billentette a fejét, Cassian pedig rádöbbent, hogy lélegzet-visszafojtva várja a lány válaszát. Feyre és Rhys próbálta visszafojtani a röhögését, Azrielről pedig hűvös unalom áradt.

Nesta olyan hosszasan szemlélte a főurat, hogy az mocorogni kezdett. Egy főúr mocorgott Nesta átható pillantásától.

A lány végül azt felelte:

– Nagyra értékelem a bókot.

És ennyivel elintézte az egészet.

A hallgatás, míg felmérte Heliont, egy udvaronc hallgatása volt. Azon tanakodott, hol csapjon le.

Helion kissé összevonta a szemöldökét.

Rhys megköszörülte a torkát, szemében derű csillogott.

– Nos, hát itt van. – A fekete bársonyhalomra mutatott az asztalon. – Nesta?

Nesta felemelte a leplet. Ősrégi, kopott arany csillant, Helion pedig felszisszent, ahogy hideg, különös erő töltötte meg a helyiséget, hűvös fuvallatként suttogott.

Helion Nesta felé pördült, az érzékiség az utolsó cseppig elpárolgott róla.

– Tényleg felvetted és túlélted? – Nem olyasfajta kérdés volt, amire választ várt. – Kérlek, takard le megint! Nem bírom!

Rhys behúzta a szárnyait.

– Ekkora hatással van rád?

– A ti érzékszerveitekbe nem akaszkodik bele hűvös karmokkal? – kérdezte Helion.

– Ennyire azért nem – válaszolta Feyre. – Érezzük az erejét, de ennyire egyikünket sem zavarja.

Helion megborzongott, Nesta pedig visszahajtotta a bársonyt a Maszkra. Mintha az anyag valamiképpen eltakarta volna őket előle.

– Talán az egyik ősöm használta egyszer, és ott folyik az ereimben a figyelmeztetés, mekkora árat kellett érte fizetnie. – Helion reszketegen kifújta a levegőt. – Rendben hát, nem-lady Nesta! Hadd mutassak pár védelmi módszert, amit még a ravasz Rhysand sem ismer!

Végül Helion húzta meg a védvonalakat, és Nesta véréhez kötötte őket. Egycseppnyi kellett csupán, amit az Igazmondóval csaltak elő, és Cassian megfeszült a kis vörös csepp láttán. Az illatára.

Nehéz volt megmagyaráznia a testének, hogy nem fenyeget veszély, hogy Nesta önként adta a vérét, hogy a lány rendben van. Olyan erősen csikorgatta a fogát, hogy miközben Nesta és Helion beszélgetett, Feyre halkan azt suttogta:

– Mi bajod?

– Semmi – motyogta vissza Cassian. – Ne üsd bele mindenbe az orrodat, Átoktörő!

Feyre metsző pillantást vetett rá a szeme sarkából.

– Olyan vagy, mint valami ketrecbe zárt vadállat. – A szája széle felfelé görbült. – Csak nem féltékeny vagy?

Cassian nyugodtan felelt:

– Helionra?

– Úgy látom, ő az egyetlen a helyiségben, aki mosolyogva a nővérem kezét fogja.

Az a nyomorult tényleg ezt tette, de Nesta hűvös arckifejezéssel nézte.

– Mégis miért lennék féltékeny?

Feyre nevetése apró lélegzet volt csupán.

Cassian szája önkéntelenül is vigyorra húzódott, amivel kivívta Azriel értetlen pillantását. Cassian a fejét rázta, épp, amikor Nesta elhúzta a kezét Heliontól, és azt kérdezte:

– Meg is vagyunk?

– Miután kimegyünk innen, senki sem tud majd bejönni. Még te magad sem, hacsak nem töröd meg a védővarázslatot.

Nesta halkan felsóhajtott.

– Akkor jó.

– Megmutatom, hogyan kell feloldani a varázslatot – mondta Helion, de Nesta ellépett tőle.

– Ne! – szólt rá Nesta hirtelen. – Ne, nem akarom tudni.

Csend borult rájuk.

Nesta nem címezte konkrétan senkinek a szavait, ahogy hozzátette:

– Ha Briallyn tényleg a Maszkot keresi, és elfog, nem akarom tudni, hogyan lehet kihozni innen.

Bölcs okfejtés volt, még ha Cassiant a rosszullét kerülgette is, amikor végiggondolta, de mindettől függetlenül esküdni mert volna, hogy hazugság. Esküdni mert volna, hogy Nesta saját maga miatt nem akarja birtokolni ezt az információt.

Mintha csábítaná őt a Maszk.

Rhys így szólt:

– Jól van. Helion majd megmutatja nekem, és ha szükségünk van a tudásra, akkor én megmutatom neked. – Rhys a kezét nyújtotta Helionnak, jelezve, hogy szeretné, ha így mutatná meg neki a varázslatot. Ujjaik összefonódtak, szemük üvegessé vált, majd Rhys pislogott egyet. – Köszönöm.

– Szólnunk kell Erisnek a katonái felbukkanásáról – mondta Azriel. – És azt is el kell mondanunk neki, hogy mit tettünk.

Cassian végigmérte a családját, a barátait.

– Mennyit áruljunk el Erisnek? Elmondjuk neki, hogy nálunk van a Maszk?

A kérdés ott lógott a levegőben. Aztán Rhys azt felelte:

– Még ne. – Biccentett Cassiannek. – Látogasd meg holnap Erist! – Aztán Nestához fordult: – Menj vele!

Nesta megfeszült, Cassian pedig próbálta nem eltátani a száját.

– Miért? – kérdezte Nesta.

– Mert te élvezettel játszmázol – válaszolta Rhys. Nyilván felfigyelt arra, hogyan kezelte Nesta, amikor Helion korábban flörtölni próbált vele. Rhys pontosan tudta, hogyan használja a rendelkezésére álló fegyvereket. De azért hozzátette: – Persze a döntés a te kezedben van.

Cassian megköszörülte a torkát.

– Részemről rendben – mondta.

Nagy meglepetésére Nesta nem ellenkezett.

– Szeretném biztosra tudni, hogy tényleg Briallynnél van a Korona – szólalt meg Azriel. – Holnap elutazom az emberek földjére.

– Nem! – vágta rá Feyre és Rhys ugyanabban a pillanatban, ugyanazzal a levegővétellel.

Azriel lehunyta a szemét.

– Nem engedélyt kértem.

Rhys elvigyorodott.

– Az nem számít.

Azriel vitára nyitotta a száját, de Feyre közbevágott:

– Nem mész sehova, Azriel! Ha Briallynnél tényleg ott a korona, és elkap, sőt, ha csak sejti, hogy a közelben vagy, ki tudja, mire lenne képes!

– Higgy bennem egy kicsit, Feyre! – felelte Az. – Elég jól rejtőzködöm.

– Nem kockáztatunk – jelentette ki Feyre parancsoló nyugalommal. – Hívd vissza az összes kémedet!

– Meg egy nagy francokat!

Cassian megfeszült. Feyre nem hagyta magát.

– Nem bízhatunk a kémeid által szerzett információban, semmiféle kém által szerzett információban, ha a Koronával is számolnunk kell. Amren azt mondta, a Koronának a közelben kell lennie ahhoz, hogy belevájja a karmait valakinek az elméjébe. Úgyhogy jó messzire elkerüljük Briallynt.

Azriel haragosan Rhys felé fordult.

– Egyetértesz vele?

– A főúrnőd – felelte Rhys hűvösen. – Törvényerejű a szava.

Azriel előbb őt mérte végig, majd Feyre-t. Rádöbbent, hogy hajthatatlanok, hogy áthatolhatatlan falat képeznek, amin újra meg újra megtörne a haragja.

Helion a szobán túli világos folyosó felé biccentett a feszült csendben.

– Én magam szeretném messzire elkerülni ezt az utálatos Maszkot is. Talán kiélvezném inkább a palotádat, Rhysand. Rég nem jártam már ilyen csendes helyen. Ha megengeded, maradnék pár órára.

– Valami baj van odahaza? – kérdezte Rhys a főúr mellé lépve.

Cassian kifelé menet elkapta Nesta pillantását, a lány pedig magához vette a könyvét, mielőtt követte őket.

Feyre Azriellel lépett ki, tetovált kezét a férfi vállához érintve mormolt neki valamit.

– Mit olvasol ma? – kérdezte Cassian Nestától.

– A nagy ostromok rövid történetét Osiantől.

Cassian kis híján elvétette a lépést.

– Nem romantikus regényt?

– Miután otthagytad nekem A harc táncát, rájöttem, hogy jócskán van még mit tanulnom. Tegnap este olyasmit kértem a háztól, amit te olvasnál.

– Miért?

Nesta a hóna alá dugta a könyvet.

– Mi értelme ennek a sok harctechnikának, ha nem tudom, valójában mire jók, mire használhatóak? Fegyverré kovácsolnál ugyan, de ennél nem is lennék több, valaki más fegyvere maradnék. Tudni akarom, hogyan használjam én magam… Mármint úgy értem, hogyan használjam saját magamat. És másokat.

Cassian döbbent csendbe burkolózott, miközben megmászták a lépcsőfokokat Helion és Rhys nyomában, akik a csapat elején cseverészve haladtak.

– Hadsereget akarsz vezetni, Nes?

– Nem hadsereget. – Nesta a szeme sarkából pillantott Cassianre. – Talán egy kisebb női csapatot.

Halálosan komolyan gondolta.

– A papnőket?

– Nem tudom, akarnának-e csatlakozni, de… Biztos vagyok benne, hogy vannak olyanok, akik igen. Most már halhatatlan vagyok, vagy legalábbis a lehető legközelebb állok hozzá. Rengeteg időm van megtervezni, milyen lesz a távoli jövőm.

Cassian mellkasa elszorult. Nesta a jövőjét tervezgette. Ami pokoli jó jel volt.

Vacsora után Cassian bekopogott Nesta hálószobájának ajtaján a Szél házában. A lány nem csatlakozott hozzá és Azrielhez, és talán jobban is tette.

Az Éjszaka udvarának főura és főúrnője ma délután szembenézett az árnyénekessel, és ők kerültek ki győztesen.

Talán a győztes nem is a legpontosabb szó volt ez esetben, mindenesetre Azriel kelletlenül beleegyezett, hogy egyelőre nem kémkedik Briallyn után – aztán egész vacsora alatt emiatt füstölgött.

Nesta hangja csendült fel a fa túloldalán:

– Szabad!

Az ágyon találta őt, egy könyvet támasztott a térdének. Úgy tűnt, visszatért a romantikus regényekhez.

– Ennyi elég is volt a hadászati könyvekből?

Cassian feltartotta azt a hármat, amit magával hozott – ezért jött ide. Ez volt az ürügye.

– Csak napközben. – Nesta felült, a derekához tolta a takarókat. – Hát azok?

– Gondoltam, érdekesnek találnád ezeket az írásokat.

Letette őket az íróasztalra.

Nesta aprót biccentett, hosszú fonata meglebbent a mellkasán a mozdulattól. Hosszú ujjú hálóinget viselt, és bár nem lobogott tűz a kandallóban, a szobában meleg volt. Mintha a Szél háza észrevette volna, hogy Nesta nem szereti a tüzet, ezért más módon fűtötte fel neki.

Cassian nagy nehezen ellépett az íróasztaltól, és megindult az ajtó felé.

Még mielőtt elérte volna, Nesta megszólalt:

– Nem volt jó?

Cassian lassan megfordult.

– Mi?

Nesta arcát pír színezte, ahogy felszegte az állát.

– Nem volt jó a szex?

Cassian nagyot nyelt.

– Miért kérdezel ilyesmit?

Nesta nagyot nyelt. Csak nem… Bassza meg, hát tényleg ennyire bizonytalan lett volna Cassiannel kapcsolatban?

– Gyorsan otthagytál. És azóta sem kerestél fel.

Azért hagytalak ott olyan gyorsan, mert muszáj volt megóvnom az épen maradt részeimet.

– Az edzésre koncentráltál.

Nesta szemében egyfajta fájdalom villant.

– Jól van. Hát, akkor jó éjt!

– Nem úgy értettem. Bassza meg, Nesta! – Az ágy felé sétált, mire Nesta ismét kihúzta magát, úgy nézett a fölé tornyosuló Cassianre. – Hogy lehetnék ennyire önző… Hogy még több szexet követeljek tőled, amikor így átadod magad az edzésnek?

– Szó sincs követelőzésről, ha mindketten akarjuk – felelte. – És aggódtam, hogy te… nem élvezted annyira, mint én.

– Azt gondoltad, hogy azért nem kerestelek, mert nem élveztem? – Amikor Nesta nem felelt, Cassian megtámaszkodott a lány két oldalán, és közelebb hajolt, hogy az illatát belélegezve a fülébe súgja:

– Túlságosan is élveztem. Napokon keresztül másra sem tudtam gondolni. – Nesta megborzongott, mire Cassian Nesta fülének puha kagylójára mosolygott. Imádta, amikor a lány jeges külsője így repedezett, szerette látni, miféle hatással van rá. – Megérintetted magadat éjszakánként, ugyanarra gondoltál, mint én?

Nesta álla épphogy csak megrezzent a bólintástól, és a szeme sarkából Cassian látta, hogy megvillan a foga, az alsó ajkába harapott.

– Ugyanolyan jó érzés volt a csodás ujjaiddal érinteni magadat, mint amikor én érintettelek?

Nesta nagy levegőt vett, de nem felelt. Cassian tudta, hogy nem akarja megadni neki ezt az élvezetet. A lány fülcimpájába harapott, amitől Nestának hirtelen elállt a lélegzete.

– Na?

– Nem tudom – suttogta Nesta. – Újra meg kellene tapasztalnom.

– Hmm. – Cassian lejjebb hajolt, csókot nyomott Nesta füle alá. Farka megmerevedett, a nadrág már sajogva nyomta. – Összehasonlítsuk a kettőt?

Nesta felnyüszített, mire Cassian felmászott az ágyra, lovagló ülésben a lány lábára ült. Vére ott dobolt minden egyes porcikájában, a farkával egy ütemben, miközben elhúzódott Nesta nyakától, és látta, hogy a lány szeme vágytól fénylik.

A világ elcsendesedett, Nesta pedig csak nézte őt, csak nézte, ahogy Cassian lassan lehúzta róla a takarót. Nesta hálóinge felcsúszott a combján, Cassian pedig végigsimított az egyik lábán, hüvelykujjal simított végig az erősödő izmokon.

– Miért nem mutatod meg, te hogyan szoktad érinteni magad, Nesta? Aztán emlékeztetlek rá, én hogyan érintelek. – Veszedelmes vigyorra húzódott a szája, kivillantak a fogai. – Aztán elmondod, melyik kellemesebb.

Nesta mellkasa megemelkedett, libabőrös melle átszúrta a hálóinget. Cassian szájába nyál gyűlt, teste remegett, úgy vissza kellett fognia magát, nehogy rávesse magát.

Nesta mintha kiolvasta volna a vágyat a teste vonalaiból. Szeme lávaként izzott.

– Amíg én… megérintem magamat, nem érhetsz hozzám. – Kegyetlen mosoly. – És magadhoz sem.

Cassian bőre felhevült, túlságosan is ráfeszült az izmaira.

– Rendben.

Arra számított, hogy Nesta elhelyezkedik majd a párnákon, de a lány megragadta a hálóingét, áthúzta a fején, és gombócba gyűrve a földre hajította.

Minden egyes gondolat elszivárgott Cassian fejéből, ahogy meglátta Nestát teljesen meztelenül, félig ülő helyzetben, gyönyörű melle csak rá várt, selymes bőre szinte ragyogott.

És a lába között… Nesta felhúzta kissé a térdét, széttárta a lábát. Megmutatta magát.

Cassianből halk, fájdalmas nyüszítés tört fel. Nesta rózsaszínen csillogott, bódító, csábító illata hívogatta. Meg akarta ízlelni, a nyelvén akarta érezni, a farkán…

– Nem érhetsz hozzá! – figyelmeztette Nesta érzékien, amikor Cassian keze a farka felé mozdult, kétségbeesetten vágyott valamiféle enyhülésre most, hogy meglátta az arany tündérfényben fürdő, csupaszon felkínálkozó lányt.

Cassian reszelősen kapkodta a levegőt, aztán teljesen elállt a lélegzete, ahogy Nesta két kecses ujjával végigsimított a saját testén. Megtorpant azon a ponton, ahol összesűrűsödnek az idegvégződések, lassan körözött.

Nesta egyenetlenül szedte a levegőt, de figyelte, ahogyan Cassian őt nézi, miközben újabb kört írt le az ujjaival, majd lejjebb csúsztatta őket. Lassú, kínzó mozdulattal haladt lefelé, majd csuklója begörbült, és két ujját magába nyomta.

Cassian felnyögött, csípője megrándult kissé ott, ahol térdelt, Nesta pedig megrovó pillantást vetett felé. Cassian megdermedt, képtelen volt bármi másra gondolni, mint Nestára, akinek két ujja ismét eltűnt, és felnyögött. Nesta ujjai nedvesen bukkantak elő, és Cassian talán még levegő után is kapott, ahogy Nesta ujjai harmadszor is elmerültek, lassan, mélyre hatoltak.

– Ezt csinálom – lehelte, ahogy ujjai lassan, egyenletesen mozogni kezdtek –, amikor éjszakánként rád gondolok.

Ha Nesta most hozzáérne, Cassian biztos elélvezne. De azért rámordult:

– Csináld gyorsabban!

Nesta megborzongott, mintha a szavak érintések lettek volna, és engedelmeskedett. Ezúttal mindketten felnyögtek, és Cassianből kibukott:

– Kérlek!

Nem tudta, mit jelent, csak azt, hogy muszáj megérintenie a lányt.

Nesta vadmacskára emlékeztető derűvel mosolyodott el.

– Még nem.

Ismét a saját lába közé nyúlt.

– Újra meg újra elképzelem, ahogy odaadom magam neked. Keményen, ahogy korábban csináltuk. – Cassian nem kapott levegőt, az égvilágon semmire sem volt képes, csak bámulta Nesta kezét, a lány mámortól bódult arckifejezését. – Azt képzelem, hogy most nem vagy olyan türelmes, mint először, egyszerűen csak belém döföd, teljes hosszában.

Szavait ujjainak gyors mozdulatával illusztrálta.

– Nem akarok fájdalmat okozni neked – nyögte ki Cassian nagy nehezen, miközben a Nagy Anyának és az Üstnek imádkozott, hogy segítsenek megőrizni az ép eszét.

– Nem fog fájni. – Nesta másik keze az egy helyre futó idegvégződéseket izgatta. – Azt akarom, hogy vesd rám magad.

Cassian halk, vágyakozó nyögést hallatott.

Nesta gonoszan felnevetett.

– Végig akarod nézni, ahogy elmegyek? Vagy inkább megízlelnél?

– Megízlelnélek.

Izzó szénen térdepelve könyörögne egyetlen nyalintásért.

Nesta szélesebbre tárta a lábát.

– Akkor csak tessék, Cassian!

Akkor pattant el valami Cassianben, amikor a saját nevét hallotta Nesta ajkáról. Megragadta Nesta combját, és szélesre tárta a lábát, aztán már rajta is termett a szájával, alulról felfelé haladva nyalta végig egyetlen hosszú, élvezetteljes mozdulattal.

Nesta felnyögött, hangosabban, mint első alkalommal, mire Cassian ismét elkapta a lábát, a vállára emelte, és a lány öléhez nyomta az arcát.

Az égvilágon semmi gyengédség nem volt benne, semmi izgatás. Rávetette magát a nyelvével, az ajkaival és a fogaival, és a nyelvének minden egyes mozdulatánál szökőárként felzúdult a vére Nesta ízére. Nesta hozzányomta magát, lábujjai Cassian szárnyát csiklandozták, annyira intenzíven, hogy kénytelen volt egy pillanatra megdermedni, nehogy már az érintéstől elélvezzen. Majd később megtanítja, hogyan lehet játszadozni a szárnyaival. Mert Cassian nagyon is akarta, hogy Nesta megérintse a szárnyait, hogy tudja, hol simítson végig rajta, miközben dugnak, hogy csillagokat lásson az intenzív orgazmustól, és hogy Nesta megtanulja, hol simítson végig rajta, miközben nincs benne, mégis rögtön a kezébe, a szájába élvezne.

Cassian nyelve besiklott Nesta közepébe, és már ott izzott a gyönyör a bőre alatt, a gerincében. Túl korai lett volna… Nem akart ennyire korán elmenni.

Nagy nehezen mély levegőt vett. Hátrahúzódott, el Nestától. A látványtól, hogy Nesta ott fekszik a párnákon, meztelenül, felkínálkozva neki, kis híján elélvezett.

De levette az ingét. A nadrágját.

Csak akkor szólalt meg, amikor már ő is meztelen volt, és ágaskodó farokkal ott térdelt Nesta lábai között.

– Az ujjaimat akarod, a nyelvemet vagy a farkamat, Nesta?

A felsorolás utolsó elemét az öklébe zárta, lassú, már-már fájdalmas mozdulattal simított végig saját magán. Nesta tágra nyíló szemmel figyelte, mintha eszébe jutott volna, mekkorának érezte, amikor benne volt.

– Mi lesz az összehasonlítással? – kérdezte nagy nehezen, de a szemében nem csillant gőg, miközben Cassian ismét végigsimított magán, kiélvezve azt, ahogyan Nesta lélegzete elakad.

– Amit csak akarsz. Amire csak szükséged van.

Tudta, hogy ostobaság ilyesmit mondani, tudta, hogy túl sokat ajánl.

De Nesta ekkor a farkára nézett.

– Azt akarom. Most azonnal!

Cassian gyors köszönetet motyogott a Nagy Anyának, és ráfeküdt Nestára, megtámaszkodott két karján.

– Tedd be!

Amikor Nesta hozzáért, Cassian fogcsikorgatva ívbe feszítette a testét. Nesta elmosolyodott, és éppolyan keményen rászorított, ahogyan Cassian is tette korábban, épphogy csak nem volt valóban fájdalmas. Aztán nedves öléhez húzta.

Cassian ezúttal nem várt. Nem volt gyengéd, hiszen Nesta megmondta, hogy nem arra vágyik.

Cassian elmerült Nestában, azonnal tövig nyomta magát.

Nestából nyögés és sikoly közötti hang tört elő, és Cassian rádöbbent, hogy ő maga is felüvöltött, ahogy a lány selymes, perzselő forrósága körbeölelte. Olyan tökéletesen, őrjítően szűk volt. Mintha Cassiannek teremtették volna, Cassiant pedig Nestának.

Cassian egyetlen hosszú mozdulattal kihúzódzkodott, majd teljesen visszaereszkedett. Nesta körmei a vállába mélyedtek, a fájdalom másodlagos volt, élvezettel tűrte, hogy a lány megjelöli.

Ismét elhúzódott, lehajtott fejjel figyelte, ahogy a farka Nesta nedvétől csillogva kicsusszan, majd ismét eltűnik a lányban. Minden egyes centiméter a szűk, izzó helyen maga volt a mennyország és a kínszenvedés, és Cassian többet akart, mélyebbre hatolni, olyan mélyre, hogy semmi se választhassa szét őket.

Nesta körme a bőrébe vájt, Cassian vérének szaga megtöltötte a levegőt, mire lehajolt, és megcsókolta a lányt. Nesta ajka azonnal szétvált előtte, Cassian pedig megízleltette a lánnyal saját magát, a döfésekkel egy ritmusra mozgatta a nyelvét.

Nesta az ajkai közé vette Cassian nyelvét, és megszívta, úgy, ahogyan a farkával is tette korábban, mire Cassian összes logikus gondolata szertefoszlott. Magához húzta Nestát, és feltérdelt. A lány átfonta a derekát a lábaival, miközben ő újra meg újra felfelé mozdult benne. Nesta hátrahajtotta a fejét, felkínálta a nyakát, Cassian pedig beleharapott, elég erősen ahhoz, hogy nyomot hagyjon rajta.

Nesta a farkán mozgott, Cassian pedig mélyebbre hatolt benne. Fogaival végigkarcolta a lány nyakát.

Nesta elengedte Cassian vállát, és megmarkolta a saját mellét, Cassian pedig kis híján elélvezett, amikor Nesta néma parancsként odaemelte neki.

Cassian megnyalta Nesta mellbimbóját, a lány pedig keményen nekinyomta az ölét, azok a gyengéd belső izmok jó erősen megszorították.

– Bassza meg! – lehelte Cassian Nesta mellére.

Nesta izgatottan felnevetett, aztán megismételte a mozdulatot.

Aztán már csak Cassian nyelve és fogai maradtak Nesta mellén, a farka vad döfései Nesta melegében, a csípőjük üteme, ahogy Nesta minden egyes mozdulatnál középen találkozott vele, mintha még mélyebben akarta volna érezni magában. Cassian elszakította a száját Nesta mellétől, hogy beleharapjon a nyakába, a vállába, összekösse a testüket, összeolvassza őket egyetlen lénnyé, ahogy még erősebben még mélyebbre hatolt.

És ekkor Nesta ujjai Cassian szárnyaira tévedtek. Most nem keményen markolta, hanem gyengéden érintette – olyan óvatosan, bizonytalanul és csodálatosan, hogy Cassian felüvöltött.

Elöntötte a gyönyör, és olyan erőteljes mozdulattal döfte bele magát Nestába, hogy a lány is felsikoltott, vele együtt élvezett el. Nesta rászorított odalent, lüktetett, kipréselte belőle az utolsó cseppet is, Cassian pedig megremegett, teljesen megvadult, már semmi sem számított, csak hogy benne lehet, hogy beleélvezhet, hogy annyit adhasson magából, amennyit csak adni képes.

Nesta addig lovagolt rajta, míg már nem jött belőle több, míg a saját élvezetétől karját továbbra is a szárnya felé nyújtva Cassian mellkasának nyomódott.

Egymásba kapaszkodtak, miközben Cassian próbálta összeszedni magát, felidézni a kibaszott nevét, és hogy hol vannak egyáltalán.

De csak ő volt. Ez a nő a karjában.

És egyedül az ő nevére emlékezett.

Nesta mozdulni sem tudott.

Az ágya közepén térdelő Cassian köré fonódott, aki még mindig a fenekét markolta, hogy megtartsa őt, farka még mindig mélyen benne volt, és Nesta nem is akart megmozdulni.

Még sosem volt ilyen élményben része senkivel, nem volt olyan szeretője, akinek egyetlen pillantásától a gyönyör peremére sodródott volna. Cassiannek elég volt egyetlen pillantást vetnie rá, máris levetette magáról a ruháját, és elkezdte kielégíteni magát a férfi előtt.

Még csak véletlenül sem érezte zavarban magát. Hiszen annyira jó érzés volt, annyira helyénvaló.

Cassian remegett, a szárnya megrezzent, ahogy a farka végre megállapodott.

Nesta azt mondogatta magának, hogy nem lenne szabad ennyire élveznie, ahogy Cassian elveszíti az eszét, ahogy magában érzi a férfi magját, azt, ahogy csorog ki belőle. Csak ettől az élvezettől mozdult meg végül, halkan felnyögött, ahogy lecsúszott Cassian farkáról.

Nesta ott térdelt előtte, szinte összeért a térdük.

– Még mindig többet akarok.

Cassian felemelte a fejét, megvillant a szeme.

– Tudom.

Nesta levegőt is alig kapott Cassian pillantása, a gyönyörű arca láttán.

– Hogy vágyhatok rád megint ilyen gyorsan?

Nem egy udvaronc szemérmes kérdése volt ez, a teljes kétségbeesés sarkallta rá, hogy feltegye. Mert tényleg többre volt szüksége. Azt akarta, hogy Cassian megint benne legyen, magán akarta érezni a súlyát, a száját, a fogait. Nem tudta mivel magyarázni ezt a feltörő, olthatatlan vágyat.

Cassian szeme megrebbent.

– Az első pillanattól fogva szükségem volt rád, amint megláttalak. És most, hogy végre megkaphatlak, nem akarok megállni.

– Igen – lehelte Nesta, mert csakis ennyit volt képes bevallani az igazságból. – Igen.

Hosszan nézték egymást, egy egész örökkévalóságig. Aztán Nesta döbbenetére és örömére Cassian a szeme láttára ismét megmerevedett.

– Látod, mit teszel velem? – kérdezte. – Látod, mi történik minden egyes alkalommal, amikor rád nézek, egész kibaszott nap?

Nesta elvigyorodott.

– Mintha rémlene, hogy pár hete azt mondtad, én fogok a te ágyadba bemászni. Úgy tűnik, végül te másztál.

Cassian szája széle felfelé rándult.

– Úgy tűnik – felelte. Nesta szíve dübörgött, ahogy farkasszemet néztek. – Ereszkedj négykézlábra! – parancsolta Cassian olyan halkan, hogy Nesta alig értette.

De a vére felhevült, és ismét sajogni kezdett a lába köze. Ennek a fájdalomnak semmi köze nem volt ahhoz, hogy milyen keményen tette őt magáévá Cassian az imént.

Úgyhogy Nesta engedelmeskedett, felkínálta magát, még mindig nedves volt, és csillogott mindkettejük gyönyörétől.

Cassian elégedetten felmordult.

– Gyönyörű vagy! – mondta. Nesta felnyüszített egy kicsit, mert a dicséret alatt színtiszta kéj lakozott. Cassian morogva azt parancsolta: – Fogd meg az ágytámlát!

Nesta lehelete ismét reszelősen járt ki-be a tüdejéből, de engedelmeskedett, már remegett a vágytól.

Cassian a lány fölé magasodott, megragadta a csípőjét. Térdét Nestáénak nyomta, szélesebbre tárta a lábát. Bőrkeményedéses ujjai végigsimítottak a gerincén, a tetováláson, az őket összekötő tintán.

Aztán lehajolt, hogy a fülébe súgja:

– Kapaszkodj!

42.

FEJEZET

Cassiant épp hajnalhasadta után hívták a folyóparti házba.

Nem aludt Nesta szobájában. Nem, a második alkalom után, amikor már az egész teste kielégült, elégedett kocsonyává vált, legördült Nestáról, és visszatért a saját szobájába. Nesta nem szólt semmit. De értették egymást: csak szex, viszont legközelebb nem kell ennyit várniuk rá.

Cassiant elkerülte az álom, egyre csak azon járt az esze, amit csináltak, hogy ő mit művelt Nestával. A második menet még keményebb volt, mint az első, és Nesta mindent elbírt, amit Cassian csinált, felvette követelőző ritmusát, hagyta, hogy mélyre hatoljon, és addig kapaszkodott az ágytámlába, amíg teste össze nem esett az élvezettől. Az istenekre, Nestával szexelni olyan volt, mint…

Cassian inkább nem kereste a megfelelő hasonlatot, miközben ott ült Rhys dolgozószobájában Amren és Azriel mellett, az íróasztala mögött helyet foglaló főúrral szemközt. Ezek a gondolatok már az éjszaka folyamán sem segítettek rajta. Ahogy reggel sem, amikor merevedéssel, sajogva ébredt, és rádöbbent, hogy Nesta illata beteríti.

Tudta, hogy a barátai is érzik. Rhys és Az nem kommentálta a dolgot, Amren viszont összehúzta a szemét. De ő sem szólt egy szót sem, és Cassianben felmerült, hogy talán Rhys parancsolt rá némán. Cassian félretette a kíváncsiságát azzal kapcsolatban, miért érezhette Rhys úgy, hogy ilyesmit kell tennie.

– Jól van, Rhysand – szólalt meg Amren egyik lábát a másik combja alá dugva. – Mondd csak, miért kellett még reggeli előtt megjelennem, miközben Varian még mindig békésen alszik az ágyamban!

Rhys elhúzta a vásznat, ami eddig az íróasztala egy részét fedte.

– Azért kellett idejönnötök, mert ma hajnalban meglátogatott a város nyugati szélén élő kovácsok egyike.

Cassian megdermedt az előtte kibontakozó látványra: egy kard hevert ott, egy tőr és egy hosszabb pallos, mind fekete bőrben.

– Melyik kovács?

Rhys hátradőlt a székében, összefonta a karját.

– Az, akit Nestával pár napja meglátogattatok.

Cassian összevonta a szemöldökét.

– Miért hozta el neked ezeket a fegyvereket? Ajándékba?

Azriel előrehajolt, sebes kezét a legközelebbi penge felé nyújtotta.

– A helyedben nem tenném – figyelmeztette Rhys, mire Azriel azonnal megdermedt.

Rhys Cassian felé fordult:

– A kovács teljes kétségbeesésében hozta őket ide. Azt mondta, ezek a fegyverek átkozottak.

Cassian vére jegessé vált az ereiben.

– Hogy értve átkozottak? – kérdezte Amren.

– Csak annyit mondott, hogy átkozottak – felelte Rhys a fegyverekre mutatva. – Azt mondta, meg akar tőlük szabadulni, és mostantól a mi problémánk.

Amren Cassianre nézett.

– Mi történt a műhelyben?

– Semmi – válaszolta Cassian. – A kovács hagyta, hogy Nesta kalapálja egy kicsit a fémet, hogy érezze, mennyi munka van az elkészült fegyverekben. De semmiféle átokról nem volt szó.

Rhys kihúzta magát.

– Nesta a pengéket kalapálta?

– Mind a hármat – felelte Cassian. – Először a kardot, aztán a tőrt, végül a pallost.

Rhys és Amren összenézett.

– Mi van? – követelt választ Cassian.

Rhys Amrenhez fordult.

– Lehetséges ez?

Amren a fegyverekre pillantott.

– Olyan… Olyan hosszú idő telt már el azóta, de… Igen.

– Valaki legyen olyan kedves, és magyarázza el, mi folyik itt! – kérte Azriel, miközben biztonságos távolságból fixírozta a három fegyvert.

Cassian nagy nehezen teljes mozdulatlanságra kényszerítette a testét, miközben Rhys végigszántott fekete haján.

– A főtündérek régen sokkal inkább egyek voltak a természettel, tudtak olvasni a csillagokból, mesteri műremekeket, ékszereket és fegyvereket készítettek. Ezek a képességek sokkal nyersebbek voltak, természetközelibbek, és átragasztották az erejüket a tárgyakra.

Cassian azonnal tudta, hova akar Rhys kilyukadni.

– Nesta belekovácsolta az erejét a kardokba?

– Több mint tízezer éve senki sem hozott létre mágikus kardot – magyarázta Amren. – Az utolsó így teremtett fegyver, a Gwydion, a pallos akkoriban tűnt el, amikor a Rémtár maradéka is.

– Ez nem a Gwydion – vágta rá Cassian, aki tökéletesen tisztában volt vele, miféle legendák keringenek arról a kardról.

Egykor Prythiannek is volt valódi tündér főkirálya, ahogy Hybernnek is, és az övé volt a kard. A főkirály egyesítette a vidéket és az itt élőket, és egy ideig, a kard segítségével béke honolt. Aztán a főkirályt legyőzte a saját királynéja és a legvérszomjasabb tábornoka, elveszítette a kardot, és a vidékre ismét sötétség borult. Azóta sem uralkodott főkirály, csak főurak, akik azokat a birodalmakat uralták, amelyek egykor mind meghajoltak a király előtt.

– A Gwydion nincs többé – fűzte tovább Amren kissé szomorkásan –, vagy legalábbis örömmel eltűnt évezredekre. – A pallosra biccentett. – Ez valami új.

– Nesta új mágikus kardot készített – mondta ki Azriel.

– Igen – felelte Amren. – Egyedül a nagy erők voltak képesek ilyesmire. A Gwydion akkor kapta az erejét, amikor Oleanna főpapnő a készítése során belemártotta az Üstbe.

Cassian elhűlt, dér futott végig a bőrén.

– Nesta egyetlen érintése, míg a penge még forró volt…

– És máris átszállt az ereje a pengébe.

– Nestának fogalma sem volt róla, hogy mit csinál – védte máris Cassian. – Csak kieresztette a gőzt.

– Ami talán még rosszabb – vágta rá Amren. – Ki tudja, miféle érzelmeket öntött a fegyverekbe az erejével? Lehet, hogy ezeknek az érzelmeknek az eszközeivé váltak, vagy talán katalizátorként szolgált az ereje kitöréséhez. Nem tudhatjuk.

– Akkor használjuk a kardot – javasolta Cassian –, és kiderül.

– Nem! – szólt rá Amren határozottan. – Nem merném kivonni ezeket a fegyvereket. Főleg nem a pallost. Érzem az erő összpontosulását benne. Azon dolgozott legtovább?

– Igen.

– Akkor úgy kezeljük, mintha a Rémtárhoz tartozna. Mintha új Rémtárat hozott volna létre.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

Amren felhúzta a szemöldökét.

– A Rémtárat az Üst készítette. Nesta rendelkezik az Üst erejével. Úgyhogy bármit készít is, amibe beleteszi az erejét, az egy új Rémtár része lesz. Jelenleg még egy pirítóst sem ennék meg, ha ő készítette.

Mind az asztalon heverő három fegyverre meredtek.

Azriel törte meg a csendet:

– Gyilkolni fognak ezért az erőért. Vagy megölik Nestát, hogy megállítsák, vagy minket, hogy elfogják őt.

– Nesta új Rémtárat készített – mondta Cassian. Kénytelen volt elfojtani az Azriel szavaiban csendülő igazság hallatán feltörő haragját. – Bármit létrehozhatna. – Rhys felé biccentett. – Olyan fegyverekkel töltheti fel a fegyvertárunkat, amikkel bármilyen háborút megnyerhetünk.

Briallynnek, Koscheinek és Beronnak esélye sem lenne ellenük.

– És pontosan ezért Nesta sosem tudhatja meg az igazat – jelentette ki Amren.

– Mi? – fakadt ki Cassian.

Amren szürke szeme meg sem rezzent.

– Nem tudhatja.

– Veszélyesnek tűnik – szólt közbe Rhys. – Mi van, ha tudtán kívül újabb tárgyakat készít?

– Mi van, ha az egyik hangulatingadozása közepette Nesta kénye-kedve szerint elkészít valamit, hogy nekünk keresztbe tegyen? – vitatkozott vele Amren.

– Ilyet sosem tenne! – fortyant fel Cassian. Amrenre mutatott. – És ezt te is kibaszottul jól tudod.

– Nesta nem Rémtárat készítene – felelte Amren, akit a legkevésbé sem hatott meg Cassian vicsorgása –, hanem Rémálomtárat.

– Nem hazudhatok neki – fordult Cassian Rhyshez. – Képtelen lennék rá.

– Nem kell hazudnod – mondta Amren. – Csak ne mondd el neki, amit tudsz!

Cassian Rhysnek könyörgött.

– Szerinted ez rendben van? Mert szerintem rohadtul nincs.

– Amren parancsa érvényes – jelentette ki Rhys, és Cassian egy pillanatra gyűlölte őt. Utálta a Rhys arcára kiülő bizalmatlanságot és óvatosságot.

– Óvatos legyél, amikor megdugod! – tette hozzá Amren vicsorogva. – Ki tudja, mivé változtathat téged, amikor épp magával ragadják az érzelmei.

– Elég legyen! – szólalt meg Azriel, és Cassian hálás pillantást lövellt a testvére felé. Azriel így folytatta: – Ebben Cassiannel értek egyet. Nincs rendjén, hogy elhallgatjuk ezt az információt Nesta elől.

Rhys elgondolkozott, majd hosszan, intenzív pillantással fürkészte Cassiant. Cassian állta a pillantását, háta egyenes volt, arca komor. Rhys végül így szólt:

– Amikor Feyre visszajön a műterméből, megkérdezem. Az ő szava dönt majd.

Ez olyasfajta kompromisszum volt, amibe még Amren is beleegyezett. Cassian bólintott, zaklatott volt ugyan, de készséggel átengedte Feyre-nak a döntést.

Amren hátradőlt a székében.

– Ez a kard történelmet ír. – Elsötétedő szemmel nézett a pallosra, szavai visszhangot vertek. – Az még kiderül, hogy jó vagy rossz szerepet játszik-e majd.

Cassian lerázta magáról a gerincén végigfutó borzongást – mintha maga a sors is hallotta volna Amren szavait, és összerezzent volna. Amrenre vigyorgott.

– Szereted túldramatizálni a dolgokat, mi?

Amren a homlokát ráncolta, aztán felállt.

– Megyek, visszafekszem. – Rhysandre mutatott. – Rakd azokat a fegyvereket olyan helyre, ahol senki sem akadhat rájuk! És a Nagy Anya verjen meg, ha ki mered vonni bármelyiket!

Rhys unottan, fáradtan legyintett.

– Persze.

– Komolyan mondom, kölyök – erősködött Amren. – Ne vond ki egyiket se! – Végignézett mind a hármukon, mielőtt távozott. – Egyikőtök se vonja ki!

Egy ideig csak az állóóra ketyegése törte meg a csendet.

Rhys pillantása odatévedt. Aztán távolba révedve így szólt:

– Nem tudom, hogyan segíthetnék Feyre-nak a babával… a szüléssel.

Cassian mellkasa elszorult.

– Drakon és Miryam?

Rhys a fejét rázta.

– A szeráfok szárnya hajlékony és kerek, az illíreké viszont csontos. Ez fog végezni Feyre-val. Miryam gyerekei ki tudtak jönni a szülőcsatornán, mert az ő szárnyaik könnyedén meghajlottak, és szinte mindegyik halandó alattvalója, aki Drakon népével közös utódot hozott létre, hasonló sikerről számolhat be. – Rhys nagyot nyelt. Amit ezután mondott, az darabokra törte Cassian szívét. – Fel sem fogtam, mennyire reménykedtem, amíg meg nem láttam az arcukra kiülő szánalmat. Amíg Drakon kénytelen volt átölelni, nehogy szétessek.

Cassian néhány lépéssel a testvérénél termett. Megragadta Rhys vállát, az asztal szélének dőlt.

– Tovább kutatunk! Mi van Thesannel?

Rhys kigombolta fekete kabátjának legfelső gombjait, kivillantva tetovált mellkasának egy részét.

– A Hajnal udvara hasztalan volt. A peregrynek hasonlítanak a szeráfokra, még ha csak távoli rokonok is. A gyógyítójuk tudja, hogyan fordítson meg egy farfekvéses szárnyas babát, hogy hogyan szedje ki az anyából, de az ő szárnyuk is hajlékony.

Azriel Rhys másik oldalán termett, ő is megragadta a főúr vállát.

Az óra tovább ketyegett, kegyetlenül emlékeztetett a szélsebesen feléjük tartó biztos balsorsra.

Egyik óraütés követte a másikat, és Cassian rádöbbent, hogy csodára van szükségük.

– Feyre továbbra sem tudja? – kérdezte Azriel.

– Nem. Tudja, hogy nehéz lesz a szülés, de azt még nem mondtam el neki, hogy nagy eséllyel az életébe kerül majd.

Rhys az elméjükben folytatta, mintha képtelen lett volna kiejteni a szavakat:

Még nem mondtam el neki, hogy a rémálmok, amik éjszakánként felvernek, nem a múlt miatt kínoznak, hanem a jövő miatt.

Cassian megszorította Rhys vállát.

– Miért nem mondod el neki?

Rhys nagyot nyelt.

– Mert képtelen vagyok ilyen félelmet kelteni benne. Kioltani azt az örömöt a szemében, ami akkor csillog benne, amikor a hasára teszi a kezét. – Megremegett a hangja. – Élve felfal ez az egész, ez a kibaszott rettegés. Lefoglalom magam, de… Nincs kivel alkut kötni az életéért, nincs annyi pénz, amiért megvehetném, semmit sem tehetek, hogy megmentsem őt.

– Helion? – kérdezte Azriel fájdalmas pillantással.

– Elmondtam neki, mielőtt tegnap hazament. Félrevontam, miután Feyre gondolatutazással hazajött, és térden állva könyörögtem, hogy keressen valamit az ezer könyvtárában, amivel megmentheti. Azt mondta, hogy minden egyes könyvtárosát és kutatóját, akit csak nélkülözni tud, rá fogja állítani a keresésre. Valaki valamikor biztosan tanulmányozta ezt. Valahogy csak sikerült az olyan szárnyas babáknak is megszületnie, akiknek az anyja testileg nem állt készen erre.

– Akkor tovább reménykedünk – mondta Cassian.

Rhys megremegett, lecsüggesztette a fejét, selymes fekete haja eltakarta a szemét.

Cassian Azrielre nézett, akinek az arcára minden kiült: a remény nem tartja életben Feyre-t.

Cassian nagyot nyelt, az asztalon heverő három pengére siklott a tekintete.

A markolatuk egyszerű volt, ahogy az egy kis faluban tevékenykedő kovács fegyverétől elvárható. Nagyszerű fegyvereket készít, igen, de nem műremekeket. A pallos markolata egyszerű keresztvas volt, a gomb lekerekített fém.

A Gwydion, az utolsó mágikus kard sötét volt, akár az éjszaka, és gyönyörű.

Hányszor játszott Cassian Rhysszel és Azriellel azt tettetve, hogy egy hosszú bot a Gwydion? Hány kalandot éltek meg képzeletben, átadva egymásnak a legendás kardot, hogy óriási férgeket öljenek, és hölgyeket mentsenek meg?

Persze, Rhys szívének választottja maga győzte le a férget, és ő mentette meg Rhyst.

De ha Amrennek igaza van… Cassiannek egyetlen hely sem jutott eszébe a világon, ahol még egy mágikus penge lenne, hát még három!

Lehet, hogy egyedül ezek léteznek már csupán.

Cassian dobolni kezdett az asztalon az ujjaival, a kíváncsisága elhatalmasodott felette.

– Nézzük meg őket!

– Amren azt mondta, ne tegyük – figyelmeztette Azriel.

– Amren nincs itt – vágta rá Cassian vigyorogva. – És nem kell hozzájuk érnünk. – Megpaskolta Rhys vállát. – Használd a flancos mágiádat, és vond ki őket!

Rhys felemelte a fejét.

– Rossz ötlet.

Cassian rákacsintott.

– Ezt akár rá is írhatnánk az Éjszaka udvarának a címerére.

Csillagok villantak fel Rhys szemében. Azriel imát mormolt.

Aztán Rhys két nyugtató levegővétel után az óriási kard felé fordította az erejét, és az csillagok pöttyözte kézzel felemelte a pengét.

– Nehéz – jegyezte meg Rhys koncentrációtól összevont szemöldökkel. – De úgy, ahogyan nem kellene annak lennie. Mintha küzdene a mágiám ellen.

Tovább lebegtette a kardot az asztal felett, merőlegesen az asztallapra, mintha felállította volna.

Cassian megacélozta magát, miközben Rhys oldalra billentette a fejét, mágiája a markolatot, a hüvelyt vizsgálgatta. Rhys hangosan merengve így szólt:

– A kovács nem mondta, mitől tűnik átkozottnak, de nyilván jó néhány alkalommal hozzáérhetett, ha egyszer megérezte az erejét, és idehozta. Úgyhogy nem lehet halált hozó penge, ami végez bárkivel, aki óvatlanul nyúl hozzá.

– Én azért továbbra is óvatos lennék – morogta Azriel.

Rhys veszedelmes mosolyt villantott Azre, és az erejével lehúzta a fekete hüvelyt.

Nehezen ment, mintha a kard nem akarta volna, hogy kivonják – vagy legalábbis nem akarta, hogy Rhysand ezt tegye.

De még ha centiméterről centiméterre is, a penge csak kicsúszott a hüvelyből. És apránként felragyogott a frissen kovácsolt fém – szó szerint ragyogott, mintha holdfény lakozna a fémben.

Még Az sem uralkodott az arcán, tátott szájjal bámult, ahogy a hüvely végül lehullott.

Cassian kidülledő szemmel hátratántorodott.

Színváltó szikrák táncoltak a pengén. Színtiszta, sistergő mágia. A fény úgy táncolt, lövellt kifelé, mintha egy láthatatlan kalapács még mindig kovácsolná.

Cassian hátán felállt a szőr.

Rhys mélyet lélegzett, összeszedte a mágiáját, aztán a levegőbe emelte és kivonta a másik kardot és a tőrt is.

Azok nem ragyogtak a nyers erőtől, de Cassian érezte őket.

A tőrből hideg áradt, a pengéje olyan fényesen csillogott, akár egy jégcsap a napfényben. A másik kard forrónak tűnt – dühösnek és akaratosnak.

De a kettő között lebegő pallos… A szikrák kihunytak, mintha a penge magába szívta volna őket.

Egyikük sem mert hozzáérni. Valamiféle mélyen lapuló ösztön figyelmeztette Cassiant, hogy ne tegye. Ha beledöfik vagy megvágják ezzel a pengével, az nem átlagos sebet hagy maga után.

Halk női nevetés szállt az ajtóból, és Cassiannek nem kellett odafordulnia, hogy tudja, Amren áll ott.

– Tudtam, hogy amilyen idióták vagytok, képtelenek lesztek ellenállni a csábításnak.

– Még sosem láttam ehhez foghatót – mormolta Rhys.

A mágiája segítségével megforgatta a pengéket, hogy minden oldalról szemügyre vehessék. Az arca még mindig teljesen ernyedt volt a döbbenettől.

– Amarantha elpusztított egyet – jegyezte meg Amren.

Cassian meglepődött.

– Erről még sosem hallottam.

Amren helyesbített:

– Állítólag a tengerbe hajította. Nem volt hajlandó engedelmeskedni sem Amaranthának, sem a parancsnokainak, úgyhogy inkább megszabadult tőle, mintsem hogy Hybern királyának a kezébe kerüljön.

– Melyik kard volt ez? – kérdezte Azriel.

– A Narben. – Amren lebiggyesztette vörös ajkát. – Legalábbis a pletykák szerint. Te ekkor a Hegyalján voltál, Rhys. Amarantha titokban tartotta. Csak egy menekülő vízi nimfától hallottam, hogy így történt.

– A Narben még a Gwydionnál is régebbi volt – mondta Rhys. – Hol a fenében volt?

– Fogalmam sincs, de Amarantha megtalálta, és amikor nem hajlott meg neki, elpusztította. Ahogy jó néhány más dologgal is tette. – Amren ennél többet nem is volt hajlandó mondani arról a rémes időszakról. – Talán jobban is jártunk. Ha Hybern királya valóban rátette volna a kezét a Narbenre, félek, elveszítettük volna a háborút.

A Narben ereje nem olyan szent, üdvözítő fény volt, mint a Gwydioné, annál sokkal sötétebb.

– Nem hiszem el, hogy az a boszorka a tengerbe hajította! – fakadt ki Cassian.

– Ahogy már mondtam, ez csak pletyka volt, amit olyasvalakitől hallottam, aki maga is másvalakitől hallotta. Ki tudja, tényleg megtalálta-e a Narbent? Még ha nem engedelmeskedett is neki, ostoba lett volna elhajítani.

– Amarantha néha nagyon megfontolatlan volt – mondta Rhys.

Cassian gyűlölte azt, ahogyan a testvére a nő nevét kiejtette. Az Azriel arcán fellángoló harag alapján az árnyénekes is így volt ezzel.

– Te viszont, Rhysand, nem vagy az. – Amren a továbbra is forgó fegyverek felé biccentett. – Ezzel a három karddal főkirállyá válhatnál.

A szavak zengve hasítottak végig a helyiségen. Cassian lassan pislogott.

Rhys feszülten így felelt:

– Nem akarok főkirály lenni. Itt akarok maradni a párommal és a népemmel.

Amren vitába szállt vele:

– Ha mind a hét udvart egyetlen uralkodó irányítaná, sokkal nagyobb esélyünk lenne a túlélésre, bármiféle konfliktus támad is. Nem kell marakodni és politizálni, hogy kivezényeljük a hadseregünket. A Beronhoz hasonló elégedetlenkedők nem fenyegethetnék a terveinket azáltal, hogy szövetséget kötnek az ellenfeleinkkel.

– Ehhez előbb meg kellene vívnunk egy belső háborút. A többi udvarban élő barátom árulónak nevezne, és térdre kellene kényszerítenem őket.

Azriel előrelépett, árnyékok lobogtak a válla mögött.

– Kallias, Tarquin és Helion lehet, hogy térdet hajtana. Ha a többiek megteszik, akkor Thesan is.

Cassian bólintott. Rhys mint főkirály: nem tudott volna olyan férfit megnevezni, akiben jobban megbízna. Senkit, aki Rhysnél igazságosabban uralkodna. És ha Feyre lenne a főkirálynőjük… Áldás lenne Prythian számára, ha ilyen vezetői lennének. Úgyhogy Cassian így szólt:

– Tamlin valószínűleg felvenné veled a harcot, és veszítene. Egyedül Beron állna az utunkba.

Rhys kivillantotta a fogát.

– Beron már így is az utamban áll, és rohadt jól csinálja. Eszem ágában sincs igazolni a viselkedését. – Hervasztó pillantást vetett Cassianre. – Mindjárt indulnunk kell, hogy elvigyelek téged meg Nestát a Tavasz udvarába Erishez, nem?

– Ne tereld el a szót! – szólt rá Cassian vontatottan.

Rhys ereje végigmennydörgött a helyiségen.

– Nem akarok főkirály lenni! Nincs mit megbeszélni rajta!

– Rémes és gyönyörű erővel bírsz, Rhysand – sóhajtotta Amren. – Három mágikus penge áll előtted, mindegyik önmagában királyt kovácsolhatna belőled, te mégis megosztanád a hatalmat. Megtartanád a határaidat. Miért?

– Miért akarsz hódítót csinálni belőlem? – csattant fel Rhys.

– Miért ódzkodsz a születésedtől fogva megillető erőtől? – vágott vissza Amren.

– Semmit sem tettem, amivel kiérdemeltem ezt az erőt – válaszolta Rhys. – Így születtem. Arra használom, hogy megvédjem a népemet, nem pedig arra, hogy megtámadjak vele másokat. – Végignézett rajtuk. – Mégis miért kérdeztek ilyesmiket?

Azriel csendesen így felelt:

– Legyengültünk, mind a hét udvar. A háború óta még jobban kiéleződtek az ellentéteink egymással és az egész világgal. Ha Montesere és Vallahan megtámad minket, ha Rask is csatlakozik hozzájuk, azt nem éljük túl. Így, hogy Beron már ellenünk fordult, és szövetséget kötött Briallynnel, semmiképp. Ha Tamlin képtelen úrrá lenni a bűntudatán és a fájdalmán, és nem lesz ismét az, aki egykor volt, esélyünk sincs.

Cassian a szárnyait behúzva tovább szőtte a magyarázatot:

– De egy olyan birodalom, ami felett egyetlen király és királynő uralkodik, akiket ilyen erő és tárgyak védenek… Az már habozásra késztetné az ellenfeleinket.

– Teljesen elment az eszetek, ha azt hiszitek, hogy Feyre-t akár egy kicsit is érdekelné a főkirálynőség! – vicsorgott rájuk Rhys.

– Feyre szükséges rossznak látná – felelte Amren. – Bármit megtenne, hogy a gyermeketek ne háborúban szülessen.

– Mert én nem? – pattant fel Rhys. – Nem leszek főkirály. Nem fogok elgondolkozni rajta sem ma, sem egy évszázad múlva.

Amren a pallosra nézett, ami továbbra is ott forgott felettük.

– Akkor magyarázd meg nekem, hogy miért születtek évezredek után újra olyan tárgyak, amelyek egykor koronát biztosítottak és segítettek az ősi tündéreknek. Amikor Prythiannek legutóbb főkirálya volt, mágikus karddal uralta a vidéket. Nézd meg ezt a pallost, Rhysand, és mondd, hogy ez nem egy jel az Üsttől!

Cassiannek elakadt a lélegezte.

– Véletlen volt, Amren. Nesta nem szándékosan készítette.

Amren a fejét ingatta, lengett a haja.

– Nincs olyan, hogy véletlen. Nestában az Üst ereje folyik, és a tudta nélkül is bábként használhatja őt. Az Üst meg akarta teremteni ezeket a fegyvereket, úgyhogy megteremtette őket. Azt akarta, hogy Rhysandé legyenek, úgyhogy a kovács elhozta őket ide. Neked, Rhysand, nem pedig Nestának. És ne feledjétek, hogy maga Nesta is itt van, ahogyan Elain is, bármiféle erővel bírjon is. Feyre is itt van. Mind a három nővért megáldotta a sors, olyan erővel ruházta fel őket, ami vetekedik a tiéddel. Feyre önmagában megkétszerezi az erődet. Nesta megállíthatatlanná tesz. Főleg, ha a Maszkban indulna hadba. Semmiféle ellenség nem állhatná az útját. Lemészárolná Beron katonáit, aztán feltámasztaná és ellene fordítaná őket.

Cassian ereiben megfagyott a vér. Igen, Nesta megállíthatatlan lenne. De miféle lelki árat kellene ezért fizetnie?

Rhys hűvös pillantást vetett Amrenre.

– Nem vagyok hajlandó tovább beszélni erről a nevetséges gondolatról.

Cassian érezte, hogy elbocsátották őket. Biccentett Aznek, aki követte őt az ajtóhoz. De még a küszöb előtt megálltak. Visszanéztek a testvérükre, a főurukra, aki most egyedül ült az asztalánál. Rengeteg döntés súlya húzta széles vállát, lekonyult tőle a szárnya.

– Rendben, Rhysand. – Amren is elfordult az asztaltól és a Rhys mágiája által azóta hüvelybe rejtett, lefektetett pengéktől. – De tudd, hogy az Üst nem fog örökké várni rád ezzel a keggyel, idővel fel fogja ajánlani valaki másnak.

43.

FEJEZET

Nesta belélegezte a mögöttük virágzó orgona bódító, édes illatát, és a szeme sarkából Cassianre pillantott. Esküdni mert volna, hogy a harcos lopva vakargatja magát, miközben ő elfordult, hogy megcsodálja a gyönyörű, békés erdőt a Tavasz udvarában.

A néma, komor Rhys hozta ide őket, majd el is tűnt. Cassiant szemlátomást nem aggasztotta a dolog, úgyhogy Nesta nem kérdezősködött. Főleg, hogy Eris bármelyik pillanatban felbukkanhatott.

Nesta úgy tett, mintha egy tüskés rózsabokor felé nézne, majd hirtelen visszakapta a fejét Cassian felé, és valóban, a férfi a karját vakarta.

– Mi bajod?

– Gyűlölöm ezt a helyet – motyogta Cassian elvörösödve. – Allergia.

Nesta lenyelte a nevetését.

– Előlem nem kell rejtegetned. Az emberek világában annyira viszkettem, hogy naponta kétszer kellett fürdenem a pollenek miatt.

Persze, ez még azelőtt volt, hogy a viskóba költöztek. Azután Nesta szerencsésnek mondhatta magát, ha hetente egyszer fürödhetett, hiszen rengeteg erőfeszítésbe került a szobájuk sarkában álló kádba cipelni a vizet, és felmelegíteni. Néha Elainnel ugyanabban a vízben fürödtek, sorsolással döntötték el, melyikük menjen másodiknak.

Nesta torka elszorult, és szemügyre vette a felettük lengő cseresznyevirágokat. Elain imádná ezt a helyet. Mennyi virágzó növény, mennyi zöld! A frissen kibújt fű világos élénkzöldje, mennyi csiripelő madár és milyen meleg, kellemes napfény! Nesta viharfelhőnek érezte magát itt. De Elain… A Tavasz udvara a hozzá hasonlók számára jött létre.

Nagy kár, hogy a húga nem hajlandó szóba állni vele. Nesta elmondaná Elainnek, hogy mindenképpen el kell jönnie ide.

És nagy kár, hogy egy rohadék uralja ezt a vidéket.

– Eris késik – fordult Nesta Cassianhez. Már tíz perce vártak. – Szerinted eljön egyáltalán?

– Valószínűleg a teáját kortyolgatja, kiélvezi, hogy itt várunk rá – felelte Cassian elmerengve. – Vagyis, igazából csak azt tudja, hogy én jövök. De már az is élvezettel töltheti el, hogy engem megvárakoztathat.

– Mekkora rohadék!

Nesta nem sokszor találkozott az Ősz főurának fiával, de kezdettől fogva gyűlölte a páváskodó, rideg férfit. Nem csodálkozott, hogy magára hagyta a sérült Morrigant az erdőben.

– Rólam beszélsz, vagy a melletted álló vadállatról? – csendült egy mély, kellemes hang az egyik virágzó somfa árnyékából.

Hát eljött, mintha csak Nesta idézte volna meg őt a gondolataival. Eris éppolyan makulátlanul öltözött, mint Rhysand, még hosszú vörös hajának tincsei is tökéletesen álltak. És bár szögletes vonásai jóképűvé tették őt, a szemében nem csillant fény. Nem csillant derű.

Nestára pillantott, fonott hajától kezdve a bőrruháján át a csizmájáig mindent végigmért rajta.

– Üdv, Nesta Archeron!

Nesta a férfi szemébe nézett. Nem szólt semmit, hagyta, hogy a hűvös megvetés jegessé változtassa a pillantását.

Eris szája felfelé rándult.

De már olvadt is le az arcáról a mosolykezdemény, ahogy Cassian felé fordult.

– Úgy hallottam, mondani akarsz valamit a katonáimmal kapcsolatban.

Cassian összefonta a karját.

– Van egy jó hírem és egy rossz, Eris. Válassz, melyiket akarod előbb hallani!

– A rosszat. Előbb mindig a rosszat.

Eris mosolya méregtől csöpögött.

– A katonáid nagy része halott.

Eris csupán pislogott egyet.

– És a jó hír?

– Kettő túlélte.

Nesta Eris arcának minden egyes rezzenését behatóan tanulmányozta: harag villant a szemében, összepréselt ajka nemtetszésről árulkodott, az arcélén megrezzent egy izom a bosszúságtól. Mintha számtalan kérdés száguldott volna végig az elméjén. A hangja azonban érzelemmentes maradt.

– És ki a felelős ezért?

Cassian elfintorodott.

– A szó szoros értelmében Azriel és én. A katonáidat Briallyn királynő és Koschei igézte meg, lélektelen gyilkost csináltak belőlük. Megtámadtak minket Oorid mocsarában, nem volt más választásunk, meg kellett ölnünk őket.

– Kettő mégis túlélte. Micsoda szerencse! Gondolom, alávetettétek őket Azriel kihallgatási technikáinak.

Eris hangjában megvetés csendült.

– Csak kettővel bírtunk el – felelte Cassian feszülten. – Briallyn befolyása miatt teljesen megvesztek.

– Ne áltassuk magunkat! Csak kettő maradt, mire a vadállati vérszomjatok csillapodott.

Nesta vöröset látott a szavak hallatán, Cassian pedig nagy levegőt vett.

– Megtettük, ami tőlünk telt. Kéttucatnyian voltak.

Eris felhorkant.

– Annál határozottan többen voltak, és egész nyugodtan megkímélhettétek volna több életét is. De nem tudom, miért is vártam mást egy hozzád hasonlótól.

– Szeretnéd, ha bocsánatot kérnék? – vicsorogta Cassian.

Nesta szíve hevesen dübörgött a harcos hangját sötétítő dühtől, a szemében csillanó fájdalomtól. Megbánta… Egyáltalán nem örült neki, hogy meg kellett ölnie azokat a harcosokat.

– Megpróbáltad egyáltalán megkímélni a többi életét, vagy csak nekiálltál mészárolni? – dühöngött Eris.

Cassian habozott. Nesta esküdni mert volna, hogy a szavak célt értek. Nem, Cassian nem tétovázott. Nesta tudta, hogy nem tette. Sosem tétovázna, ha meg kell mentenie egy szerettét az ellenségtől. Nem számít, milyen árat kell fizetnie érte.

Nesta közelebb lépett Erishez.

– A katonáid berkenyenyilat lőttek Azriel szárnyába.

Eris foga megvillant.

– És te is részt vettél a mészárlásban?

– Nem – felelte Nesta őszintén. – De azért felmerült bennem a kérdés, vajon Briallyn adta-e a katonák kezébe a berkenyenyilakat, vagy a te saját fegyvertáradból származtak-e.

Eris pislogott egyet, és Nestának nem volt szüksége ennél több bizonyítékra.

– Az ilyesfajta fegyverek tiltottak, nem igaz? – kérdezte Nesta a továbbra is feszült Cassiantől. Nestában magasabbra csaptak a lángok, egyre jobban perzseltek. Visszafordult Erishez. Ha a férfi játszadozik Cassiannel, hát majd Nesta megfizet érte. – Kinek tartogattad azokat a berkenyenyilakat? – gondolkozott hangosan. – A más birodalmakban élő ellenfeleknek? – Nesta halványan elmosolyodott. – Vagy azoknak, akik otthon élnek?

Eris farkasszemet nézett vele.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Nesta mosolya meg sem rezzent.

– Ha berkenyenyilat lőnek egy főúr szívébe, az végez vele?

Eris arca elsápadt.

– Az időmet vesztegetitek.

Nesta vállat vont.

– Te pedig a miénket. Ki tudja, talán te igézted meg a katonáidat, hogy öljenek meg minket. Azt állítottad, hogy a kopóid Briallynhez vezető illatokat találtak az eltűnésük helyszínén, aztán hazudtál Beron szövetségéről. Talán még Morrigan apját is rávetted, hogy halassza el a velarisi útját, hogy elnyerd a bizalmunkat. Minden a terveid része volt.

Nesta érintésként érezte az arcán Cassian pillantását, de ő végig csak a merev tartású Erist figyelte.

– Ha háborúsdit akarsz játszani, Eris, tedd csak meg! – Nesta mosolya kiszélesedett. – Szeretem az érdekes ellenfeleket.

– Nem vagyok az ellenségetek! – sziszegte Eris, és Nesta tudta, hogy nyert.

Abból, ahogy Cassian ujjai végigsimítottak a hátán, a harcos is tudta.

– Sajnálom, hogy nem tudtam több katonádat megmenteni, Eris – mondta Cassian. – Őszintén sajnálom. A két életben maradót visszaküldjük hozzád ma, de továbbra is a Korona befolyása alatt állnak. Én sem vagyok az ellenséged. Briallyn és Koschei az ellenségeink, mindkettőnknek. Ha a katonák családjának szüksége van valamire, örömmel szolgálok azzal, amivel csak tudok, hogy segítsek.

Egyfajta büszkeség bontott szirmot Nestában Cassian őszinte szavai hallatán. Mindenét odaadná azoknak a családoknak, ha azzal helyrehozhatná, ami történt.

Eris ide-oda járatta a pillantását kettejük között. Felfigyelt Cassian kezére Nesta hátán. Mindarra, amit Cassian elárult ezzel.

Eris vigyorogva Nestához fordult:

– Kellemes kis szórakozás lehetsz. Bármilyen játékot szívesen űzök veled, Nesta Archeron.

Cassian ujjai megfeszültek Nesta hátán. Mintha Eris is észrevette volna. Van bármiféle fogalma Cassiannek, miféle támadási felületet hagy az Eris-féléknek? Túl őszintén, túl merészen él ahhoz, hogy felfogja vagy érdekelje. Nesta csodálta érte.

– Ha ráunsz erre a vadállatra – rándította Eris az állát Cassian felé –, gyere el hozzám! Megmutatom, hogyan játszik egy jövendőbeli főúr.

Cassian felmordult, szólásra nyitotta a száját, de megdermedt.

Eris is megmerevedett.

Egy szívdobbanással később Nesta is megérezte a puha mancsokon feléjük osonó veszedelmet.

Cassian maga mögé lökte Nestát, ahogy egy arany bundájú, ívelt szarvú lény kiugrott a tüskebokrok mögül, és földet ért az erdei tisztáson.

Nesta, míg él, nem felejti el ezt a lényt. Azt, ahogy betörte a viskójuk ajtaját, teljességgel megrémisztve őt. Végig arra gondolt, hogy meg kell védenie Elaint, míg Feyre magához vette a kését, hogy szembeszálljon a szörnnyel. Hogy szembeszálljon a férfival.

Tamlinnel.

Zöld szempár mérte végig őket. Felfigyelt Erisre. Majd Cassianre. És végül Nestára.

Tamlinből mély morgás tört fel, mire Cassian szifonjai felizzottak.

– Már megyünk is! – jelentette ki Cassian nyugodtan.

Nestáért nyúlt. A levegőbe repítené őket. De elég gyors lenne ahhoz, hogy elkerülje Tamlin karmait? És az erejét?

Tamlin továbbra is Nestát figyelte. Dühödten, gyűlölettel telve.

Ez az a férfi, az a szörnyeteg, akit a húga egykor szeretett. Mindent feladott érte, még a halandó életét is, hogy megmentse. Aztán Tamlin fogta a szerelmét, kifacsarta, és kis híján Feyre-val is végzett közben. Majd megjelent Rhys. És Cassian meg a többiek. És visszahozták Feyre-t, megtanították, hogyan szeresse ismét saját magát.

Nestát nem érdekelte, hogy Tamlin eljött segíteni a Hybern elleni végső csatában. Tamlin bántotta Feyre-t. Megbocsáthatatlan dolgokat művelt vele.

Korábban sosem érdekelte igazán. Bosszantotta valamelyest, igen, de… Nesta ujjai most mégis begörbültek. Ajkai alól kivillantak a fogai, ahogy elvicsorodott.

A legkisebb húgát elvitte ez a férfi, mert Nesta képtelen volt maga szembenézni vele. Tamlin még rá is nézett, megkérdezte tőle, hogy elmegy-e Feyre helyett. És Nesta nemet mondott, mert egy utálatos, rémesen gyáva féreg volt.

Most nem lesz gyáva.

Nesta hagyta, hogy erejének szikrája felragyogjon a szemében. Hadd lássa csak Tamlin, miközben azt mondta:

– Egy ujjal sem érsz hozzánk!

– Jogomban áll megölni a birtokháborítókat a saját területemen.

Torokhangon ejtette ki a szavakat, már-már érthetetlenek voltak. Mintha Tamlin nagyon régóta nem beszélt volna már.

– A te területed ez még egyáltalán? – kérdezte Nesta hűvösen, miközben kilépett Cassian mögül. – Amennyire én tudom, nem igazán irányítod már.

Eris teljesen mozdulatlanul állt. Rajtakapták, hogy velük találkozik, döbbent rá Nesta. Ha Tamlin elmondja valakinek…

– Azt javaslom, tartsd a pofád arról, amit ma láttál! – mondta Nesta.

Tamlin felszívta magát, felállt a hátán a szőr.

– Pont olyan rémes vagy, mint amit a húgod mesélt.

Nesta felnevetett.

– Véletlenül sem szeretnék csalódást okozni.

Állta Tamlin smaragd pillantását, tudta, hogy az övében ezüst lángok táncolnak.

– Az Üstbe kényszerítettek miattad – szólalt meg Nesta halkan.

Esküdni mert volna, hogy mennydörgés dübörög a távolban. Cassian és Eris semmivé foszlott. Egyedül Tamlin maradt, ez a szörnyeteg, és az, amit Nestával és a családjával művelt.

– Elaint is az Üstbe kényszerítették miattad – folytatta Nesta. Ujjai felhevültek, és tudta, ha lenézne, ezüst parazsat látna felvillanni. – Nem érdekel, hányszor kérsz bocsánatot, mennyit vezekelsz érte, hányszor mondod el, hogy nem tudtad, Hybern királya ilyesmit tenne, és hogy könyörögtél neki, hogy ne tegye. Összejátszottál vele. Mert azt hitted, Feyre a tulajdonod.

Nesta Tamlinre mutatott.

Megremegett a föld.

A háta mögött Cassian elkáromkodta magát.

Tamlin hátrahőkölt Nesta kinyújtott ujjától, karmai a földbe mélyedtek.

– Húzd vissza az ujjadat, te boszorkány!

Nesta elmosolyodott.

– Örülök, hogy emlékszel, mi történt, amikor legutóbb rámutattam valakire. – Leeresztette a karját. – Megyünk.

Hátralépett oda, ahol Cassian már kitárt karral várta őt. A harcos átkarolta Nesta derekát. Nesta Erisre pillantott, aki apró, elismerő biccentéssel nyugtázta a tetteit, majd eltűnt.

Még mielőtt a levegőbe röppentek, Nesta odaszólt Tamlinnek:

– Ha bárkinek is elmondod, hogy láttál minket, főúr, a te fejedet is letépem a nyakadról!

Nesta a könyvtárban tátongó sötét verembe kémlelt.

Képtelen volt aludni, egész nap a Tamlinnel történtek kísértették. Cassian elrepült a folyóparti házba, azóta sem tért vissza. Talán Rhys elment gondoskodni róla, hogy Tamlin titokban tartsa az Erisszel való szövetkezésüket. Még az is lehet, hogy Rhys szívességet tesz mindannyiuknak, és kocsonyát csinál Tamlin agyából.

Nesta megtámaszkodott az ötödik szint korlátján, lehorgasztotta a fejét. Ilyen későn senki sem volt már ébren, és nem tudta, merre van a papnők hálókörlete, nem tudta felkeresni Gwynt. Nem mintha fel akarta volna ébreszteni a barátnőjét. Gwynt valószínűleg amúgy sem érdekelték volna a problémái.

Egy pohár meleg tej jelent meg mellette a korláton.

Nesta a félhomályos könyvtárra nézett.

– Köszönöm! – mondta a Szél házának.

A Tavasz udvarában mintha megrekedt volna az élet. Üresnek tűnt. Semmilyennek, hiába virágzott körülöttük minden. Ez a ház viszont élt. Üdvözölte Nestát, azt akarta, hogy fejlődjön, gyarapodjon. Itt pihenhetett, felfedezhetett dolgokat, az lehetett, aki és ami csak lenni akart.

Ilyen az, ha valakinek otthona van? Nesta sosem ismerte ezt a fogalmat. De ez a hely… Igen, az otthon jól leírná. Talán Feyre is ezt érezte, amikor maga mögött hagyta a Tavasz udvarát, és ide utazott. Talán Feyre éppúgy beleszeretett ebbe az udvarba, mint ahogyan az urába.

Valami megmoccant odalent a sötétben. Nesta kihúzta magát, megfeledkezett a tejről.

Ott! A fekete verem szívében, mintha csak füst szállt volna felfelé… valami megmoccant.

Kitágult, majd összerándult, vad ütemre lüktetett…

– Gondoltam, hogy itt talállak majd. Mármint, vagy itt, vagy a városba vezető lépcsőn.

Cassian hangja csendült hátulról, mire Nesta megpördült.

A harcos azonnal riadókészültségbe kapcsolt, de amikor Nesta hátrapillantott a válla felett, nem volt ott semmi.

Eltűnt. Vagy csak képzelte.

– Nincs ott semmi – mondta Nesta, miközben Cassian lenézett a korláton túlra. – Csak az árnyékok.

Cassian fújt egyet, a korlátnak dőlt.

– Nem tudsz aludni?

– Folyton Tamlinen jár az eszem.

– Jól kezelted. Ahogy Erist is. Kétlem, hogy egyhamar elfelejti.

– Eris egy kígyó.

– Örülök, hogy végre egyetértünk valamiben.

Nesta felnevetett.

– Nem tetszett, hogy így beszélt veled.

– Nagyon sokan beszélnek velem így.

– Attól még nem helyes.

Nesta maga is beszélt már így Cassiannel. Sokkal rosszabb dolgokat is mondott Cassiannek, mint Eris. Elszorult a torka. De végül csak annyit mondott:

– Képtelen vagyok elhinni, hogy Feyre valaha is szerette Tamlint.

– Tamlin sosem érdemelte meg őt.

Cassian megérintette Nesta hátát.

– Nem. – Nesta ismét lenézett a sötétségbe. – Tényleg nem.

44.

FEJEZET

– Valaki emlékeztessen, miért tűnt ez olyan jó ötletnek! – zihálta Gwyn Nesta mellett, verejtékben fürdő arccal, ahogy az alapvető kardforgatási technikákat gyakorolták.

– Engem is! – morogta Emerie.

Nesta túlságosan zihált ahhoz, hogy megszólaljon, úgyhogy csak egyetértően felmordult.

Cassian kajánul felnevetett, és a hang végigsiklott Nesta testén. Tegnap este gyengéd tekintettel kézen fogta őt a könyvtárban, úgy sétáltak el Nesta szobájáig. De a pillantása azonnal megváltozott, amikor észrevette Nesta asztalán Gwyn valkűrökről szóló könyvének fejezeteit. Utánaolvas a témának, magyarázta Nesta, miközben Cassian felvette a papírokat, és átlapozta őket.

Cassian erre megcsókolta, majd lefeküdt az ágyra, és magára húzta Nestát, hogy ráérősen újra meg újra megízlelhesse odalent. Nesta egy teljes percig bírta, aztán már képtelen volt visszafogni magát, meg kellett érintenie Cassiant, úgyhogy megfordult, és hagyta, hogy Cassian továbbra is kényeztesse, miközben ő kinyújtózott, és a szájába vette Cassian farkát.

Még sosem csinált ilyesmit – még sosem kényeztették, miközben ő is ugyanezt tette az illetővel –, és Cassian épp egy pillanattal korábban élvezett el Nesta nyelvének izgatására, mint ahogy Nestát magával ragadta a gyönyör Cassian nyelvének köszönhetően. Nem sokáig vártak, néma csendben ziháltak az ágyon, aztán Nesta Cassianre mászott, és előbb a kezével, aztán a szájával izgatta. Amikor Cassian ismét készen állt, Nesta ráült, magába fogadta minden egyes csodálatos centiméterét. Nem kellett sok idő, hogy ismét elélvezzen, hiszen olyan kellemesen kitágította és megtöltötte őt. Cassian gyönyöre hamarosan követte Nestáét, a harcos megragadta a csípőjét, és mélyre döfte magát, eltalálva azt a tökéletes pontot, amitől Nesta ismét elélvezett.

Nesta ma reggel némi kellemes izomlázat érzett, és Cassian rákacsintott a reggelizőasztal túlfeléről, mintha pontosan tudná, milyen érzékenyek bizonyos testrészei ülés közben.

Ennek az öntelt elégedettségnek most nyoma sem volt Cassianen, ahogy így szólt:

– Gondoltam, ma megtanulhatnánk a nyolcágú csillagot, de ha máris panaszkodtok, akkor inkább várunk jövő hétig.

– Nem panaszkodunk – kapott levegő után Gwyn. – Csak teljesen kikészítesz minket.

Az újonnan érkező, Azzel dolgozó papnők lába már remegett a kimerültségtől.

Cassian elkapta Nesta pillantását.

– Szép kis valkűrcsapat!

Gwyn Nesta felé pördült.

– Elmondtad neki?

– Nem – felelte Nesta és Cassian egyszerre. Majd Cassian hozzátette: – Azt hitted, nem figyeltem fel a légzőgyakorlatokra, amikkel még akkor is megőrzöd a nyugalmadat, amikor Azzel idegesítünk? Én biztosan nem tanítottam neked ilyesmit. Rögtön felismertem az elmecsendesítést.

Tágra nyílt szemmel meredtek rá. Aztán Gwyn azt kérdezte:

– Ismered a technikáját?

– Persze hogy ismerem. Együtt harcoltam a valkűrökkel a háborúban.

Döbbent csend hullámzott végig rajtuk. Nesta el is felejtette, milyen idősek ezek a tündérek, hogy Cassian mennyi mindent látott és átélt már. Megköszörülte a torkát.

– Személyesen ismerted a valkűröket?

Gwyn hangosan felvisított, színtiszta izgatottság lett úrrá rajta. A gyakorlótér túlfelén, a többi papnővel edző Azriel felvont szemöldökkel félig hátrafordult a hang hallatán.

Cassian elvigyorodott.

– Öt csatában küzdöttem valkűrök mellett. De ennek a meinir-szorosi csatával vége szakadt. – Cassian mosolya lehervadt. – Amikor a többségük az életét adta, hogy megvédje a szorost. A valkűrök már a kezdetektől tudták, hogy öngyilkos küldetésre indulnak.

Azriel visszafordult a tanítványaihoz, de Nesta úgy sejtette, az árnyénekes a testvére minden egyes szavára, minden egyes mozdulatára figyel.

Még Gwyn arcáról is lehervadt a mosoly.

– Akkor miért harcoltak? – kérdezte. – Mindenki tudta, hogy le fogják mészárolni őket. De nem találtam semmilyen feljegyzést arra vonatkozóan, hogy miféle politikai elgondolás állt a háttérben.

– Nem tudom. Akkoriban egyszerű katona voltam az illír légióban, nem hívtak meg a vezetői ülésekre. – Nestára nézett, aki tátott szájjal bámult rá. – De voltak… barátaim, akik elestek aznap.

Az, ahogyan Cassian a barátaim szót kiejtette, elgondolkoztatta Nestát, vajon nem többről volt-e szó. És bár hősies, csatában elesett holtakról volt szó, valamiféle ocsmány érzelem fészkelte be magát Nesta mellkasába.

– A valkűrök akkor is küzdöttek, amikor már a legbátrabb férfiak is visszavonulót fújtak volna. Az illírek előszeretettel feledkeznek meg erről. Kiálltam a feletteseim ellen, próbáltam rávenni őket, hogy segítsünk a valkűrökön. Félholtra vertek, egy ellátmányos szekérhez láncoltak, és otthagytak. Mire magamhoz tértem, a csata véget ért, a valkűröket lemészárolták.

Ez az a férfi volt, akit Nesta ágyba vitt, aki előző este anélkül hagyta ott őt, hogy búcsúzóul megcsókolta volna.

– Miért nem mesélted el, amikor megláttad a papírokat az asztalomon?

– Nem kérdezted. – Cassian kivonta az illír kardját. – Elég a történelemleckéből! – Négy vonalat húzott a földbe, úgy keresztezték egymást, hogy egy nyolcágú csillagot formázzanak. – Így lehet lesújtani a karddal. Ezzel a nyolc mozdulattal. Hatot már elsajátítottatok. A másik kettőt is megtanuljátok ma, aztán elkezdjük kombinálni őket.

– Miért nem használjuk a valkűrök technikáit, ha annyira csodáltad őket? – kérdezte Gwyn.

– Mert nem ismerem őket.

Nesta elvigyorodott.

– Ha újjászületett valkűrök akarunk lenni – mondta –, akkor ötvöznünk kellene az illír és a valkűr technikákat.

Viccnek szánta, de a szavak végigmorajlottak a küzdőtéren, mintha valamiféle hatalmas igazságot ejtett volna ki a száján, valami olyasmit, amitől még a sors is felfigyelt rájuk. Azriel ezúttal teljesen hátrafordult, szemét összehúzta. Mintha az árnyékok suttogtak volna neki valamit.

Nesta hátán végigfutott a hideg.

Cassian rájuk meredt. Mintha olyasvalamit látott volna, ami korábban nem volt ott.

Végül érzelmektől fojtottan azt mondta:

– Ma illír technikákat tanulunk. – Biccentett Gwynnek. – Holnap elhozhatod mindazt, amit a valkűrök technikájáról összegyűjtöttetek.

– Rengeteg dolog van – mondta Gwyn. – Merrill könyvet ír róla. Elhozhatom a jelenlegi kézirat másolatát, abban egy helyen van az információ nagyja.

Úgy tűnt, Cassiannek sikerült úrrá lenni azon az érzelmen, ami elöntötte őt, megdörgölte az állkapcsát. Nesta vére válaszképp hevesen lüktetett.

– Valami új – mormolta inkább magának, mint nekik. – Valami régiből valami új születik.

Ismét elvigyorodott, és Nesta rádöbbent, hogy az ő szája is megrezzen, vigyorral felel a gesztusra.

Főleg, hogy Cassian szeme felcsillant.

– Jól van, hölgyeim! Első lecke a valkűrökről: nem vinnyognak, amiért megizzadnak.

– Valkűrök? – kérdezte Feyre a folyóparti ház étkezőasztalának túlfeléről, a villája félúton a szája felé megdermedt a levegőben. – Tényleg?

– Tényleg – válaszolta Cassian, és belekortyolt az aznap esti vacsorához fogyasztott borba.

Azért jött el a villába, hogy megbeszéljék, mi legyen a Nesta által teremtett fegyverekkel, hogy kiderüljön, mire szavaz Feyre. Az úrnőjük habozás nélkül kijelentette, hogy el kell mondaniuk Nestának. De amikor felajánlotta, hogy ő maga mondja el neki, Cassian ellenkezett. Majd ő elmondja Nestának, egy alkalmas pillanatban.

Egyedül Mor nem szavazott még, aki továbbra is Vallahanben győzködte az uralkodókat, hogy írják alá az új szerződést. Tiszteletük jeléül neki is megterítettek az asztalnál.

– A halandók földjén sosem hallottunk róluk – mondta Elain. Őt is pont annyira érdekelte Cassian mondanivalója, mint Feyre-t. Cassian beszámolt először Nesta és a többiek újdonsült érdeklődéséről, majd a női harcosok rövid történetéről. – Ijesztő teremtmények lehettek.

– Néhányan éppolyan bájosak voltak, mint te, Elain – jegyezte meg a Feyre mellett ülő Rhys –, legalábbis kívülről. De amint csatára került a sor, éppolyan vérszomjassá váltak, mint Amren.

Amren Rhys felé emelte a poharát.

– Kedveltem azokat a nőket. Sosem hagyták, hogy a férfiak ugráltassák őket, de azért nem bántam volna, ha nincs az az ostoba királyuk. Ő is épp annyira felelős volt a halálukért, mint az illírek, akik hátrahagyták őket a csatában.

– Ezzel nem szállhatok vitába – mondta Cassian. Hosszú-hosszú időbe telt, mire túl tudta magát tenni azon a csatán. Azóta sem járt a Golliai-hegységben, de a szóbeszéd szerint a sziklák csupaszok maradtak, mintha a föld még mindig gyászolná a nőket, akik tétovázás nélkül az életüket adták, akik a halál képébe nevettek, és a maga teljességében megélték az életet. Cassian első szeretője az Éjszaka udvarán kívül egy valkűr volt, egy merész nő, Tanwyn, akinek a mosolya viharra emlékeztetett. A valkűrök csapatának az élén száguldott be a szorosba, és többé nem tért vissza. Cassian némi hallgatás után hozzátette: – Nesta jól illett volna közéjük.

– Mindig is úgy gondoltam, a fal rossz oldalán született – ismerte be Elain. – Számára a báltermek csatamezők voltak, tábornokhoz méltó terveket szőtt. Mint ti ketten – mondta Cassianre, majd kissé félénkebben Azrielre biccentve.

Azriel halványan rámosolygott, mire Elain gyorsan elkapta a szemét. Cassian gyorsan túllépett a döbbenetén. Lucien most nem volt itt, hogy rávicsorogjon bárkire, aki túl hosszan Elainre merészelt nézni.

Feyre végül csak bekapta azt a nagy falatot.

– Nesta egy farkas, akit egész életében ketrecben tartottak – mondta.

– Tudom – felelte Cassian.

Nesta farkas, aki sosem tanulta meg, hogyan viselkedjen valódi farkasként, hiszen az emberek az illem és a társadalom keretei közé szorították őt. És ahogy bármilyen más bántalmazott állat, ő is megharapja azt, aki a közelébe merészkedik. Micsoda szerencse, hogy Cassian szereti, ha harapdálják. Micsoda szerencse, hogy ő élvezte a kék-zöld foltokat és a karmolásokat, amikkel Nesta minden éjszaka megajándékozta őt, és az is, hogy amikor Nesta elengedi magát, miközben Cassian mélyre hatol benne, felszítja Cassianben a vágyat, hogy ő maga is hasonló vadsággal feleljen.

Elain előrehajolt.

– Csak azt hiszed, hogy tudod. Nem láttad őt még a táncparketten. Nesta olyankor engedi szabadjára a farkast igazán. Amikor zene is van.

– Tényleg?

Nesta valóban említette egyszer, amikor Cassian kirángatta őt egy kifejezetten lepukkant kocsmából, hogy a zene miatt ment. Cassian akkor nem törődött vele, azt hitte, csak ürügy.

– Igen – válaszolta Elain. – Kislány korától tanították táncolni. Imádja, ahogy a zenét is. Nem úgy, ahogy én szeretem a keringőt és a gavotte-ot, hanem úgy, ahogyan az előadók művészetté fejlesztik. Az egész táncterem megtorpant, amikor Nesta táncolt valakivel.

Cassian letette a borát.

– Pár hete említette a táncleckéket.

Feltételezte, hogy Nesta ezért tudta olyan gyorsan elsajátítani a megfelelő lábmunka és az egyensúlyozás alapjait, hiába ment olyan nehezen neki a legelején. Az izommemóriája még mindig működött. De ha olyan kíméletlenül oktatták táncra, ahogyan Cassiant harcolni…

– Nem igazán részletezhette a dolgot – mondta Elain. – Nesta tizennégy éves volt a legutolsó bálunkon, még mielőtt… Hát, mielőtt elszegényedtünk… – Elain megrázta a fejét. – Egy másik fiatal örökösnő is jelen volt a bálon, és határozottan gyűlölt engem. Jó néhány évvel idősebb volt, sosem tettem semmit, amivel kivívhattam a haragját, de azt hiszem…

– Féltékeny volt a szépségedre – mondta Amren, vörös szája derűs mosolyra húzódott.

Elain elpirult.

– Lehet.

Határozottan erről lehetett szó. Pedig Elain akkor alig tizenhárom éves lehetett.

– Mindenesetre Nesta látta, hogyan bánik velem, milyen kegyetlen és goromba, aztán kivárta a megfelelő pillanatot. Egészen addig a bálig várt, amikor egy jóképű herceg is eljött a kontinensről, feleséget keresett magának. A családjának elfogyott a pénze, ezért jött csak el, gazdag arát keresett magának, hogy megtöltsék a birtok kincstárát. Nesta tudta, hogy az örökösnő már kiszemelte magának a herceget. A lány heteken át minden egyes bálon ezzel kérkedett a mosdóban. Nesta egy kisebb vagyont költött az aznap esti ruhájára és az ékszereire. Apánk mindig is túlságosan félt nemet mondani neki, és akkor este… Hát, tényleg úgy festett, mint a kereskedők hercegének a lánya. Az ametiszt selyemruhát aranyfonállal hímezték, Nesta nyakában és fülében gyémántok és gyöngyök lógtak…

Elain felsóhajtott. Micsoda vagyon. Cassian eddig fel sem fogta, mennyi pénzük volt, és mit veszítettek.

– Az egész báli társaság elhallgatott, amikor Nesta belépett – folytatta Elain. – Hatásos belépőt kerekített magának. Tökéletesen hűvös és zárkózott volt, pedig alig múlt tizennégy éves. Szinte rá sem nézett a hercegre. Mert bizony alaposan utánanézett, miféle ember. Tudta, hogy hamar ráun mindenkire, aki epekedik utána. És tudta, hogy amennyibe került az, amit aznap este viselt, azzal túlszárnyalja az örökösnőt.

Amren most már vigyorgott.

– Nesta haragból el akart csábítani egy herceget? Tizennégy évesen?

Elain nem mosolygott vissza.

– Néhány begyakorolt pillantással rávette a bálterem túlsó végében lévő herceget, hogy kérje fel táncolni. Arra a keringőre, amit az örökösnő magának szeretett volna, és végig azzal kérkedett, hogy csak erre van szüksége, utána biztosan az ő kezét kéri majd meg a herceg. Nesta elvette tőle azt a táncot. Aztán a herceget is. Aznap este úgy táncolt, mintha közületek való lett volna.

– Ha láttad már Cassiant táncolni – motyogta Rhys –, akkor tudod, hogy ez nem sokat jelent.

Cassian bemutatott a főurának, Feyre és Az pedig kuncogott.

Elain folytatta, fojtott hangjában már-már hódolat csendült:

– A herceg hiú volt, Nesta pedig felhasználta ezt. Az egész terem megtorpant. Annyira csodásan táncoltak, annyira gyönyörű volt Nesta. És amikor vége lett… Akkor már tudtam, hogy Nesta művész. Úgy, ahogy Feyre is. De amire Feyre a festékkel képes, azt Nesta zenével és tánccal éri el. Anyánk látta ezt, amikor gyerekek voltunk, és fegyverré kovácsolta. Hogy Nesta egy nap egy herceghez mehessen feleségül.

Cassian megdermedt. Egy herceg… Hát erre vágyik Nesta? Elszorult a gyomra.

– Mi történt a herceggel? – kérdezte Azriel.

Elain elfintorodott.

– Másnap reggel megkérte Nesta kezét.

Rhys félrenyelte a bort.

– De hát Nesta tizennégy éves volt!

– Mondtam, Nesta nagyon jól táncol. De apám is ugyanezt mondta, hogy Nesta még túl fiatal. Könnyű volt ezzel takarózni, mert apám, bármennyi hibája volt is, nagyon jól ismerte Nestát. Tudta, hogy csak azért bolondította magába a herceget, hogy elvegye őt az örökösnőtől, amiért az olyan kegyetlen volt velem. Nestát nem érdekelte a herceg, ő is tudta, hogy még túl fiatal. Pedig a herceget az is nagyon érdekelte volna, hogy… fenntartsa őt, amíg elég idős nem lesz. – Elain megborzongott az undortól. – De azt hiszem, Nesta egy része tényleg hitt benne, hogy egy nap egy herceghez megy majd feleségül. Úgyhogy a herceg ara nélkül tért haza, az örökösnő pedig… Hát, ő volt az egyik, aki igencsak kárörvendő volt, amikor rosszra fordult a sorsunk.

– El is felejtettem – mormolta Feyre. – Ezt, meg a táncot is.

– Nesta sosem beszélt róla később – mondta Elain. – Én is csak láttam, mi történik.

Nesta tévedett, döbbent rá Cassian, amikor azt hitte, hogy Elain olyan hűséges és kedves, akár egy kutya. Elain mindent látott, amit Nesta csinált, és értette is, miért teszi.

– Szóval a kedves édesanyátok a társadalmi ranglétrán való előrehaladáshoz szükséges fegyverré torzította Nesta kreatív örömét? – kérdezte Amren éllel.

Feyre közbeszólt:

– Véletlenül sem nevezném anyánkat kedves embernek. Nesta hozta meg ugyan a saját döntéseit, de ő kövezte ki előtte az utat.

Elain bólintott, összefonta a kezét az ölében.

– Ezért örülök annyira ennek a valkűr dolognak. Örülök, hogy Nesta megint érdeklődik valami iránt. Talán majd ezzel le tudja vezetni… azt a sok mindent.

A minden alatt, Cassian tudta jól, Elain Nesta dühét érti, azt a vad, hajthatatlan hűséget, amit a szerettei iránt érez, farkas énjének ösztöneit és gyilkolási képességét.

Ezután már kellemesebb témákról beszéltek, de Cassian egész este ezen merengett. A harc csak egy része volt a megoldásnak. Az edzés segít Nestának életben maradni, a megfelelő mederbe terelni a haragját, de ennél több kell. Boldogságra van szüksége.

Zenére.

45.

FEJEZET

– Azt hiszem, a valkűrök még az illíreknél is szadistábbak voltak – nyögte Gwyn, és Nesta látta, hogy a papnő lába remeg, miközben kitartja a pózt, amit a számtalan kutatási anyag egyikébe rajzoltak le. – Nincs annyi elmecsendesítés, ami segít végigszenvedni ezeket a gyakorlatokat. Hogyan is fogalmaztak? A szikla vagyok, amin megtörik a hullám. De a szikláknak nem kell megtartani a kitörést!

– Felháborító! – helyeselt Emerie fogcsikorgatva.

Cassian mélázva megpörgette a hosszú tőrt a kezében.

– Én mondtam, hogy kőkemény harcosok voltak.

Nesta összeszorított fogakkal, egyenletes ütemben zihált.

– Lehet, hogy el fog törni a lábam!

– Még mindig van… húsz másodpercetek – pillantott Cassian az órára, amit Azriel cipelt fel a házból, hogy aztán a frissítőállomás asztalán hagyja.

Az árnyénekes ma nem volt itt, a papnőknek, akiket edzeni szokott, szigorú edzéstervet hagyott.

Nesta lába remegett, égett, de a lábujjain keresztül megtámasztotta magát, a légzésére koncentrált, a légzésére, csakis a légzésére, ahogy az elmecsendesítés is előírta. Azt a nyugodt helyet kereste, ahol már nem törődik a fájdalom és a remegő teste gondolatával, és annyira közel volt, karnyújtásnyira, ha képes koncentrálni rá, ha mélyebben lélegzik…

– Lejárt az idő – jelentette be Cassian, mire mindhárman a földre rogytak. Cassian ismét felnevetett. – Szánalmas!

– Próbáld csak ki! – zihálta Gwyn a földön elterülve. – Szerintem ezt még te sem élnéd túl!

– Mivel tegnap este elküldted a szöveget, hajnalban már itt voltam, hogy én magam is végigcsináljam a gyakorlatokat – felelte Cassian. Nesta felvonta a szemöldökét. Cassian nem jelent meg a vacsoránál, és később sem kereste fel őt, de a kevés alvással töltött éjszakák után Nesta elég fáradt volt már ahhoz, hogy ne bánja nagyon. – Gondoltam, ha már kínozni foglak titeket, legalább valamivel alá tudjam támasztani. – Cassian kacsintott egyet. – Pontosan e miatt a pillanat miatt, amikor majd panaszkodtok, hogy nekem is veletek kellene szenvednem.

– Nem csoda, hogy így nézel ki – motyogta Emerie, miközben a hátára fordult, hogy felnézzen a csípős levegővel teli őszi égboltra.

Az időjárás már lemondott arról, hogy megpróbálja felmelegíteni a napjaikat, bár a valódi hideg még nem köszöntött be. A nap kevéske meleget adott a jeges szélben, kellemes, csontig hatoló meleget, amit Nesta igencsak kiélvezett, miközben ő maga is a hátán feküdt.

– Ezt bóknak veszem.

Cassian vigyora láttán megfeszült valami Nestában odalent.

A harcos felfigyelt a pillantására, mire a vigyora sokat sejtetővé vált. De csak annyit kérdezett:

– Ha lenne egy kardod, minek neveznéd el?

Bár nem őt kérdezték, Gwyn válaszolt:

– Ezüst felség.

Emerie felhorkant.

– Most komolyan?

– Miért, te minek neveznéd? – fortyant fel Gwyn.

Emerie elgondolkozott.

– Ellenségek rémének, vagy ilyesmi. Valami félelmetesnek.

– Hát ez sem jobb!

Nesta ajka felfelé görbült a lányok évődése hallatán. Gwyn ránézett, pávakék szeme fénylett.

– Melyik a rosszabb, az Ellenségek réme vagy az Ezüst felség?

– Az Ezüst felség – válaszolta Nesta, mire Emerie diadalittasan rikkantott egyet, Gwyn pedig fújolva legyintett.

– Te minek neveznéd? – kérdezte Cassian ismét Nestától.

– Miért vagy rá kíváncsi?

– Csak válaszolj!

Nesta felvonta a szemöldökét. De azért őszintén válaszolt:

– Gyilkosnak.

Cassian összevonta a szemöldökét.

Nesta vállat vont.

– Nem tudom. Muszáj elnevezni a kardokat?

– Csak válaszolj! Ha neked kellene elnevezni egy kardot, minek neveznéd?

– Ajándékba akarsz adni neki egyet a téli napfordulóra? – kérdezte Emerie.

– Nem.

Nesta elfojtotta a mosolyát. Imádta, amikor ők hárman egy egységet alkottak Cassian ellen, mint nőstény oroszlánok egy nagyon izmos, nagyon vonzó tetem körül.

– Akkor miért faggatod? – kérdezte Gwyn.

Cassian a homlokát ráncolta.

– Kíváncsiságból.

De megfeszült az állkapcsa. Nem erről volt szó. Valami más is állt a háttérben. Miért akarja Cassian, hogy elnevezzen egy kardot?

– Vissza a munkához! – csattintotta össze két tenyerét Cassian. – A sok pimaszkodás miatt kétszer olyan hosszan fogjátok kitartani a valkűr kitörést!

Emerie és Gwyn felnyögött, Nesta viszont szemügyre vette még egyszer Cassiant, mielőtt csatlakozott a lányokhoz.

Amikor két órával később, verejtékben fürödve, remegő lábbal végeztek, még mindig ez járt a fejében. Emerie és Gwyn beszélgetni kezdett, és megindultak a frissítőállomás felé.

Nesta figyelte, ahogy távolodnak, majd Cassian felé fordult.

– Miért nyaggattál a kard elnevezése miatt?

Cassian végig Gwynt és Emerie-t figyelte.

– Csak kíváncsi voltam, milyen nevet adnál egy kardnak.

– Ez nem válasz. Miért akarod tudni?

Cassian összefonta a karját, majd leeresztette.

– Emlékszel rá, amikor elmentünk a kovácshoz?

– Igen. Ő akar nekem kardot adni a téli napfordulóra?

– Hármat is adott. Azokat, amikhez hozzányúltál.

Nesta felvonta a szemöldökét. Cassian dobbantott egyet a földön.

– Amikor kalapáltad azokat a pengéket, felvértezted őket az erőddel, a két kardot és a tőrt is. Az Üst erejével. Most már mágikus pengék. És nem kellemes, jó mágiára gondolok. Ez komoly, ősi mágia, amit nagyon-nagyon régóta nem látott már senki. Már nincsenek mágikus fegyverek. Egy sem. Mind vagy elveszett, vagy elpusztult, esetleg a tengerbe hajították. De te megteremtettél hármat is. Egy új Rémtárat hoztál létre. Ha úgy kívánod, akár többet is készíthetsz.

Nesta szemöldöke minden egyes abszurd szó hallatán feljebb kúszott.

– Három mágikus fegyvert teremtettem?

– Egyelőre nem tudjuk, miféle mágiájuk van, de igen.

Nesta oldalra billentette a fejét. Emerie és Gwyn elhallgatott a frissítőállomásnál, mintha látták vagy érezték volna, hogy valami megváltozott Nestában. És nem az érte arculcsapásként, hogy fegyvereket teremtett.

– Kikről beszélsz?

– Mi?

– Azt mondtad, nem tudjátok, miféle mágiájuk van. Kikről beszélsz?

– Rhysről, Feyre-ról és a többiekről.

– És mióta tudtok erről az egészről?

Cassian arca megrándult, ahogy rádöbbent, miféle hibát vétett.

– Hát… Nesta…

– Mióta?

Nesta hangja üvegszilánkként vágott. A papnők őket figyelték, de nem érdekelte.

Cassiant viszont szemlátomást igen.

– Nem ez a legalkalmasabb hely erre a beszélgetésre.

– Te próbáltál meg az edzés közepén kiszedni belőlem egy nevet! – mutatott Nesta a gyakorlótérre.

Vér dobolt a fülében, Cassian arcára pedig fájdalmas kifejezés ült ki.

– Nem pont így akartam elmondani. Vitatkoztunk rajta, hogy elmondjuk-e, de szavaztunk, és úgy döntöttünk, el kell mondanunk neked. Mert bízunk benned. Csak… nem adódott még rá alkalom, hogy elmondjam.

– Szóval még az is előfordulhatott volna, hogy el sem mondjátok? Csak ültetek, felmértetek, aztán szavaztatok?

Megrepedt valami benne a gondolatra, hogy minden rémes tulajdonságát górcső alá vették.

– Mert… Bassza meg! – Cassian Nesta után nyúlt, de ő ellépett előle. Most már mindenki őket bámulta. – Nesta, ez nem…

– Ki… szavazott… ellenem?

– Rhys és Amren.

Mintha felpofozták volna. Rhysen nem lepődött meg. De Amren, aki mindig is jobban megértette őt, mint a többiek, Amren, aki nem félt tőle, Amren, akivel úgy összeveszett… A lelke mélyén azt remélte, Amren nem fogja örökké gyűlölni őt.

Elcsendesedett az elméje. Elcsendesedett a teste.

Cassian szeme tágra nyílt.

– Nesta…

– Semmi bajom – felelte Nesta hűvösen. – Nem érdekel.

Hagyta, hadd lássa Cassian, hogy megerősíti az acélfalakat az elméjében. A Gwynnel közösen gyakorolt elmecsendesítés minden egyes praktikáját bevetette, hogy nyugodt maradjon, összeszedett és megingathatatlan. Az orrán keresztül szívta be a levegőt, majd a száján át fújta ki.

Látványosan mozgatta meg a vállát és indult Emerie és Gwyn felé, akiknek az arcán olyan aggodalom ült, amiről Nesta tudta jól, nem érdemli meg, amiről, tudta jól, egy nap el fog tűnni, amikor ők is rájönnek, valójában milyen rémes alak. Amikor Amren elmondja nekik, milyen szánalmas, hogy így elvesztegette az életét, vagy amikor másoktól tudják meg, és többé már nem lesznek a barátai. Vajon a szemébe mondják majd egyáltalán, vagy egyszerűen csak eltűnnek?

– Nesta! – szólt utána Cassian ismét, de Nesta anélkül hagyta el a gyakorlóteret, hogy visszanézett volna rá.

Emerie azonnal a nyomában termett, követte őt lefelé a lépcsőn.

– Mi a baj?

– Semmi – felelte Nesta. Idegenül csengett a saját hangja. – Udvari dolgok.

– Jól vagy? – kérdezte Gwyn, Emerie-től egy lépéssel lemaradva.

Nem. Képtelen volt leküzdeni a zúgást a fejében, elbírni a repedésekkel a mellkasában.

– Igen – hazudta, és nem nézett vissza, ahogy leért az emeletére, és eltűnt a folyosón.

Eljutott a szobájáig, ahol fürdőt készített. Tudta, hogy Cassian el fog jönni. Úgyhogy csak állt a fürdőkád csapjából zubogó víz mellett, miközben a harcos kopogott. Addig várt, amíg azt nem érezte, hogy elmegy, hogy feladja, ahogy mindenki más is feladta, majd elzárta a vizet.

– Elment? – kérdezte a háztól.

Válaszképp kinyílt az ajtó.

– Köszönöm.

Kisietett az üres folyosóra. Talán a ház elrejtette Nestát, mert nem látta és nem érezte Cassiant, miközben lerohant a szobája közelében futó rövid lépcsősoron. Majd végig a folyosón. Be az ajtón a hosszú lépcsősorhoz.

Csak akkor és ott eresztette ki a dühét. Csak akkor és ott engedte el a ridegséget, és adta át magát a szívében tomboló haragnak.

Amren annyira megbízhatatlannak, annyira rémesnek tartotta őt, hogy úgy gondolta, Nesta veszélyessé válna, ha megtudná, miféle világrengető képességgel bír. Amren elmondta mindezt a többieknek, aztán szavaztak.

Le, le és le.

Körbe, körbe és körbe.

Nesta nem számolta a lépcsőfokokat. Nem érezte, hogy mozog a lába. Csak a vére forrt, a feje zúgott, a mellkasa pedig kettéhasadt. Semmiféle elmecsendesítés nem nyugtathatta le, nem fojthatta el mindezt.

A város egyre közeledett.

Nesta képtelen volt a haragjára gondolni, a fájdalomra. Képtelen volt bármire is gondolni, csak mozgott tovább. A lépcsőházban melegebb lett, egyre távolabb került a fenti hűvös széltől.

Amren teljesen feladta a reményt. Az más volt, amikor azon vitatkoztak, hogy felküldjék-e őt ide. Nesta tudta, hogy akkor segíteni akartak rajta. Most már képes volt ezt elismerni.

Most azonban az iránta érzett gyűlölet és félelem vezérelte őket.

A háztetők cserepei egyre tisztábban látszottak. Nesta lába remegett. De nem érezte.

Nem érzett semmit, csak a lávaként izzó haragot, miközben a lépcsőfokok hirtelen elfogytak, és egy ajtó előtt találta magát.

Kinyílt, még mielőtt Nesta ujjai a kilincset érhették volna. Napfény árasztotta el a lépcsőházat, macskakő tárult fel előtte.

Nesta körül viharként tombolt a harag, ahogy végre-valahára visszatért Velarisba.

46.

FEJEZET

Nem törődött maga körül a várossal, az emberekkel, akik ránéztek, és vagy jó messzire elhúzódtak, vagy tették tovább a dolgukat. Nem törődött az őszi díszbe öltözött fák élénk narancssárgájával, vörösével és sárgájával, sem a Sidra ragyogó kék színével, miközben végigsétált a kacskaringós folyót átszelő számtalan híd egyikén, hogy átjusson a nyugati partra.

Nesta átadta magát a haragjának. Később nem emlékezett rá, hogy felrohant a lépcsőn a lakáshoz. Nem emlékezett rá, hogy odasietett a faajtóhoz, amire aztán tenyérrel rácsapott. A fa szétrobbant a keze alatt, a védővarázslatok üvegként repedtek.

Amren és Varian az ágyban volt, az apró termetű nő meztelenül lovagolt Adriata hercegén. Mindketten megdermedtek, Amren hátrafordult az ajtóhoz, Varian pedig hirtelen felült, és már körbe is vette őket egy vízpajzs, ahogy Nesta belépett a szobába, és azt morogta:

– Te ott! Azt gondoltad, még csak arra sem vagyok érdemes, hogy elmondjátok, mire jó az erőm!

Amren a főtündérek gyorsaságával mozdult, leugrott Varianről, aki magára húzta a takarót, miközben Amren selyemköntösbe bugyolálta magát. A ragyogó faltól olyan látványt nyújtottak, mintha az óceán felszíne alatt lettek volna. Amren Varianre nézett.

– Ereszd le!

Varian engedelmeskedett, lemászott az ágyról, és a nadrágjába bújtatta hosszú, izmos lábát.

Nesta rámordult:

– Menj innen!

De a Nyár udvarának hercege Amrent figyelte, vonásai megfeszültek az aggodalomtól. Itt maradna, az életét adná, hogy megvédje Amrent. Nesta felhorkant, keserű ízt érzett a nyelvén. Egykor Amren is ugyanígy tett volna érte, Nesta tudta, hogy megvédte volna őt, ha küzdelemre kerül a sor, hogy felszólalna érte. Amren biccentett, mire Varian figyelmeztető pillantást lövellt Nesta felé, és kisietett a szobából.

Valószínűleg azért, hogy szóljon a többieknek, de Nestát nem érdekelte.

Mert Amren ekkor így szólt:

– Gondolom, az a nagyszájú idióta többet mondott a kelleténél.

– Ellenem szavaztál – mondta Nesta, hűvös hangja mit sem árult el a mellkasában futó törésvonalról.

– Az égvilágon semmit sem tettél, amivel bizonyítanád, hogy képes vagy elbírni egy ilyen iszonyú erővel – felelte Amren ugyanolyan jegesen. – Te magad is ugyanezt mondtad a hajón, amikor elsétáltál a lehetőségtől, hogy megtanuld uralni. Felajánlottam, hogy tanítalak, de te elmentél.

– Azért mentem el, mert a húgomat választottad.

Ahogy Elain is. Amren az ő barátja volt, az ő szövetségese, de ez végül mit sem számított. Hiszen Feyre-t választotta.

– Nem választottam senkit, te elkényeztetett kislány! – csattant fel Amren. – Elmondtam neked, hogy Feyre azt kérte, dolgozzunk újra együtt, és te ebből valahogy azt szűrted le, hogy én mellé álltam? – Nesta nem felelt. – Hónapokon keresztül mondogattam nekik, hogy hagyjanak téged békén. Nem voltam hajlandó beszélni velük rólad. Aztán amikor rádöbbentem, hogy amit csinálok, nem segít rajtad, és hogy talán a húgodnak igaza van, akkor szerinted elárultalak?

Nesta remegett.

– Tudod, mit érzek Feyre iránt.

– Igen, szerencsétlen Nesta, akit a húga annyira szeret, hogy bármit megtenne érte!

Nesta kizárta Tamlin szörnyalakjának az emlékét, azt, hogy legszívesebben széttépte volna a férfit. Végső soron ő maga sem jobb Tamlinnél.

– Feyre nem szeret engem.

Nem érdemli meg Feyre szeretetét. Ahogy Tamlin sem érdemelte meg.

Amren ugatásszerű nevetést hallatott.

– Az, hogy szerinted Feyre nem szeret, azt jelzi, hogy nem érdemled meg ezt az erőt. Olyasvalakiben, aki szándékosan nem akarja látni, mi van körülötte, nem lehet megbízni. Két lábon járó rémálom lennél azokkal a fegyverekkel.

– Változtak a dolgok.

Üresen csengtek a szavak. Tényleg változtak volna? Maga Nesta más lenne most, mint a nyáron, amikor Amrennel összevesztek a hajón, és Amren afelett érzett teljes csalódottsága, hogy Nesta az égvilágon semmire sem képes, végül a felszínre tört?

Amren elmosolyodott, mintha ő is pontosan tisztában lenne ezzel.

– Edzhetsz, amilyen keményen csak akarsz, dughatsz Cassiannel, amilyen gyakran csak szeretnél, de ezekkel nem fogod megoldani a problémáidat, ha nem nézel magadba.

– Ne oktass ki! Te… – Amrenre mutatott, és esküdni mert volna, hogy a nő ellép előle. Ahogy Tamlin is tette. Mintha Amren is emlékezett volna rá, hogy amikor Nesta legutóbb az ellenségére mutatott, végül ott lógott a kezében a férfi levágott feje. Örömtelen nevetés tört ki Nestából. – Azt hiszed, képes lennék halállal fenyegetni téged?

– Tamlinnel is kis híján megtetted nemrég. – Tehát Cassian ezt is elmesélte nekik. – De megismétlem neked azt, amit a hajón is elmondtam már: úgy gondolom, olyan erővel bírsz, amit továbbra sem értesz, tisztelsz és uralsz.

– Hogy merészeled azt feltételezni, hogy tudod, mi a legjobb nekem?

Amikor Amren nem felelt, Nesta sziszegve így folytatta:

– A barátom voltál!

Amren fogai kivillantak.

– Az lettem volna? Azt sem tudod, mit jelent ez a szó!

Nesta mellkasa úgy sajgott, mintha egy láthatatlan ököl ismét lesújtott volna rá. Léptek dobbantak a széttört ajtó mögött, és Nesta megfeszült, hogy Cassian mindjárt üvöltve beront…

De Feyre volt az. Festék pöttyözte a lezser ruhadarabokat, szeplős járomcsontján fehér folt éktelenkedett. Varian nyilván félmeztelenül végigrohant az utcákon Feyre műtermébe.

– Elég legyen! – zihálta Feyre.

Ha Feyre felfigyelt is a szilánkosra törött fára és a mocsokra a földön, nem jelezte, csak közelebb lépett.

– Nesta, nem így kellett volna ennek az egésznek kiderülnie – mondta esdeklően.

– Cassiantől tudod, mi történt? – kérdezte Nesta.

Cassian Feyre-hoz ment, ahelyett, hogy idejött volna?

– Nem, de magamtól is kitaláltam. Semmit sem akarna eltitkolni előled.

– Nem Cassiannel van problémám. – Nesta Amrenre nézett. – Azt hittem, számíthatok rád.

– Azóta nem számíthatsz rám, hogy úgy döntöttél, pajzsként használhatod a hűségemet mindenki más ellen.

Nesta elvicsorodott, de Feyre felemelt kézzel kettejük közé lépett.

– Most azonnal vessünk véget ennek a beszélgetésnek! Nesta, menj vissza a Szél házába! Amren, te pedig… – Habozott, mintha elgondolkozott volna, bölcs dolog-e Amrennek parancsolgatni. Végül óvatosan csak annyit mondott: – Te maradj csak itt!

Nesta halkan felnevetett.

– A főúrnője vagy. Nem kell azt csinálnod, amit ő akar. Hiszen mind erősebbek vagytok nála!

Feyre szemében felizzott a tűz.

– Amren a barátom, és évszázadok óta az udvar tagja. Tisztelettel fordulok felé.

– Ő is tisztel szerinted téged? – sziszegte Nesta. – A párod is tisztel téged?

Feyre megdermedt.

– Egyetlen kibaszott szót se, Nesta Archeron! – figyelmeztette Amren.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Feyre.

De Nestát nem érdekelte. A zúgás túlharsogta a gondolatait.

– Elmondta neked, a mélyen tisztelt főúrnőjüknek bármelyikük, hogy a méhedben növekvő baba meg fog ölni téged?

– Fogd be a szádat! – torkolta le Amren.

De ez a parancs alátámasztotta Nesta szavait.

– Ezt meg hogy érted? – suttogta ismét az elsápadó Feyre.

– A szárnyak – felelte Nesta dühödten. – A kisfiú illír szárnyai beakadnak majd a tündértestedbe a szülés során, és mindkettőtökkel végezni fognak.

Csend hullámzott végig a helyiségen, a világon.

– Madja csak annyit mondott, hogy kockázatos lesz a szülés – lehelte Feyre. – De a Csontfaragó… Annak a fiúnak, akit mutatott nekem, nem voltak szárnyai. – Elcsuklott a hangja. – Azt mutatta volna, amit látni akartam?

– Nem tudom – válaszolta Nesta. – Azt viszont igen, hogy a párod mindenkire ráparancsolt, hogy ne mondják el neked az igazat. – Amrenhez fordult. – Erről is szavaztatok? Kibeszéltétek Feyre-t, bírálat alá vetettétek, és úgy döntöttetek, nem érdemli meg az igazat? Te mire szavaztál, Amren? Hogy haljon csak meg Feyre tudatlanul? – Még mielőtt Amren válaszolhatott volna, Nesta visszafordult a húgához. – Nem tűnt fel, hogy a drága, tökéletes Rhysand hetek óta szeszélyes baromként viselkedik? Azért van így, mert tudja, hogy meg fogsz halni. Tudja, mégsem mondta el neked.

Feyre remegni kezdett.

– Ha meghalok… – Pillantása egyik tetovált karjára siklott. Felemelte a fejét, szeme könnyektől fénylett, ahogy azt kérdezte Amrentől: – És te… Ti mind tudtátok ezt?

Amren hervasztó pillantást lövellt Nesta irányába, de azt felelte:

– Nem akartunk felzaklatni. A félelem éppolyan veszedelmes lehet, mint bármilyen fizikai fenyegetés.

– Rhys tudta? – Könnyek csorogtak Feyre arcán, elmosták rajta a festékfoltot. – Hogy ilyesmi fenyegeti az életünket?

Lepillantott magára, a hasát védő tetovált kézre.

És Nesta ekkor rádöbbent, hogy őt soha életében nem szerette úgy az anyja, ahogyan Feyre szereti a benne növekvő kisfiút.

Ez a felismerés megtört valamit Nestában, megtörte a haragot, a zúgást, miközben Feyre könnyei hullani kezdtek, és félelem torzította festékfoltos arcát.

Túl messzire ment. Túl… Ó, az istenekre!

– Azt hiszem, jobb lesz, ha ezt Rhysanddel beszéled meg, kislány – mondta Amren.

Nesta képtelen volt elviselni a hasát simogató Feyre arcára kiülő fájdalmat, félelmet és szeretetet.

– Remélem, most már elégedett vagy! – mordult Amren Nestára.

Nesta nem válaszolt. Fogalma sem volt, mihez kezdjen magával. Egyszerűen csak sarkon fordult, és elmenekült a lakásból.

Cassian a folyóparti házba ment. Ez volt a harmadik hiba, amit aznap elkövetett.

Az első az volt, amikor esetlenül kardnevekről faggatta Nestát, gyanút ébresztve a lányban. Képtelen volt hazudni neki, úgyhogy mindent elmondott.

A második hibája az volt, hogy hagyta, hadd bujkáljon Nesta a szobájában, és nem rontott rá, hogy megbeszéljék ezt az egészet. Hagyta, hadd fürödjön csak, hadd nyugodjon le. Ő is ugyanezt tette, és amikor végzett, követte a lány illatát a kifelé vezető lépcsők folyosójához, ahol tárva-nyitva állt az ajtó.

Fogalma sem volt, kijutott-e Nesta, vagy összeesett odabent, úgyhogy ő is a lépcsőn ment le. Mind a tízezer fokot végigjárta, és a lépcsőházban Nesta friss illata dühről árulkodott.

A lány leért a lépcső aljára. Az ajtó nyitva állt.

Cassian a levegőbe röppent, tudta, hogy a zsúfolt városban nem érezné az illatát, abban reménykedett, hogy fentről megpillantja majd. Azt feltételezte, hogy Amren a folyóparti házban dolgozik, úgyhogy oda ment.

Csakhogy Amren nem volt ott. Ahogy Nesta sem.

Épp elérte Rhys dolgozószobáját, amikor kiderült, mi történt. Nem küldönc hozta a hírt, Feyre-tól érkezett – gondolatban társalgott a párjával.

Rhys az asztalnál ült, arca feszült volt, ahogy némán beszélt Feyre-val. Amint Cassian meglátta, tudta, hogy kivel beszél, és megdermedt. Senki sem volt itt, ami azt jelentette, hogy valószínűleg mind Amren lakásán vannak, és ha Feyre üzen…

Cassian az ajtó felé pördült, tudta, hogy csupán kétpercnyi repülésről van szó, imádkozott, hogy elég gyors legyen…

– Cassian!

Rhys hangja rémálom volt, a csillagok közötti sötétség.

Cassian megdermedt, mert a testvére nagyon ritkán beszélt így, vele pedig még soha.

– Mi történt?

Rhys arca teljesen nyugodt volt. De a szemében halál ült – fekete, dühödt halál. Egyetlen csillag sem maradt, egy villanásnyi ibolyaszín sem.

Rhys hangja a poklot idézte, ahogy így szólt:

– Nesta úgy gondolta, elmeséli Feyre-nak, mi fenyegeti őt és a babát.

Cassian szíve mennydörögni kezdett, pedig repedezett közben.

Rhys végig a szemébe nézett, és Cassian épphogy csak állta a pillantását, ahogy a testvére, a főura azt parancsolta:

– Vidd el Nestát a városból! Ebben a kibaszott pillanatban! – Rhys ereje közelgő viharként robajlott végig a helyiségben. – Mielőtt megölöm.

47.

FEJEZET

Cassian egy mellékutcán talált rá a rohanó Nestára, mintha a lány sejtette volna, hogy Rhysand mindjárt vadászatra indul, ami csakis az ő kiontott vérével érhet véget. De Cassian tudta jól, hogy Nesta egyedül az elől rohan, amit tett – saját maga elől. Az egyik kedvelt kocsmája felé fut.

Nesta még csak véletlenül sem vehette észre, ahogy Cassian leszáguldott a sikátorba. Cassian a derekánál és a térdhajlatánál fogva felkapta őt, majd visszaröppent a magasba.

Nesta nem küzdött ellene, nem szólt egy szót sem. Csak hevert ott a karjában, arca hűvösnek érződött a mellkasán.

Cassian a Szél háza fölé repült, ahol Azriel már várta őket. Egy helyben lebegett egy súlyos táskával a kezében. Hogy Rhys figyelmeztette őt külön, vagy az árnyékok suttogtak neki, azt nem tudhatta.

Kikapta a kezéből a táskát, a csuklójára tekerte, és nagyot nyögött a súlyától, ahogy továbbra is tartotta Nestát. Azriel nem szólt semmit, amikor elrepült mellette az őszi égbolton.

Cassian nem mert hátranézni a városra.

Nem voltak hangok a fejében, sem a testében. Nesta tudta, hogy Cassian tartja őt, hogy órák óta repülnek, de nem érdekelte.

Megbocsáthatatlan dolgot művelt.

Megérdemelte, hogy Rhysand véres ködfelhővé változtassa. Azt kívánta, bár ne mentette volna meg őt Cassian.

Addig repültek a hegyek közt, amíg a nap le nem nyugodott mögöttük. Mire leszálltak, sötétség fedett mindent. Cassian grimaszolva ért földet, mintha minden egyes porcikája sajogna már, és lehajította a lábához a táskát, amit Azrieltől kaptak.

– Ma estére tábort verünk itt – mondta halkan. Hűvösen.

Nesta nem akart beszélni. Megfogadta, hogy soha életében egyetlen szót sem szól többé.

– Majd én tüzet rakok – folytatta Cassian, és az égvilágon semmiféle kedvesség nem ült az arcán.

Nesta képtelen volt elviselni. Úgyhogy elfordult, körbenézett a kis helyen, ahol leszálltak. Némi sík, száraz földdarab volt egy fekete kiszögellés alatt. Néma csendben a kiszögellés tövébe sétált. Néma csendben feküdt le a kemény, poros földre, karját párnaként a feje alá hajtva. A sziklafal felé fordulva összegömbölyödött.

Lehunyta a szemét, és igyekezett tudomást sem venni a lángok emésztette fa reccsenéseiről, pattogásáról, azt kívánta, bár eggyé válna a földdel, a heggyel, és örökké megszűnne létezni.

Cassian!

Feyre hangja töltötte meg Cassian elméjét, kirántotta őt az előtte elterülő táj felett ragyogó csillagok vizsgálatából. A Szunnyadó-hegységbe repítette Nestát, ami elválasztotta Illíriát Velaristól. Ezek kisebb csúcsok voltak, itt még nem uralkodott el a tél, tele volt számtalan folyóval és élelemként szolgáló vadállattal.

Cassian!

Mindig elfelejtem, hogy te is tudsz gondolatban beszélgetni.

Feyre nevetése csendült.

Nem tudom eldönteni, hogy ezt sértésnek vegyem-e. Talán gyakrabban kellene használnom a daematierőmet. Elhallgatott, majd azt kérdezte: Jól vagy?

Ezt inkább nekem kellene tőled kérdeznem.

Rhys túlreagálta. Teljesen és totálisan túlreagálta.

Cassian megrázta a fejét, bár Feyre nem láthatta.

Sajnálom, hogy kiderült.

Én nem. Nagyon haragszom mindannyiótokra. Értem, miért nem mondtátok el, de attól még nagyon haragszom.

Hát, mi Nestára haragszunk.

Neki volt bátorsága elmondani nekem az igazat.

Azért mondta el az igazat, hogy fájdalmat okozzon vele.

Lehet. De akkor is ő volt az egyetlen, aki megosztotta velem.

Cassian mély levegőt vett az orrán át.

Nesta… Végiggondolta, mielőtt folytatta volna. Szerintem látta a párhuzamot a kettőtök szituációja között, és a saját módján mindkettőtökért bosszút akart állni.

Én is így érzem. Rhys másképp gondolja.

Bár másképp derült volna ki!

Hát, nem úgy történt. De majd együtt szembenézünk vele. Közösen.

Hogy tudod ilyen nyugodtan kezelni?

Ezen kívül csak a félelem és a pánik marad. Nem hagyom, hogy a fiam ilyesmit érezzen. Harcolni fogok érte, értünk, ameddig csak tehetem.

Cassian torka elszorult.

Mi is harcolni fogunk érted.

Tudom. Feyre ismét elhallgatott. Rhysnek nem volt joga elüldözni titeket a városból, sem Nestát fenyegetni. Ő is rájött erre, bocsánatot kért. Szeretném, ha hazajönnétek. Mindketten. Egyáltalán hová mentetek?

A vadonba. Cassian hátrapillantott a válla felett, oda, ahol Nesta az elmúlt órákban aludt, szorosan összegömbölyödve a sziklafal mellett. Szerintem maradunk még pár napot. Túrázunk.

Nesta még soha életében nem túrázott. Biztos lehetsz benne, hogy gyűlölni fogja.

Akkor mondd meg Rhysnek, hogy ez a büntetése. Mert hiába kért bocsánatot Rhys a fenyegetésekért, még mindig iszonyúan dühös lehet. Mondd meg neki, hogy Nestával túrázni fogunk, és Nesta gyűlölni fogja, de csak akkor megy haza, amikor én úgy látom, hogy készen áll rá.

Feyre hosszan hallgatott.

Azt mondja, tudja, hogy azt kellene válaszolnia, erre igazán semmi szükség, de azt üzeni, titokban roppantul örül neki.

Helyes. Titokban örömmel hallom.

Feyre felnevetett, és a hang bizonyította, hogy bár fájt neki, megdöbbentette a hír, valóban alkalmazkodik hozzá. Nem fog megrogyni, nem fog zokogni. Cassian nem is értette, miért várt mást tőle.

Feyre ismét megszólalt:

Kérlek, vigyázz rá, Cassian! És magadra is!

Cassian a félig az árnyékok rejtekében alvó nőre pillantott.

Vigyázni fogok.

48.

FEJEZET

– Kelj fel!

Nesta megfeszült, résnyire nyitotta a szemét a hajnal vakító fényében. Cassian ott állt felette, egyik kezében tányér volt, rajta gombának és pirítósnak tűnő étel. Nesta minden egyes porcikája sajgott a kemény földtől és a hideg éjszakától. Alig aludt, nagyrészt csak feküdt ott, a sziklát bámulta, próbálta kizárni a tűz hangját, semmivé akart foszlani.

Ülő pozícióba tornászta magát, Cassian pedig odalökte neki a tányért.

– Egyél! Hosszú nap áll előttünk.

Nesta sajgó szemmel nagy nehezen Cassian arcára nézett.

Az égvilágon semmiféle melegség nem ült rajta. Semmi kihívás, semmi fény. Csak a megingathatatlan, kőkemény harcost látta.

– Hajnaltól sötétedésig gyalogolni fogunk, csak kétszer állunk meg a nap folyamán – mondta Cassian. – Úgyhogy egyél!

Nem számított. Hogy eszik-e, alszik-e, gyalogol-e. Semmi sem számított.

De Nesta lekényszerítette a torkán a reggelit, amit Cassian elé rakott, és nem szólt egy szót sem, miközben a harcos kioltotta a tüzet. Mindenre figyelt, csak a fahasábok recsegésére nem. Cassian gyorsan bepakolta azt a néhány, főzéshez szükséges holmit és az étel maradékát a vászontáskába.

Alkarjának izmai megmozdultak a súlytól, ahogy felkapta, és Nestához lépett, lehajította elé.

– Én nem tudok a hátamra venni egy ekkora táskát a szárnyaim miatt. Úgyhogy te cipeled.

Azriel tudta, hogy így lesz? Cassian jeges, kárörvendő pillantása alapján Nesta úgy gondolta, igen.

Befejezte a reggelizést, aztán, mivel nem tudta hogyan elmosni a tányérját, egyszerűen a táskába nyomta.

– Majd ebédidőben a Gerthys folyónál elmoshatsz mindent – mondta Cassian. – Hatórányira van innen.

Nestát nem érdekelte. Tapossa csak Cassian a földbe őt, gyalogoltassa, ugráltassa. Semmit sem hoz helyre vele.

Nem hozza helyre magát Nestát.

Elgémberedett tagokkal, recsegő-ropogó ízületekkel felállt. Még a haját sem fonta újra.

– A sarkon túl könnyíthetsz magadon. – Cassian a szikla lágy íve felé biccentett. – Senki sem jár errefelé.

Nesta úgy tett. Amikor visszatért, Cassian a táska felé intett.

– Vedd fel!

Nesta nyögve engedelmeskedett.

Legalább a súlya harmadát nyomta. Kis híján meghajlott a háta, ahogy a vállára emelte, de mégiscsak sikerült felvennie, fészkelődve megigazította.

Addig állítgatta a szíjakat, a csatokat, amíg a gerincére simulva egyenletesen oszlott el a súly a felsőtestén és a csípőjén.

A jelek szerint Cassian úgy gondolhatta, hogy megfelelő munkát végzett, mert így szólt:

– Menjünk!

Cassian mutatta az utat, Nesta pedig tíz perc múlva már kapkodta a levegőt, égett a lába, ahogy a harcos megindult felfelé az emelkedőn, a hegy oldalával párhuzamosan. Nem szólt Nestához, és ő is hallgatott.

A levegő a lehető legfrissebb volt, a hegyek körülöttük élénkzöldek, a pávakék folyók olyan tisztának bizonyultak, hogy még a magasból is látszottak a medret megtöltő fehér kavicsok.

Nesta átadta magát a környezetének, a testét kínzó fájdalomnak, a pengeéles, ziháló levegővételeknek, a zúgó gondolatoknak.

A nap felfelé vándorolt az égen, verejtéket ültetett a homlokára, a nyakára. A haja is csatakossá vált. De azért ment tovább, követte Cassiant a csúcs felé. A harcos elért egy sziklás kiszögellést, hátrapillantott a válla felett, hogy megbizonyosodjon róla, Nesta követi, majd eltűnt – nyilván megindult lefelé.

Nesta is elérte a kiszögellést, és rádöbbent, mit jelent az, hogy lefelé.

Cassian említette, hogy megállnak majd egy folyónál. Hát, messze tőlük, jóval lejjebb egy folyó hömpölygött, széles szalagját félig eltakarták a fák. Nem úgy tűnt, mintha órákba telne, hogy elérjék, viszont… Cassian inkább hosszában szelte ketté a hegyet, mintsem hogy egyenesen lefelé indult volna. Senki sem tudna úgy leereszkedni itt, hogy ne zúzza magát halálra.

A lefelé vezető úton Nesta teljesen más izmai kezdtek panaszkodni, mint amiket eddig fájlalt. Rosszabb, mint felfelé, döbbent rá. Most úgy érezte, a táska folyton előrehúzza, el akarja érni, hogy lezuhanjon a völgybe, a folyóba.

Cassian nem lépkedett olyan óvatosan a fű és a kavicsok között, mint ő. Persze, Cassiannek védőhálóként szolgáltak a szárnyai. Ilyen magasan a felhők lusta megfigyelőként úsztak tova, egyik sem volt olyan könyörületes, hogy némi árnyékot biztosítson a tűző nap elől.

Nesta lába remegett ugyan, de ment tovább. Megragadta a táska pántjait a mellkasán, a karizmaival könnyített a súlyon. Lépésről lépésre, óráról órára követte Cassiant lefelé a hegyoldalon.

Csak ment előre, egyik lábát rakta a másik után, és egyetlen árva szót sem szólt.

A folyónál megálltak ebédelni. Már ha a kemény sajtot és a kenyeret ebédnek lehet tekinteni.

Nesta csak azzal törődött, hogy megtöltse sajgó gyomrát. Csak azzal törődött, hogy a folyó előttük áttetszően tiszta volt, ő pedig teljesen kiszáradt. Lerogyott a füves partra, térdelve hajtotta bele az arcát. Döbbenetesen hideg volt, és Nesta levegő után kapkodva húzta ki a fejét, hogy aztán két tenyerével emelje ajkához a vizet újra meg újra. Csak nyelt és nyelt.

Amikor elhúzódott a folyótól, továbbra is zihálva az oldalára feküdt.

– Fél órád van – mondta a magas, lengő fűben ülő Cassian, miközben a kulacsából iszogatott. – Azt csinálsz közben, amit akarsz.

Nesta nem felelt. Még a bólintás is túl soknak tűnt.

Cassian kinyitotta a táskát, és odahajított Nestának egy kulacsot.

– Töltsd meg! Ha elájulsz, még a végén lezuhansz a hegyről, és minden csontod összetöröd.

Nesta nem nézett rá. Nem engedte, hogy Cassian kiolvassa a szeméből az ott ülő szót. Helyes.

Cassian mégis megdermedt. A következő néhány szava már kedvesebb volt, és Nesta egytől egyig utálta őket.

– Pihend ki magad!

Cassian tudta, hogy Nesta gyakran utálja saját magát.

De eszébe sem jutott, hogy annyira gyűlölné magát, hogy inkább… nem létezne többé.

Látta az arckifejezésében, amikor a zuhanást emlegette. És tudta, hogy hiába mennek vissza Velarisba, az nem menti meg Nestát ettől az arckifejezéstől. Cassian sem tudja megmenteni őt.

Egyedül Nesta tudja megmenteni saját magát ettől az érzéstől.

Hagyta, hogy a megígért fél órán át pihenjen, és talán még mindig haragudott rá egy kicsit, mert csak annyit szólt, hogy „Menjünk!”, aztán már indult is tovább.

Nesta teljes, súlyos csendben követte. Olyan némán, akár egy hátasló.

Cassian jól ismerte ezeket a hegyeket, rengetegszer átrepült felettük az elmúlt évszázadokban. Pásztorok éltek errefelé, jórészt egyszerű tündérek, akik jobban szerették az óriási zöld és barnásfekete sziklák magányát, mint a sűrűbben lakott területeket.

A csúcsok nem voltak olyan vészesek és meredekek, mint Illíriában, mégis volt itt valami, amit Cassian nem tudott volna megmagyarázni. Mor egyszer azt mesélte neki, hogy réges-régen gyógyulásra használták ezt a vidéket. Akiknek a teste, lelke megsérült, azok gyógyulást keresve elzarándokoltak ide, ezekbe a hegyekbe, ahhoz a tóhoz, amitől őket két és fél napnyi gyaloglás választotta el.

Talán ezért jött ide Cassian. Tudat alatt emlékezett a gyógyulásra, érezte a vidék szunnyadó szívét, és úgy döntött, idehozza Nestát.

Falták a kilométereket, Nesta némasága lidércként kísérte őket, és Cassian azon tépelődött, vajon elég lesz-e ennyi.

49.

FEJEZET

Félúton jártak az egyik hegyoldalon, ami a távolból egyszerű dombnak tűnt csupán, amikor Cassian visszaszólt Nestának:

– Itt letáborozunk éjszakára.

Egy olyan helyen állt meg, ahonnan tökéletesen ráláttak a hegyoldalra, és a legközelebbi csúcs olyan közel volt, hogy ha elhajítanak egy követ, simán eltalálják. Csak egy újabb, a mélyben kígyózó folyó szolgált választóvonalul. A talaj világos volt, poros, és ami a legfontosabb, lapos.

Nesta szótlanul felmászott odáig, de a lába végül csak felmondta a szolgálatot, és elterült a földön.

Fájdalom mart az arcába, de nem törődött vele, remegő testtel egyre csak lélegzett és lélegzett. Hajnalhasadtáig meg sem mozdul. Még csak könnyíteni sem fog magán. Inkább összevizeli magát, mint hogy egyetlen izmát is megmozdítsa.

Cassian megszólalt a kis tisztás másik felén:

– Vedd le a táskát, mielőtt kidőlsz, hogy legalább megvacsorázhassak!

A szavak hűvösen, távolságtartóan csengtek. Egész nap alig szólt Nestához.

Persze Nesta megérdemelte, ennél sokkal rosszabbat is megérdemelt.

Ettől a gondolattól lecsatolta a csípőjéről és a mellkasáról a pántokat. A táska puffanva ért földet, és Nesta oldalra fordult, hogy a lábfejével Cassian felé tolja. Remegett a lába a mozdulattól. De azért hátranyomta magát egy kis szikláig.

Cassian morogva felkapta a táskát, mintha Nesta nem izzadt és remegett volna egész nap a súlya alatt. Aztán egy közeli bozótosba sietett, a térdig érő fű és cserjés zizegett.

A szél mormolva kanyargott a csúcsok között. Az árnyékok lassan ellepték a hegyek sziklás oldalait, a lenyugvó nap már csak a legfelső pontjaikat festette aranyra, és a levegő egyre hűvösebbé vált, ahogy a növekvő sötétség átvette az uralmat.

A folyó lefelé zubogott a hegyoldalon, Nesta egész nap hallotta gyaloglás közben a folyamatos morajlást, a számtalan zúgó épphogy csak észrevehető volt a táborhelyükről. Még innen, az egyre gyérülő fényben is látszott, hogy a csúcsokat kerülgető folyó palaszínből jáde-, majd fenyőzöldbe vált a völgy mélyén.

Az egész olyan nyugodt volt, valahogy mégis ébernek tűnt. Mintha valami ősi, félig éber lény vette volna körbe Nestát. Mintha mindegyik csúcsnak saját hangulata és preferenciái lettek volna. Volt, amelyik szerette, ha körbelengik a felhők, volt, amelyik nem, néhánynak benőtték az oldalát a fák, akadt, amelyik csupaszon maradt. Különös, hosszú formájuk volt, mintha behemótok feküdtek volna le egykor a folyók mellé, hogy aztán magukra húzzák gyűrött takarójukat, és örök álomba szenderüljenek.

Az alvás gondolata csábító lehetett, mert amikor Nesta legközelebb magához tért, a világ elsötétedett, csak a csillagok és a lassacskán megtelő hold világított, olyan fényesen, hogy tűzre sem volt szükségük. A melegének azért Nesta örült volna. Cassian pár méterre feküdt, háttal Nestának, a hold ezüstfénybe vonta a szárnyait.

A harcos hagyott neki egy tányér ételt, kenyeret, kemény sajtot és valamiféle szárított húst. De Nesta egy ujjal sem nyúlt hozzá. Nem törődött vele, mennyire korog a gyomra.

Csak megroppantotta elgémberedett nyakát, takarót húzott magára, és lefeküdt a földre. Karját ismét a feje alá csúsztatta, és lehunyta a szemét a hidegben.

A következő két napban Nesta Cassian tarkóját bámulta.

A következő két napban sem szólalt meg.

Mintha minden egyes kavics és kő elszántan küzdött volna azért, hogy elgáncsolja őt, kitörje a bokáját, vagy a csizmájába bújjon.

Már közelgett a következő nap délutánja, a felhők sebesen utaztak a széllel, közvetlenül a csúcsok felett, amikor lüktetni kezdett a feje. A napfény túl élessé vált, csípte a saját verejtéke.

Bár napok óta kutyagoltak, csak néhány csúcson jutottak túl. A hegyek, amelyek felett Cassian könnyűszerrel átrepült, gyalog végtelennek tűntek. Nesta nem kérdezte, honnan tudja Cassian, melyik a helyes út. Ahogy azt sem, hová mennek. Csak követte őt, le sem vette a szemét a férfi hátáról.

De most elmosódott a látvány a szeme előtt, megszédült és megingott.

Próbált nagyot nyelni, de úgy kiszáradt a torka, hogy a nyelve a szájpadlásához ragadt. Lefejtette róla. A kulacsa legfelül volt a táskában, de hogy megálljon és előhúzza… Nem akarta kicsatolni a pántokat, hogy levegye a táskát. Azzal jelezte volna Cassiannek, hogy pihenőt kell tartania.

Az este éppúgy telt, ahogy az azt megelőző: amint elérték a táborhelyet, Nesta összeesett, alig tudott odébb kúszni a táskától, már el is nyomta az álom. Később felébredt, ott volt mellette a hideg étellel teli tányér, rajta egy vékony vászonnal, hogy védje a természet viszontagságaitól. Ezt a vacsorát megette az alvó Cassian mellett, aztán ismét lehunyta a szemét.

Csak a teljes kimerültség tudta megadni neki a feledést, amire úgy vágyott. Valahányszor megálltak napközben, olyan kimerült volt, hogy térdre rogyott, és levetette magáról a táskát. És amíg nem mozgott, annyira fáradtnak érezte magát, hogy képtelen volt azon merengeni, hogy tönkretette magát, hogy a mélyben mindig is ilyen volt. Semmilyen edzés nem segített, feleslegesen tanult a valkűrökről és az elmecsendesítésükről. Semmi sem segíthet.

Úgyhogy kivárja, amíg ihat. Mert ha megáll, akkor beengedi ezeket a gondolatokat, amelyek most ólmos árnyékként követték, súlyosabbak voltak, mint a táska.

Nesta bokája megbicsaklott egy kövön, de fogcsikorgatva tűrte a hirtelen belenyilalló fájdalmat, nem állt meg. Cassian egyetlenegyszer sem botlott meg. Nesta tudta, hogy így van, hiszen egész nap őt figyelte. A harcos most mégis megbotlott. Nesta előrerándult, de…

Nem. Nesta volt az. Nesta zuhant.

Cassian félúton járt a kiszáradt folyómederben, amikor kavicsok csikorogtak, csattantak mögötte.

Amikor megpördült, Nesta hason feküdt. Nem mozdult.

Cassian elkáromkodta magát, végigrohant a köves úton, és térden csúszva állapodott meg előtte. Az éles kavicsok vágták a lábát a nadrágon keresztül, de nem törődött vele, dübörgő szívvel megfordította Nestát.

Elájult. Cassiant elemi erővel öntötte el a megkönnyebbülés, megnyugodott, de…

Órák óta nem nézett hátra Nestára. A lány ajka fehér volt, kicserepesedett, bőre kipirult, verejtékezett. Cassian az övén cipelt kulacs után kapott, lecsavarta a tetejét, és az ölébe húzta Nesta fejét.

– Igyál! – parancsolta, zúgott a vér a fülében, ahogy kinyitotta Nesta száját.

Nesta megmoccant, nem ellenkezett, amikor Cassian némi vizet csorgatott a szájába. Ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a lány kinyissa a szemét. Üveges volt.

– Mikor ittál utoljára? – förmedt rá Cassian.

Nesta tekintete kezdett kitisztulni. Három teljes napja most először nézett Cassianre igazán. De aztán csak elvette tőle a kulacsot, és nagyokat kortyolt belőle, teljesen kiitta.

Amikor kiürült, Nesta nyögve ellökte magát Cassian öléből, de csak az oldalára gördült.

– Egész nap rendszeresen innod kellene! – torkolta le Cassian.

Nesta a környező kövekre meredt.

Cassian egyszerűen képtelen volt elviselni ezt az arckifejezést… Ezt az ürességet, a közönyt, mintha Nestát már nem érdekelte volna, hogy életben marad-e, vagy itt, a vadonban éri a halál.

Cassian gyomra összerándult. Az ösztönei arra sarkallták, hogy ölelje meg Nestát, hogy vigasztalja, nyugtatgassa, de egy másik, ősi és bölcs hang azt suttogta, menjen tovább. Még egy hegyen kell túljutniuk, mondta a hang. Csak egyetlenegy hegyen.

Megbízott abban a hangban.

– Tábort verünk itt ma estére.

Nesta nem próbált meg felkelni, és Cassian egyenletesebb talajt keresett. Ott! Hat méterrel odébb a folyómederben, balra. Az ott elég lapos.

– Gyere! – hívta Nestát. – Még pár lépés, és aludhatsz.

Nesta nem mozdult. Mintha képtelen lenne rá.

Cassian azt mondogatta magának, hogy azért, mert elájult, és talán nincs elég ereje hozzá, úgyhogy visszasétált hozzá. Leguggolt, és táskástól a karjába vette.

Nesta nem szólt egy szót sem. Egyetlen árva szót sem.

De Cassian tudta, hogy vihar közeleg. Tudta, hogy Nesta hamarosan ismét beszélni fog, és amikor eljön ez a pillanat, jobb, ha készen áll rá, hogy átvészelje.

Nestára újabb tányér várt, amikor felébredt a sötétben. Telihold ragyogott felettük, olyan fényesen, hogy megvilágította a hegyeket, a folyókat, a völgyet, még a jóval lejjebb álló fák levelei is látszottak. Nesta még sosem látott ilyesmit. Mintha valamiféle titok lett volna, egy szunnyadó vidék, amiről még az idő is elfeledkezett.

Ő maga semmi volt ehhez a látványhoz, ezekhez a hegyekhez képest. Éppolyan jelentéktelen, mint a csizmájában zörgő kövek. Áldott megkönnyebbülés volt semminek és senkinek lenni.

Nem emlékezett rá, hogy ismét elaludt, de aztán eljött a hajnal, és ismét mozgásba lendültek. Észak felé mennek, magyarázta Cassian, egy ritka, nyitott pillanatában megmutatta Nestának, hogy mindig a fák északi oldalán nő a moha, ez alapján tájékozódik.

Van ott egy tó, mondta ebédidőben. Estére elérik, ott maradnak egy-két napig.

Nesta alig hallotta. Egyik lábát rakta a másik után, falták a kilométereket, felfelé mentek, lefelé mentek. A hegyek őt figyelték, a folyó neki dalolt, mintha a tó felé vezetné.

Hiába fárasztja ki magát teljesen, nem segít. Tudta jól. Kíváncsi lett volna, Cassian is tudja-e. Kíváncsi lett volna, tisztában van-e vele, hogy teljesen feleslegesen gyalogolnak itt.

Vagy talán ez is olyan volt, mint az egyik régi történet, amit gyerekként hallott: Cassian egy gonosz királynő vadásza, a vadon mélyére vezeti, hogy aztán kivágja a szívét.

Azt kívánta, bár így lenne. Azt kívánta, bár kivágná valaki azt a nyomorult vackot a mellkasából. Azt kívánta, bár elfojtaná valaki a hangot, ami a fülébe suttogta életének minden egyes borzalmas tettét, a fejében megforduló összes iszonyú gondolatot, felidézett mindenkit, akit cserben hagyott.

Selejtesnek született. Karmokkal és agyarakkal jött a világra, és sosem tudta visszafogni magát, hogy ne használja őket, sosem tudta elcsendesíteni azt a részét, amelyik árulás láttán üvölt, amelyik erőszakosabban gyűlöl és szeret, mint azt bárki valaha is megérthetné. Elain volt az egyetlen, aki talán sejtette, de most már a húga is utálja őt.

Nesta nem tudta, hogyan hozza ezt helyre. Hogyan tegye jóvá. Hogyan ne legyen többé ilyen.

Nem emlékezett olyan pillanatra, amikor ne lett volna dühös. Talán még mielőtt az anyja meghalt, de előtte meg az anyja volt olyan keserű, lenézte az apját, és Nesta átvette az anyja megvetését.

Képtelen volt csillapítani ezt a véget nem érő, kavargó gyűlöletet. Képtelen volt nem támadni, még mielőtt megsérült volna.

Éppolyan volt, mint egy veszett kutya. Veszett kutyaként viselkedett Amrennel és Feyre-val. Szörnyetegként, éppúgy, mint Tamlin. Az sem érdekelte, hogy végre lejutott a Szél házának a lépcsőjén. Számít egyáltalán, ha a harag vezérelte?

Számít ő egyáltalán? Érdemes arra, hogy egyáltalán számításba vegyék?

Ettől a kérdéstől minden darabokra hullott benne.

Nesta felért a dombra, amit Cassian megmászott előtte. Csillogó türkiz tavat látott maguk előtt. Két csúcs között terült el kicsit lejjebb, mintha két zöld kéz tartotta volna a vizet a markában. A partot szürke kövek szegélyezték.

Nesta nem látta a tavat, a köveket, a napfényt és a zöldet.

Látása elhomályosodott, szúrt a szeme, mintha valaki belevágott volna, mintha kettéhasította volna, hogy kifakadhassanak a könnyei.

Eljutott a kövekig, aztán térdre rogyott, olyan erővel, hogy a kavicsok a térdébe mélyedtek. Érdemes arra, hogy egyáltalán számításba vegyék?

Tudta a választ. Mindig is tudta.

Cassian felé pördült, de Nesta őt sem látta, nem hallotta a szavait.

A két kezébe temette az arcát, és felzokogott.

50.

FEJEZET

Amint kiszakadtak belőle a szívet tépő, ziháló hangok, Nesta tudta, hogy képtelen lesz többé visszafojtani őket.

Csak térdelt ott a hegyi tó partján, és teljesen elengedte magát.

Hagyta, hogy minden egyes borzalmas gondolat megrohamozza, elárassza. Maga előtt látta Feyre sápadt, csalódott arcát, ahogy Nesta a saját haragja és fájdalma által vezérelve felfedte előtte az igazat.

Sosem lesz képes együtt élni a bűntudatával. Próbálkozni is felesleges. Csak zokogott tovább a tenyere sötétjébe.

Aztán kavicsok csikordultak, és egy meleg, magabiztos alak jelent meg mellette. Cassian nem érintette meg, de a közelből csendült a hangja, ahogy így szólt:

– Itt vagyok.

Nesta erre még keservesebben zokogott. Nem tudta abbahagyni. Mintha átszakadt volna benne a gát, és csak az segített volna, ha hagyja, hogy a víz bejárja a maga útját, keresztülzubogjon rajta.

– Nesta…

Cassian ujjai a vállát súrolták.

Nesta képtelen volt elviselni az érintését. A kedvességét.

– Kérlek! – szólalt meg.

Öt napja ez volt az első szava.

Cassian megdermedt.

– Mire?

Nesta elhúzódott.

– Ne érj hozzám! Ne… Ne legyél velem kedves!

A szavak zokogó, hullámzó zagyvaságként buktak elő.

– Miért ne?

Az indokok felszöktek, viaskodtak egymással, hogy melyik juthat ki, melyiket öntse szavakba, és hagyta, hadd rendezzék le maguk közt a dolgot. Keresztülfolytak Nestán, aki végül azt suttogta:

– Hagytam, hogy meghaljon.

Cassian hallgatott.

Nesta továbbra is az arcára szorította a kezét, ahogy suttogva folytatta:

– Eljött, hogy megmentsen, küzdött értem, én pedig gyűlölködve hagytam, hogy meghaljon. Gyűlöltem őt. Azért halt meg, mert nem hagytam abba. – Elcsuklott a hangja, és még jobban rákezdett a sírásra. – És olyan rémesen viselkedtem vele, egészen az utolsó pillanatig. Annyira, de annyira rémes voltam vele egész életemben, és valamiért mégis szeretett. Nem érdemeltem meg, mégis szeretett. És hagytam, hogy meghaljon.

Nesta a térdére hanyatlott, a tenyerébe súgta:

– Nem csinálhatom vissza. Nem hozhatom helyre. Nem tudom helyrehozni a halálát, nem tudom helyrehozni azt, amit Feyre-nak mondtam, nem tudom helyrehozni egyik rémes dolgot sem, amit tettem. Nem tudom helyrehozni saját magamat.

Olyan keservesen zokogott, hogy úgy érezte, a teste is beleroppan. Azt akarta, hogy törjön szét, akár egy tojáshéj, hogy ami a lelkéből maradt, azt sodorja magával a hegyi szél.

– Képtelen vagyok elviselni – suttogta.

Cassian csendesen azt felelte:

– Nem a te hibád.

Nesta a fejét rázta, arcát még mindig a tenyerébe rejtette, mintha ezáltal elbújhatna Cassian elől, de ekkor a harcos így folytatta:

– Nem a te hibád, hogy apád meghalt. Ott voltam, Nesta. Én is kiutat kerestem. És az égvilágon semmit sem tehettünk.

– Használhattam volna az erőmet, megpróbálhattam volna…

– Nesta.

A neve sóhaj volt, mintha Cassiannek fájdalmai lettek volna. Aztán magán érezte a karját, Cassian az ölébe húzta. Nesta nem küzdött ellene, hagyta, hogy Cassian a mellkasához vonja. Körbefonta az ereje, a melege.

– Valahogy megoldhattam volna. Valahogy meg kellett volna oldanom.

Cassian a haját simogatta.

Nesta egész testében remegett, még a csontjai is reszkettek.

– Apám halála miatt… Azért nem tudom elviselni a tüzet.

Cassian keze megdermedt, majd tovább mozgott.

– Miért?

– A hasábok… – Nesta megborzongott. – Roppannak. Olyan, mint amikor a csont törik.

– Mint amikor apád nyaka tört ki.

– Igen – lehelte Nesta. – Ezt hallom. Nem tudom, hogyan ne halljam azt, ahogyan kitört a nyaka, amikor tűz mellett vagyok. Egyszerűen… kínszenvedés.

Cassian tovább simogatta a fejét.

Szavak hulláma tört ki Nestából.

– Valahogy meg kellett volna mentenem magunkat addigra. Elaint és Feyre-t, amikor még szegények voltunk. De annyira dühös voltam, azt akartam, hogy ő próbálja meg, hogy küzdjön értünk, de nem tette, én pedig hagytam volna, hogy éhen haljunk, csak hogy bizonyítsam, milyen rémes alak. Annyira felemésztett ez a harag, hogy… Hogy hagytam, hogy Feyre menjen be az erdőbe, és azt mondogattam magamnak, hogy nem érdekel, ő félig úgyis vad, nem számít, és mégis… – Szívszaggató zokogás tört fel belőle. – Amikor lehunyom a szememet, azt látom magam előtt, amikor először ment el vadászni. Azt, amikor, Elaint az Üstbe kényszerítették. Amikor elrabolták őt a háború alatt. A halott apámat látom. És most már Feyre arcát is, amikor elmondtam neki, hogy a babája meg fogja ölni őt.

Nesta remegett és remegett, forró könnyek záporoztak az arcára.

Cassian egyre csak a haját és a hátát simogatta, miközben ott ölelte őt a tó partján.

– Gyűlölöm – mondta Nesta. – Minden egyes részemet, ami… ezeket a dolgokat csinálja. Mégsem tudok megállj parancsolni nekik. Nem tudom leengedni a pajzsot, mert ha leengedem, ha mindent beengedek… – Ez történne. Ilyen jajveszékelő, zokogó ronccsá válna. – Képtelen vagyok elviselni a saját gondolataimat. Képtelen vagyok újra meg újra végighallgatni és végignézni. Folyton azt hallom, ahogy kitörik a nyaka. Az utolsó szavait. Hogy szeretett – suttogta. – Nem érdemeltem meg a szeretetét. Semmit sem érdemlek meg.

Cassian szorosabbra fonta körülötte a karját, Nesta keze pedig lecsúszott, ahogy Cassian kabátjának nyomta az arcát, és a mellkasához simulva zokogott.

Cassian némi hallgatás után így szólt:

– Mesélhetek még neked anyámról, arról, hogy a halála kis híján tönkretett. Részletesen elmesélhetem neked azt, amit utána tettem, hogy milyen árat fizettem érte. Elmesélhetem neked azt az évtizedet, amit azzal töltöttem, hogy mindezt feldolgozzam. Elmesélhetem, hogy hány napon és éjszakán szenvedtem az alatt a negyvenkilenc év alatt, amíg Amarantha fogságban tartotta Rhyst, hogy szétszaggatott a bűntudat, amiért nem vagyok ott, hogy segítsek neki, hogy megmentsem. Elmesélhetem, hogy amikor ránézek, még most is azt érzem, hogy nem vagyok méltó hozzá, hogy cserben hagytam, amikor szüksége volt rám, és ettől néha aludni sem tudok éjszakánként. Elmesélhetem, hogy már számát sem tudom, hány lelket küldtem a másvilágra, de mindegyikük arcára emlékszem. Elmesélhetem, hogy amikor Eris, Devlon és a többiek a szokásos nótát fújják, a mélyben még mindig azt érzem, hogy egy értéktelen, korcs vadállat vagyok. Hogy nem számít, hány szifonom van, hány csatát nyertem meg, mert amikor a legfontosabb lett volna, hogy kiálljak értük, cserben hagytam két olyan szerettemet, akik a legkedvesebbek számomra.

Nesta nem találta a szavakat, amelyekkel kifejezhette volna, mennyire téved. Hiszen Cassian jó, bátor és…

– De nem fogok erről mesélni neked – mondta Cassian, és csókot nyomott Nesta feje búbjára.

Mintha a szél is megtorpant volna, felragyogott a napfény a tavon.

Cassian így folytatta:

– Inkább azt mondom neked, hogy túl fogod élni. Hogy szembenézel mindezzel, és túléled. Hogy ezek a könnyek jó jelnek számítanak, Nesta. A könnyek azt jelentik, hogy érdekel téged ez az egész. És nincs késő, semmiben sincs túl késő. Amit érzel, ez a bűntudat, ez a fájdalom, ez az önutálat… Túléled. De csak akkor, ha hajlandó vagy küzdeni ellenük. Ha hajlandó vagy szembenézni velük, elfogadni őket, és átvészelni, akkor átérsz a túloldalra. És talán még mindig érezni fogod valamennyire a fájdalmat, de akkor is van másik oldal. Egy jobb oldal.

Nesta ekkor elhúzódott Cassian mellkasától. És látta, hogy a férfi szemében könnyek csillognak.

– Nem tudom, hogyan jussak el oda. Nem hiszem, hogy képes vagyok rá.

Cassian szemében fájdalom csillant, átérezte a kínját.

– Az vagy. Láttam. Láttam, mire vagy képes, amikor harcba szállsz azokért, akiket szeretsz. Miért nem próbálsz meg ugyanilyen bátor és hűséges lenni, ha saját magadról van szó? És ne mondd azt, hogy nem érdemled meg! – Megragadta Nesta állát. – Mindenki megérdemli a boldogságot. Nem könnyű az odáig vezető út. Hosszú, rögös, és sokszor a sötétben tapogatózva kell megtenni. De megyünk tovább. – A hegyek, a tó felé biccentett. – Mert tudjuk, hogy érdemes küzdeni a célért.

Nesta felnézett rá, erre a férfira, aki szinte néma csendben gyalogolt vele öt napon keresztül, és tudta jól, erre a pillanatra várt.

Kibuktak belőle a szavak:

– Az a rengeteg dolog, amit korábban tettem…

– Hagyd őket magad mögött! Kérj bocsánatot azoktól, akiktől úgy érzed, hogy szükséges, de hagyd őket magad mögött!

– Nem olyan könnyű megbocsátani.

– Saját magunknak is meg kell bocsátanunk. És beszélhetek én itt neked addig, míg leomlanak körülöttünk a hegyek, de ha te nem akarsz megbocsátást, ha inkább így akarod érezni magad… Akkor nem fog menni. – A tenyerébe vette Nesta arcát, bőrkeményedései végigkaristolták felhevült bőrét. – Nem kell valami lehetetlen tökélynek lenned. Nem kell kedvesnek és mosolygósnak lenned. Nyugodtan nézhetsz mindenkire úgy, hogy lemészárolom az ellenségeimet, ami egyébként a kedvencem tőled. Nyugodtan megtarthatod ezt a csípősséget, amit úgy szeretek benned, ezt a vakmerőséget és rettenthetetlenséget. Nem akarom, hogy elveszítsd ezeket a dolgokat, hogy ketrecbe zárd magadat.

– De még mindig nem tudom, hogyan hozzam helyre magamat.

– Nincs semmi, amit helyre kellene hoznod – jelentette ki Cassian határozottan. – Segítesz magadon. Meggyógyítod azokat a részeket, amik annyira fájnak, és talán másoknak is fájdalmat okoznak.

Nesta tudta, hogy Cassian sosem mondaná ki, de látta a szemében azt, hogy őt is bántotta. Számtalan alkalommal. Ő maga is tudta, hogy így történt, de hogy Cassianen lássa mindezt… A tenyerébe vette a harcos arcát, túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy azzal törődjön, mennyire gyengéd az érintése.

Cassian lehunyta a szemét, Nesta kezébe fúrta az arcát.

– Minden egyes lépésnél ott leszek melletted – suttogta a tenyerébe. – De ne zárj ki! Ha egy héten keresztül néma csendben akarsz gyalogolni, ám legyen. Csak nyílj meg nekem a végén!

Nesta a hüvelykujjával végigsimított Cassian járomcsontján, csodálta őt, a szavait és a szépségét. Egy alapvető fontosságú darabka a helyére csúszott benne. És ez a darab azt suttogta: Próbáld meg!

Cassian kinyitotta a szemét, és olyan gyönyörű volt, hogy Nestának kis híján a lélegzete is elállt. Nesta előrehajolt, összeérintette a homlokukat. És nem törődött mindazzal, ami a szívében forrt, ami a testében áramlott teljes és tökéletes igazsággal, egyszerűen csak annyit súgott:

– Köszönöm!

A vihar kitört, de a legkevésbé sem olyan volt, mint amilyennek Cassian hitte. Olyan dühre számított, ami a hegyeket is lerombolhatta volna. Nem annyi könnyre, amennyivel a tó medencéjét is megtölthették volna.

Minden egyes zokogó hang darabokra törte a szívét.

Nesta testének remegése, miközben kibuktak belőle a szavak, cafatokra szaggatta őt. Aztán már képtelen volt visszafogni magát, átölelte, vigasztalni kezdte. Nesta nem a fa reccsenését hallotta a tűzben, hanem a csonttörést. Tudnia kellett volna.

Hányszor riadt vissza Nesta a tűztől, miközben nem a fát hallotta, hanem azt, ahogyan az apja nyaka kitört? A tavalyi téli napfordulós bulin sápadt volt, visszahúzódó, a szokásosnál is jobban. És óriási tűz ropogott a helyiségben akkor. Egész este életben tartották.

Minden egyes roppanás az apjára emlékeztette Nestát. Minden egyes hang iszonyú kín lehetett. Elviselhetetlen. És amikor Nesta hirtelen kirohant a házból a buli végén… Előlük menekült vajon, vagy attól a hangtól akart szabadulni? Valószínűleg mindkettő, de… Bár mondott volna valamit! Cassian azt kívánta, bár legalább ő tudta volna.

És bassza meg, hányszor rakott tüzet ő maga az elmúlt napokban? A legelső estén Nesta a lehető legtávolabb gömbölyödött össze tőle. A karját a fejére téve aludt. Eltakarta a fülét, hogy a Nagy Anya sújtson le Cassianre! És a kovácsnál is azt kérte, menjenek egy hűvösebb, csendesebb helyiségbe, ahol nem ropognak a kovácstűzhely lángjai… Több bátorság szükségeltetett hozzá, mint azt Cassian akkor felfoghatta, hogy Nesta azt kérje, menjenek vissza a műhelybe, a tűzhöz, hogy aztán kalapálni kezdhesse azokat a pengéket.

Nesta szenvedett, Cassiannek pedig fogalma sem volt róla, mennyire rányomja a bélyegét a lány életének minden területére. Látta, hogy gyűlöli magát, hogy dühös, de nem tudta, hogy Nesta ennyire tudatában van mindennek. Hogy ez így emészti őt. Képtelen volt elviselni. A tudatot, hogy Nesta ilyen régóta, ennyire nagyon szenved.

Cassian addig ölelte őt a tóparton, míg lement a nap, míg felkelt a hold, és még akkor is csak ültek ott, egymás lélegzetét hallgatva, mintha a világot elárasztották volna Nesta könnyei, mintha mindketten azt várták volna, mi marad, miután az árvíz visszahúzódik.

A tó ezüsttükörként csillogott a holdfényben, olyan fényesen, hogy akár alkony is lehetett volna. Cassian gyomra korgott az éhségtől, és ahogy a hold feljebb vándorolt az égen, csókot nyomott Nesta feje búbjára.

– Kelj fel!

Nesta vonakodva mocorgott, de azért végül csak engedelmeskedett. Cassian felnyögött, teljesen elzsibbadt a lába attól, hogy ilyen sokat ült, és Nestával együtt feltápászkodott. Nesta átkarolta magát. És elkezdett visszahúzódni az elméjét, a szívét övező fémfal mögé.

Cassian előhúzta az illír kardot a hátáról.

Ragyogott a holdfényben, ahogy felkínálta Nestának a markolatot.

– Vedd el!

Nesta sírástól duzzadt szemmel pislogott, de elvette. A penge lefelé süllyedt, amint Nesta megmarkolta a fegyvert, mintha a hosszas fakardos gyakorlatok után nem számított volna rá, hogy ilyen nehéz lesz.

Cassian hátralépett. Aztán így szólt:

– Mutasd meg a nyolcágú csillagot!

Nesta a kardot tanulmányozta, majd nagyot nyelt. Vonásai őszinték voltak, félelem ült rajtuk, de annyi bizalom is, hogy Cassian kis híján térdre roskadt.

– Mutasd meg, Nesta! – biccentett Cassian a pengére.

Bármit keresett is Nesta Cassian arcán, megtalálta. Szélesebb terpeszbe állt, megvetette a lábát a köveken. Cassian visszafojtott lélegzettel várta, hogy felvegye az alapállást.

Nesta felemelte a kardot, és tökéletes, ívelt mozdulattal megsuhintotta. A lábára nehezedett, épp amikor a markolattól indítva megfordította a pengét, és felemelte a karját, kivédve egy láthatatlan csapást. Egy újabb mozdulat nyomán a kard lesújtott, a kegyetlen mozdulat széthasíthatott volna egy ellenfelet.

Minden egyes suhintás tökéletes volt. Mintha Nestának a szívébe vésték volna a nyolcágú csillagot.

A kard a karja meghosszabbítása volt, éppannyira a része, mint a haja vagy a lélegzetvétele. Minden egyes mozdulat átgondolt volt, precíz. A holdfényben fürdő lány az ezüst tó partján a leggyönyörűbb lény volt, akit Cassian valaha is látott.

Nesta leírta a nyolcadik mozdulatot is, majd visszahúzta a kardot középre.

A szeme fényesebben ragyogott, mint a hold a fejük felett.

Olyan fénnyel, olyan tisztán, hogy Cassian csak annyit suttogott:

– Újra!

Cassian még sosem látott Nestától ilyen lágy mosolyt, mint most, a holdfényben fürdő tóparton, ahogy mozgásba lendült.

HARMADIK RÉSZ

VALKŰR

51.

FEJEZET

– Tehát azt mondod – motyogta Emerie a szája sarkából két nappal később, amikor mind ott álltak a gyakorlótéren –, hogy összevesztél a családoddal, eltűntél egy hétre Cassiannel, aztán mióta visszajöttél, már valódi kardot is tudsz forgatni, de azért higgyem el, hogy semmi sem történt?

Gwyn felvihogott, de a szemét végig a gyakorlótér szélén álló fagerendán tartotta, amire épp egy fehér selyemszalagot kötött. Egy hete nem volt még semmilyen szalag, semmilyen gerenda, és Nestának fogalma sem volt, hogyan tudták a fát a sziklához rögzíteni, mégis ott állt.

A csípős reggeli szél összeborzolta Nesta haját.

– Pontosan ezt mondom.

– Remélem, legalább egy hétre elegendő szex is volt – motyogta Emerie.

Nesta fuldokolni kezdett a visszafojtott nevetéstől, Cassian pedig megdermedt a gyakorlótér másik felében, de nem fordult meg.

– Előfordulhat, hogy az is volt.

A tónál töltött éjszaka után Cassiannel még két teljes napig maradtak. Vagy a karddal edzettek, vagy vadállatként egymásnak estek a parton, a vízben, egy sziklára hajolva, miközben Nesta olyan hangosan nyögte Cassian nevét, hogy visszhangot vert a környező csúcsok közt. Cassian újra meg újra a magáévá tette őt, Nesta pedig minden egyes alkalommal belemart, szétkarmolta a bőrét, mintha valahogy belemászhatna, és összeforraszthatná a lelküket.

Előző este tértek vissza, és Nesta túl fáradt volt ahhoz, hogy Cassian szobájába menjen. Feltételezte, hogy a harcost a folyóparti házba hívták, mert nem jelent meg a vacsoránál, és később sem kereste Nestát.

Nesta még nem állt készen arra, hogy Feyre-val találkozzon. Hiába vallott be annyi mindent Cassiannek, ez a lépés… Hamarosan ezt is megteszi majd.

– Kész! – jelentette be Gwyn.

A gerendára erősített fehér szalag fodrozódott a szélben. A hátuk mögött néhány Azriellel edző papnő feléjük fordult, kíváncsiak voltak, mi ez a szalag. Az árnyénekes összefonta a karját, oldalra billentette a fejét, de nem mozdult a saját térfeléről.

Cassian viszont odasétált Gwyn munkájának eredményéhez, és végighúzta két ujja közt a fehér selymet. Nesta önkéntelenül is elpirult.

Cassian a tónál is tett ilyesmit: miután az ujjai Nestában jártak, a szemébe nézve összedörgölte őket, a saját bőrén próbálgatta, mennyire síkos, épp olyan mozdulattal, mint ahogyan azon a szalagon simított most végig. Abból, ahogy a harcos mogyorószín szeme elsötétült, Nesta tudta, hogy benne is felelevenedett ugyanez.

Cassian megköszörülte a torkát.

– Magyarázatot kérek! – parancsolt rá Gwynre.

Gwyn kihúzta magát.

– Ez a valkűrteszt arra, hogy végeztél-e a kiképzéssel, és készen állsz-e a csatára. Félbe kell vágni a szalagot.

– Mi van? – horkant fel Emerie.

Cassian elmerengve hümmögött, a gyakorlótér másik felébe intett.

– Azriel mondta, hogy elkezdtetek gyakorolni a fémfegyverekkel, míg mi odavoltunk. – Biccentett Gwynnek és Emerie-nek, mire az előbbi Azrielre pillantott. A férfi néma csendben figyelte őket. – Mutassátok meg, mit tanultatok! Vágjátok ketté a szalagot!

– Ha kettéhasítjuk – kérdezte Emerie gyanakodva Gwyntől –, akkor véget ér a kiképzésünk?

Gwyn ismét Azrielre pillantott, aki közben közelebb sétált hozzájuk.

– Nem vagyok benne teljesen biztos – felelte.

Cassian eleresztette a szalagot.

– Egy harcos kiképzése sosem ér véget, de ha képesek vagytok egyetlen suhintással kettészelni ezt a szalagot, akkor úgy gondolom, fel tudjátok venni a harcot a legtöbb ellenféllel. Még akkor is, ha nem régóta edzetek. – Csend telepedett rájuk, mire Cassian végignézett rajtuk. – Ki akarja elsőként megpróbálni?

Ők hárman összenéztek.

Nesta összevonta a szemöldökét. Bárki lesz is az első, ő szégyenül meg leginkább. Gwyn a fejét rázta. Még mit nem!

Emerie eltátotta a száját.

– Miért én? – fakadt ki.

– Mi? – kérdezte Cassian, mire Nesta rádöbbent, hogy egészen idáig meg sem szólaltak.

– Te vagy a legidősebb! – mondta Gwyn, és a szalag felé tessékelte Emerie-t.

Emerie morgott, de azért odalépett az ott lengedező szalaghoz, és kelletlenül elvette Cassiantől a felkínált kardot. Azriel a válla felett mormolt valamit a papnőknek, akiket ő edzett, mire azok tüstént mozgásba lendültek. De Azriel továbbra is a szalagot figyelte.

– Fogadjunk? – kérdezte Gwyn Nestától.

– Dugulj el! – sziszegett rá Emerie, de derű táncolt a szemében.

Nesta elvigyorodott.

– Hajrá, Emerie!

Emerie halkan elkáromkodta magát, jó szorosan behúzta a szárnyát, szinte tökéletes mozdulattal felemelte a kardot, és lesújtott a szalagra.

A fehér selyem meglebbent, és rátekeredett a pengére. A legkevésbé sem hasadt ketté.

– Valljuk be, mind tudtuk, hogy ez fog történni! – mondta Emerie.

A fogát kivillantva ismét lesújtott a karddal. A szalag sértetlenül odébb táncolt.

Cassian Emerie vállára tette a tenyerét.

– Úgy látom, a holnapi edzésen is találkozunk!

– Seggfej! – motyogta Nesta.

Cassian felnevetett, és elvette a kardot Emerie-től, aztán – ugyanazzal a lélegzettel – megpördült, egyenletes mozdulattal lefelé sújtott a karddal.

A szalag alsó fele a földre hullott. Tökéletes vágás volt.

Cassian elvigyorodott.

– Én legalább ketté tudom vágni a szalagot.

Nesta nem felejtette el az utolsó beszólást. Hamarosan befejezték az aznapi edzést, aztán már rángatta is lefelé Cassiant a lépcsőn, egyenesen a harcos hálószobájába. Izzott a vágy az ereiben.

A jelek szerint Cassian hasonlóképpen érzett, mert alig szólalt meg az elmúlt néhány percben, a szemében tűz izzott. Csak a falnál álló íróasztaláig jutottak, aztán Nesta megragadta őt, de Cassian lenyomta őt a fa asztallapra, és letépte róla a nadrágot.

Nesta az asztalra hajolt, alul teljesen meztelen volt, sajgó mellbimbóit a fának nyomta, kiélvezte a kemény becsapódást. A kabátja, az inge, a csizmája, mind-mind rajta maradt. Ami azt illeti, Cassian a nadrágját is csak a bokájáig húzta le, mozogni sem tudott így. Teljesen ki volt szolgáltatva neki.

És amint Cassian végre mélyen elmerült benne, mindketten felnyögtek. Cassian ott állt mögötte, egyik kezével megtámaszkodott az asztalon, a másikkal a derekát szorította, ahogy szinte a hegyéig kihúzta belőle a farkát, aztán lassan visszatolta. Nesta vergődött.

– Napokig tudnálak dugni – lehelte Cassian Nesta nyirkos nyakára. Nesta a papírokra nyögött. – Teljesen eláztatsz – mordult fel Cassian, és a Nesta csípőjénél lévő kezét lejjebb csúsztatta, hogy cirógatni kezdje a combjai találkozási pontját.

– Cassian! – lehelte Nesta az első izgató simításra.

Cassian egyenletesen mozgott, újra meg újra mélyen elmerült benne. Csak a farkának csusszanó, illetlen hangjai törték meg a hálószoba csendjét. Cassian golyói Nestához értek, minden egyes erőteljes döféssel csiklandozták.

– Erősebben! – Nesta azt akarta, hogy Cassian még a csontjait is megbélyegezze. – Erősebben!

– Bassza meg! – robbant ki Cassianből, és hátrahúzódott. – Kapaszkodj meg az asztalban! – parancsolta.

Nesta kinyújtózott, hogy elérje az asztal szélét, Cassian pedig megragadta a csípőjét. Combjait Nesta lábainak nyomta, amennyire csak lehetett, széttárta őket, és bármiféle előzetes figyelmeztetés nélkül megfeszültek az ujjai, majd elengedte magát.

Csodálatos, durva döfésekkel elérte Nesta belső falát, neki pedig fennakadt a szeme a színtiszta élvezettől. Cassian megvadult, ádázzá vált. Nesta kis híján felzokogott az élvezettől, Cassian méretétől, olyan hatalmas volt, hogy igazán sosem fog hozzászokni. Minden egyes könyörtelen döfés az asztalnak nyomta őt, a fa és a papírok Nesta mellbimbóját kínozták, és ettől is könnyek szöktek a szemébe.

Cassian ujjai olyan keményen a csípőjébe nyomódtak, hogy Nesta tudta, kék-zöld foltokat hagynak majd maguk után, és imádta, hogy ott lesz rajta a harcos nyoma. Cassian másik pozíciót vett fel, amitől a farka még mélyebbre csúszott, elérte azt a bizonyos pontot, és Nestából nem emberi, nem is tündérhangok buktak ki, ennél sokkal ősibbek.

– Bassza meg, igen! – vicsorgott Cassian, ahogy Nesta átadta magát az élvezetnek. – Ez az, Nesta! – Minden egyes szót vad döfésekkel hangsúlyozott. – Jó érzés, hogy benned vagyok?

Nesta egyetértően felnyüszített, aztán valahogy csak sikerült kinyögnie:

– Imádom, mikor ilyen durván csinálod. Amikor megmozdulok, és sajog mindenem… – Minden egyes szóért meg kellett küzdenie. Ahogyan az önuralmáért is. – Rád gondolok. A farkadra.

– Helyes. Azt akarom, hogy egyedül a farkamra gondolj. – Cassian tempója megakadt, ahogy végignyalt Nesta nyakán. Kihallatszott az incselkedő mosoly a hangjából, ahogy azt suttogta: – Mert én is csak a te csodás kis puncidra tudok gondolni.

Ezekre a szavakra, a szemérmetlenségre Nesta lábujjai begörbültek. De nem hagyhatta, hogy Cassian nyerjen, hiszen ez valamiféle versennyé vált, hogy ki tud előbb gyönyört kicsalni a másikból, úgyhogy azt suttogta:

– Imádom, hogy beterítesz, hogy olyan sokáig folyik ki belőlem utána. Imádom, ahogy lecsorog a combomon, és tudom, hogy megjelöltél.

– Bassza meg! – zihálta Cassian, és most már olyan vadul mozgott benne, olyan eszeveszetten, hogy Nesta lába azért érte csak a földet, mert olyan erősen megkapaszkodott az asztalban. – Bassza meg!

Cassian üvöltve élvezett el, és ahogy a farka először megrándult közben Nestában, őt is magával ragadta a gyönyör, olyan hangosan sikított, hogy Cassian befogta a száját. Nesta az ujjaira harapott, Cassian pedig tovább mozgott benne, az utolsó cseppig Nestába küldött mindent. És a magja megint ott folyt Nesta combján, miközben Cassian végighúzta rajta a kezét a nemi szerve felső pontjáig.

– Fogalmad sincs, mibe kezdtél! – suttogta Cassian Nesta fülébe, elkenve Nestán a saját nedvét, lassú köröket írva le Nesta érzékeny bőrén.

Nesta nem felelt, mert Cassian megmozdult, és ő ismét elélvezett.

Nesta nem ment le a városba Feyre-hoz. Sem Amrenhez.

De azért újra meg újra ellátogatott a lépcsősorhoz. Azóta sem tudott végigmenni rajta. Egy része tudta, hogy ha nagyon akarná, képes lenne rá megint – de akár ki is nyithatná a száját, és megkérhetné Cassiant, hogy vigye el őt a folyóparti házhoz. Mégsem tette.

Úgyhogy egy teljes héten keresztül próbálkozott a lépcsővel, de mindig csak a feléig jutott, aztán már fordult is vissza, a lába teljesen kocsonyává vált, mire visszaért a folyosóra.

Illett is a karjához, mert az is kocsonyává vált. Igen, az egész testével mozgatta a kardot, mégis a karja fájt a leginkább. És az sem segített, hogy most már pajzsokat is használtak.

Senkinek sem sikerült Gwyn szalagját kettémetszeni.

Mind megpróbálták, minden egyes edzés elején és végén, és mind kudarcot vallottak. Nesta kezdte meggyűlölni az összes szalagot – azt is, ami Roslyn vörös haját fogta össze, azt is, ami az öltözőasztala fiókjában összehajtva pihent, még azt is, amit könyvjelzőnek használt az Emerie-től legutóbb kölcsönkapott romantikus regényben. Mind kinevették őt. Incselkedtek vele.

Úgyhogy Nesta lépcsőt mászott, gyakorolt és kudarcot vallott. Minden este ágyba vitte Cassiant, néha napközben is, de sosem aludtak egymás szobájában. Egyetlenegyszer sem. Dugtak, szétmarcangolták egymást, aztán elváltak útjaik.

Akkor is, ha bizonyos éjszakákon Nesta azt akarta, hogy maradjon. Szeretett volna legördülni róla, hogy aztán befészkelje magát a melegébe, és a légzését hallgatva elaludni. De Cassian mindig távozott, mielőtt összeszedhette volna a bátorságát, hogy megkérje rá.

Nesta épp egy hadtörténeti kötetet lapozgatott a könyvtárban – amiben egyetlen bekezdés volt csupán a valkűrök rajtaütési technikáiról –, amikor Gwyn felbukkant.

– Mondd, hogy rájöttél, hogyan kell szétvágni a szalagot!

– Te meg a szalagod… – motyogta Nesta, és becsapta a könyvet.

Gwyn vágyott közülük a leginkább a sikerre.

A papnő most összefonta a karját, világos köpenye zizegett. Megrándult az arca, és masszírozni kezdte a vállát.

– Gondoltad volna, hogy ilyen nehezek a pajzsok? Én aztán nem! Nem csoda, hogy a valkűrök megtanulták, hogyan használják éppolyan veszedelmes fegyverként, mint a kardjukat. – Felsóhajtott. – Elképesztő látványt nyújthattak a csatában, a pajzsuk egyetlen ütésével kettéhasították az ellenfelek koponyáját, elhajították, hogy a földre küldjék az ellent, majd felnyársalták őket… – Tovább masszírozta a vállát. – Acélkemények lehettek a karizmaik.

Nesta felhorkant.

– Az biztos! – Oldalra billentette a fejét. – Ha már itt vagy, kérnék egy szívességet.

Gwyn felvonta a szemöldökét.

– A Rémtárral kapcsolatban?

– Nem. – Nesta tudta, hogy hamarosan meg kell keresnie a Hárfát a képességével. Egy hetet vesztegetett el a hegyek közt, és ha Briallyn királynő tényleg megszerezte a Koronát… Az idő ellenük dolgozott. De azért folytatta: – Korábban azt mesélted, vannak esti szertartásaitok… Zenével, igaz?

Gwyn elmosolyodott.

– Ó, igen! Szeretnél részt venni valamelyiken? Esküszöm neked, nem csak vallásos dolgokról van szó. Mármint igen, de gyönyörű. És a barlang, ahol a szertartások vannak, szintén gyönyörű. Egy föld alatti folyó vájta ki, a hegy alatt folyik, úgyhogy a falak tükörsimák. És akusztikai szempontból is tökéletes, a formája és a mérete felerősít és kitisztít minden hangot odabent.

– Csodásan hangzik – ismerte el Nesta.

– Az is. – Gwyn ismét elmosolyodott, szeme büszkén felcsillant. – Néhány dal olyan régi, hogy még az írott szó előttről származik. Sőt, olyan régiek is vannak, amiket még Sangravah-ban sem ismertek. Clotho találta őket a hetedik szint alatt tárolt könyvekben. Hana, a papnő, aki a hárfán játszik, rájött, hogyan értelmezze a leírtakat.

– Ott leszek. – Nesta mocorogni kezdett. – Azt hiszem, szükségem van valami effélére. – Gwyn kíváncsi pillantására Nesta azt felelte: – Hát… – Nem tudta, hogyan fejezze ki magát legérthetőbben. – Tudod…

Gwyn a köpenye zsebébe dugta a kezét, nyílt tekintetű arcán várakozó kifejezés ült.

Nesta végül csak kiejtette a szavakat:

– A háború után nagyon rossz állapotban voltam. Végül is, még mindig abban vagyok, de a háború után több mint egy éven keresztül… – Képtelen volt Gwyn szemébe nézni. – Rengeteg olyasmit tettem, amit azóta nagyon megbántam. Sok mindenkit megbántottam, amit szintén nagyon bánok. És saját magamnak is ártottam. Éjjel-nappal ittam, és… – Nem akarta kimondani a dugtam szót Gwynnek, ezért inkább úgy fogalmazott: – Idegeneket engedtem az ágyamba. Hogy büntessem magamat, hogy belefulladjak az élvezetekbe. – Megvonta az egyik vállát. – Hosszú történet, és nem is igazán érdemes elmesélni, de ilyenkor mindig kocsmákba és klubokba jártam a zene miatt. Mindig is szerettem a zenét.

Megacélozta magát, hogy most jönni fog az elítélés. De Gwyn arcára csupán bánat ült ki.

– Valószínűleg te magad is rájöttél, hogy a húgom segíteni próbál rajtam azzal, hogy ideküldött a Szél házába, hogy edzenem kell, és a könyvtárban dolgozni. – A húga, akitől azóta sem kért bocsánatot, akinek még mindig nem mert a szemébe nézni. – És… Azt hiszem, örülök neki, hogy Feyre megtette ezt értem. Az ivás, a férfiak… Egyáltalán nem hiányzik. De a zene… A zene, az igen. – Nesta intett egyet, mintha elhessegethetné a kitárulkozással járó védtelenséget. Azért mégis folytatta: – És mivel a városban annyira nem látnak szívesen, reméltem, hogy komolyan gondoltad, amikor azt mondtad, részt vehetnék az egyik szertartásotokon. Csak hogy újra zenét hallhassak.

Gwyn szeme úgy ragyogott, akár a napfény a meleg tengeren. Nesta dübörgő szívvel várta a válaszát. De Gwyn azt mondta:

– A történeted igenis érdemes arra, hogy elmeséld.

Nesta vitatkozni kezdett, Gwyn pedig erősködött:

– Pedig az! De igen, ha zenére vágysz, gyere el a szertartásokra! Örömmel fogadunk. Én nagyon örülni fogok, ha eljössz.

Amíg Gwyn rá nem jön, milyen borzalmasan viselkedett régen Nesta.

– Nem – szólalt meg Gwyn, mintha leolvasta volna az arcáról a gondolatot. Megragadta Nesta karját. – Te csak… Átérzem. – Nesta hallotta, hogy Gwyn szíve is hangosan kalapálni kezd. – Átérzem – ismételte Gwyn –, hogy milyen… cserben hagyni azokat, akik a legtöbbet jelentik számodra. Hogy attól rettegsz, mások számára is kiderül. Én is rettegek, hogy Emerie-vel megtudjátok, mi történt a múltban. Tudom, hogy amint kiderül, másképp néztek majd rám.

Gwyn megszorította Nesta kezét.

Az ő története csak később jön majd. Nesta hagyta, hadd olvassa le Gwyn az arcáról, hogy amikor készen áll, bármit felfedhet, semmi olyasmit nem mondhat, amitől Nesta magára hagyná őt.

– Gyere el az esti szertartásra! – mondta Gwyn. – Hallgasd meg a zenét! – Ismét megszorította Nesta kezét. – Mindig szívesen látlak, Nesta.

Nestának fogalma sem volt eddig arról, mennyire vágyott ezekre a szavakra. Ő is megszorította Gwyn kezét.

52.

FEJEZET

Az óriási, vörös kövű barlang fapadjai zsúfolásig teltek világos köpenyt viselő alakokkal, kék ékköveik csillogtak a fáklyafényben, míg várták, hogy megkezdődjön az alkonyati szertartás. Nesta hátul ült le, a mellette elhaladó csuklyás nők kíváncsi pillantásokat vetettek ugyan rá, de egyikük sem szólt hozzá.

A helyiség túlsó végében az emelvényen nem állt oltár. Természetes kőképződmény nőtt ki a földből, a tetejét lecsiszolták, egyfajta pulpitusnak tűnt. Más nem volt. Semmilyen szobor vagy bálvány, semmiféle aranyozott bútor.

Egy ezüsthajú alak sétált végig a soron, sarkában hűvös szél járt, és mindenki nagy ívben elkerülte. Nesta megfeszült, ahogy Merrill alkonyszínű szeme megakadt rajta és összehúzódott, amikor felismerte. Gyűlölet ült benne. De a papnő továbbsétált, elfoglalta a helyét az emelvényen, ahol már Clotho is ott állt. Gwyn továbbra sem volt sehol.

Az utolsóként érkező papnők leültek a fennmaradó helyekre, és csend borult rájuk, ahogy hét nő sétált fel az emelvényre Merrill és Clotho mellé. Voltak, akik csuklyát viseltek, mások fedetlen fejjel érkeztek. És az egyik hajadonfőtt papnő…

Gwyn volt az. Szeme huncutul, derűsen csillogott, amint összenézett Nestával, mintha csak azt mondta volna: Meglepetés!

Nesta képtelen volt nem visszamosolyogni.

Valahol a közelben hétszer is megcsendült egy csengő, végigvisszhangzott a köveken, elérte Nesta lábát is. Minden egyes csengés-bongás felhívás volt, a figyelmüket kérte. A hetedik kongásra mindenki felállt. Nesta a világos köpenyek és kék kövek tengerét kémlelte, ahogy az egész helyiség egyszerre mély lélegzetet vett.

Amint a hetedik csengőszó elhalt, felcsendült a zene.

Nem hangszerből fakadt, hanem körben mindenhonnan. A papnők egyként fakadtak dalra, ragyogó hang hulláma szállt.

Nesta a száját tátotta a csodás dallam hallatán, a barlang elején lévők irányították a dalt, ők hangosabbak voltak a többieknél. Gwyn felszegett állal énekelt, és mintha egyfajta halvány fénnyel derengett volna közben.

A zene tiszta volt, néha suttogó, néha merészen hangos, egyik pillanatban ködfelhőnek tűnt, a következőben arany fénysugárnak. Amikor a dal véget ért, Merrill a Nagy Anyáról, az Üstről, a földről, a napról és a vízről beszélt. Áldásokról, álmokról és reményről. Kegyességről, szeretetről és növekedésről.

Nesta csak félig hallotta. Azt a tökéletes, csodás hangot várta, hogy ismét felcsendüljön. Gwyn ragyogott a büszkeségtől és az elégedettségtől.

Merrill befejezte az imádságot, és az egybegyűltek ismét dalra fakadtak.

A dal olyan volt, akár egy hajfonat – hét hang fonódott össze, majd vált szét, a különálló tincsek mintába rendeződtek. A felénél dob jelent meg a bal szélső énekes kezében. Jobb szélről hárfa hangja csendült. Középen lanté.

Nesta még sosem hallott ilyen zenét. Olyan volt, akár egy varázslat, egy testet öltött álom. Az egész barlang énekelt, minden egyes hang ott vibrált a kőben.

De Gwyné volt a leghangosabb, tiszta és erős, néha mégis rekedtes. Mezzoszoprán. A szó Nesta emlékezetének a mélyéről szállt felfelé, a vizenyős szemű zenetanár mondta, aki gyorsan eldöntötte, hogy Nesta reménytelen eset, sem énekelni, sem hangszeren játszani nem tud, de kiemelkedően jó hallással rendelkezik.

A dal véget ért, majd ismét Merrill imádságai és szavai csendültek fel. Clotho néma csendben állt mellette. Aztán újabb dal harsant, ez most vidámabb és gyorsabb volt, mint a többi. Mintha a dalok gondosan egymásra épültek volna. Ez most ütemes kántálás volt, a szavak úgy bugyogtak egymás után, akár a hegyoldalon lezúgó víz, és Nesta ütemre dobbantott a lábával. Esküdni mert volna, hogy a köpenye alatt Gwyn is ugyanígy tesz. A szavak és az összecsengő dallamok körbe-körbetáncoltak, és már a falak is a dalt dúdolták, a kő visszaénekelte nekik, amit hallott.

A végére érve újabb dalba kezdtek, ezt pergő dobszó vezette be, majd egyetlen hang csendült. Aztán jött a hárfa, és vele együtt még egy hang. Majd a lant, és egy harmadik énekes. Ahogy elérték a második versszakot, a többi négy énekes is becsatlakozott, és velük együtt az összes többi papnő.

Gwyn hangja madárként röppent a barlangban, ahogy a harmadik dalt egy szólóval indította, és Nesta lehunyta a szemét, beleveszett a zenébe, lemondott az egyik érzékszervéről, hogy teljességgel átadhassa magát a barátnője hangjának. Volt valami hívogató Gwyn dalában, valami, ami a többiekéből hiányzott. Mintha Gwyn egyedül neki énekelt volna, hangja megtelt napfénnyel, örömmel és megingathatatlan elszántsággal. Nesta még sosem hallott Gwynéhez fogható hangot – egyszer visszafogott volt, máskor nyers, mintha az a rengeteg hang harcot vívott volna, hogy mielőbb előtörhessen a papnőből, és képtelen lett volna igazán féken tartani őket. Mintha ki kellett volna engednie a hangját a világba.

A második versszaknál már a többiek is csatlakoztak Gwynhez, és a hárfa túlharsogta őket, szavak nélküli dallammal röppent föléjük újra meg újra.

Így, csukott szemmel csak a zene számított – a dal, a hangok, a hárfa. Körbefonta Nestát, mintha egy feneketlen hangverem aljára zuhant volna. Gwyn hangja ismét felcsendült, olyan magasra szállt, hogy színtiszta fénysugárra emlékeztetett, ami mindenen áthatol, mindent megidéz. Két másik hang csatlakozott hozzá, lüktetve fonták körbe azt a folyamatosan kitartott, magas hangot, a hárfa húrjai még mindig pengtek, a hangok suttogtak, szálltak, lefelé csalták Nestát, le, le, egy tiszta, ősi helyre, ahol nem létezett a külvilág, az idő, nem volt semmi, csak a zene a csontjaiban, a kő a lába alatt, mellette, a feje felett.

A zene megelevenedett Nesta szemhéja mögött, a papnők olyan ősi nyelven énekeltek, amit már senki sem használt. Látta, miről szól a dal: mohás földről és arany napról, tiszta folyókról és egy ősi erdő sűrű árnyékairól. Hárfahang csendült, hegyek nőttek ki előtte a semmiből, mintha a húrok pendülésére fellebbent volna egy fátyol, és Nesta már repült is felé – egy óriási, köd lepte hegy felé, ami a mohát, a köveket és a körben húzódó szürke, viharos tengert leszámítva teljesen csupasznak tűnt. A hegyen magán két csúcs volt, az oldalából kiálló kövekbe különös, ősrégi jeleket véstek, éppolyan régieket, mint amilyen a dal is volt.

Nesta teste elolvadt, a csontjai és a barlang köve távoli emlékké vált, miközben a hegy felé repült, végigmérte az óriási, faragott kaput, és átröppent rajta a teljes és tökéletes ősi sötétségbe, ami tele volt iszonyú, élő dolgokkal.

Út vezetett a sötétben, és Nesta követte, elhaladt a kilincs nélküli, örökre lezárt ajtók mellett. Érezte az ajtók mögött ólálkodó rémeket, az egyik iszonytatóbb volt az összes többinél – köd és gyűlölet lénye bujkált az ajtó túloldalán –, de a dal elvezette őt mindegyik mellett, láthatatlan volt, senki sem figyelt fel rá.

A lehető legveszedelmesebb hely volt ez. Tele kínnal, dühvel és halállal. Nesta lelke remegett attól, hogy a folyosóit kell járnia. És bár elhaladt az ajtó mellett, ami távol tartotta tőle azt a többinél rémesebb lényt… Tudta, hogy az őt figyeli. Nesta nem volt hajlandó visszanézni, tudomást venni róla.

Egyre lejjebb szállt, a hárfa és a hangok lüktettek körülötte, vezették őt, és végül megállt egy kő előtt. Amikor megérintette, rádöbbent, hogy illúzió csupán, áthatolt rajta, hogy aztán végigmenjen egy újabb hosszú folyosón a hegy alatt, és végül egy barlangba jutott, ami szinte ugyanolyan volt, mint az, amiben a papnők énekeltek, mintha összefonta volna őket a dal és az álom.

De a vörös kő helyett ezt feketéből vájták ki. Jeleket véstek a sima padlóba, az ívelt falakba, olyan magasra futottak, hogy elnyelte őket a félhomály. Varázsigék és védvonalak lüktettek a barlangban, de ott, a helyiség közepén a földön, mintha csak valaki odatette volna, hogy aztán elsétáljon és elfelejtkezzen róla…

Ott, a kamra közepén egy kis aranyhárfa hevert.

Nestát kirázta a hideg, kitisztította a gondolatait annyira, hogy rádöbbenjen, hol áll. Ráébredt, hogy a papnők dala transzba vonta őt, hogy a saját csontjai és az őt körbeölelő hegy kövei voltak a képességéhez szükséges eszközök, és idesodródott, erre a helyre…

A Hárfa ragyogott a sötétben, mintha egy külön nap izzott volna a fémben, a húrokban. Mintha azt suttogta volna: Játssz rajtam! Hadd daloljak ismét! Egyesítsük a hangunkat!

Nesta a húrok felé nyúlt. Igen.

A Hárfa felsóhajtott, halkan búgott, ahogy Nesta keze egyre közelebb ért. Ajtókat és átjárókat nyitunk, téren és eonokon keresztül utazunk majd mi ketten. A zenénk felszabadít bennünket a földi szabályok és határok alól.

Igen. Nesta játszani fog a Hárfán, és nem marad semmi, csak a zene, amíg csak a csillagok ki nem hunynak.

Játssz! Olyan régóta vágyom már rá, hogy játsszanak rajtam, mondta a Hárfa, és Nesta esküdni mert volna, hogy mosolyt hall ki a hangból. Mit nyithat ki itt a dalom? Hűvös, örömtelen nevetés csikorgott végig Nesta csontjain. A Hárfa ismét dalolni kezdett: Játssz, játssz…

A dal véget ért, és a látomás szertefoszlott.

Nesta térde felmondta a szolgálatot. Ahogy a barlang körülötte ismét megelevenedett, lerogyott a padra. Gwyn aggodalmas pillantást lövellt felé a tömegen keresztül. Nesta szíve mennydörgött, a szája kiszáradt, mintha homokkal telt volna meg, és csak nagy nehézségek árán sikerült ismét talpra kászálódnia. Végighallgatnia a szertartást, miközben végiggondolta, mi történt, és rádöbbent, mit fedezett fel a képessége öntudatlan használata során.

– Biztos vagy benne?

Cassian csípővel Rhys asztalának dőlt.

– Nesta azt mondta, a Hárfa a börtön alatt van.

– Még sosem járt a börtönben – vitatkozott vele Rhys homlokráncolva.

Cassian őszintén részegnek hitte Nestát, amikor a lány pár órája zihálva berontott az ebédlőbe, és elmesélte neki ezt az őrült történetet. Alig tudta kihámozni a szavak értelmét, csak az vált világossá számára, hogy Nesta szerint a Hárfa a börtönben van.

Tovább rontott a helyzeten, hogy Nesta felébresztette a Hárfát a börtönben. Miféle pusztítást végezhet, ha nem állják útját? Cassian teljesen elhűlt a gondolattól.

Úgyhogy iderepült, és a dolgozószobájában találta Rhyst. Megint a régi gyógyítók köteteit bújta, hátha kideríti, hogyan tudná megmenteni a párját.

Rhys hátradőlt a székében. Elgondolkozott.

Azriel elment a keleti partra, hogy Mor beszámolhasson a vallahani helyzetről, Feyre pedig Amrennel vacsorázott, úgyhogy ma este kettesben voltak. Cassian azt javasolta Nestának, hogy mondja el ő maga Rhysnek, mit látott, de a lány nem volt hajlandó rá. Felzaklatták a történtek, időre volt szüksége, hogy összeszedje magát. Cassian majd később megnézi, hogy érzi magát. Gondoskodik róla, hogy ne zárkózzon el túlzottan.

Rhys ujjaival a bicepszén dobolt. Hosszan meredt az asztalára.

– Amikor fény derült Beron árulására, megkértem Heliont, hogy mutassa meg, hogyan tudnék olyan pajzsot vonni a börtön köré, mint amilyennel Feyre-t is védtem.

– Sejtetted, hogy ez fog történni?

– Nem. – Rhys állkapcsában megrándult egy izom. – Feyre-val attól féltünk, hogy Beron megpróbálja kiszabadítani a rabokat, hogy aztán a harcok közepette felhasználja őket, ahogyan mi is felhasználtuk a Csontfaragót a háborúban. Egyetlen éjszakát kérek, addig leeresztem a pajzsot, és holnap bemehettek.

– Ennyi időbe telik leereszteni a pajzsot?

Rhys a hajába túrt. Az aggodalom mély barázdákat rajzolt a homlokára.

– Mágia és különféle varázsigék elegye, úgyhogy igen. És bevallom, eléggé elvonta a figyelmemet az utóbbi napokban pár dolog ahhoz, hogy szükségem legyen némi időre, míg rendesen meg tudom csinálni.

Cassian gyomra összerándult a Rhys arcára kiülő komorság láttán. De csak annyit felelt:

– Rendben.

Egy fegyver jelent meg az asztalon, Rhys előhívta onnan, ahol eddig tárolta. A pallos volt az, amit Nesta teremtett.

– Vidd magaddal! – parancsolta a főúr halkan. – Tudni akarom, mi történik, ha Nesta használja.

– Nem épp a börtönben kellene kísérletezgetned – vitatkozott vele Cassian.

Rhys szemében kihunytak a csillagok.

– Akkor reménykedjünk benne, hogy Nestának nem kell majd kivonnia.

53.

FEJEZET

– Rhysand tényleg önszántából adta nekem ezt a kardot? – kérdezte Nesta Cassiantől másnap reggel, miközben a Börtönként ismert mohás, kövekkel teli óriási hegy oldalán kaptattak felfelé.

Pontosan olyan volt, mint a látomásában, sőt, személyesen még rémisztőbb. Mintha minden élet elszivárgott volna a vidékről. Mintha valami hatalmas létezett volna itt egykor, aztán egyszerűen eltűnt. És mintha ez a vidék még mindig arra várt volna, hogy az a valami visszajöjjön.

– Rhys azt mondta, fegyverkezzünk fel rendesen, ha egyszer ide jövünk – felelte Cassian. Sötét haját a tőlük jobbra elterülő síkságon túlról, a háborgó szürke tenger felől érkező hideg, nyirkos szél lobogtatta. – És ez a legjobb hely arra, ahol szerinte kipróbálhatjuk a kardot, amit teremtettél.

– Szóval, ha rosszul sülnek el a dolgok, legalább velem végezzen, ne valaki mással?

Nesta nem tudott mit tenni a hangjában csendülő él ellen. Rhys hozta őket ide, a hegy lábához ugrott gondolatutazással, hiszen az erős védvonalakon semmilyen mágia nem hatolhatott át. Nesta képtelen volt a főúr szemébe nézni.

– Semmi sem végez veled. Sem a kard, sem semmi más odabent.

Cassian megfeszülő állkapoccsal nézett végig a magasban föléjük tornyosuló kapun. Rengeteg rabot juttatott rács mögé, és Nesta hallotta Feyre rémes történeteit arról a jó néhány alkalomról, amikor a húga itt járt. Feyre nem sok mindentől félt, és a tény, hogy dermesztőnek találta ezt a helyet, csak tovább fokozta Nesta gyomorszorító érzését.

– Emlékszel a szabályokra? – kérdezte Cassian a csontkapuhoz közeledve, amibe gondosan belevésték mindenféle lény mintáját.

– Igen.

Végig fognia kell a kezét, amíg ott vannak, nem hozhatja szóba Amrent, egyetlen szót sem szólhat sem a Rémtárról, sem az udvarról, sem Feyre terhességéről, nem beszélhet azokról a lényekről, amiket Cassian juttatott ide, nem csinálhat semmit, csak menjen előre, és legyen nagyon éber. És szerezze meg azt a Hárfát, mielőtt káoszt szíthatna.

A csontkapu nyögve kitárult. Cassian megfeszült, de azért mászott tovább felfelé.

– Úgy látom, várnak ránk.

Besétáltak a sötétségbe, magába a pokolba.

Nesta Cassian kezét szorongatta, az volt az egyetlen mentőkötele ezen a fénytelen helyen. Cassian egyik szifonja pirosan világított, vérvörössé festette a fekete falakat, az ajtókat, amik mellett időről időre elhaladtak.

Cassian egy képzett harcos eleganciájával mozgott, de Nesta látta, hogy ide-oda cikázik a szeme a föld mélyére vezető úton. A rejtett folyosó bejárata, amit Nesta a látnoki képességének használata során látott, mélyen a föld alatt volt, egy rúnával díszített vasajtó és egy kis beugró között.

Halk hangok suttogtak a sziklán túlról. Nesta esküdni mert volna, hogy körmök karistolják az egyik ajtót belülről. Amikor Cassianre pillantott, a harcos arca holtsápadtra vált. Cassian észrevette, hogy Nesta őt bámulja, és megpaskolta a bal mellizmát – épp a vastag sebhely felett. Ezzel jelezte, ki van az ajtó másik oldalán. Hogy ki karmolta végig a fémet.

Nesta ereiben elhűlt a vér. Kék Annis.

Kobaltbőr és vaskarmok, ezt mondta Cassian. Annis hosszan, élvezettel lakomázott a zsákmányaiból.

Nesta nagyot nyelt, megszorította Cassian kezét, úgy haladtak tovább lefelé.

Hogy percek vagy órák teltek el, arról Nestának fogalma sem volt. A sötétben, a súlyos, suttogással teli levegőben az idő nem számított többé.

Nestát a rosszullét kerülgette. Amren évezredeken át raboskodott itt, ostoba tündérek hajították ide, akik félték a valódi alakját, azt a lángokból és fényből álló lényt, ami elpusztította Hybern hadseregét.

Nesta elképzelni sem tudta, hogy akár csak egyetlen napot eltöltsön itt. Hát még egy évet.

Nem értette, Amren hogy nem bolondult meg. Honnan merítette a túléléshez szükséges erőt.

Borzalmasan bánt Amrennel. Ez a kis gondolat befészkelte magát az elméjébe. Pontosan úgy történt, ahogy azt Amren a fejéhez vágta, pajzsként használta őt mindenki mással szemben. És Amren, aki évezredeket töltött ezen az iszonyú helyen, az errefelé élő legrémesebb szörnyekkel… Amren irtózatosnak találta Nestát.

A nyomorúság savként égette.

Valami dörömbölni kezdett balról a sziklán, mire Nesta összerezzent. Cassian megszorította a kezét.

– Ne törődj vele! – mormolta.

Mentek, csak mentek lefelé, egy olyan helyre, ami még a pokolnál is rosszabb volt. Aztán Nesta megpillantotta azt a beugrót, ami úgy beleégett az emlékezetébe, a szemhéjába. És… Igen, mellette ott állt a vasajtó azzal az egyetlen rúnával.

– Itt! – bökött Nesta állal a csupasz kőre. – Keresztül a sziklán.

Amikor Cassian nem felelt, a harcos felé fordult.

Cassian a vasajtót figyelte. Aranybarna bőre hamuszínűvé vált. Ajka az ajtó mögött raboskodó lény nevét formálta.

Lanthys.

– Biztos vagy… – Cassian nagyot nyelt. – Biztos vagy benne, hogy ez az a hely?

– Igen.

Nesta nem hagyta, hogy meggondolják magukat, kinyújtotta a szabad kezét, és a kőhöz lépett.

Ujjai keresztülszaladtak a falon. Mintha nem is létezett volna.

Cassian hátrarántotta őt, de Nesta ment előre, és először a keze, a csuklója, majd végül a karja is eltűnt. Aztán ők maguk is átértek a túloldalra.

– Fogalmam sem volt, hogy van bármi más is a börtönben – lehelte Cassian, ahogy megindultak egy újabb folyosón. Itt nem voltak ajtók, csak a sima kő. – Azt hittem, csak cellák vannak itt.

– Mondtam neked, hogy láttam itt egy termet – válaszolta Nesta.

A szifon Cassian kézfején boltívet és nyílt teret sejtetett, aztán már ott is volt. A földből kiemelkedő szimbólumok árnyékokat vetettek a karmazsin fényben. Az egész kör alakú terem tele volt velük. És középen… Ott hevert az arany Hárfa, aprólékos, domború mintával, ezüsthúrokkal.

Nem énekelt, nem szólt semmit. Akár egy közönséges hangszer is lehetett volna.

Nesta pontosan ezért megállította Cassiant a boltív előtt, nem mert rálépni a szimbólumokkal vésett talajra.

– Csak óvatosan! – Nesta bekémlelt a hatalmas, üres terembe. – Védvonalak és varázslatok őrzik.

Cassian a szabad kezével megdörgölte az állát.

– A mágiám nem érzékeli a varázsigéket. A mágikus pajzsokat és a védvonalakat szét tudom zúzni, de ha olyan csapda is van itt, mint amilyennel Feyre-nak és Amrennek volt dolga a Nyár udvarában, azt nem érzem.

Nesta sebesen mozgatta a lábfejét a földön.

– Rhysand védővarázslatai nem tarthattak távol a Maszktól. Azt akarta, hogy odamenjek hozzá, úgyhogy átengedett rajtuk. Talán a Hárfa is ugyanezt teszi majd. A hasonló vonzza a hasonlót, ahogy azt annyira szeretitek hangoztatni.

– Nem hagyom, hogy egyedül menj be oda. Szó sem lehet róla, ha ez a holmi tényleg játszani akar!

– Nem hiszem, hogy van más választási lehetőségünk.

Cassian megszorította a kezét, bőrkeményedései Nestáéit karistolták.

– Te mész előre, én pedig követlek.

– Mi van, ha az én jelenlétem észrevétlen maradna, de a tiéd működésbe hoz valamilyen csapdát? Ilyen kockázatot nem vállalhatunk.

Cassian nagyot nyelt.

– Én a te életedet lennék képtelen kockáztatni.

A szavak Nesta szívébe csapódtak.

– Én… Dehogynem. Muszáj lesz. – Még mielőtt Cassian tovább vitatkozhatott volna vele, Nesta így szólt: – Harcost nevelsz belőlem. Mégis védelmeznél a veszélytől? Mitől jobb az, mint ketrecbe zárt állatnak lenni?

Ez megpendíthetett valamit Cassianben.

– Jól van. – Cassian lecsatolta magáról a pallost, amit eddig ő cipelt. Nesta derekára erősítette, elég nehéznek bizonyult. Nesta testtartást váltott, hogy megőrizze az egyensúlyát. – Megpróbáljuk úgy, ahogy te akarod. De amint úgy tűnik, hogy valami nincs rendjén, kimegyünk innen.

– Jól van.

Nesta szája kiszáradt, de nagyot nyelt.

Cassian szeme fénylett, észrevette, hogy Nesta habozik.

– Még mindig meggondolhatod magadat.

Nesta felszívta magát.

– Nem hagyom, hogy bárki más rátegye a kezét a Hárfára!

Azzal átlépte a folyosó és a terem határát jelentő vonalat. Megacélozta magát, előretolta a lábát.

Mintha sárban járt volna.

De a védvonalak átengedték őt. Nesta újabb lépést tett, már ki kellett nyújtania a karját, hogy tovább foghassa Cassian kezét. A varázslatok a lábszárát nyomták, a csípőjét, a testét, összeszorították a tüdejét.

– Még sosem találkoztam ilyen védvonalakkal – suttogta Nesta egy helyben állva, miközben arra várt, hogy kiderüljön, működésbe hozott-e valamilyen csapdát. – Réginek tűnnek. Elképesztően réginek.

– Valószínűleg még azelőttről származnak, hogy elkezdtük börtönként használni ez a helyet.

– Mi volt itt korábban?

– Senki sem tudja. Mindig is itt volt. De ez a terem… – Cassian körbenézett a barlangban Nesta mögött. – Nem tudtam, hogy ilyen helyek is léteznek itt. Talán… – A homlokát ráncolta. – Felmerül a kérdés, vajon azért hozták-e létre a börtönt, vagy azért töltötték-e meg rabokkal, hogy elfedjék a Hárfa jelenlétét. Rengeteg iszonyú erővel bíró lény van itt, és a hegyet védő varázslatok… Talán valaki azért rejtette el itt a Hárfát, mert tudta, hogy ennyi iszonyú mágiával körülvéve úgysem tűnne fel senkinek.

Nesta szája ismét kiszáradt.

– De ki hozta ide?

– Fogalmam sincs. Valaki, aki még a főurak uralma előtt élt. Rhys egyszer azt mesélte, hogy ez a sziget talán a nyolcadik udvar lehetett.

– Nem ismerősek ezek a jelek a földön?

– Egyáltalán nem.

Nesta felsóhajtott.

– Szerintem nem hoztunk működésbe semmilyen csapdát.

Cassian bólintott.

– Siess!

Tekintetük összekapcsolódott, aztán Nesta elfordult a Cassian szemében csillogó nyers aggodalomtól, kihúzta a kezét a harcos szorításából, és teljesen belépett a terembe.

A védvonalak Nesta bőréhez préselődtek, ahogy egyik lépést tette meg a másik után a kőpadlón a Hárfa felé.

– Mintha most fényesítették volna ki – jegyezte meg Nesta az őt a boltív alól figyelő Cassiannek. – Hogy lehetséges ez?

– Nincs hatással rá az idő, ahogy az Üstre sem.

Nesta a padló véseteit tanulmányozta. Mintha mind csigavonalként egy irányba futottak volna.

– Szerintem ezek csillagok – lehelte Nesta. – Csillagképek.

A Hárfa pedig arany napként hevert a csillagrendszer közepén.

– Végül is… Mégiscsak az Éjszaka udvarában vagyunk – felelte Cassian szárazon.

De valahogy… Más érzés volt ez, mint az Éjszaka udvarának mágiája. Nesta megállt a Hárfa előtt, a védvonalak továbbra is a bőrét nyomták, ahogy végigmérte az aranykeretet, az ezüsthúrokat. A Hárfa a nyolcágú csillag hatalmas másán feküdt. Az égtájak felé mutató vonalak hosszabbak voltak, mint a többi négy, a Hárfa pedig pontosan a csillag közepén kapott helyet.

Nesta hátán felállt a szőr. Esküdni mert volna, hogy a vére irányt váltott az ereiben.

Az a kellemetlen érzése támadt, hogy idehozták őt.

Nem az Üst, nem a Nagy Anya, nem is a Hárfa. Hanem valami nagyobb. Valami, ami egészen a köréjük vésett csillagokig ért.

Ennek a valaminek a hűvös, gyengéd érintése mozgatta Nesta csuklóját, ahogy a Hárfáért nyúlt.

Nesta ujjai hozzáértek a hűvös fémhez. Érezte a Hárfa vibrálását a bőrén, mintha a hangszer még mindig kitartott volna egy végső hangot azóta, hogy legutóbb használták…

Tündérek sikoltottak, olyan kövön dörömböltek, ami egy pillanattal korábban még nem volt ott, a gyerekeik életéért könyörögtek, rimánkodtak, hogy engedjék ki őket, engedjék ki, engedjék ki…

Nesta úgy érezte, mintha zuhanna, a levegőben bucskázna, a csillagok közt, az időben…

Csapda volt, és túl ostobák voltunk ahhoz, hogy észrevegyük…

Eonok és csillagok és sötétség kavargott körülötte…

A tündérek a követ kaparták, körmük megtört a sziklán, ahol egykor még ajtó volt. De a visszafelé vezető utat örökre lezárták, és könyörögve próbálták átnyomni a gyerekeiket a tömör falon, hogy legalább az ő életüket kíméljék meg…

Vakító fény villant. Amikor kitisztult, Nesta egy fehér kőből épült palotában állt.

Egy nagy teremben, ahol öt trón állt az emelvényen. A hatodik trónon, azon, ami középen állt, egy hegyes fülű vénasszony ült. Tüskés aranykorona pihent a fején, úgy izzott, akár fekete szemében a gyűlölet.

A tündér vénasszony megmerevedett, kék bársonyköpenye megrezzent a mozdulattól. Szeme ráncos arcát meghazudtoló tisztasággal csillant. Egyenesen Nestára nézett.

– Nálad van a Hárfa – mondta a királynő papírként zizegő hangon.

És Nesta tudta, ki előtt áll mereven, hogy miféle korona ül a nő vékony szálú, ősz haján. Briallyn begörbítette bütykös ujjait a trónja karfáján, a szemét összehúzta. Elmosolyodott, kivillantotta félig elrothadt fogait.

Nesta elhátrált – vagy legalábbis megpróbálta. Képtelen volt megmozdulni. Briallyn iszonyú mosolya kiszélesedett, és mintha csak baráti csevegést folytatnának, így szólt:

– A kémeim elmesélték, kikkel barátkoztál össze. A félvérrel meg a megtört illírrel. Milyen kedves lányok!

Nesta vére forrni kezdett, és tudta, hogy fellobban a szemében a mágia, ahogy a királynőre vicsorgott:

– Ha a közelükbe merészelsz jönni, kitépem a torkodat! Levadászlak és kibelezlek.

Briallyn cöcögött.

– Ostobaság ilyesfajta kapcsolatokat ápolni. Éppolyan ostobaság, mint az, hogy még mindig a Hárfát szorongatod, ami minden kérdésemre eldalolja a választ. Tudom, hol vagy, Nesta Archeron…

Sötétség öntötte el a világot.

Mozdulatlan, tömör sötétség csapódott Nestába, olyan volt, akár egy fal.

A sikolyok még mindig visszhangoztak.

Nem… nem is, hiszen egy férfi üvöltötte az ő nevét.

És Nesta nem merült el a sötétségben. A kőnek csapódott, ott feküdt a földön, a Hárfával a kezében.

– NESTA!

Vörös fény villant, véres hullámként csapott végig a köveken, Nesta arcán, a mennyezeten. De Cassian szifonjai nem tudták áttörni a védvonalakat. Nem tudott eljönni Nestáért.

Nesta a mellkasához szorította a Hárfát, az utolsó rezdülések visszhangot vertek benne. El kellett engednie. Azzal, hogy megérintette a Hárfát, miközben Briallyn a Koronát viselte, valamiképpen utat nyitott az elméjük, a szemük között. Látta Briallynt, Briallyn pedig őt, érezte, hol van. El kellett engednie…

Csak az ujjhegyeit tudta megmozdítani, ahogy az a láthatatlan, iszonyú súly lefelé nyomta, mintha belepréselte volna a koszba a földön. Eressz el! – parancsolta némán, fogcsikorgatva, ujjai végigsimítottak a legközelebbi húron. Engedj el, te nyomorult vacak!

Gyönyörű, gőgös hang felelt, tele dallal, olyan csodással, hogy a szíve is kettéhasadt tőle. Nem tetszik a hangnemed.

A Hárfa még erősebben nyomta, mire Nesta némán felüvöltött.

Ismét végighúzta a körmét a húron. Engedj el!

Nyissak neked ajtót? Engedjük ki azt, ami fogságban van?

Igen! A pokolba is, igen!

Olyan rég nem játszottam már, húgocskám. Kell egy kis idő, mire felidézem a megfelelő hangsort…

Ne szórakozz!

Nestát megdermesztette a szó, amit a Hárfa használt. Húgocskám. Mintha ő meg a holmi egy és ugyanaz lenne.

A kis húrok játszadozásra valóak, könnyebb mozdulatokra és ugrásokra, de a hosszabbak, az utolsók… Elképesztő csodákat és iszonyatokat idézhetnénk meg. Hatalmas és szörnyű mágiát, amit a legutóbbi zenészemmel is játszottunk. Megmutassam?

Ne. Csak nyiss utat a védvonalakon!

Ahogy kívánod. Pendítsd meg az első húrt!

Nesta tétovázás nélkül az első húr köré görbítette az ujját, megragadta, majd elengedte. Dallamos nevetés töltötte meg az elméjét, de a súly nem nyomta többé.

Megszűnt.

Nesta nagy levegőt vett, felfelé tolta magát, és már szabadon mozoghatott. A Hárfa továbbra is a kezében volt, szendergett. Mintha maga a levegő is könnyebbé vált volna. Szellősebbé. Mintha azzal, hogy megnyitott egy másik átjárót, bezárta volna a Briallynhez vezetőt.

– NESTA! – mennydörögte Cassian a terem túlsó feléből.

– Semmi bajom – kiáltotta vissza Nesta, lerázva magáról a maradék reszketést. – De azt hiszem, egy nagyon alattomos személy használhatta ezt legutóbb. – Felnézett a sötétségbe. – Azt hiszem, arra használta, hogy… Hogy bezárja az ellenségeit és azok gyerekeit a kőbe.

Ez történt volna vele is az imént? A Hárfa a sziklába nyomta, eggyé akarta olvasztani vele a lelkét? Nesta megborzongott.

– Megsérültél? – faggatta Cassian. – Mi történt?

Nesta felnyögött, lassan feltápászkodott.

– Nem. Csak… megérintettem, és egy emlék volt benne. Egy borzalmas emlék. – Olyasmi, amit sosem felejt el. – És mennünk kell. Megmutatta nekem Briallynt, a Koronával a fején. Látott engem itt.

A szavak kibucskáztak belőle, miközben keresztülvágott a védvonalakkal teli barlangon. A háta mögött, a terem közepén álló csillag egyfajta testet öltött lényként lüktetett mögötte. Azok a széles, gyengéd kezek mintha húzták volna, próbálták visszacsábítani, de nem törődött vele, inkább elmondta Cassiannek, amit a Hárfától megtudott, és azt, ami a Briallyn-féle látomásban történt.

Cassian továbbra is kapkodta a levegőt. Minden egyes izma megfeszült, míg Nesta ki nem lépett a járatba. Míg ismét megfoghatta Nesta kezét. Nem nézett a Hárfára, nem mondott semmit a Briallyn-dologra. Csak Nestát fürkészte, hogy tényleg nem esett-e baja.

Ennél intimebb pillantással még sosem méregette. Még akkor sem volt soha ennyire nyíltan őszinte a tekintete, amikor mélyen Nestába hatolt és mozgott.

Nesta az oldalához szorította a Hárfát, és önkéntelenül is megérintette Cassian arcát.

– Semmi bajom.

Cassian csókot nyomott a tenyerébe.

– Nem is értem, miért kételkedtem benned. – Elhúzódott Nestától. – Menjünk innen!

Sötét ígéret járta át a szavakat, és Nesta pontosan tudta, mit fognak tenni, miután átadják Rhysandnek a Hárfát, áthárítva rá a problémát.

Nesta arca felhevült, egyfajta öröm járta át a testét. Hogy Cassian őt választaná, őket, hogy ennyire vágyik a testi megerősítésre.

Összefűzte az ujjaikat, olyan erősen szorította, amennyire csak a kezük összesimulhatott. Cassian visszaszorított, és végighúzta Nestát a járaton, el a fájdalomtól és a rég elfeledett emléktől. A kard újra meg újra Nesta combjának ütődött.

– Ataraxiának neveztem el – törte meg Nesta a csendet.

Cassian hátrapillantott rá a válla felett.

– A kardot? Mit jelent?

– Az ősi nyelven van. Találtam egy könyvet valamelyik nap a könyvtárban. Tetszett a hangzása.

– Ataraxia – ismételte Cassian, mintha magát a fegyvert próbálgatta volna. – Tetszik.

– Nagyon örülök, hogy áldásodat adod.

– Jobb, mint a Gyilkos meg az Ezüst felség – vágott vissza Cassian. A vigyora fényesebben villant, mint a bal kézfején ragyogó szifon. Nesta pulzusa hevesen lüktetett. – Ataraxia – ismételte Cassian.

Nesta esküdni mert volna, hogy az oldalán lógó fegyver válaszképp felmorajlott. Mintha neki is éppannyira tetszett volna Cassian hangja, mint Nestának.

Elérték a járat végét, de Nesta megrántotta Cassian kezét, megállította őt.

– Mi az? – kérdezte Cassian a járatot fürkészve. Nesta lábujjhegyre állt, és óvatosan megcsókolta. Cassian pislogása már-már nevetséges volt, amikor elhúzódott. – Ezt miért kaptam?

Nesta vállat vont, arca felhevült.

– Gwyn és Emerie a barátnőim – mondta halkan. Mélyre zárta a rémületét, hogy Briallyn rajtuk tartja a szemét. – De… – Nagyot nyelt. – Azt hiszem, te is a barátom vagy, Cassian.

Cassian hallgatása tapintható csendet eredményezett, és Nesta átkozta magát, hogy így felfedte ezt a kívánságot, ezt a felismerést. Azt kívánta, bár eltörölhetné a szavakat, az ostobaságot…

– Mindig is a barátod voltam, Nesta – felelte Cassian fojtottan. – Mindig.

Nesta képtelen volt elviselni azt, amit a férfi szemében látott.

– Tudom.

Cassian ajka a halántékát súrolta, aztán végül kiléptek a járatból, ki a börtön főfolyosójára, a sűrű sötétségbe.

Nesta suttogni kezdett, végre ki merte mondani:

– És mindig is…

Cassian olyan hirtelen nyomta maga mögé, hogy a szavak elhaltak a torkában.

– Menekülj! – Cassian szívverése, a színtiszta rettegése megtöltötte a levegőt. – Nesta, menekülj!

Nesta arrafelé pördült, amerre a harcos is nézett, az illír penge rubinként ragyogott Cassian szifonjának a fényében. Mintha egy karddal bármire is mentek volna.

Lanthys cellájának ajtaja tárva-nyitva állt.

54.

FEJEZET

Cassian szeme megakadt Lanthys cellájának nyitott ajtaján, és két dolog azonnal világossá vált számára.

Az egyik, a leginkább magától értetődő az volt, hogy meg fog halni.

A másik pedig az, hogy minden tőle telhetőt megtesz, hogy megmentse Nestát ugyanettől a végtől.

A második kitisztította az elméjét, lehűtötte, és fegyvert kovácsolt a félelméből. Mire a hang elősiklott az őket körbeölelő sötétből, már készen állt.

– Kíváncsi voltam, mikor találkozunk újra, Korcsok ura.

Cassian soha, egyetlen pillanatra sem feledte ennek a hangnak a csengését, a jegességét, azt, ahogy dérrel borította az ereit. De azért megfelelt rá:

– Az itt töltött évszázadok után ez a legleleményesebb név, amivel elő tudtál rukkolni?

Lanthys nevetése kígyóként tekergett körülöttük. Cassian megragadta Nesta kezét, pedig még mindig ott csengett a levegőben a parancsa, miszerint meneküljön. De már túl késő volt, nem futhattak el. Legalábbis ő semmiképpen. Már csak az maradt, hogy elég időt nyer Nesta számára ahhoz, hogy a lány kijusson.

– Milyen okosnak hitted magad azzal a berkenyetükörrel – dühöngött Lanthys. A hangja minden irányból csengett. A Cassian bal kézfején izzó szifon fénye vörös, ködös sötétséget fedett fel csupán. – Azt hitted, legyőztél engem. – Ismét felnevetett. – Halhatatlan vagyok, kölyök. Valóban halhatatlan, úgy, ahogyan te sosem lehetsz. Két évszázad idebent semmi. Tudtam, hogy csak idő kérdése, és megtalálom a kiutat.

– Te találtad meg a kiutat? – kérdezte Cassian gúnyosan a ködtől, ami maga Lanthys volt. – Nekem úgy tűnik, valaki kiengedett.

Csettintett a nyelvével.

Csak ki kellett várnia, hogy lesújtson rá. Aztán Nesta menekülhet. A lány teljesen mereven, földbe gyökerezett lábbal állt mellette. Cassian megbökte a lábfejével, próbálta felrázni őt. Futásra készen kell állnia, nem pedig dermedt őzikeként.

– Az ajtó egyedül azért nyílt ki, mert én úgy akartam – mormolta Lanthys.

– Hazugság! Valaki kinyitotta neked.

Lanthys köde sűrűsödött, dühödten morajlott.

Nesta jól hallhatóan nyelt egyet, és Cassian rádöbbent az igazságra. Amikor azt parancsolta a Hárfának, hogy eressze el őt… A Hárfa Lanthyst is kiengedte. Csak nyiss utat a védvonalakon! – parancsolta. És a Hárfa engedelmeskedett, feloldotta a Nestát szorító védvonalakat és a közelben lévőket, azt is, ami Lanthys celláját zárta le. Hiszen mondta, hogy játszani akar. És tessék, az életükkel játszott.

Mi van, ha a Hárfa Lanthys ajtaján túlra is elért? Ha minden egyes cellát kinyitott…

Bassza meg!

De Cassian így szólt a szörnynek, amitől a leginkább félt:

– Esőfelhőként kavarogsz csak körülöttem? Mi van azzal a jóvágású alakkal, akit a tükörben láttam?

– A kísérődnek az tetszene? – suttogta Lanthys közelről. Túlságosan is közelről. Nesta riadtan elhúzódott. Lanthys mélyet szippantott a levegőből. – Mi vagy te?

– Boszorkány – lehelte Nesta. – Oorid sötét szívéből.

– Ezt a nevet nagyon régen nem hallottam már. – Lanthys hangja Nestától pár lépésnyire csendült. Cassian a fogát csikorgatta. Nesta másik oldalára kell terelnie a szörnyeteget, hogy a lány előtt nyitva álljon a felfelé vezető út. Valahogy magához kell csalnia Lanthyst. – De nem érzem rajtad Oorid nyomasztó, kétségbeesett bűzét. – Ismét mélyet szippantott, de továbbra is mögöttük maradt, elállta az útjukat. – Az illatod… – Felsóhajtott. – Milyen kár, hogy egy ilyen illatot Cassian bűzével csúfítasz. Alig érzek rajtad valamit az ő mocskán kívül.

Egyedül ennek köszönhetik, döbbent rá Cassian, hogy Lanthys nem tudja, mi Nesta. Hogy nem keltette fel úgy az érdeklődését, mint a Csontfaragóét. De ezzel egy veszélyes igazság is napvilágra került: hogy hol kell lesújtania.

– Mit rejtegetsz magad mögött? – kérdezte Lanthys, és Nesta megfordult, mintha a Hárfát végig a háta mögött rejtegetve követte volna figyelemmel őt. Lanthys ennek ellenére felnevetett. – Ó! Látom már. Régóta kíváncsi voltam, ki jön el érte. Tudniillik, hallottam a zenéjét. Az utolsó hangját, mintha visszhangot vert volna a kőben. Csodálkoztam, hogy idelent van, ilyen rég elrejtették a börtön alatt.

A köd kavarogni kezdett, és Lanthys gúnyosan folytatta:

– Milyen mesés zenét játszik! Milyen csodákat sző! A Hárfának mindenki hűséget fogad, az évszakok, a királyságok, az idő és a világ rendje. Mindez semmiféle hatással nincs rá. És az utolsó húrja… – Felnevetett. – Még a Halál is fejet hajt az előtt a húr előtt.

Nesta ismét nagyot nyelt. Cassian még erősebben szorította a kezét.

– Ti, valódi halhatatlanok mind ugyanolyanok vagytok – vetette oda –, arrogáns, szószátyár lények, akik imádják a saját hangjukat hallatni.

– Ti, tündérek pedig nem látjátok saját magatokat! – Lanthys ismét körbejárta őket, Cassian pedig felemelte a fegyverét. – Csak az illatotok alapján azt mondanám, hogy ti ketten…

Cassian eleresztette Nesta kezét, és előreugrott, kardjával felnyársalta a ködöt, mielőtt Lanthys még egy átkozott szót szólhatott volna.

Lanthys dühödten felüvöltött, Cassian kezén pedig felvillant a szifon, miközben elüvöltötte magát:

– FUTÁS!

Aztán ismét lesújtott. Lanthys elhúzódott, és Cassian ezt a lélegzetvételnyi időt arra használta, hogy lerántsa a szifont a bal kezéről, abban reménykedve, hogy tovább világít majd, és odahajította Nestának.

– Menj már! – parancsolta, miközben odadobta a követ.

Vörös fény ömlött szét Nesta félelemtől feszült vonásain, ahogy elkapta a szifont, de Cassian már pördült is vissza Lanthyshez.

A dobbanó, távolodó léptek arról árulkodtak, hogy Nesta engedelmeskedett.

Helyes.

Lanthys lecsapni készülő kobraként gyűlt össze a sötétben.

Cassian már csak azért imádkozott, hogy Nesta kijusson a kapun, mielőtt ő meghal.

Nesta menekült a hang elől, ami maga volt a gyűlölet, a kegyetlenség és a farkaséhség. A hang elől, ami megfosztotta őt az örömtől, a melegségtől, és nem hagyott mást, csak a lehető legősibb, legösztönösebb félelmet.

Combja panaszosan sajgott a folyosó meredekségétől, de azért rohant a kapu felé, engedelmeskedett Cassian parancsának, miközben a harcos és a szörny üvöltése ott visszhangzott a falak közt. Vörös fény villant mögötte. A börtön celláinak ajtaja rázkódott. Szörnyetegek vonyítottak mögötte, mintha rádöbbentek volna, hogy valamelyikük kijutott. Ők maguk is ki akartak szabadulni.

Nesta egyik kezében a Hárfát szorongatta, a másikban Cassian izzó szifonját. El kell érnie a kaput. Aztán lerohanni a hegyoldalon. És üvölteni Rhysandnek, imádkozni, hogy valamiféle varázslat megérezze a nevét a szélben. Aztán Rhysandnek fel kell rohannia a hegyoldalon, végig a folyosón, és…

Cassian talán már akkor halott lesz, amikor Nesta eléri a kaput odafent a magasban. Talán már most haldoklik.

Jég hasított végig Nesta szívén.

Hiszen elfutott tőle. Otthagyta őt.

A Hárfa felmelegedett a kezében, vibrált. Az arany úgy ragyogott, mintha megolvadt volna.

Ajtókat és átjárókat nyitunk, téren és eonokon keresztül utazunk majd mi ketten, énekelte a Hárfa a látomásban, amikor Nesta tudtán kívül a képességét használta. A zenénk felszabadít bennünket a földi szabályok és határok alól.

Ajtókat nyitunk… Hiszen Nesta már kinyitott vele egy ajtót – Lanthys cellájának az ajtaját. Azt az ajtót a Hárfa erejével nyitotta ki, ami úgy rátelepedett. De hogy a téren keresztül is utazzon…

A kis húrok játszadozásra valók, könnyebb mozdulatokra és ugrásokra, de a hosszabbak, az utolsók… Elképesztő csodákat és iszonyatokat idézhetnénk meg.

Nesta megszámolta a húrokat. Huszonhat volt. Az elsőt, a legkisebbet megérintette már, hogy kiszabaduljon a Hárfa hatása alól, de mire jó a többi?

Huszonhat, huszonhat, huszonhat…

Gwyn hangja csendült nagyon messziről, amikor felidézte, miféle kutatást végzett Merrill korábban a dimenziókkal kapcsolatban. Hogy akár huszonhat világ is létezhet.

Téren és eonokon utazunk majd mi ketten… A kis húrok játszadozásra valóak, könnyebb mozdulatokra és ugrásokra… Vajon a Hárfa képes lenne… Nestának elakadt a lélegzete. Vajon a Hárfa képes lenne egyik helyről a másikra repíteni őt? Nemcsak kinyitni egy létező ajtót, hanem nyitni egyet, amin átmehetne?

Felszabadít bennünket a földi szabályok és határok alól…

Meg kellett próbálnia. Cassianért.

Mozgás támadt előtte a sötétben, rohanó léptek közelítettek felé. Valaki behatolt a börtön kapuján. Nesta a hang felé tartotta Cassian szifonját, megfeszülve várta, miféle szörnyeteg bontakozik ki…

Tündér férfiak rohantak felé kopott, koszos páncélban. Legalább tíz katona az Ősz udvarából.

Nesta tudta, ki küldte őket, hogy ki vette rá Koscheit, hozza ide őket az erejével. Hogy ki irányítja őket, még a tengeren túlról is.

Tudom, hol vagy, Nesta Archeron.

És mivel Rhys leeresztette a pajzsokat a börtön körül… egyszerűen csak besétáltak.

Nesta nem gondolkozott. Megragadta azt az ezüst tüzet magában. Hagyta, hogy körbefonja a kezét.

– Vigyél Cassianhez! – suttogta, és megpendítette a Hárfa első ezüsthúrját.

A világ és a közelgő katonák eltűntek, és Nesta úgy érezte, odébb hajították, hiába állt egy helyben, aztán csak imádkozott és imádkozott…

Fém villant, vörös fény lobbant, és már látta is Cassiant a földön, folyt a vére, a szifonjai izzottak, küzdött az előtte gomolygó köddel.

Nem volt hová bevinni a halálos csapást. A köd Cassian minden egyes suhintására kettévált, és bár Lanthys minden alkalommal felüvöltött, Cassian nem végezhetett vele. Csakis bezárni lehet, ahogy azt korábban mondta.

És a Hárfa ajtókat nyit, gyilkolni nem tud. Nesta Cassian felé rohant, ujja már a Hárfa húrján volt, hogy kimenekítse magukat.

De ekkor Cassian szeme megvillant, és felüvöltött:

– MENJ…

A köd a torka köré fonódott, elhajította őt.

Nesta sikolya végigvisszhangzott a folyosón, ahogy Cassian a sziklafalnak csapódott, a szárnya megroppant, és a harcos végül a földre csúszott. Nem mozdult.

Nevetés töltötte meg a járatot, olyan volt, mintha kés pengéjét csikorgatták volna a kövön, aztán Nesta is a falnak csapódott, olyan erősen, hogy a foga is összekoccant, beleszédült, kiszorult belőle a szusz, és ujjai szétterültek a Hárfán, mielőtt földet ért.

De Cassian mellett kötött ki, és gyorsan megfordította a harcost, nagyon remélte, hogy nem tört ki a nyaka, hogy nem ő maga okozta a férfi vesztét azzal, hogy visszajött…

Cassian mellkasa emelkedett és süllyedt, és az a hatalmas, ősi valami Nesta testében felsóhajtott megkönnyebbülésében. Csakhogy az érzés rövid életűnek bizonyult, ugyanis Lanthys ismét felnevetett.

– Mire végzek veletek, azt fogod kívánni, bár belehalt volna – mondta a lény. – Azt fogod kívánni, bár futottál volna tovább.

De Nesta Lanthys egyetlen további szavára sem volt kíváncsi, csak térdelt ott Cassian előtt, ő volt az egyetlen, ami elválasztotta a harcost a szörnyetegtől.

Egyszer már átélte ezt.

Pont ugyanilyen helyzetben volt, Cassian fejét az ölébe vonta, a Halál nevetett rajtuk.

Nesta akkor Cassian fölé hajolt, és várta, hogy vége legyen. Akkor nem küzdött tovább.

Ezúttal viszont nem vall kudarcot.

A köd közelebb nyomult, és Nesta esküdni mert volna, hogy érzi, ahogy egy kéz nyúl érte.

Ez elég volt ahhoz, hogy mozgásba lendüljön.

Felpattant, és közben elővonta a kardot, hogy aztán tökéletes kombinációban megsuhintsa.

Lanthys felsikoltott. Nesta soha életében nem hallott még ilyesmit – színtiszta döbbenet és düh fülsiketítő hangja csendült.

Nesta ismét megemelte Ataraxiát, súlyát eloszlatta a lábán, még biztosabban állt. Megingathatatlanul. A penge felragyogott.

A köd megrándult, zsugorodott, vergődött, mintha egy láthatatlan ellenféllel küzdött volna, majd testet öltött, színessé vált.

Meztelen, aranyhajú férfi állt Nesta előtt. Átlagos magasságú volt, aranybarna bőre alatt kidolgozott izomzat húzódott, éles vonásait gyűlölet torzította. Nem valami visszataszító, borzalmas lény volt. Gyönyörűnek tűnt.

Összehúzott fekete szemét a pengén tartotta, ahogy azt sziszegte:

– Az nem a Narben!

Nestának semmit sem mondott a név.

Előreugrott, a nyolcadik állásba döfte a pengét. Lanthys hátraugrott.

Cassian felnyögött, végre magához tért, miközben Nesta tartotta a frontot előtte.

– Melyik halálisten vagy? – faggatta Lanthys.

Pillantása ide-oda járt a pallos és Nesta között. A Nesta szemében izzó ezüst tűz között.

Nesta ismét meglengette Ataraxiát, és Lanthys elrándult. Félt a pengétől.

A lény, amit nem lehet megölni, félt a kardjától. Nem tőle, hanem Ataraxiától. A teremtett fegyverétől.

– Menj vissza a celládba!

Nesta Ataraxiát maga előtt tartva előrelépett. Lanthys lassan hátrált a cellája felé.

– Mi ez a kard?

Lanthys derékig érő aranyhaja meglebbent, miközben tovább hátrált.

– Ataraxiának hívják – vetette oda Nesta. – És ez az utolsó dolog, amit látsz.

Lanthysből kipukkant a nevetés, olyan volt, mint a varjúkárogás. A szépségéhez képest ocsmányul hangzott.

– Ataraxiának neveztél el egy halálkardot?

Vonyított a nevetéstől, maga a hegy is belerázkódott.

– Megöllek vele, akár tetszik a neve, akár nem.

– Ó, nem hinném! – dühöngött Lanthys. – Te még a születés közelében sem jártál, amikor én már a vad hajsza tagja voltam, ooridi boszorkány. Megidéztem a kopókat, és a világ remegett a félelemtől, amikor felvonyítottak. A vad hajsza vezetőjeként lovagoltam, tündérek és szörnyek egyaránt meghajoltak előttünk.

Nesta fordított egyet Ataraxián, a mozdulat az edzés unalmasabb pillanataiban ragadt rá, az illír kardokkal is ugyanezt csinálta. Látta, hogy Cassian is gyakran teszi ezt, levezette vele a fölös energiát.

Eddig eszébe sem jutott, milyen hatásosan meg lehet vele félemlíteni egy ellenfelet. Lanthys hátrahúzódott.

Nesta imádkozott, hogy a folyosón feléjük rohanó katonák az Ősz udvarából ugyanígy megrettenjenek a fegyvertől. Persze tudta, hogy nem fognak. Hiszen Briallyn és a Korona irányítja őket.

– Melyik halálisten vagy? – kérdezte Lanthys ismét. – Ki lakozik a testben?

– Nem vagyok én senki! – csattant fel Nesta.

– Kinek a tüze ég ilyen ezüsttel a szemedben?

– Tudod, kinek a tüze – kerülte ki a választ Nesta.

De valahogy mégis igazat szólt. Lanthys elsápadt.

– Lehetetlen. – Az ébredező Cassian mellett heverő Hárfára pillantott, és ismét tágra nyílt a szeme. – Hallottunk rólad idelent. Rólad suttogott a tenger, a szél és a föld. – Megremegett. – Nesta. – Elvigyorodott, és a kivillanó fogak kissé hosszúnak tetszettek. – Magától az Üsttől ragadtad el a hatalmat.

Lanthys megállt, nem hátrált többé. Széles mozdulattal, kecsesen intett.

– Fogalmad sincs, mire vagy képes. Gyere! Megmutatom. – Ismét elmosolyodott, megmutatva azokat a túl hosszú fogakat, gyönyörű arca ajkának egyetlen mozdulatára iszonyatossá vált. – Gyere velem, királynők királynője, és visszahozzuk, ami egykor elveszett! – A szavak nyugtató dalként, mézesmadzagként hagyták el a száját. – Újjáépítjük azt, ami egykor a miénk volt, mielőtt a tündérek arany hadseregei levetették a láncaikat, és véget vetettek az uralmunknak. Felélesztjük a vad hajszát, és senki sem állhatja az utunkat, ahogy átszeljük az éjszakát. Jégből és lángokból építünk palotákat, sötétségből és csillagfényből. A mágia ismét szabadon áramolhat majd.

Nesta látta mindazt, amit Lanthys a szavaival köréjük font. Látta magát fekete trónon, kiengedett haján hozzá illő koronával. Óriási ónix szörnyek feküdtek az emelvény lábánál, pikkelyesek, éppolyanok, mint amiket a Kőbe vájt város oszlopain látott. Ataraxia a trónnak döntve állt, és a másik oldalán… Lanthys ült, kezét összefonta Nestáéval. A királyságuk végtelen volt, a palotájukat színtiszta mágia alkotta, élt, lüktetett körülöttük. A Hárfa mögöttük egy oltáron feküdt, ahogyan a Maszk is, de az arany Korona hiányzott.

Az Lanthys fején pihent.

És ez volt a kusza fonal, ami kirántotta őt a látomásból – Lanthys mohóságának nyílt jele. Lanthys észrevette a Hárfát, és tudta, hogy Nesta a Rémtárat keresi, hát megmutatta, ő mihez kezdene vele. Magának követelné a Koronát. Nestát nem irányíthatná, de kényszerrel uralkodnának. Rabságba taszítanának másokat.

Egy negyedik tárgy is hevert az oltáron, árnyék fedte. Nesta csupán a megkopott csont csillanását látta…

A látomás megváltozott, óriási fekete ágyon vonaglottak, Lanthys hátán ragyogott az aranybőr, miközben Nestában mozgott. Micsoda élvezet… Még soha, senkivel nem élt át ilyesmit. Egyedül Lanthys tudta így megdugni őt, ilyen mélyre hatolni benne, Nesta teste meleg volt, hajlékony, nedves, és hamarosan, hamarosan Lanthys magja gyökeret ereszt a méhében, és a gyermek, akit neki szül majd, egész univerzumokat fog uralni…

Egy újabb kusza fonal, ami kivezette őt. El a látomás mellett.

Lanthys nem érintheti kénye-kedve szerint Nesta testét, nem töltheti meg élettel. És Nesta igenis tudja, milyen a gyönyör, mesésebb annál, mint amit Lanthys mutatott neki.

Nesta pislogott egyet, mire a látomás szertefoszlott.

Lanthys felmordult. Épp olyan közel állt, hogy Nesta elérte. Hogy Ataraxia elérte.

– Azon a problémán segíthetünk – vicsorgott Lanthys Cassianre. – És hamarosan elfelejtkezel mindarról, ami hozzá köt.

Nesta magasabbra emelte Ataraxiát.

– Menj vissza a celládba, és csukd be az ajtót!

– Ismét ki fogok szabadulni. – Lanthys felnevetett. – És amikor így lesz, megkereslek, Nesta Archeron, és a királynőmmé teszlek.

– Nem. Nem hinném, hogy így lesz.

Nesta ereje végiggyűrűzött a pengén. Ataraxia dalolni kezdett, holdként világított.

Lanthys elsápadt.

– Mit művelsz?

– Pontot teszek az ügy végére.

Lanthys egyedül a ragyogó pengére figyelt, még a szeme sarkából sem pillantott Cassianre. Nem látta, hogy a harcos előhúzza a tőrét. Aztán tökéletes mozdulattal felé hajítja.

A tőr markolatig hatolt Lanthys mellkasában.

Lanthys felüvöltött, ívbe feszült, Nesta pedig elrugaszkodott.

Kettő-három kombinációval támadott, keresztben lendítette a pengéjét, belevitte a lélegzete, a lába, az egész teste erejét a kard meglendítésébe.

Ataraxia a szél szívének dalát énekelve keresztülhasította a levegőt.

Lanthys feje és holtteste különböző irányban zuhant, nagyot puffantak a kövön.

Különös, fekete vér lövellt ki a testéből, és Cassian már ott is termett, nyögve megragadta Nesta kezét.

– A Hárfa! – zihálta, arca maga volt a megtestesült fájdalom. Vér csorgott a halántékán. – Vedd fel, és menjünk! Ki kell jutnunk innen!

– Talpon tudsz egyáltalán maradni?

Cassian megingott. Három lépésre sem jutna.

– Igen – nyögte.

Nesta tudta, hogy megpróbálná, csak hogy kijuttassa őt innen. Ahogyan azzal is pontosan tisztában volt, hogy Lanthys halott. A kard végzett vele, vagy az ő ereje? Mivel ő teremtette a pallost, végső soron az ő ereje volt, de… A lényt, amit nem lehet megölni, mégis lemészárolták. Valahogyan sikerült. Nesta némi örömöt érzett, hiába remegett kocsonyaként.

Feléjük iramodó léptek csosszanása és puffanása hallatszott.

– Az Ősz udvarának katonái – lehelte Nesta a sötét járatra mutatva. – Még több jön. Briallyn elküldte őket a Hárfáért.

– Még több…

Sikoltás harsant a hegyben. Rémült, könyörgő sikoly, öklök csattantak. Nem a sziklán vagy az ajtón, ami idebent tartotta őket, hanem a cellájuk hátsó felén. Mintha a börtönnek könyörögtek volna, hogy óvja meg őket Nestától és attól a kardtól.

Lanthys elesett. És ezt a börtön rabjai megérezték.

Erre a hangra mintha még az Ősz udvarának katonái is lelassítottak volna.

Nesta arcán sötét mosoly terült szét, és felkapta a Hárfát.

– Nem fogunk kimenekülni innen. És az Ősz udvarának katonáit is érintetlenül hagyjuk. – Ha másért nem, hát azért, hogy cáfolják Eris szavait. De Cassian sebei… Igen, ki kell jutniuk innen. Méghozzá mielőbb. – Kapaszkodj belém! – parancsolta, majd suttogva így szólt: – A Feyre háza előtti pázsit a Sidra folyó mentén, Velarisban.

Cassian figyelmeztetően felkiáltott, de Nesta már meg is pendítette a Hárfát, ezúttal három húrt. Egy elég volt ahhoz, hogy lehozza őt ide, úgyhogy feltételezte, hogy kettő egy kicsit messzebbre juttatná őket, és Velaris… Hát, úgy gondolta, ahhoz három húr szükségeltetik. Nem akarta tudni, hová vinné őt a huszonhat húr, ha mindegyiket megpendítené. Vagy mi történne, ha valaki játszani kezdene a hangszeren.

A világ elmosódott, majd ismét úgy érezte, mintha egy helyben állva zuhanna, aztán…

Nap, fű és csípős őszi szél. Óriási, csoda szép birtok terült el mögöttük, előttük a folyó húzódott, és nem maradt semmi a börtönből, Lanthysből. Nesta eleresztette Cassiant, ahogy Rhysand kirontott a ház üvegajtaján. Tátott szájjal meredt a barátjára, és amikor Nesta a nap fényében végigmérte Cassiant… Vér csorgott a harcos hajától az álláig. Ajka felszakadt, a karja természetellenes szögben lógott…

Nesta ennyit látott csupán, mert ekkor Cassian a fűre rogyott.

55.

FEJEZET

– Csak egy karcolás. Nem kell így körbeugrálni!

– Megrepedt a koponyád, és eltört a karod. Pár napig nem mész sehova.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

– Ó, de még mennyire, hogy komolyan mondom!

Nesta akár még el is mosolyodott volna Cassian és Rhysand vitáján, ha nem ért egyet a főúrral. Feyre a párja mellett állt, arca megfeszült az aggodalomtól.

Ataraxia még mindig Nesta kezét húzta. A másikban a Hárfát szorongatta.

A húga ránézett. Nesta nagyot nyelt, de állta Feyre pillantását. Imádkozott, hogy a testvére kiolvassa a néma szavakat az arcából. Sajnálom, amit Amren lakásán mondtam neked. Őszintén sajnálom.

Feyre tekintete ellágyult. Aztán Nesta döbbenetére az elméjében válaszolt: Ne is törődj vele!

Nesta megacélozta magát, lerázta az elképedését. El is felejtette, hogy a húga… Hogy is hívják? Daemati. Képes gondolatban beszélgetni másokkal, akárcsak Rhys. Nesta dübörgő szívvel folytatta: Dühömben mondtam azt, amit, és sajnálom.

Feyre hosszasan hallgatott. Majd megszólalt, és a szavak olyanok voltak, akár a hajnal első sugarai: Megbocsátok.

Nesta próbált nem összerogyni. A babáról akart kérdezni, de ekkor Rhys odafordult hozzá, és rászólt:

– Rakd a Hárfát az asztalra, Nesta!

Nesta így tett, de csak óvatosan, nehogy hozzáérjen a huszonhat húr bármelyikéhez.

– Tudtál vele gondolatutazni odabent a börtönben, aztán ki onnan – mondta Feyre a Hárfát tanulmányozva. – Gondolom, azért, mert teremtett, és nem vonatkoznak rá a közönséges mágia szabályai… – Rhysre pillantott, aki vállat vont. Feyre összepréselte az ajkát. – Ha bármelyik ellenségünk ráteszi a kezét, egy szempillantás alatt ellenünk fordítja. Nincs olyan védvonal a folyóparti ház, a Szél háza vagy bármelyik rejtekhelyünk körül, ami gondoskodna a biztonságunkról. Arról nem beszélve, hogy a Hárfa mintha önálló akarattal rendelkezne, és szeretne bajt keverni. De nem vihetjük vissza a börtönbe most, hogy felébredt.

Rhys megdörgölte az állkapcsát.

– Bezárhatjuk a Maszkhoz, védvonalak és varázslatok mögé, hogy ne csinálhasson semmi egyebet.

– Érdemes lenne külön őrizni őket – javasolta Feyre. – Emlékszel, mi történt, amikor a könyv két fele egymás közelébe került? És miért könnyítsük meg az ellenség dolgát, ha meg akarja kaparintani őket?

– Remek meglátás – szólt közbe Cassian megránduló arccal, mintha belesajdult volna a koponyája a szavakba.

Madja meggyógyította a hajszálrepedést a halántéka felett, de pár napig még fájdalmai lesznek. És bár a törött karja is összeforrt, pár napig azzal is óvatosnak kell lennie. A rengeteg kötszer láttán Nesta azt kívánta, bár újra végezhetne Lanthysszel.

Rhys az asztalon dobolt az ujjaival, a Hárfát tanulmányozta. Aztán Nestához fordult:

– Azt mondtad, nem csak Briallynt láttad, amikor először megérintetted a Hárfát, igaz?

Nesta röviden elmesélt mindent, amikor megjöttek.

– Szerintem az, aki legutóbb használta, valami rettenetes dolgot tett vele. Talán bezárta valahogyan a börtön falába azokat, akik egykor a szigeten éltek. Lehetséges ez?

Rhys szemében kétely csillant.

– Mi az a vad hajsza? – kérdezte Nesta.

A Lanthysszel való összecsapásról és az Ősz udvarából származó katonák érkezéséről is beszámolt. Cassian meggyőzte Rhyst, hogy ne essen nekik, legalábbis addig ne, amíg le nem számolnak Briallynnel. Mire Rhys ismét felvonta a pajzsokat a börtön körül, már eltűntek.

Rhys fújt egyet, hátradőlt a székében.

– Hogy őszinte legyek, azt gondoltam, puszta legenda. Az, hogy Lanthys ilyesmire emlékszik… Hát, persze hazudhatott is, de ha mégis igazat mondott, akkor több mint tizenötezer éves volt.

– Szóval mi az? – kérdezte Feyre.

Rhys felemelte a kezét, mire a kezébe röppent egy legendákkal teli könyv a háta mögötti polcról. Az asztalra tette. Kinyitotta, és a lapon szereplő kép egy csapat magas, különös lényt ábrázolt, koronával a fejükön.

– Nem a tündérek voltak ennek a világnak az első urai. A legrégebbi, mára már szinte teljesen a feledés homályába merült legendáink szerint minket már-már isteni hatalommal bíró lények teremtettek. Szörnyetegek voltak. Daglannek hívták őket. Évezredeken át uralkodtak, rabigába hajtottak minket és a halandókat is. Kicsinyesek voltak, kegyetlenek, és borként itták a vidék mágiáját.

Rhys szeme előbb Ataraxiára, majd Cassianre rebbent.

– A legendák egy része arról szól, hogy Fionn volt az egyik tündér hős, aki megdöntötte az uralmukat, ő kapta a Gwydiont Oleanna főpapnőtől, aki magába az Üstbe mártotta a pallost. Fionn a Gwydionnal legyőzte a daglaneket. Ezer év béke következett, és a vidéket nagyjából felosztották, ezekből a területekből alakultak ki a jelenlegi udvarok, de az ezer év végére már egymás torkának estek, háború fenyegetett. – Rhys vonásai megfeszültek. – Fionn összefogta őket, és főkirályként föléjük helyezte magát. Az első és egyetlen főkirály, aki ezen a vidéken uralkodott.

Nesta esküdni mert volna, hogy az utolsó szavaknál Rhys metsző pillantást lövellt Cassian felé. De a harcos csak rákacsintott a főurára.

– Mi történt vele? – kérdezte Feyre.

Rhys végigsimított a könyv lapján.

– Fionnt elárulta a királynéja, aki a saját területének vezetője volt, meg a legkedvesebb barátja, aki pedig a tábornoka. Megölték őt, elvették a vérvonalának néhány legerősebb és legértékesebb fegyverét. A hét főúr a halálát követő káoszban ragadta magához a hatalmat, és azóta is udvarokban élünk.

– Amren emlékszik erre? – kérdezte Feyre.

Rhys a fejét rázta.

– Csak homályosan. Az alapján, amit én leszűrtem, akkoriban érkezett meg, amikor Fionn a Gwydionnal hatalomra tört, és a legendák korában került a börtönbe, akkor, amikor ez a vidék tele volt hősökkel, akik vadásztak a korábbi gazdáik fajtájából fennmaradtakra. Féltek Amrentől, azt gondolták, ő is az ellenségük, és börtönbe vetették. Mire kiszabadult, Fionn elesett, a Gwydion is elveszett, és már a főurak uralkodtak.

Nesta végiggondolt mindent, amit Lanthystől hallott.

– És mi az a Narben?

– Lanthys arról kérdezett?

– Azt mondta, hogy a kardom nem a Narben. Meglepte.

Rhys a pengét tanulmányozta.

– A Narben egy halálkard. Elveszett, valószínűleg megsemmisült, de az a hír járta, hogy még a Lanthyshez hasonló szörnyek életét is ki lehet vele oltani.

– Ahogy a jelek szerint Nesta kardjával is – jegyezte meg Feyre, szintén a pallost fürkészve.

– Azzal, hogy lefejezted vele, megölted – töprengett hangosan Rhys.

– Úgy tűnt, hogy amikor megvágtam vele, kénytelen volt testet ölteni – magyarázta Nesta. – Amikor Cassian tőre Lanthysbe állt, már nem köd volt.

– Érdekes – mormolta Rhys.

– A vad hajszáról viszont még nem meséltél – emlékeztette Cassian.

Rhys lapozott párat a könyvben, egy olyan képhez, ami lovasok hadát és mindenféle szörnyet ábrázolt.

– A daglanek imádták rettegésben tartani az uralmuk alatt senyvedő tündéreket és halandókat. A vad hajsza segítségével tartottak féken minket. Összeszedték a legádázabb, legkönyörtelenebb harcosaikat, és megengedték nekik, hogy szabadon gyilkoljanak. A daglaneknek iszonyú erővel bíró szörnyeik is voltak, kopónak hívták őket, de egyáltalán nem hasonlítottak azokra az ebekre, amiket ma ismerünk. Ezekkel hajtották a megfelelő helyre a prédáikat, hogy aztán megkínozzák és megöljék őket. A történelem borzalmas szelete, de könnyen meglehet, hogy a nagyja csak túlzó legenda.

– A kopók úgy néztek ki, mint a Kőbe vájt város szörnyei – mondta Nesta csendesen.

Mind felé fordultak.

– Lanthys látomást mutatott nekem – vallotta be Nesta. – Arról, hogy… milyenek lehetnénk mi ketten. Együtt. Egy palotában uralkodtunk, királyként és királynőként a Rémtárral, a lábunknál ezek a kopók feküdtek. Úgy néztek ki, mint azok a pikkelyes szörnyek, amiket a Kőbe vájt város oszlopaira véstek.

Erre még Rhys sem tudott mit felelni.

Cassian állkapcsa megfeszült.

– Szóval miközben próbált megölni, el is akart csábítani?

Nesta gyomra felfordult, inkább nem említette, milyen részletes volt a látomás.

– Egy negyedik tárgyat is láttam, de árnyékok fedték… Volt valaha negyedik tárgy a Rémtárban? Csak valami ősrégi csontrészt láttam.

Rhys végigszántott sötét haján.

– A történelmi források alapján csak három részből áll a Rémtár.

– Mi van, ha valami varázsige védi? – kérdezte Feyre. – Olyan, mint az, ami elzárta a Rémtár emlékeit, nehogy bárki megtudja, hogy van egy negyedik tárgy is.

Rhys szemébe árnyékok költöztek.

– Akkor a Nagy Anya irgalmazzon nekünk, mert Amrennek is csak ködös emlékei vannak valami pletykáról.

A szavak megrekedtek közöttük.

– Szóval… – szólalt meg Nesta. – Most következik a Korona.

– Nem – jelentette ki Cassian. Fájdalomtól ködös tekintete kitisztult.

Feyre egyetértően bólintott.

– Briallyn tudja, hogy nálunk van a másik két tárgy. A Hárfáért küldte azokat a katonákat.

Cassian felmordult.

– Azt hittem, Eris egy seggfej, de amikor elmeséltem neki, mi történt a két tucat katonával Ooridban, azt mondta, hogy ennél több katonája tűnt el. – Megdörgölte az állát. – Komolyan kellett volna vennem. Utána kellett volna járnom. Briallyn még egytucatnyi katonája várt a megfelelő lehetőségre.

Önutálat jelent meg az arcán, és Nesta elfojtotta a késztetést, hogy a keze után nyúljon.

Feyre vitába szállt Cassiannel:

– Eris a jobb napjain is annyi baromságot beszél, hogy bárki megfeledkezne egy ilyen elejtett megjegyzésről, Cass. Legalább most már el tudjuk mondani Erisnek, hol a többi katonája.

Nesta legszívesebben megölelte volna a húgát, amikor Cassian válla elernyedt a megkönnyebbüléstől Feyre szavai hallatán. Mert bár Cassian alapvetően arrogáns volt, roppantmód számított neki, mit gondolnak a barátai, a családja. Egyikük sem feddné meg őt, ha kudarcot vall, Cassian mégis keményen büntetné magát.

Nesta néma egyetértésként végigsimított Cassian kezén. Cassian begörbítette az ujjait, és Nesta szemébe nézett, mintha csak azt akarná mondani: Látod? Mégiscsak ugyanolyanok vagyunk.

Feyre így folytatta:

– Ha Briallyn annyira akarja a Maszkot és a Hárfát, hogy ma ennyire gyorsan cselekedett, akkor továbbra is számíthatunk a támadásaira. És felkészülten fogjuk várni.

Ádáz tűz lobbant a tekintetében.

Rhys a homlokát ráncolta.

– Briallyn önmagában a Koronával is nagy kárt okozhat. Akár Beron is a hatalma alatt állhat, ahogyan Eris katonái. Végeznünk kell vele, és meg kell szereznünk a Koronát. Még mielőtt valóban háborúra kerül a sor.

– Túlságosan kockázatos – szállt vele vitába Feyre. – Annak is rossz vége lett, amikor az Üst után mentünk Hybernbe.

– Majd tanulunk a hibáinkból – erősködött Rhys.

– Briallyn csapdát fog állítani – mondta Feyre. – Nem megyünk el a Koronáért!

Csend telepedett rájuk. Rhysand törte meg:

– Akkor újabb katonai szövetségeket kell kötnünk, méghozzá gyorsan. És szükség esetén elsimítani a feszültségeket a már meglévőknél.

Cassian felvonta a szemöldökét, aggodalom csillogott a szemében.

– Ezt úgy mondod, mintha lenne valami konkrét ötleted.

– Eris eljön a téli napfordulós ünnepségre a Kőbe vájt városba – mondta Rhys. Ami hamarosan itt lesz, döbbent rá Nesta. – Felzaklatta, hogy Tamlin rajtakapott titeket a találkozón, aggódik, hogy kihátrálunk a szövetségből most, hogy Tamlin akár fel is fedheti, mi történt. Vagy hogy mi döntünk úgy, kiadjuk őt. Biztosítanunk kell Erist, hogy továbbra is elkötelezettek vagyunk, és hogy… fontos a számunkra. Hogy támogatjuk.

Cassian undorodva elvicsorodott, és Feyre arcára is hasonló kifejezés ült ki.

– Akkor vegyél neki valami ajándékot – legyintett Feyre –, és mondd, hogy mind csókoltatjuk!

– Ennél többet akar majd – felelte Rhys megrezzenő szájszéllel, majd Nestára nézett.

Cassian kihúzta magát, még mielőtt Rhys folytathatta volna.

– Nem fogod felhasználni őt!

Feyre ide-oda járatta a pillantását közöttük, majd egy pillanattal később, mintha a párja mondott volna neki valamit gondolatban, felcsattant:

– Most komolyan, Rhys?!

Rhys hátradőlt, Nesta pedig a homlokát ráncolta, a jelek szerint ő volt az egyetlen, aki egy szót sem értett ebből az egészből. Rhys Nesta felé fordult:

– Nem kell semmi olyasmit csinálnod, amit nem akarsz. De Elain említette, hogy kifejezetten tehetséges táncos vagy. Hogy egyszer még egy herceg figyelmét is megnyerted magadnak egyetlen keringővel.

Nesta teljesen el is felejtette már azt az estét, az ékszerek, a selymek, a herceg vonzó arca mind-mind összefolytak. Csak az a vad, féktelen diadalérzet maradt meg.

– Kurvára szó sem lehet róla! – fakadt ki Cassian.

– Azt akarod, hogy táncoljak Erisszel? – kérdezte Nesta.

Szíve hangosan dübörgött, és nem teljesen a félelemtől.

– Azt akarom, hogy csábítsd el – válaszolta Rhys. – Nem az ágyban, csak döbbenjen rá, mi mindent nyerhet, ha ráébred, hogy nincs szándékunkban véget vetni a szövetségünknek. Essenek csak nagyobb súllyal latba az előnyök, mint a kockázatok!

Nesta összefonta a karját, nem törődött a haragos tekintetű Cassiannel, aki némán azt követelte, hogy utasítsa el a puszta gondolatot is.

– Tényleg úgy gondolod, hogy ha táncolok Erisszel, az megerősítheti a hűségét?

– Eris a szövetségesünk, és bárhogy legyen is, táncolni akar majd az udvar egyik hölgyével. Feyre-t nem vagyok hajlandó két lépésnél közelebb engedni hozzá, Mor még a végén kinyírná, Amren pedig valószínűleg csak elijesztené, nem pedig megnyerné nekünk, úgyhogy maradsz te és Elain.

– Elain még csak véletlenül sem megy a közelébe! – jelentette ki Feyre. – És mi az, hogy nem engedsz Eris közelébe?

Rhys elbűvölő mosolyt villantott a párjára.

– Tudod, hogy értem.

Feyre a szemét forgatta.

– Kezdesz elviselhetetlen lenni. – Nestához fordult. – Eris nem… Nem jó. Nem olyan, mint Beron, de…

– Tudom, mit tett Morrigannel – felelte Nesta. Pontosabban tudta, hogy mit nem tett. Nem segített neki, amikor a családja megkínozta és áthajította őt az Ősz udvarának határán, büntetésből, amiért tönkretette a házassági szövetségüket. Eris rátalált, aztán egyszerűen csak elsétált. – Volt már dolgom vele a múltkor. Tudom, milyen lenne.

– Mor megtaníthatja neked a táncokat – magyarázta Rhys. – Neki mindet meg kellett tanulni, és mivel még mindig ő irányítja a Rémálmok udvarát, ő taníthat ki a legjobban.

– Nesta semmibe sem egyezett bele! – vakkantotta Cassian. – Már egyetlen tánc is túl sok azzal a nyomorulttal…

– Rendben – vágott közbe Nesta, ha másért nem, hát azért, mert Cassian ilyen… birtoklóan viselkedett. A továbbra is a kezében szorongatott kardra nézett. – Nemrég öltem meg egy halhatatlan lényt. Eris igazán semmi ehhez képest. És ha ez emlékezteti őt arra, hogy miért érdemes a szövetségesünknek lenni, ha azt hiszi, talán az övé leszek, ha tartja magát az egyezséghez, ám legyen.

– Már így is a szövetségesünk – vitatkozott Cassian. – Tényleg azt hiszitek, hogy egy tánccal biztosíthatjuk, hogy továbbra is együttműködjön velünk?

– Bizonyítanunk kell Erisnek, hogy tiszteljük és bízunk benne – adta be a derekát Feyre beletörődő sóhajjal. – Még ha nem is ez az igazság. És ha hagyjuk, hogy a családunk egy tagjával táncoljon, az bizonyítja ezt, legalábbis olyasvalakinek, aki az Ősz udvarából származik. Ha végül Nesta tenyeréből eszik majd, hát remek. Ha csak emlékezteti őt arra, hogy az ő oldalán állunk, az is jó. De muszáj megőriznünk ezt a szövetséget.

– Nem tetszik – morogta Cassian.

– Nem kell, hogy tetsszen – válaszolta Feyre felszegett állal, főúrnői hatalmának tudatában. – Csak ne avatkozz közbe, és ne nézz úgy, mint aki le akarja tépni a fejét.

Nesta közbevágott:

– Mondjátok meg Morrigannek, hogy amikor ráér, kezdhetjük a táncórákat!

A továbbra is egymásnak feszülő Feyre és Cassian némán felé fordult.

Nesta az asztalhoz sétált, letette Ataraxiát.

– Tessék! – mondta Rhysnek. – Visszaveheted.

Rhys nem szólt egy szót sem, de Feyre felvonta a szemöldökét.

– Mi lenne, ha megtartanád?

Cassian kíváncsi pillantása billogként égette. Nesta csak annyit felelt:

– Nem hiányzik még több halál.

Nesta hatig elszámolva mélyet lélegzett az orrán át, pár másodpercig benntartotta a levegőt, majd a száján keresztül hat újabb szívdobbanást számolva kifújta. Aznap este a hálószobája csendjében befészkelte magát az egyik karosszékbe, és egyedül a légzésére figyelt, semmi másra.

A felrémlő gondolatokat tudomásul vette és elengedte. Még azokat is, amik vissza-visszatértek.

Nem érdekelte, hova rejtették a Hárfát. Ha szükségük van a vérére ahhoz, hogy elzárják, ahogyan a Maszk esetében is, majd szólnak. De a gondolat, hogy mi jön ezután…

Lélegezz! Számolj!

Nesta ismét mélyet lélegzett, egyedül kitáguló mellkasára figyelt, arra, hogy milyen érzéssel tölti el a testébe áramló levegő. Hiába gyakorolt már hetek óta, voltak olyan napok, amikor nehezebben boldogult az elmecsendesítéssel. De nem adta fel, minden reggel és este tíz percet ezzel töltött.

Nesta számolva kifújta a levegőt. Csinálta tovább.

Hiszen csak ezt kellett tennie: csinálni tovább. Egyszerre csak egy nappal, egyetlen lélegzettel törődni.

Ezt a gondolatot is elengedte. Csak lélegzett és lélegzett, aztán már nem számolt. Hagyta, hogy az elméje magától vándoroljon.

De a gondolatai nem kezdtek ide-oda cikázni. Az elméje nyugodt maradt. Megpihent. Elégedett volt ott helyben.

A viskón nem látszott a háború nyoma. Ugyanakkor nem kímélték a kemény telek azóta, hogy Nesta utoljára látta.

Azriel hozta el őt és Cassiant ide edzés után, de nem maradt. Mint kiderült, Gwyn szerette volna átvenni vele a tőrhasználatot, úgyhogy Azriel magukra hagyta őket, és megígérte, hogy egy óra múlva visszatér.

Nestának fogalma sem volt, egy óra túl sok lesz-e, vagy túl kevés. Ahogy azt sem tudta, miért kérte meg Cassiant, hogy jöjjön el vele ide. De valahogy befészkelte magát a fejébe a gondolat, hogy el kell jönnie. Hogy látnia kell ezt a helyet.

Így délben, az őszi napsütésben az elhanyagoltság még inkább szembetűnő volt: a zsúptető itt-ott penészes és lyukas volt, a gyom már a tél beköszönte előtt elszáradt, egészen a kőfalak egyhangúságát megtörő kis ablakokig ért. Nesta torka elszorult, de azért nagy nehezen megindult a bejárat felé.

Cassian némán követte, olyan halkan lépkedett, hogy akár a fürge szél is lehetett volna a túl magasra nőtt fűben. Két nap telt el azóta, hogy Nesta beleegyezett, elcsavarja Eris fejét, és ma reggelre Cassian feje és karja teljesen meggyógyult. Még együtt is edzett Nestával, de a szokásosnál azért lassabban. Mintha valóban megfogadta volna Rhys és Madja tanácsát, miszerint ne erőltesse túl magát. Amikor Nesta látta, hogy grimaszolás nélkül végigcsinálja a feladatokat, a lelkének egy bonyolult része megkönnyebbülten felsóhajtott a mélyben. Aztán Nesta összeszedte a bátorságát, hogy megkérje, kísérje el ma. Ha még mindig rosszul lett volna, biztosan nem kéri ilyesmire.

Nem mintha bármiféle ellenség várt volna rájuk errefelé. A viskó mögötti, levelekkel meghintett úton egyetlen halandó sem járt, csak a madarak daloltak fél szívvel a szinte csupasz fákon.

Fakó, szürke és üres. Ilyennek tűnt ez a vidék, pedig ősz volt. Mintha még a nap sem sütött volna ide rendesen.

Nesta dübörgő szívvel érintette meg a hűvös faajtót. Még mindig karmolásnyomok csúfították.

– Tamlin nyoma, igaz? – kérdezte Cassian a háta mögött.

Nesta vállat vont, nem találta a szavakat. Elainnel visszaakasztották az ajtót, miután Tamlin betörte. Az apjuk, akinek a lábát már nem lehetett meggyógyítani, nem bírta volna el, úgyhogy csak nézte, és hasztalan tanácsokkal traktálta őket.

Nesta keze ökölbe szorult, vállal lökte be az ajtót. A rozsdás zsanérok tiltakoztak, csikorogtak, és poros, félig rothadt szag csapta meg Nesta orrát.

Felhevült az arca. Cassian is itt van, látni fogja ezt az egészet…

– Csak egy vadállat vagyok, emlékszel? – lépett Nesta mellé. – Ennél sokkal rosszabb körülmények között is éltem. Itt legalább voltak falak meg tető.

Nesta nem is sejtette, mennyire szüksége van ezekre a szavakra, elernyedt vállal lépett be a viskóba. A nap sugarai itt-ott megtörték a hűvös félhomályt. Nesta homlokráncolva nézett fel a plafonra.

– Régen tényleg volt teteje.

A tönkrement tetőn beszöktek a különféle állatok és az időjárás, előbbiek be is költöztek, legalábbis a fészkek és a különféle ürülékek erre engedtek következtetni.

Nesta szája kiszáradt. Ez az iszonyú, rémes, sötét hely.

Egyre csak remegett.

Cassian megérintette a vállát.

– Mesélj!

Képtelen volt rá. Nem találta a szavakat.

Cassian a hosszú munkaasztalra mutatott. Az egyik lába megadta magát, az egész bútordarab ferdén állt.

– Itt ettetek?

Nesta bólintott. Itt ettek, néha némán, néha pedig Elainnel próbálták üres csacsogással megtölteni a csendet, míg máskor Nesta és Feyre egymás torkának esett. Mint a legutolsó néhány alkalommal, amikor együtt ettek ebben a házban.

Nesta tekintete a falakról pergő festékre vándorolt. Az aprólékos kis mintákra. Cassian követte a pillantását.

– Azt Feyre festette?

Nesta nagyot nyelt, és nagy nehezen kinyögte:

– Mindig festett, amikor csak tudott. Ha sikerült spórolnia egy kicsit, festéket vett belőle.

– Láttad, mit csinált odafent a kunyhóban?

– Nem.

Nesta sosem járt ott.

– Feyre kifestette az egészet. Éppúgy, mint ezt. Egyszer azt mondta, hogy van itt egy komód…

Nesta a hálószobába ment.

– Ez itt?

Cassian követte őt, és az istenekre, milyen szűk, sötét és büdös volt ez a helyiség! Az ágyon még mindig ott volt a foltos ágynemű. Ők hárman éveken át aludtak itt.

Cassian csodálkozva végigsimított a festett komódon.

– Tényleg csillagokat festett magának, még mielőtt tudta volna, hogy Rhys a párja. Még mielőtt tudta volna, hogy egyáltalán létezik. – Végigsimított a második fiók összefonódó, virágos indákkal teli mintáján. – Elain fiókja. – Ujjai lejjebb csúsztak, begörbültek egy lángon. – És a tiéd.

Nesta kipréselt magából egy megerősítő nyögést, úgy elszorult a mellkasa, hogy már fájt. A sarokban egy pár kopott, félig elnyűtt cipő állt. Nesta cipője. Az egyik szétfeslett az orránál. Ezt a cipőt viselte – mindenki előtt. Még mindig emlékezett rá, hogy befolyt a sár, és beszöktek a kövek a lyukon.

Kalapáló szívvel sétált ki a szobából, vissza a nappaliba.

Önkéntelenül is a sötét kandallóra nézett. A párkányra.

Ott voltak rajta az apja fából faragott játékfigurái, vastagon belepte őket a por és a pókhálók. Volt, amelyik feldőlt, nyilván valamelyik beköltöző állat dönthette fel.

Ismerős zúgás töltötte meg a fülét, és Nesta léptei hangosan koppantak a poros padlódeszkákon, ahogy odasétált a kandallóhoz.

Középen egy felágaskodó medve állt, nagyjából akkora, mint az ökle. Nesta remegő kézzel vette fel és fújta le róla a port.

– Ügyes munka – jegyezte meg Cassian halkan.

– Nem eléggé – felelte Nesta, visszatéve a medvét a kőpárkányra.

Úgy érezte, mindjárt rosszul lesz.

Nem! Képes úrrá lenni a helyzeten. Saját magán. És szembenéz azzal, ami előtte áll.

Mély levegőt vett az orrán át. Kifújta a száján keresztül. Számolta a lélegzetvételeit.

Cassian végig ott állt mellette. Nem szólt semmit, nem ért hozzá. Csak állt ott, ha esetleg szüksége lenne rá. A barátja – akit nem azért kért meg, hogy jöjjön el vele, mert beengedte az ágyába, hanem mert azt akarta, hogy itt legyen. Vágyott a belőle áradó biztonságra, a kedvességre, a megértésre.

Nesta megfogott egy újabb figurát a kandallópárkányon: egy sötét fából faragott rózsa volt. A tenyerébe vette, meglepte a súlya, ujjaival végigkövette a szirmok vonalát.

– Ezt Elainnek csinálta. Mert tél volt, és a húgomnak hiányoztak a virágai.

– Neked is csinált ilyesmit?

– Annál több esze volt. – Nesta remegve beszívta a levegőt, benntartotta, kifújta. Elcsendesítette az elméjét. – Szerintem csinált volna, ha akár csak egy kicsit is bátorítom rá, de… Sosem tettem. Túlságosan haragudtam rá.

– Fenekestül felfordult az életed. Jogod volt haragudni.

– Amikor megismerkedtünk, nem ezt mondtad. – Nesta a szemöldökét felvonva Cassianhez fordult. – Azt mondtad, egy szemétláda vagyok, amiért hagytam, hogy a húgom az erdőbe menjen vadászni, míg én nem csináltam semmit.

– Nem így mondtam.

– Ez volt a lényege. – Nesta kihúzta magát, a kandalló árnyékában meghúzódó keskeny, rozoga priccshez fordult. – És igazad volt. – Cassian nem válaszolt, miközben Nesta a priccshez sétált. – Apám éveken át aludt itt, átengedte nekünk a hálószobát. Az az ágy ott… Abban az ágyban születtem. Anyám abban az ágyban halt meg. Gyűlölöm azt az ágyat. – Nesta végigsimított a priccs repedezett fáján. Szálkák akadtak az ujjhegyébe. – De ezt a priccset még jobban gyűlölöm. Minden este iderángatta a tűz elé, összegömbölyödött, bebújt a takarók alá. Mindig azt gondoltam, hogy annyira… annyira gyengének tűnik. Mint egy félve elrejtőző állat. Dühített.

– Most is dühít?

Egyszerű, de óvatosan megformált kérdés.

– Hát… – Nesta nagyot nyelt. – Azt gondoltam, méltó büntetés, hogy ő itt alszik, míg mi az ágyban. Eszembe sem jutott, hogy azt akarta, a miénk legyen az ágy, hogy a lehető legmelegebb, legkényelmesebb helyet szánta nekünk. Csak pár bútordarabot tudtunk elhozni a régi otthonunkból, és az ágy volt az egyik, amit választott. Hogy kényelmesen legyünk. Hogy ne kelljen priccsen vagy a földön aludnunk. – Nesta megdörgölte a mellkasát. – Még akkor sem hagytam, hogy az ágyban aludjon, amikor a hitelezők eltörték a lábát. Annyira belevesztem a saját fájdalmamba, a haragomba, a… a bánatomba, hogy azt akartam, ő is érezze legalább egy részét annak, amit én.

Nesta gyomra felfordult.

Cassian megszorította a vállát, de nem szólt semmit.

– Tudnia kellett – folytatta Nesta rekedtesen. – Egyszerűen tudnia kellett, milyen borzalmas vagyok, és mégis… Sosem kiabált velem. Ez is dühített. Aztán rólam nevezte el a hajóját. Azon indult csatába. Egyszerűen… nem értem, miért.

– A lánya voltál.

– És ez elegendő magyarázat?

Nesta Cassian arcát fürkészte, a rá kiülő bánatot. Sajnálta Nestát. Szomorú volt, amiért ilyen fájdalom kínozza a mellkasát, szúrja a szemét.

– A szeretet bonyolult.

Nesta erre lesütötte a tekintetét. Gyáva volt, nem akart Cassian szemébe nézni. De az állát azért felszegte.

– Sosem gondoltam bele, hogy neki milyen lehet. A saját erejéből gazdagodott meg, a kereskedők hercegévé vált, aztán mindent elveszített. Szerintem a flotta elvesztése jobban megtörte, mint anyám halála. Annyira bízott benne, hogy még gazdagabb lesz, elképesztően nagy vagyonra tett volna szert. Mindenki azt mondogatta neki, hogy teljesen megőrült, de nem hallgatott rájuk. Amikor kiderült, hogy igazuk volt… Azt hiszem, a szégyen éppúgy megtörte, mint az anyagi veszteség.

Nesta az ujjain, a tenyerén képződő bőrkeményedéseket tanulmányozta.

– A hitelezők vidámnak tűntek, amikor idejöttek, mintha végig megvetették volna, és aztán nagy örömükre szolgált, hogy levezethetik az érzelmeiket a lábán. Végig attól rettegtem, hogy mit tesznek majd velem és Elainnel. Feyre… Ő megpróbálta megállítani őket. Végig idekint maradt vele, míg mi ketten elbújtunk a hálószobában. – Nesta erőt vett magán, és ismét Cassian szemébe nézett. – Nem csak akkor hagytam cserben Feyre-t, amikor engedtem, hogy az erdőbe menjen. Rengeteg egyéb alkalommal ugyanez történt.

– Elmondtad ezt neki valaha?

Nesta felhorkant.

– Nem. Nem tudom, hogyan mondhatnám el.

Cassian végigmérte őt, és Nesta ellenállt a késztetésnek, nem fészkelődött.

– Majd megtanulod, hogyan. Amikor készen állsz rá.

– Milyen bölcs vagy!

Cassian meghajolt.

Hiába álltak a házban, hiába övezte őket a múlt, Nesta elmosolyodott. Zsebre tette a faragott rózsát.

– Eleget láttam.

Cassian felvonta a szemöldökét.

– Biztos?

Nesta megszorította a farózsát a zsebében.

– Azt hiszem, csak látnom kellett ezt a helyet. Még egyszer, utoljára. Hogy tudjam, tényleg kijutottunk innen. Hogy már csak a por és a rossz emlékek maradtak itt.

Cassian átkarolta Nesta derekát, ahogy megindultak az ajtóhoz, és megint végignézett azon a sok kis festményen, amit Feyre bezsúfolt a viskóba.

– Azriel majd csak később jön. Menjünk, repüljünk egyet!

– Mi lesz a halandókkal?

Rémülten üvöltve fognak rohanni előlük.

Cassian gonosz mosolyt villantott, kinyitotta Nesta előtt a félig törött ajtót. Kivezette őt a napfényre, a tiszta levegőre.

– Legalább egy kis izgalomban is lesz részük.

56.

FEJEZET

Eltelt egy hónap, és a tél úgy borította be Velarist, akár zúzmara az ablaküveget.

A reggeli edzések hűvössé váltak, a leheletük páraként szállt a hideg levegőben, a fém olyan hideg volt, hogy csípte a tenyerüket. Néha még a pajzsukat is belepte a dér. A valkűrök mindenféle időben megtanultak harcolni, magyarázta Gwyn. Főleg hidegben. Úgyhogy amikor időnként havazott, Nesta és a többiek is edzettek.

Nesta kénytelen volt ismét lecserélni a bőrruháját, és amikor reggelenként a tükörbe nézett, hogy befonja a haját, a visszanéző arc már nem volt olyan sovány, már nem húzódtak árnyékok a szeme alatt. Hiába dugta meg Cassian a Szél házának minden egyes felületén, néha hajnalig ébren tartva őt, a kimerültség, a lila karikák eltűntek a szeme alól.

Nesta azt mondogatta magának, hogy nem számít, ha a harcos nem marad utána az ágyában, hogy megölelje. Azon töprengett, vajon mikor un rá Cassian a dologra – mikor un rá Nestára. Idővel nyilván elege lesz, és továbblép. Még ha minden egyes éjszaka kiéhezve vetette is rá magát Nestára. Erős kezével megragadta Nesta combját, addig nyalta és szívogatta, míg Nesta már vonaglott alatta. Nesta néha Cassian arcára ült, megkapaszkodott az ágytámlában, és addig lovagolt Cassian nyelvén, míg elélvezett. Néha az ő nyelve érintette Cassiant, körbeölelte, és minden egyes cseppet lenyelt, amit Cassian a szájába lőtt. Néha Nesta mellkasára, a hasára, a hátára élvezett, Nestát pedig az első cseppre magával ragadta a gyönyör.

Elképzelni sem tudta, hogy ráunjon Cassianre. Az, hogy újra meg újra egymáséi lehettek, csak még tovább fokozta a vágyát.

Heti két alkalommal gyakorolt Morrigannel a Szél házában. Alig néhány szót váltottak, miközben Nesta egyik keringőt tanulta a másik után. Néhányat a Kőbe vájt városban kedveltek igazán, másokat az Ősz udvarában, és akadtak olyanok is, amiket úgy általában szerettek a tündérek.

Rhys odaadta nekik a Veritas gömböt, hogy Morrigan megoszthassa Nestával a tánccal kapcsolatos emlékeit – és a hozzájuk tartozó zenét.

Nesta figyelte a lépéseket, a néha fénnyel teli, máskor sötétséggel és bánattal keretezett bálokat és összejöveteleket. Morrigan nem mesélt neki semmit, csak a táncosok technikáját vitatták meg.

A zene viszont… Csodálatos volt. Tele élettel és mozgással, Nesta mindig azt kívánta, bár lenne egy-két órája a táncórák után, hogy újra meg újra meg újra végighallgathassa a dalokat.

Senki sem jött el megnézni őket, még Cassian sem. Ha Morrigan jelentett is arról, hogy halad Nesta, neki nem említette.

Már csupán három napjuk maradt a téli napfordulóig, és Morrigan épp befejezte az órát, miközben odakint, az ablaküvegeken túl hópelyhek hullottak alá. Morrigan bármiféle előzmény nélkül azt kérdezte:

– Amúgy mit veszel fel a bálra?

Nesta zihálva az asztalnak dőlt, a Veritas gömb ragyogó káprázatának a zenéjét hallgatta. Vállat vont.

– Az egyik ruhámat.

– Jaj, ne! – Morrigan homlokán verejték ült, aranyszínű, fonatba rendezett haja kissé göndörödött a nyirkosságtól. – Eris… – A megfelelő szavakat kereste. – Nagyon fontos számára a megjelenés. A megfelelő ruhát kell viselned.

Nesta felidézte, miféle ruhákat szokott Morrigan viselni, és összevonta a szemöldökét.

– Nem öltözhetek olyan merészen.

Morrigan és Feyre is a kevesebb több elvét alkalmazta a Kőbe vájt városban viselt öltözékük kiválasztásakor. Nestát nem zavarta, ha meztelenre kell vetkőznie a hálószobában, amikor ágyba bújik valakivel, de hogy nyilvánosan mutogassa magát… Azért valamennyi csak megmaradt az egykori halandó énjéből.

– Körbenézek. – Morrigan ellökte magát a párkánytól. – Meglátjuk, mit találok.

– Köszönöm, Morrigan.

Ez volt az első normális beszélgetésük. Nesta most először ejtette ki ezeket a szavakat Morrigannek.

Most mondta ki először a nevét.

Morrigan pislogott egyet, mintha ő is rájött volna erre.

– Csak simán Mor. Amren az egyetlen ebben az udvarban, aki Morrigannek hív, de ő is csak azért, mert egy zsémbes vén banya.

Nesta ajka felfelé görbült.

– Rendben, legyen. – Majd hozzátette, mintegy próbálgatva a nevet: – Mor.

Az óra egyet ütött, és Nesta megindult az ajtó felé, hátrahagyva az asztalon álló gömböt és a szálló zenét.

– Le kell mennem a könyvtárba.

Már így is késésben volt, de annyira magával ragadta a zene, hogy nem szívesen hagyta abba a táncot.

– Ami azt illeti, nekem is. – Morrigan… Mor felzárkózott mellé a folyosón. – Szükség van némi kutatómunkára ahhoz, amit Rhysnek és Feyre-nak csinálok Vallahanben, és Clotho megkeresett pár dolgot nekem.

– Ó!

Kínos csend telepedett rájuk, miközben lesétáltak a lépcsőn, majd ráfordultak egy újabb folyosóra.

Már a könyvtár föléjük magasodó ajtajánál jártak, amikor Nesta azt kérdezte:

– Zavar, hogy Erisszel fogok táncolni?

Mor elgondolkozott.

– Nem. Mert tudom, hogy végül térden állva fog csúszni előtted.

Nem bóknak szánta. Nem igazán.

Clothót a szokásos asztalánál találták. A papnő felállt, öleléssel köszöntötte Mort, amitől Nestának a szava is elakadt.

– Drága barátom! – üdvözölte Mor, és arcára melegség ült ki.

Ugyanúgy nézett Clothóra, mint mindenki másra az udvarban – leszámítva Nestát. És azokat, akik a Kőbe vájt városban éltek.

Szégyen szorította Nesta gyomrát. De nem szólt semmit, miközben Clotho megbűvölt tolla azt írta egy darab papirosra: Jól nézel ki, Mor.

– Eh! – vont vállat Mor. – Nesta teljesen lefárasztott a táncleckékkel, de azért megvagyok.

Megtaláltam a könyveket, amiket kértél. Clotho az asztalán álló könyvoszlopra tette göcsörtös kezét.

Nesta úgy érezte, eljött a távozás pillanata, és biccentett a könyveket megvitató két nőnek. Gwyn egy szinttel lejjebb állt, őket figyelte, mögötte pedig Emerie állt a polcok között.

– Hát te mit keresel itt? – kérdezte Nesta.

Emerie a gyakorlótéren volt még, amikor Nesta elrohant a táncórájára. De az órákkal ezelőtt volt.

– Meg akartalak nézni titeket munka közben – válaszolta Emerie az egy szinttel feljebb beszélgető Clothót és Mort figyelve. Sóhajtva Mor felé biccentett. – Mindig elfelejtem, milyen gyönyörű! Mostanában nem jár Windhavenben.

Nesta esküdni mert volna, hogy Emerie barna arcbőre rózsaszínre színeződik.

És valóban, Mor napsugárként ragyogott a könyvtár sűrű homályában. Még a lenti sötétség is mintha odébb kúszott volna.

– Megmutattam Emerie-nek Merrill dolgozószobájának csodáit, míg te a találkozódon voltál – magyarázta Gwyn. – Mennem kell dolgozni, de gondoltam, veled maradhat, miközben a helyükre viszed a könyveket. – Gwyn derűs pillantást lövellt felé. – És táncolsz.

Nesta a szemét forgatta.

Lehet, hogy rajtakapták, miközben a keringőt gyakorolta a sorok közt. Egyszer-kétszer. Vagy inkább tízszer.

Nesta biccentett Emerie-nek, elvonva a nő figyelmét a hevesen gesztikuláló Morról.

– Gyere!

De Gwyn ekkor így szólt:

– Mielőtt nekiláttok, szeretnék adni nektek valamit. Valószínűleg csak a téli napforduló után látjuk majd egymást.

Nesta és Emerie értetlen pillantást váltott. Utóbbi azt kérdezte:

– Ajándékot akarsz nekünk adni?

Gwyn csak annyit felelt:

– Odalent, a kocsinál találkozunk!

Azzal elsietett a félhomályban.

Emerie és Nesta megindult az ötödik szint felé, ahol Nesta a kocsiját hagyta. Azóta feltöltötték könyvekkel, amiket a helyükre kellett vinnie. Elmagyarázta, mi a dolga, de Emerie csak félig figyelt oda. Teljesen elsápadt.

– Mi az? – kérdezte Nesta.

Emerie összeráncolta a szemöldökét.

– Biztos… Biztos nem ittam elég vizet edzés közben.

Kipróbáltak két új valkűrtechnikát, amit Gwyn előző este talált, és mindkettő kifejezetten kemény volt, dobbantóként kellett használniuk a pajzsukat, hogy egy valkűrtársukat a levegőbe repíthessék, és a pajzsokkal együtt végezték a felüléseket.

A szalagot egyiküknek sem sikerült kettévágnia, de Emerie két napja belekapott a szélébe.

– Mi a baj? – faggatta Nesta.

Emerie tekintete üressé vált.

– Csak… Esküdni mernék, hogy hallom apám üvöltését idelent. – Remegő kézzel simított a füle mögé egy hajtincset. – Hallom, ahogy üvölt velem, hallom, hogy szétzúzza a bútorokat…

Nesta ereiben megdermedt a vér. A tőlük jobbra induló lejtős út felé nézett. Ugyan nem ólálkodott ott sötétség, de elég mélyen voltak…

– Ez egy ősi, különös hely – felelte, miközben felfogta, mit vallott be a barátnője.

Emerie a szárnycsonkítást leszámítva sosem említette az apját. De Nesta azért leszűrte a lényeget: a férfi éppolyan szörnyeteg volt, mint Tomas Mandray apja.

– Menjünk egy szinttel feljebb, ahol nem suttog olyan hangosan a sötétség! Gwyn biztos ott is könnyen megtalál minket.

Belekarolt Emerie-be, és a barátnője oldalához simult, hogy a melege átszivárogjon belé. A továbbra is holtsápadt Emerie bólintott. Nesta azon töprengett, vajon Emerie minden egyes lépésnél az apja üvöltését hallja-e.

Gwyn valóban megtalálta őket, a papnő zihálva, vöröslő arccal nyújtott át nekik egy-egy téglatest formájú ajándékot, nagyjából akkorák voltak, mint egy nagy alakú, vékony könyv.

– Mindkettőtöknek egy.

Nesta kibontotta a barna papírt, és végignézett a teleírt papírlapokon. Az első oldal tetején a Huszonegyedik fejezet szavak álltak. Elolvasta az első néhány sort, és kis híján elejtette a papírokat.

– Ez… Ez rólunk szól!

Gwyn felragyogott.

– Meggyőztem Merrillt, hogy minket is írjon bele az utolsó előtti fejezetbe. Még azt is hagyta, hogy én írjam meg, de persze azért hozzáfűzte a megjegyzéseit. A valkűrök újjászületéséről szól. Arról, amit csinálunk.

Nesta szóhoz sem jutott. Emerie keze ismét megremegett, ahogy átlapozta a fejezetet.

– Ennyi mindent tudtál rólunk írni? – kérdezte Emerie nevetéstől fuldokolva.

Gwyn összedörzsölte a kezét.

– És ez még csak a kezdet!

Nesta véletlenszerűen elolvasott egy sort az ötödik oldalon. Akár a nap tűzött forrón a homlokukra, akár a jeges eső csontig hatoló hidege kínozta őket, Nesta, Emerie és Gwyneth minden reggel megjelent az edzésen, készen arra, hogy…

Nesta torka megsajdult, szúrt a szeme.

– Bekerültünk egy könyvbe!

Gwyn ujjai az övéire kulcsolódtak, jó erősen megszorította. Nesta felnézett, és látta, hogy a papnő Emerie szabad kezét is megragadta. Gwyn ismét elmosolyodott, fénylett a szeme.

– Érdemes elmesélni a történetünket.

Nesta még mindig Gwyn nagylelkű ajándékának a hatása alatt állt aznap este, amikor megtalálta Cassian üzenetét, miszerint a harcos kénytelen ott maradni éjszakára az egyik illír helyőrségben, hogy elsimítson valami kicsinyes civakodást a csapatok közt. Cassian korábban már elmesélte neki, hogy egy-két hónappal a vérszertartás előtt mindig fokozódik a feszültség, de idén a szokásosnál is rosszabb volt a helyzet. Pár naponként viszályok törtek ki, a régi sérelmek a felszínre kerültek… Nesta arcára a levél tartalmától függetlenül mosoly rajzolódott ki, elképzelte Cassian józan arckifejezését, miközben visszabeszélést nem tűrve parancsokat osztogat.

Csakhogy a vidámsága rövid életű volt, és bár vacsora után kétszer is megpróbálkozott az elmecsendesítéssel, képtelen volt lenyugodni. Egyre csak Gwyn ajándéka járt az eszében, meg Emerie rémült arca, amikor megérezte, mi bujkál a sötétben.

Nesta maga elé révedve ült az íróasztalánál, homlokát a tenyerébe támasztotta.

Egy bögre forró csokoládé jelent meg mellette, és egy marék keksz. Nesta kuncogott.

– Köszönöm!

Belekortyolt az italba, kis híján felsóhajtott a csodás íztől.

– Szeretnék megpróbálkozni a tűzzel – mondta halkan. – Egy nagyon kicsivel.

A ház azonnal kis tüzet gyújtott a kandallóban. Az egyik fahasáb megreccsent, mire Nesta kihúzta magát, összerándult a gyomra.

Hiszen csak tűz. Nem az apja nyaka. A pillantása a faragott rózsára siklott, amit a kandallópárkányra tett, félig egy hajlékony, felemelt karjai közt teliholdat szorongató nőt mintázó szobrocska árnyékába. Valamiféle ősi istennő volt, talán maga a Nagy Anya. Nesta nem töprengett azon, miért érezte úgy, hogy oda kell tennie a rózsát. Hogy miért nem hajította be inkább valamelyik fiókba.

Újabb fahasáb roppant, és Nesta összerezzent. De azért ült ott tovább. Egyre csak azt a faragott rózsát nézte.

Élete végéig úgy fog élni, mint Emerie, fél szemmel folyton a háta mögé néz majd, hogy kísértik-e a múlt árnyai épp? Ő is olyan lenne, mint Emerie ma délután, látszik rajta, milyen riadt, és mennyire szenved?

Ennél többel tartozik saját magának. Emerie is többet érdemel. Félelem és rettegés nélküli életet.

Úgyhogy Nesta megpróbálja. Most azonnal. Szembenéz ezzel a tűzzel.

Megint megreccsent egy fahasáb. Nesta a fogát csikorgatta. Lélegezz! Számolj el hatig, míg beszívod a levegőt, tartsd bent, aztán számolj el megint hatig, míg kifújod!

Így is tett.

Ez csak egy tűz. Az apádra emlékeztet, egy borzalmas eseményre. De ez nem ő, és bár kellemetlenül érzed magad, de túléled.

Nesta a légzésére koncentrált.

Erőnek erejével ellazította túlságosan megfeszülő izmait, az arcával kezdte, onnan haladt lefelé a lábujjaiig.

Közben végig azt mondogatta magának: Ez csak egy tűz. Kellemetlenül érzed magad tőle. Ezért reagálsz úgy, ahogy. Légzéssel átvészeled. Túléled.

A teste nem lazult el, de sikerült ott ülnie. Addig tűrte a tüzet, míg parázzsá szelídült, majd teljesen kialudt.

Nem tudta, miért küzd a könnyeivel a hamvadó tűz láttán. Nem értette, mi ez a hirtelen jött büszkeség a mellkasában, amitől nevetni, ujjongani akart, körbetáncolta volna a szobát. Hiszen semmit sem tett, csak ült a tűz mellett, és mégis… ott ült. Ott maradt.

Nem vallott kudarcot. Szembenézett vele, és túlélte.

Lehet, hogy nem mentette meg a világot, nem vezetett győzelemre egy hadsereget, de megtette ezt a kis kezdő lépést.

Nesta megtörölte a szemét, és amikor körbenézett a csendes szobában, örökzöld gallyak sora vezetett ki az immár tárva-nyitva álló ajtón.

Felvont szemöldökkel felállt.

– Mi ez az egész? – kérdezte a háztól, de azért követte a gallyakat.

Végig a folyosón, le a lépcsőn, egészen a könyvtárig.

– Hová megyünk? – faggatta Nesta a meleg levegőt.

Szerencsére még az éjjeli bagoly papnők is nyugovóra tértek már, így senki sem látta, hogy a gallyakat követve szalad előre. Végigfutottak a könyvtár emeletein, egyre mélyebbre és mélyebbre hatoltak, és végül elérték a hetedik szintet. Az ágacskák sora a sötétség falának szélén ért véget, és Nesta megtorpant.

Fény rebbent a távolban. Több különböző ponton is.

Mintha csak azt mondta volna: Gyere! Nincs mitől félni.

Úgyhogy Nesta nagy levegőt vett, és belépett a félhomályba.

Apró teamécsesek vezették az ismerős sötétségben. Feyre-val egyszer lemerészkedtek ide, rémes dolgokkal néztek szembe. Az akkor történteknek semmiféle nyoma nem maradt. Egyedül a lángok enyhítette félhomály volt, a gyertyák a könyvtár legalsó szintjeire vezették.

Magába a verembe.

Nesta követte a csigavonalat a verem legaljára, ahol egy kis lámpás ragyogott, halványan megvilágította az örök sötétségbe burkolózó könyvsorokat.

Nesta zakatoló szívvel emelte fel a lámpást, és a sötétséget kémlelte, ahová nem érhetett le a könyvtár fénye a magasból. A világ, a lét szívében járt. Önmaga szívében.

A Szél házának szívében.

– Ez… – Nesta ujjai megfeszültek a lámpáson. – Ez a sötétség a te szíved.

A ház válaszképpen egy kis örökzöld gallyat tett a lába elé.

– Téli napfordulós ajándék. Nekem.

Nesta esküdni mert volna, hogy egy meleg kéz simít végig a nyakán.

– De a sötétséged… – Nesta hangja ellágyult a csodálattól. – Próbáltad megmutatni nekem. A többieknek. Hogy ki vagy te a mélyben. Hogy mi kísért. Próbáltad megmutatni nekik azt a rengeteg sötét, törött darabkát, mert a papnők, Emerie, én… Mind olyanok vagyunk, mint te.

Nesta torka elszorult a ház ajándékától. Ettől a tudástól.

Magasra emelte a lámpást, és elfújta a lángot.

Hagyta, hogy ellepje a sötétség. Átadta magát neki.

– Nem félek – suttogta. – A barátom vagy, az otthonom. Köszönöm, hogy megosztottad ezt velem.

Nesta esküdni mert volna, hogy az a fantomérintés ismét végigsimít a nyakán, az arcán, a homlokán.

– Boldog napfordulót! – mondta a gyönyörű, töredezett sötétségnek.

57.

FEJEZET

Cassian általában nagyon várta a téli napfordulót, és erre rengeteg oka volt, kezdve a háromnapos családi ivászattal egészen az éves hógolyócsatáig a testvéreivel, ami elképesztően jó szórakozás volt. Utána mindig beültek az izzasztókunyhó gőzébe, majd tovább ittak, általában addig, míg mind a hárman különböző idióta pózban ki nem dőltek. Egyik évben szőke parókában és egy szál, ágyékkötőként viselt örökzöld girlandban ébredt. Borzalmasan irritálta az ölét, folyton viszketett, de ez elhanyagolható volt a másnaposságtól sajgó fejéhez képest.

Sejtette, hogy valójában azért szereti annyira a téli napfordulót, mert olyankor háborítatlanul élvezheti azok társaságát, akiket a leginkább szeret.

Idén viszont, ahogy múlt évben is, az ünnep gondolata borzalmas, maró érzéssel töltötte el.

A Rémálmok udvarát a szokásos módon díszítették fel az év leghosszabb éjszakáján és a két szomszédos napon át tartó ünnepségre. Minden este másféle bált rendeztek, és az elsőn Nesta Erisszel fog táncolni.

Ma este. Néhány pillanaton belül.

Egy hónapja volt rá, hogy felkészüljön. Egy hónapot töltött Nesta ágyában – legalábbis megdugta őt benne. Az Üst látta a lelkét, maradt volna ő, de Nesta sosem kérte rá, miután kihúzódzkodott belőle.

Most a fekete emelvény lábánál állt, halált ígérve meredt a ragyogó tömegre. Azriel az emelvény másik oldalán strázsált, hasonló arckifejezéssel.

Szívük szerint az összes jelenlévőt a pokol kibaszott tüzére vetették volna.

Kezdve Keirrel, aki az összegyűlt tömeg élén állt. A sort pedig Eris zárta volna, aki büszkén, egyenes háttal páváskodott mellette az Éjszaka udvarának feketéjében.

Mor a két trón mellől képviselte Feyre-t és Rhysandet, míg ők meg nem érkeznek.

A tróntermet fekete gyertyákkal, örökzöld koszorúkkal és girlandokkal, valamint magyallal töltötték meg. Az óriási terem szélében álló ikerbankettasztalok roskadoztak az ételtől, de senki sem érhetett hozzájuk, míg Feyre és Rhys engedélyét nem adta.

Rhys az utóbbi időben visszavett egy kicsit a győzedelmes éjszaka dologból a Kőbe vájt város népével szemben, de azért nem vitte túlzásba az enyhítést. Cassian nem irigyelte Rhyst, amiért fenn kell tartania ezt a kényes egyensúlyt. Nem szigetelhették el Keirt, hátha egyszer szükségük lesz még a Sötétséghozóira. Ezért voltak vele kedvesebbek. De ott kellett lebegnie a fenyegetésnek, mennyire megjárja, ha nem megfelelően viselkedik. Ezért voltak vele csak egy kicsit kedvesebbek.

Sem a Koronáról, sem Briallynről nem hallottak azóta semmit. A királynő nem jött el a Rémtárért. Cassiannek több esze volt annál, mintsem hogy elhiggye, ezzel véget ért a dolog. Mind tudták, hogy nem így van.

A trónterem hatalmas kétszárnyú ajtaja végül csak kinyílt.

Sötét mágia morajlott végig a hegyen, az figyelmeztetett az érkezésükre. A hegy vele dalolt. Mindenki megfordult, ahogy a főúr és a főúrnő koronával a fején, feketében megjelent.

Rhys hozta a szokásos, jóvágású formáját, Feyre azonban…

Mindenkinek elállt a lélegzete.

A ma estének volt egy másik célja is: bejelenteni, hogy Feyre terhes.

Csillogó fekete anyagból álló ruhát viselt, nagyon hasonlított arra, amit legelőször viselt itt, és a legkevésbé sem rejtette el egyre növekvő hasát.

Nem, ami azt illeti, pont hogy kihangsúlyozta, ragyogott a gyertyafényben.

Rhys maga volt a megtestesült öntelt, férfiúi büszkeség. Cassian tudta, hogy milliónyi véres cafattá szaggatna bárkit, aki ferde szemmel merne nézni Feyre-ra. És valóban, a főúr hűvös, vad erőt árasztott, miközben az emelvényhez sétáltak. Feyre a babától megváltozott illata megtöltötte a levegőt. Rhys hagyta, hogy mindenki érezze, ezzel is megerősítve, hogy a párja valóban állapotos.

Feyre akár egy régi istennő is lehetett volna koronával a fején, ragyogott, a méhében élet növekedett. Derűs arca gyönyörű volt, és amikor az emelvény felé menet Rhysre nézett, telt vörös ajka mosolyra húzódott. Keir úgy festett, mint aki nem tudja eldönteni, dühös legyen-e, vagy döbbent, Eris arca gondosan semleges maradt.

Mozgás támadt a terem végében, elvonta Cassian figyelmét az ellenségeiről, aztán…

Mindkét nővér feketét viselt. Mindketten Rhys és Feyre mögött lépkedtek, némán jelezve, hogy az uralkodócsaládhoz tartoznak. Hogy félelmetes erő áll a rendelkezésükre. Szándékosan csinálták így, meg akarták mutatni Erisnek, mennyire értékes Nesta. Cassian kíváncsi lett volna, Elain és Nesta megtörte-e a kettejük között feszülő csendet, mielőtt beléptek a terembe. Hónapok óta nem beszéltek egymással.

Elain nevetséges volt feketében. Igen, gyönyörű volt, de a hosszú ujjú, visszafogott ruha teljesen elvette rózsás arcának színét. Inkább a ruha viselte őt, mint fordítva. És Cassian tudta, hogy Elaint zavarja a Kőbe vájt város kegyetlensége. Mégis tétovázás nélkül eljött. Amikor Feyre felajánlotta neki, hogy maradjon csak nyugodtan otthon, Elain kihúzta magát, és kijelentette, hogy ő is az udvarhoz tartozik – és megtesz bármit, amit kell. Úgyhogy Elain ma este két gyöngyös hajfésűvel tűzte hátra kiengedett aranybarna haját. Az évek során Cassian mindig gyönyörűnek látta Elaint, de most, feketében, nem számít, mennyire azt hajtogatta, hogy ehhez az udvarhoz tartozik… A szín egyszerűen kiszívta belőle az életet.

Az Éjszaka udvarának feketéjébe öltözött Nesta láttán viszont elgyengült a térde.

A szokásos módon feltekerte a hajfonatát, de a feje tetején csillogó, fekete kővel díszített kis tiara a felfelé törő vékony tüskékkel olyan hatást keltett, mintha sötét koronát viselt volna. Minden egyes tüske tetején apró zafír ragyogott, mintha a tüskék olyan élesek lettek volna, hogy az égboltot átszúrva kobaltszín vért fakasszanak.

És a ruha…

A testhezálló bársony ruhaderekat ezüst hímzés díszítette, a pántok olyan vékonyak voltak, mintha semmi sem tartotta volna a ruhát holdfehér bőrén. A kivágás kis híján Nesta köldökéig futott, ahol az ezüst szál egy kis zafírt ölelt, éppolyat, mint amilyenek a koronáját is díszítették. A széles szoknya a földet söpörte, zizegett a beálló csendben.

Nesta felszegett állal sétált, kiemelve hosszú, vonzó nyakát. Vörösre festett ajkán egy macska mosolya ült, feketével kiemelt szemét végigjáratta az összegyűlteken, akik minden egyes lélegzetvételét figyelemmel követték.

Nesta ragyogott a figyelemtől.

Fürdőzött benne. Magának követelte.

Feyre és Rhys elfoglalta trónját, Nesta és Elain pedig megállt az emelvény előtt, Cassian és Azriel között. Cassian egyetlen szót sem mert szólni Nestához, rá sem nézett a közszemlére tett testre – a testre, amit annyiszor megízlelt már, csoda, hogy nem hagyott nyomot az ajka Nesta nyakán.

Erisre sem mert nézni. Egyetlen pillantással mindent elárulna. Még Nesta illatát is gondosan megbűvölték, hogy ne érződjön rajta Cassian – és ez a gondolat bizony jó adag elégedettséggel töltötte el.

Feyre így szólt az összegyűltekhez:

– A téli napforduló áldása rátok!

Keir előresietett, mélyen meghajolt.

– Hadd gratuláljak!

Cassian tudta, hogy a rohadék egyetlen szót sem gondol komolyan.

A díszvendégük, Eris is a férfi mellé lépett.

– Hadd gratuláljak én magam is, apám és az Ősz udvara nevében. – Vonzó, jól begyakorolt mosolyt villantott Feyre-ra. – Roppantul boldoggá teszi majd a hír.

Rhys szája kegyetlen félmosolyra húzódott, a szemében kihunytak a csillagok.

– Bizonyára így lesz.

Ma este nem kellett tettetnie, Rhys valóban a Rémálmok udvarának főura volt így, hogy Feyre és a baba is jelen voltak. Bárkit lemészárolna, aki fenyegetni merné őket. És még élvezné is.

Rhys így szólt:

– Zenét!

Odafent, a karzaton a paraván mögé rejtett zenekar játszani kezdett.

Feyre túlharsogta őket:

– Menjetek, egyetek!

A tömeg hullámozva megindult az asztalok felé.

Csak Eris és Keir maradt előttük. Egyikük sem nézett Morra, egyetlen pillantást sem vetettek rá, pedig Mor gúnyos mosollyal nézte őket, vörös ruhája lángként izzott a terem félhomályában.

Cassian a fekete páncéljában úgy érezte magát, mint a hegy alatti óriási oszlopokba vésett szörnyetegek egyike. A haját megfésülte és kiengedve hagyta, de ennyiben ki is merült a készülődése a ma estére. Most azon merengett, hogyan nyúzná meg Erist apránként, és hogy Rhys és Feyre átlépett egy határt, amikor megkérte Nestát erre az egészre. Mindkettejüket szerette, de találhattak volna más módot is arra, hogy biztosítsák Eris támogatását. Nem mintha Cassian bármivel is elő tudott volna rukkolni.

Legalább Briallyn és Koschei nem csinált semmit a legutóbbi eset óta. Persze, Cassian nem kételkedett benne, hogy hamarosan ismét lépni fognak. Feyre hangja éjféli mennydörgésként morajlott, ahogy a tömegre parancsolt:

– Táncoljatok!

A vendégek párba álltak, tökéletes ritmusban kezdtek táncolni a zenére. Ezúttal Keir is velük tartott.

– Még mielőtt csatlakoznál a mulatsághoz, Eris – szólalt meg Rhys, és egy hosszú fekete doboz jelent meg a kezében –, szeretném átadni a napfordulós ajándékodat.

Cassian megőrizte semleges arckifejezését. Rhys még ajándékot is ad ennek a nyomorultnak?

Rhys éj csókolta széllel Eris elé repítette a dobozt. A szél Eris mögé kúszott, és megmaradt belőle annyi, hogy Cassian tudta, elrejti őt a többiek elől. Főképp Keir elől.

Eris felvont szemöldökkel nyitotta ki a faragott fedelet. Megfeszült, halkan kérdezte:

– Mi ez?

– Ajándék – felelte Rhys, és Cassian felfigyelt az ismerős markolatra a dobozban.

A Nesta teremtette tőr. Cassian nem pördült Rhys és Feyre felé, nem förmedt rájuk, hogy mégis mi a fenét képzelnek.

Eris mély levegőt vett.

– Érzed az erejét – nyugtázta Feyre.

– Láng van benne – felelte Eris, de nem ért a tőrhöz. Mintha a saját mágiája figyelmeztette volna, hogy ne tegye. Visszacsukta a fedelet, arca kissé elsápadt. – Miért adjátok ezt nekem?

– A szövetségesünk vagy – felelte Feyre, kezét a hasán nyugtatva. – Az ellenségeid erejére nem vonatkoznak a mágia megszokott szabályai. Úgy tűnt igazságosnak, ha olyan fegyvert adunk neked, amire szintén nem vonatkoznak ezek a szabályok.

– Tehát tényleg teremtett fegyver.

Cassian megacélozta magát, hogy kiderül Nestáról az igazság, az a súlyos, veszélyes igazság. De Rhys csak annyit felelt:

– A személyes fegyvertáramból. Családi örökség.

– Éveken át rejtegettél egy teremtett tárgyat? A háború alatt is?

– Ne vedd természetesnek a nagylelkűségünket – figyelmeztette Feyre halkan Erist.

Eris megmerevedett, de biccentett. Visszanyújtotta a dobozt Rhysnek.

– Akkor itt hagyom nálad, míg táncolok. – Cassian esküdni mert volna, hogy őszintén csendül a hangja, amikor hozzátette: – Köszönöm.

Feyre bólintott, miközben Rhys elvette a dobozt, és letette a trónja mellé.

– Használd bölcsen! – Feyre Erisre mosolygott. – Más körülmények között táncolnék veled, de a jelenlegi állapotomban aggódom, hogy felforgatná a gyomromat a sok pörgés-forgás.

Ez igaz volt. Feyre három napja is elrohant a vacsoráról a legközelebbi mosdó irányába. Most jelentőségteljesen a két nővérére nézett. Elain egész ügyesen eljátszotta, hogy érdekli a tánc lehetősége. Nesta unottnak tűnt. Mintha nem épp most ajándékozták volna el a tőrt, amit teremtett.

Talán azért volt így, mert Nesta közben a táncoló, ragyogó tömeget figyelte. Mintha képtelen lett volna visszafogni magát, ha felcsendül a zene. Csak félig figyelt rájuk. Talán a zene többet jelentett a számára, mint a tőr – többet, mint a mágia és a hatalom.

Feyre észrevette, merrefelé néz Nesta.

– Az idősebb nővérem átveszi a helyemet.

Nesta szinte alig nézett Erisre, aki elszakította a pillantását az eddig méregetett Elainről, majd a legidősebb Archeron nővérre nézett. Tekintetében az óvatosság olyasfajta szándékokkal vegyült, amelyektől Cassian a fogát csikorgatta. Vagyis csikorgatta volna, ha nem sikerül úrrá lennie magán az utolsó pillanatban. Semleges vonásokkal figyelte, ahogy Nesta megindul Eris felé.

Eris a karját nyújtotta, Nesta pedig közömbös arckifejezéssel elfogadta. Felszegett állal, könnyedén lépdelt. Megálltak a táncparkett szélén, elhúzódtak egymástól, hogy a másik felé fordulhassanak.

Mások a táncparkett széléről figyelték, ahogy a tánc véget ért, és felcsendült a következő dal. A hárfa húrja magas, kellemes hangon pendült. Eris a kezét nyújtotta, szája félmosolyra húzódott.

És mintha a hárfa húrjai Nesta felemelkedő karjára fonódtak volna, pontosan akkor tette a kezét Erisébe, amikor a hangszer utolsó, gyors pendülése felhangzott.

Dob pergett, kürt zúgott, vonós hangszerek mély hangja csendült. Így vezették fel a táncot, visszaszámoltak a kezdetéig. Cassian emlékeztette magát, hogy lélegezzen mélyeket, miközben Eris Nesta derekára csúsztatta széles kezét, közelebb húzva magához a lányt. Nesta felszegte az állát, felnézett Erisre a mély dobszó alatt.

A hegedűk sebes dalba kezdtek, ide-oda csábítva a táncosokat, és Nesta úgy mozgott, mintha még levegőt is a zene ütemére venne. Eris tartotta vele a lépést, és egyértelmű volt, hogy behatóan ismeri a táncot és a dallamot.

Nesta viszont…

A szabad kezébe fogta a szoknyáját, Eris pedig végigvezette őt a tánc nyitómozdulatain. Nesta teste annyi különféle helyen lazult el és feszült meg, hogy Cassian azt sem tudta, hová nézzen. Nestát a zene hajlította, formálta, irányította.

Még Eris szeme is tágra nyílt az elképesztő tehetség és kecsesség láttán, hiszen Nesta tökéletesen a zene dallamára és hullámaira hangolta a testét, az ujjaitól a pörgés közbeni nyaktartásán át a kitartott hangra merevített hátáig mindenre odafigyelt. Cassian megkockáztatott egy pillantást Feyre és Rhys irányába, és még az ő máskor hűvös arckifejezésüket is átrajzolta kissé a döbbenet.

Mire Nesta és Eris az első tánc végére ért a táncparketten, Cassian kezdte úgy érezni, hogy Elain igencsak finoman fogalmazott, amikor azt ecsetelte, mire képes a nővére.

A zene végigperzselte Nesta testét.

Csendült valaha ilyen tökéletes, már-már zabolátlan hang a világon? Mor Veritason keresztüli emlékei nem érhettek fel ahhoz, hogy most élőben hallhatta, táncolhatott rá. Körbefonta Nestát, ott úszott körülötte, felpezsdítette a vérét, és ha tehette volna, Nesta összeolvad a dallammal, pergő dobbá változik, szárnyaló hegedűszóvá, a ritmust adó cintányér csörrenésévé, a kürtök és a fuvolák magasba szökő dalává.

Nem fért a szívébe a hang, mindaz, amit annak hallatán érzett. Nem volt elég hely az elméjében, a szívében, a testében, csak annyit tehetett, hogy dicsérte, imádta, táncolt rá.

Eris javára szóljon, hogy tartotta az iramot.

Nesta végig a szemébe nézett, hagyta, hadd érezze a férfi, milyen hajlékony a teste, milyen természetesen feszül ívbe a dallamra. Eris szorosabban fogta, ujjai Nesta gerincének vonalába mélyedtek, és Nesta vörösre festett ajka halvány mosolyra húzódott.

Még sosem viselt ilyen színt a száján. Maga volt a megtestesült bűn. Mor kente rá, ahogy a folyékony fekete festéket is a szemhéjára. És amikor Nesta végül a tükörbe nézett, nem saját magát látta benne.

Hanem egy éjkirálynőt. Éppolyan kegyetlen, hűvös és gyönyörű volt, mint amilyenné Lanthys, az isten változtatta volna őt. A halál hitvese.

Maga a halál.

Eris eleresztette a derekát, hogy megperdítse őt, és Nesta könnyedén a hangok rebbenéséhez igazította a mozdulatot, a tekintete épp abban a pillanatban kapcsolódott össze Erisével, ahogy a zene ismét újraindult. Tűz izzott fel a férfi szemében, és ismét megperdítette Nestát. Bár a mozdulat hagyományosan nem volt a tánc része, Nesta azért végigcsinálta, szoknyája pörgött, ahogy ismét visszakapta a fejét, és a férfi szemébe nézett.

Eris ajka elismerően görbült, Nesta kiállta a próbát.

Nesta visszamosolygott, szeme felszikrázott. Térden állva fog csúszni előtted, jósolta Mor. És így is lesz.

De Nesta előbb kitáncolja magát.

Cassian tudott keringőzni. Évszázadokon át nézett másokat, és táncolt ő maga is. Tudta, hogy az utolsó fél percben sebesen kergetik majd egymást a hangok, lenyűgöző magasságokba szöknek. Tudta, hogy a legtöbb táncos egyszerűen végigtáncolja majd, de a bátrakra, az igazán ügyesekre tizenkét fordulat vár, ami alatt a nő egyik karját a feje fölé emelve vakon pörög, a partnere pedig újra meg újra meg újra megpörgeti őt, ahogy keresztülsiklanak a táncparketten. A pörgés kockázatot jelentett, mert ha nem sikerül, a nő a legjobb esetben is leszerepel, legrosszabb esetben a márványpadlóra zuhan.

Nesta persze a pörgést választotta.

És vad örömmel a szemében Eris hagyta.

A zene elérte a robajló finálét, peregtek a dobok, cincogott a hegedű, és az összes vendég kihúzta magát, Nestát figyelték.

Nestát, ezt az egykor még halandó nőt, aki legyőzte a halált, és most úgy ragyogott, mintha felfalta volna a holdat is.

Eris két ütem között Nesta feje fölé emelte a lány karját, és olyan erővel megperdítette, hogy Nesta sarka elvált a földtől. Még alig fejezte be a pörgést, amikor Eris ismét megperdítette, és Nesta feje olyan tökéletes tempóban fordult, hogy Cassiannek még a lélegzete is elakadt.

Nesta lába pedig…

Egyik pörgés követte a másikat, éjszakai viharként száguldottak az immáron megüresedő táncparketten, és Nesta olyan sebesen mozgott a cipellőjében, hogy szinte elmosódott. Cassian tudta, hogy Eris mozgatja a karját, de a saját lába tartotta meg, az perdítette tovább. Valójában Nesta irányított. A hetedik pörgésnél úgy felgyorsult, hogy lábujjhegyre állt.

A kilencediknél Eris eleresztette az ujjait. Nesta a karját továbbra is a feje fölé emelve még háromszor megpördült. Tiarájának minden egyes zafírja úgy ragyogott, mintha valamiféle belső tűz lobogna bennük. Valaki levegő után kapott a közelben. Talán Feyre volt az.

És az egyedül, egyetlen tökéletes lábának lábujjain pörgő Nesta elmosolyodott. Nem egy udvaronc számító mosolya volt, nem is egy szemérmes rebbenés. Színtiszta, vad öröm játszott az ajkán, amit egyedül a zenének és a táncnak köszönhetett, ahogy teljes szívéből átadta magát nekik.

Mintha a szemük előtt született volna meg. Mintha hirtelen életre kelt volna.

Mire Nesta befejezte az utolsó fordulatot is, abszurd módon rácáfolva a mozgás és a tér alapvető szabályaira, Eris ismét megragadta a kezét, hogy még háromszor megpörgesse őt. Vörös haja tűzként ragyogott, mintha csak visszhangozná a Nestából előtörő zabolátlan, sötét örömöt.

Az anyja herceget kívánt Nestának. Cassian úgy vélte, lebecsülte a lányát. Egyedül egy király vagy egy császár illene egy ilyen tehetséges nőhöz.

Egyetlen pillanat alatt elcsábította Erist. A Kőbe vájt városban felhangzó mormolás alapján nem Cassian volt az egyetlen, akinek ez feltűnt.

Eris szeme fékezhetetlen vággyal ragyogott, miközben magába itta Nesta mosolyát, a ragyogását. Tudta, mivé válhatna Nesta egy kis ambícióval. A megfelelő útmutatással.

Ha rájönne, hogy a Rémtár felel Nesta hívó szavára, hogy ő teremtette az új tőrét…

Hiba volt Nestát idehozni. Mézesmadzagként elhúzni őt Eris, a világ előtt.

A gyász és a harag bábjából kikelő új Nesta egész udvarokat kényszeríthet térdre. Egész királyságokat.

A zene egyre tetőződött, gyorsabbá és gyorsabbá vált, és ahogy az utolsó néhány hang felcsendült, Eris ismét eleresztette Nestát, aki megint egyedül pörgött, még három tökéletes, precíz fordulatot hajtott végre, Eris pedig fél térdre ereszkedett előtte, és felemelte a kezét.

Ahogy az utolsó hang is felzúgott és elhalt, Nesta természetfeletti ügyességgel megtorpant, megragadta Eris kezét, és közben ívbe feszítette a hátát, szabad kezét a magasba emelte. Maga volt a megtestesült diadal.

Új dal csendült, és Nesta nem habozott, hagyta, hogy Eris táncba vigye. Könnyedebb, egyszerűbb tánc volt az előzőnél, aminek a zenéjétől dalra fakadt a vére.

Akármilyen szörnyeteg volt is a partnere, táncolni tudott. Tudta, hogy a teste sikítva követeli azokat a plusz pörgéseket egyedül, és nem egyszer, kétszer is eleresztette, és még az sem volt elég. Ha nem visel ilyen súlyos ruhát, Nesta akár még könyörgött is volna a zenekarnak, hogy játsszák el ismét a dalt, hogy újra meg újra pöröghessen-foroghasson egymaga. Az ösztönei és a füle elárulta neki, mikor duplázzon és triplázzon.

Megrészegítette a zene. De a második tánchoz nem kellett vadul pörögni, nem voltak benne heves érzelmek. Mintha a rejtett zenekar karmestere pihenőt akart volna neki biztosítani. Vagy legalább lehetőséget arra, hogy beszélgessen a táncpartnerével.

Eris borostyán szeme az övét tanulmányozta.

– Rhysandre vall, hogy így rejtegetett eddig.

Igaz. Hiszen Nestának el kell bűvölnie a férfit, megerősíteni a szövetségüket.

– Hiszen nem olyan régen találkoztunk!

Eris kuncogott.

– És amilyen remek szórakozás volt végignézni, hogy Tamlin a fülét-farkát behúzva menekül előled, ezt az oldaladat még nem ismertem. Megváltoztál a háború óta.

Nesta nem mosolygott, de határozottan Eris szemébe nézett, ahogy azt felelte:

– Remélem, előnyömre.

– Határozottan érdekesebbé váltál. Úgy tűnik, ma este csak beszálltál a játszmába. – Eris megpörgette, és amikor Nesta visszatért hozzá, a fülébe mormolta: – Ne hidd el azt a sok hazugságot, amit rólam terjesztenek!

Nesta épp annyira húzódott vissza, hogy a szemébe nézhessen.

– Ó!

Eris Mor felé biccentett, aki Feyre és Rhys mellől figyelte őket, arckifejezése közömbös volt, tartózkodó.

– Tudja az igazat, de sosem fedte fel.

– Miért nem?

– Mert fél tőle.

– Ezzel a hozzáállással senkit sem nyersz meg magadnak.

– Nem? Hát nem kötöttem szövetséget ezzel az udvarral, miközben folyamatosan pallosként lebeg felettem a veszély, hogy apám rájön, és kivégez? Nem nyújtok segédkezet, valahányszor Rhysand úgy kívánja? – Ismét megpörgette Nestát. – Egy könnyebben megemészthető igazságot hisznek el. Bölcsebbnek képzeltem ennél Rhysandet, de ha a szeretteiről van szó, hajlamos szemet hunyni a tények felett.

Nesta szája széle megrebbent.

– Na és te? Te kit szeretsz?

Eris mosolya kiélesedett.

– Az érdekel, szabad vagyok-e?

– Csak annyit szerettem volna kifejezni, hogy manapság elég nehéz jó táncpartnert találni.

Eris felnevetett, és a hang selyemként siklott Nesta bőrén. Megborzongott.

– Ez valóban így van. Főleg olyat, aki nemcsak táncolni képes, hanem Hybern királyának a fejét is le tudja tépni a nyakáról.

Nesta megmutatott valamennyit abból a személyből – a vad dühöt és az ezüst tüzet, aminek Eris Tamlin miatt egyszer már szemtanúja volt. Egyetlen pislogással szerte is foszlott. Eris vonásai megfeszültek, de nem a félelemtől.

Ismét megpörgette Nestát, a keringő lassan a végéhez közeledett. Eris Nesta fülébe súgta:

– Elain húgodat tartják a szépségnek, de ma este felülmúlod őt.

Megcirógatta Nesta csupasz hátát, ő pedig kissé ívbe feszült, hogy a férfi tenyeréhez simuljon.

Nesta nyelt egyet, némi pírt kényszerített az arcára.

A keringő véget ért, és könnyedén folytatták a következő, valamivel több odafigyelést igénylő tánccal. Nesta emlékezett erre a Morral közös táncórákról, csodás volt, magával ragadó, olyan, akár egy álom, és az utolsó percétől még a lélegzete is elállt. Lüktetett benne a várakozás, felragyogott tőle a szeme.

– Csak az idődet vesztegeted az Éjszaka udvarában – mormolta Eris, miközben Nesta megpördült, és a szoknyája kettejük köré csavarodott. – Teljesen feleslegesen.

– Nem tudom eldönteni, hogy ezt bóknak vegyem-e.

Újabb kuncogás lett a jutalma. Nesta mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából, de végig Eris szemébe nézett, tovább táncolt. A következő pillanatban…

– Húzz innen!

Cassian hűvös hangja megtörte a zene varázsát, Nesta megtorpant. Cassian mozdulatlanul állt előttük a pörgő-forgó emberek tengerében, és bár a többség szintén feketében volt, a páncél és a tőrök miatt Cassian mégis… másmilyennek tűnt. Mintha valóban az éjszaka része lett volna.

Eris megvető pillantást lövellt Cassian felé.

– Nem engedelmeskedem vadállatoknak.

Nesta elfojtotta a vicsorát, és hűvösen Cassianhez fordult:

– Ezt értsem úgy, hogy táncolni szeretnél velem?

– Igen.

Cassian mogyorószín szeme erőszakot ígért. Tényleg elhitte azt, amit a táncparketten látott?

Eris Cassianre vicsorgott.

– Menj, ülj a gazdád lábához, kutya!

Nestának az utolsó csepp önuralmára, minden pillanatnyi elmecsendesítésre szüksége volt, nehogy Eris torkának essen. De elnyomta a haragját, ugyanúgy, ahogyan az erejét is szokta.

– Egy önző táncpartner nem túl vonzó, Eris. – Nesta egyetlen pillantást sem vetett Cassianre. Nem tudta, mit művelne, ha meglátná, miféle fájdalom ül Cassian szemében Eris sértése miatt. Feyre és Rhysand odaadta az egyik fegyverét Erisnek, csak hogy biztosítsák a támogatását. Nem fogja kockára tenni a szövetségüket. Úgyhogy duruzsolva hozzátette: – Ideje osztozni!

Eris negédesen Nestára mosolygott.

– Később játszunk még, Nesta Archeron!

Cassianre ügyet sem vetve megindult az emelvény felé.

Amint Nesta magára maradt Cassiannel a zsúfolt táncparketten, ráförmedt:

– Most boldog vagy?

Cassian arcát mintha kőből faragták volna.

– Nem.

Nesta átpillantott Cassian válla felett a feszült képet vágó Rhysre és Feyre-ra, akik nyilván a harcos elméjében üvöltöztek vele. De ha sokáig ácsorognak itt Cassiannel, annyi lesz a varázsnak, amivel Nesta elcsábította Erist, és…

Cassian a kezét nyújtotta. Nagyot nyelt.

Ideges volt. Ez a férfi, aki ellenséges hadseregekkel nézett szembe, aki számtalanszor a halál szélére sodorta magát harc közben, akinek annyi veszélyben volt már része, csodával határos módon mégis életben maradt… Most ideges volt.

Nesta egy lényeges része ellágyult erre, és a harcos kezébe csúsztatta a sajátját, bőrkeményedéseik végigkaristolták egymást. Cassian Nesta derekára tette a kezét, olyan nagy volt, hogy szinte a gerincéig elért. Nesta felemelte a szoknyáját, és Cassian szemébe nézett.

Hátralépett, vezette Cassiant, kettejüket, ahogy táncolni kezdtek, és Cassian követte.

Nem volt olyan kecses, mint Eris. Nem mozdult minden egyes ütemre ösztönösen, ahogy Nesta. De tartotta az iramot, Nestával együtt követte zenét, a hangokat és a mozdulatokat, és még csak véletlenül sem szakította el a tekintetét Nesta arcáról.

Felgyorsítottak, és Cassian is rátalált végül a saját ritmusára. Megpörgette Nestát, ő pedig körbefordult, aztán visszatért Cassian karjába.

Cassian megszorította a derekát, ez volt az egyetlen jele annak, hogy még jobban, még gyorsabban belevetik magukat a zenébe. Nestára mosolygott, és a világ elmosódott körülöttük.

Már nem a zene volt a lehető leggyönyörűbb dolog a világon. Hanem Cassian.

Nesta ekkor már képtelen volt elfojtani.

Azt a válaszképpen előtörő mosolyt, ami a hajnal ragyogó fényével szirmot bontott benne, és kiült az arcára.

Cassian csak Azrielnek volt hajlandó átadni Nestát, aki olyan könnyedén vitte táncba a lányt, mintha a keringő éppolyan természetes lenne a számára, mint a légzés.

Cassian az italokhoz ment, hogy töltsön magának egy kupa bort, és belenézett jó pár udvaronc szemébe, akik Nestát bámulták, jelezve nekik, mi lesz, ha eszükbe jut megkörnyékezni a lányt. Gyorsan elhúzódtak, Cassian pedig az egyik oszlopnak dőlt, megelégedett azzal, hogy csak figyeli a testvérével táncoló Nestát.

A következő pillanatban Mor jelent meg mellette, szája széle felfelé görbült.

– Úgy látom, megérte annyit gyakorolnunk.

Cassian arcon csókolta.

– Jövök neked eggyel.

Az elmúlt hetekben titokban gyakoroltak. Mor odáig volt a boldogságtól, amikor Cassian a segítségét kérte.

Mornak most mégis sötét volt a pillantása, az arca sápadt.

– Hogy vagy? – kérdezte Cassian mintegy mellékesen.

Ő is tisztában volt vele, hogy mennyien vannak körülöttük. Hogy mit jelentett számukra Mor régen, és mit jelent most.

Mor megemelte, majd leeresztette az egyik vállát.

– Megvagyok. – Nesta felé biccentett. – Tetszett, amit csinált. – Cassian oldalába könyökölt. – Gondolom, neked annyira nem. Muszáj volt közbevágnod, igaz?

Cassian összefonta a karját.

– Majd Rhys elintézi.

– Úgy látom, épp azon van – felelte Mor, és Cassian követte a pillantását az emelvényig, ahol Eris most a trónok mellett állt, Rhysszel és Feyre-val beszélgetett.

Rhys egyetlen pillantást sem vetett feléjük, a következő pillanatban mégis beengedte Cassiant a beszélgetésbe. Cassian Rhys elméjében termett, az ő szemén és fülén keresztül látta és hallotta a beszélgetést. Mor hirtelen megmerevedése alapján őt is meghívta.

– Jól van – fordult Eris Rhyshez, a kezét zsebre rakva. – Megmutattad, mit kaphatok, Rhysand. És érdekel annyira az ajánlat, hogy megkérdezzem, mit kérsz cserébe.

Feyre rontott be Rhys gondolatai közé: Mi van?!

Cassian ugyanezt szerette volna visszhangozni, egész testében megfeszült. De Rhys nem mozdult, továbbra is kényelmesen ücsörgött a trónján.

– Hogy értve?

Eris szeme vágytól fénylett. Kéjsóvár, aljas vágytól. Cassian lenyelte a morgását.

– Úgy értve, hogy bármit kérsz is érte cserébe, megadom. Ha az arám lesz. – Állával a Rhys lábánál heverő dobozra bökött. – Inkább kérném őt, mint azt.

De hát csak három tánc erejéig voltak együtt! – sikkantotta Feyre. Rhys ajka kétségbeesetten küzdött a mosolyával, de szemlátomást vesztésre állt.

Cassian Eris nyakára meredt, azon morfondírozott, megfojtsa-e a férfit, vagy inkább elmetssze a torkát. Hadd vérezzen el a padlón.

– Ez nem az én döntésem – válaszolta Rhys nyugodtan Erisnek. – És egyébként is elég nagy ostobaságra vall, hogy bármit felajánlanál érte cserébe.

Eris állkapcsa megfeszült.

– Megvannak a nyomós indokaim.

A férfi szemében táncoló árnyékok alapján Cassian tudta, több is húzódik a hirtelen lánykérés mögött. Olyasmi, amit még Az kémei sem derítettek ki az Ősz udvarában. Csak annyi kellene hozzá, hogy Rhys beférkőzzön Eris elméjébe, és már tudnák is, de… azzal szembemennének mindennel, amiben hisznek, legalábbis így, hogy egy szövetségesükről van szó. Rhys bizalmat követel tőlük, és cserébe neki is meg kell szavaznia másoknak ugyanezt. Cassian ezért igazán nem hibáztathatta a testvérét.

– Persze külön öröm lenne, hogy ezzel egyúttal megfizethetnék Cassiannek is, amiért tönkretette az eljegyzésemet Morrigannel – tette hozzá Eris.

Seggfej! Cassian keze ökölbe szorult, de aztán Mor megérintette a karját. Gyengéd volt, nyugtató.

Nem hajíthatnánk be a cella alatti szörnyeknek, hogy megszabaduljunk tőle? – dühöngött Feyre.

Rhys ajka ismét megrándult.

Milyen vérszomjas valaki! – csipkelődött a párjával. Aztán így szólt:

– Bármit akarok is, legyen az az Ősz udvarának a serege vagy az elsőszülötted, megadod, ha Nesta Archeron feleségül megy hozzád?

Cassian torkából mély morgás tört fel. A testvére kezdett túl messzire menni ezzel az egésszel.

Eris rámeredt.

– Azért az elsőszülöttemet nem adom, de igen, Rhysand. Ha sereget akarsz Briallyn és apám ellen, megkapod. – Felfelé görbült az ajka. – Mégsem hagyhatnám, hogy a feleségem húga a támogatásom nélkül vonuljon hadba, nem igaz?

Visszavihetsz minden téli napfordulós ajándékot, ha hagyod, hogy széttépjem! – könyörgött Feyre.

Cassian összeszorította a száját, nehogy egyetértően odaüvöltsön nekik.

De Rhys, az a rohadék, némán felnevetett. Arca továbbra is hűvös maradt, ahogy azt felelte:

– Elgondolkozom rajta, és beszélek Nestával. Azért csak tartsd meg a tőrt! Lehet, hogy szükséged lesz rá.

Cassian a továbbra is csodásan keringőző Azrielre és Nestára pillantott.

A legkevésbé sem szította fel a haragját a látvány.

Eris viszont… Akár a szövetségesük, akár nem, gondoskodik róla, hogy ez a rohadék megkapja, ami neki jár.

58.

FEJEZET

Nesta állt már így korábban. Egy évvel ezelőtt, ami azt illeti.

Egy másik háznál történt, a város egy másik felében, de állt már idekint, miközben a többiek odabent ünnepelték a téli napfordulót, és úgy érezte magát, akár egy ablakon át bepillantó szellem.

Jég fedte a Sidrát a ház mögött, a gyep télfehéren futott le hozzá. A folyóparti házat viszont örökzöld girlandok és koszorúk díszítették, maga volt a megtestesült vidámság és melegség.

– Ne ráncold már úgy a homlokodat! – szólt rá Cassian. – Ez egy buli, nem egy temetés.

Nesta lesújtó pillantást lövellt felé, de Cassian kinyitotta a bejárati ajtót, amin azonnal ömleni kezdett kifelé a zene és a nevetés.

A bál óta egyszer sem feküdtek le egymással. Cassian szemlátomást szerette volna, miután visszatértek a Szél házába, de Nesta azt mondta, fáradt, és elvonult a szobájába.

Mert amint véget ért a zene és a tánc, rádöbbent, milyen ostobán mosolygott Cassianre, hogy mennyire leeresztette a védőfalait. Még kétszer táncolt Erisszel Azriel után, és a férfi szemében olyan határozott vágy csillogott, hogy Nesta azonnal tudta, ügyesen vetette ki rá a hálóját. Nagy megelégedésére szolgált, amikor kiderült, hogy a férfi tárgyalásba bocsátkozott érte.

Nesta hagyta, hadd döntse el Rhysand és Feyre, miképpen kezelik a dolgot.

Inkább az edzésre koncentrált. Teljesen elmerült benne. Hivatalosan szünetet tartottak az ünnep idejére, de ő azért felment másnap edzeni, jó erősen püfölte a fagerendát, hogy leküzdje a zúgó gondolatokat.

Követte Cassiant a folyóparti házba, ahol a harcos azonnal a társalgó felé vette az irányt. Útközben lerázta magáról hólepte köpenyét, és lehajította az előcsarnok egyik padjára. Nesta a homlokát ráncolva nézte, ahogy a brokáttal díszített anyagról csöpög a hó, majd felkapta a köpenyt, nagyon szeretett volna valami ürügyet arra, hogy ne kelljen bemennie abba a szobába. Kicsatolta a saját köpenyét is, és szekrényt vagy fogast keresett a folyosón. Előbbit találta meg a lépcső alatt. Mindkettejük ruháját beakasztotta oda, majd nagy levegőt véve becsukta az ajtót.

– Hát eljöttél – szólalt meg mögötte Elain.

Nesta összerezzent, nem hallotta a húga lépteit. Tetőtől talpig végigmérte Elaint, elmerengett, vajon leckéket vett-e lopakodásból Azrieltől vagy a két félkísértettől, akiket a barátainak tartott. Nem azt a hozzá nem illő fekete ruhát viselte, mint a bálon, helyette ametisztszínű bársonyból varrott ruha feszült rá, félig feltűzött hajának szabadon hagyott, kunkori tincsei a derekáig értek. Majd kicsattant az egészségtől. Leszámítva, hogy…

Barna szemében bizalmatlanság ült. Ezt a fajta pillantást általában Luciennek tartogatta. A férfi tényleg odabent volt a társalgóban, Nesta tudta, hogy Feyre és Rhys meghívta őt is, de hogy Elain rá nézzen így…

Csak pár percet töltöttek együtt a báli bevonulásuk előtt, és akkor nem beszéltek a veszekedésükről, aztán Elain az esemény végéig kerülte őt. Nestának fogalma sem volt, mit is mondhatna. Hogyan hozza helyre a dolgokat.

Megköszörülte a torkát.

– Cassian azt mondta, hogy talán… jót tenne, ha eljönnék.

Elain szeme megrebbent.

– Feyre fizetett neked, mint tavaly?

– Nem.

Nestát elöntötte a szégyen.

Elain felsóhajtott, átpillantott Nesta válla felett a bejárattal szemközti nyitott ajtóra. Az odabent zajló bulira, amire csak a belső kör volt hivatalos.

– Kérlek, ne zaklasd fel Feyre-t! Először is, a szülinapja van. És az ő állapotában…

– Jaj, menj a picsába! – csattant fel Nesta, majd levegőért kapott.

Elain csak pislogott. Nesta visszapislogott, rémület zubogott végig rajta.

Aztán Elainből kipukkadt a nevetés.

Vonyítva, félig zokogva nevetett, kétrét görnyedt tőle. Nesta csak meredt rá, nem tudta eldönteni, hogy kérdések áradatát zúdítsa a húgára, vagy inkább menjen, és vesse bele magát a jeges Sidrába.

– Annyira… nagyon sajnálom…

Elain felemelte az egyik kezét, a másikkal a szemét törölgette.

– Még sosem mondtál nekem ilyesmit! – Ismét felnevetett. – Szerintem ez jó jel, nem gondolod?

Nesta lassan megrázta a fejét, nem értette. Elain belekarolt, és a társalgó felé húzta őt, aminek az ajtajában az őket figyelő Azriel állt. Mintha hallotta volna Elain hangos nevetését, és kíváncsi lett volna, ugyan mi történik idekint.

– Megnéztem, hogy állnak a desszertek – magyarázta Elain, miközben az ajtó és Azriel felé tartottak.

Nesta belenézett az árnyénekes szemébe, és a férfi biccentett neki. Aztán Elainre nézett, és bár teljességgel közömbös maradt a pillantása, valami mégis megváltozott benne. Közöttük. Elain lélegzete is elakadt kissé, aztán gyorsan biccentett egyet, majd elnyomakodott a férfi mellett, bevezette Nestát a szobába.

Mor egy zöld bársonykanapén hevert a kandalló előtt, Amren Varian ölében ült vele szemben egy ugyanolyan kanapén, Feyre a kezével a hasán mellettük. Rhys egy fotelben terült el, Cassian pedig egy másikba vetette le magát, annak dőlt neki Lucien, épp vitatkoztak valamin, ami leginkább sporteseménynek tűnt.

Nesta próbálta rávenni Emerie-t és Gwynt, hogy jöjjenek el vele, de mindketten nemet mondtak. Emerie azt mondta, muszáj meglátogatnia a rémes családját, Gwyn pedig azt, hogy még nem áll készen a könyvtár elhagyására azon túl, hogy kimegy a küzdőtérre. Úgyhogy Nestának egyedül kellett szembenéznie ugyanazokkal az emberekkel, akikkel tavaly is.

Akkor duzzogó gyerekként ült a városi ház nappalijának végében, majd kiviharzott. Feyre rámosolygott, ragyogott az egészségtől és az élettől. De Nesta tekintete Amrenen akadt meg.

Egyetlen pillantást sem vetett Nestára.

Varian igen, és figyelmeztető tekintetéből kiolvashatta, hogy nem, Amren nem fog szóba állni vele.

Nesta mellkasa elszorult. De Cassian odaintette magához. Felállt a helyéről, felkínálta neki, pedig tucatnyi szabad ülőhely volt még a szobában.

– Ülj csak le! – mondta. – Kérsz egy kis borsmentateát?

Nesta tudta, hogy mind őt figyelik, gyűlölte ugyan, de értette, hogy miért. Biccentett Cassiannek, leült, és Feyre-hoz fordult:

– Boldog születésnapot!

Feyre ismét elmosolyodott.

– Köszönöm.

Ennyi volt az egész. Nesta nem törődött azzal, hogy mintha hirtelen megkönnyebbülés töltötte volna meg a helyiséget, elfordult, és Luciennel találta szemközt magát, aki óvatosan biccentett neki. Az a nyomorult Elain Feyre és Varian közé ült le, a lehető legmesszebb Lucientől. Azriel az ajtóban maradt.

– Mi a helyzet a Tavasz udvarában? – kérdezte Nesta.

A tűz vidáman ropogott Nesta jobbján, ő pedig hagyta, hogy a hang körbefonja, elsuhanjon mellette. Tudomásul vette a recsegést-ropogást, hogy milyen hatással van rá, és elengedte. Mindeközben a férfira figyelt, akinek az előbb feltett egy kérdést.

Lucien állkapcsa megfeszült.

– Sejtheted.

Feszültség hullámzott végig a szobán, megerősítve, hogy Tamlin valóban hallott Feyre terhességéről. Lucien komor arckifejezése alapján nem fogadta valami jól.

– És Jurian meg Vassa? – kérdezte Nesta.

– Folyton egymás torkának esnek, ahogy szoktak – válaszolta Lucien némi éllel. Nesta ezen is elmerengett, de egyszerűen nem jött rá, mi lapulhat a háttérben. Lucien a teájába kortyolva azt kérdezte: – Hogy megy az edzés?

Nesta rámosolygott. Őszintén.

– Jól. Épp azt tanuljuk, hogyan kell kibelezni egy férfit.

Lucien félrenyelte az italát, kis híján Nesta fejére köpte. Cassian jelent meg, kezében egy bögre teával, amit át is nyújtott Nestának, mielőtt büszkén kijelentette:

– És Nes a várakozásoknak megfelelően remekel benne.

Mor gúnyosan megemelte a poharát.

– Nekem is az a kedvencem az edzésben.

Nesta a homlokát ráncolta.

– De a szalagot továbbra sem tudtuk kettészelni.

Mor összevonta a szemöldökét.

– Szóval tényleg valkűrtechnikákat tanultok.

Nesta bólintott. A táncórákon annyira lefoglalta őket a gyakorlás, hogy nem beszéltek az edzésről.

Mor elvigyorodott.

– Mit szólnál, ha én is csatlakoznék hozzátok, miután végeztem ezzel a vallahani dologgal? Az első háború előtt nem volt lehetőségem együtt edzeni a valkűrökkel, utána pedig már nem lehetett.

– Szerintem örülnének neked a papnők – felelte Nesta, de azért Cassianre pillantott, hogy részéről is rendben van-e a dolog. A harcos intett egyet.

Mor vigyora ördögivé vált.

– Remek! Szeretném a saját szememmel látni Cassiant az ajándékában az edzéseken.

– Az istenek irgalmazzanak! – nyögte Cassian.

Nesta gyomra viszont elszorult. Ő nem hozott a többieknek semmit. Cassiannek sem vett semmit. Ezt meg is mondta neki, mielőtt iderepültek, és Cassiant nem érdekelte a dolog, de… Nestát érdekelte.

A teáját dajkálta, a beszélgetés körbefonta őt. Nagy nehezen sikerült megzaboláznia a rettegését. Részt venni a bulin.

Azriel továbbra is az ajtónál állt, olyan némán, hogy amikor Feyre és Mor festményekről kezdett beszélgetni, Nesta odasétált hozzá.

– Miért nem ülsz le?

Nesta nekidőlt az ajtófélfának az árnyénekes mellett.

– Az árnyékaim nincsenek odáig a lángokért.

Remek hazugság. De Nesta rengetegszer látta már Azrielt a tűz előtt. Amikor odanézett, és látta, ki ül ott, a lángok közelében, azonnal megértette a valódi indokokat.

– Miért jöttél el, ha ennyire zavar?

– Mert Rhys azt szeretné, ha itt lennék. Rosszulesne neki, ha nem jönnék el.

– Hát, szerintem elég hülyeség az összes ünnep.

– Szerintem nem.

Nesta felvonta a szemöldökét, mire Azriel magyarázatba fogott:

– Összehozzák az embereket. És örömöt okoznak nekik. Ilyenkor meg lehet állni, elgondolkozni, összeszedni az erőnket, és ezek sosem rossz dolgok.

Árnyékok sötétítették Azriel tekintetét, annyi fájdalommal, hogy Nesta önkéntelenül is megérintette a férfi vállát. Jelezve neki, hogy érti, miért áll az ajtóban, miért nem megy a tűzhöz.

És erről a titokról csak Azriel lebbentheti fel a fátylat, Nesta soha.

Azriel arckifejezése közömbös maradt.

Úgyhogy Nesta csak biccentett neki, majd ismét belevetette magát a csatába, leült a legközelebbi kanapé karfájára.

Egy óra telt el, mire Mor nyaggatni kezdte őket az ajándékok miatt. Rhys csettintett egyet, és megjelent a halom.

Cassian megacélozta magát, rettegett, milyen rémes ajándékot kap Mortól. Nestára pillantott. A lány ajándékát a zsebében tartotta, kettesben szerette volna átnyújtani neki. Ugyanezt tette tavaly is, és az a nyomorult holmi a Sidra mélyén végezte. Valószínűleg kisodródott a tengerbe.

Hónapokba telt, mire sikerült megszereznie azt a könyvet, olyan kicsi volt, hogy egy baba kezébe is belefért volna, de annyira értékes, hogy pofátlanul nagy összeget kellett fizetnie érte. Apró, ragyogó kézirat volt, a legkisebb közönséges tündérek tehetséges kezei közül került ki – az egyik legelső nyomtatott könyv volt. Nem olvasásra szánták, de Cassian úgy sejtette, hogy egy Nestához hasonló valaki, aki annyira odáig van a könyvekért, értékelné a történelem eme kis darabkáját. Még akkor is, ha Nesta utált mindent, ami a tündérekhez kapcsolódott. Amint eltűnt a jég alatt, megbánta, hogy a vízbe hajította, de… ostobán viselkedett aznap este.

Imádkozott, hogy ez az év másképpen sikerüljön. Másnak is érezte.

Nesta ma este sokkal jobban volt, mint tavaly. Teljesen más személlyé vált. Nem nevetett olyan felszabadultan, mint Mor és Feyre, nem mosolygott olyan kedvesen, mint Elain, de beszélgetett, részt vett az összejövetelen, néha elvigyorodott. Látott, hallott mindent. Még a tüzet is, amiről mintha tudomást sem vett volna. Büszkeség feszítette Cassian mellkasát – és megkönnyebbülés. Ezek az érzések még inkább felerősödtek, amikor azt látta, hogy Nestának feltűnik Azriel távolságtartó viselkedése, és odamegy beszélgetni vele.

Egyedül Amren nem vett tudomást Nestáról, ahogy Nesta sem törődött Amrennel. A kettejük közötti feszültség önálló életet élő villám volt. De senki sem szólt semmit, és szemlátomást mindketten megelégedtek azzal, hogy úgy csinálnak, mintha a másik nem létezne.

A babának senki sem vett ajándékot, ellentmondott volna a tündérhagyományoknak, hogy születés előtt adjanak neki valamit, félő volt, hogy balszerencsét hoz, ha előre isznak a medve bőrére. De Feyre rengeteg születésnapi ajándékot kapott – talán szembeszökően sokat is.

Cassiannek szokás szerint egy csomó különböző holmit ajándékoztak: Rhystől egy ősrégi, háborúzásról szóló kéziratot kapott, Azrieltől egy zsák szárított marhahúst – szó szerint semmi sem jutott eszembe, aminek ennél jobban örültél volna, magyarázta Az, amikor Cassian felnevetett – és egy iszonyú ronda zöld pulóvert Mortól, amitől sárgának tűnt a bőre. Amren fűszereket adott neki, amiket magával vihetett – hogy ne szenvedj úgy Illíriában – Elain pedig egy különleges kerámiabögrét, aminek teteje volt, hogy bárhová magával vihesse, és törésállóra bűvölték, ráadásul a teát is órákon át melegen tartotta.

Feyre egy festményt adott neki, amit egymaga bontott fel, és kénytelen volt visszafojtania a könnyeit, mielőtt elrejtette a szék mögött. A kép őt, Azrielt és Rhyst ábrázolta a Ramiel tetején, a vérszertartás után. Véresek, sebesek és mocskosak voltak, arcukon komor diadal ült, egymás kezét fogva érintették meg a csúcson álló monolitot. Feyre nyilván belenézett Rhys elméjébe, hogy ilyen pontosan megfestette az emléket.

Cassian megpuszilta Feyre-t, akinek a pajzsát Rhys ideiglenesen leeresztette, és elmormolta, milyen hálás – mintha ezzel kifejezhette volna az érzéseit. Élete végéig nagy becsben tartja majd a festményt.

Luciennel nem ajándékozták meg egymást, de a férfi Feyre-nak és a párjának hozott ajándékot. Utóbbi szinte alig köszönte meg a gyöngy fülbevalókat. Cassian szíve elszorult a Lucien arcára kiülő mély fájdalomtól, miközben a férfi próbálta elrejteni a csalódottságát és a vágyát. Elain még visszahúzódóbbá vált, nyoma sem volt újdonsült merészségének.

Cassian érezte, hogy Nesta őt figyeli, de amikor a lányra nézett, semmit sem tudott kiolvasni az arcából. Feyre-t és Elaint leszámítva senki sem vett neki ajándékot. Ők ketten előre kifizettek egy évre elegendő könyvet a kedvenc velarisi könyvesboltjában. Nagyjából háromszáz könyv fért bele a keretbe, a húgai úgy gondolták, ez több, mint amit egy évben el tud olvasni. Cassian viszont tudta, hogy ötszáz könyv közelebb lenne a valósághoz.

De aztán Azriel is odalépett Nestához. Nesta pislogva nézte az ajándékot, amit az árnyénekes az ölébe tett.

– Én nem vettem neked semmit – mormolta Nesta Aznek elvörösödő arccal.

– Tudom – felelte Az mosolyogva. – De nem baj.

Cassian próbált a saját kezében lévő ajándékra koncentrálni – az ezüstfésűre és hajkefére, amibe Mor nevét gravíroztatta –, a tekintete mégis Nesta ujjaira tévedt, miközben a lány kinyitotta a kis dobozt. Nesta belenézett, majd értetlen pillantással felnézett Azrielre.

– Mi ez?

Azriel felkapta a kis ezüstpálcát, és kihajtotta. Az egyik végén egy csíptető volt, a másikon egy kis üveggömb.

– Ráteheted a könyvre, amit olvasol, és a kis tündérfénygömb világítani fog. Nem kell úgy megerőltetned a szemedet, amikor este olvasol.

Nesta megérintette az üveggömböt, akkora volt, mint a hüvelykujján a köröm, mire felvillant benne a tündérfény, kellemes, ragyogó világosságba vonta az ölét. Amikor ismét megérintette, kikapcsolt. Aztán Nesta felpattant, és Azriel nyakába vetette magát.

Egy pillanatra mindenki elhallgatott.

De Azriel csak nevetett, és óvatosan megszorította Nestát. Cassiant mosolyra fakasztotta a látvány – ők ketten.

– Köszönöm! – mondta Nesta, és gyorsan elhúzódott, hogy megcsodálhassa a kis holmit. – Zseniális!

Azriel elpirult, és hátralépett, kavarogtak az árnyékai.

Nesta Cassianre nézett, és ismét felragyogott az a fény a szemében. Szinte már elég volt ahhoz, hogy Cassian is átadja neki az ajándékát, itt és most.

De tekintve, hogy mi történt tavaly, tekintve, hogy a bál óta Nesta nem melegítette az ágyát… Inkább nem tette.

Nehogy Nesta ismét összetörje a szívét.

Éjjel egyre Nesta szeme szúrt a fáradtságtól. A többiek még mindig ittak, de neki nem ajánlottak bort – nem is kért volna belőle, ami azt illeti –, és nem csatlakozott hozzájuk sem az éneklésben, sem a táncban. Feyre röhejesen nagy rózsaszín szülinapi tortájából viszont háromszor is evett.

Cassian azt mondta, ma este itt alszanak, tekintve, hogy túl részeg lesz ahhoz, hogy visszarepüljön vele a Szél házába, Mor és Azriel pedig túl részeg ahhoz, hogy gondolatutazással visszavigye őket, ráadásul még úgy is kénytelen lenne repülni egy darabon. Rhys és Feyre valószínűleg egymás karjában lel majd élvezetre, mire mind készen állnak a távozásra.

Az ajtó, ami felé Feyre irányította Nestát, tárva-nyitva állt, a fehér, krém- és cserszínű bútorokkal teli elegáns hálószoba ragyogott a tündérfényben. A márvány kandallópárkányon üvegekben pislákoló gyertyák égtek. A függönyöket már behúzták éjszakára, súlyos kék bársonyból készültek – néhány kék apróságot leszámítva az adta az egyetlen színt a szobában. Kellemes volt, jázminillatú, pont olyan, amilyennek Nesta maga is berendezte volna a szobáját, ha lehetősége nyílik rá.

De hát tényleg megvolt rá a lehetősége, jutott eszébe. Feyre megkérte, ő pedig nemet mondott. Aztán a jelek szerint Feyre maga csinálta meg, valahonnan tudta, mi tetszene neki.

Nesta leült a kis öltözőasztalhoz, a saját tükörképét bámulta a néma csendben.

Az ajtaja nyikorogva kinyílt, és megjelent Cassian, nekidőlt az ajtófélfának, a tükörből nézett rá.

– Nem is akartál jó éjszakát kívánni?

Nesta szíve dübörögni kezdett.

– Fáradt voltam.

– Jó néhány éjszaka óta fáradt vagy. – Összefonta a karját. – Mi a baj?

– Semmi. – Nesta megfordult az öltözőasztalhoz tartozó párnázott széken. – Miért nem odalent vagy?

– Nem kérdezted, hol az ajándékod.

– Gondoltam, nem adsz semmit.

Cassian ellökte magát az ajtófélfától, és becsukta maga mögött az ajtót. Már azzal is magára vonta a figyelmet, hogy csak állt ott.

– Miért?

Nesta vállat vont.

– Csak úgy.

Cassian előhúzott egy kis dobozt a zsebéből, és letette kettejük közé az ágyra.

– Meglepetés!

Nagyot nyelt, miközben Nesta odasétált, ez volt az egyetlen jele annak, hogy mennyit jelent számára ez a pillanat.

Nesta tenyere nyirkossá vált, ahogy felkapta és tanulmányozni kezdte a dobozt. De még nem nyitotta ki.

– Sajnálom azt, ahogyan a legutóbbi téli napfordulón viselkedtem. Hogy milyen rémes voltam.

Cassian akkor is vett neki ajándékot. És Nestát nem érdekelte, olyan borzalmas volt, hogy még bántani is akarta érte. Amiért törődik vele.

– Tudom – felelte Cassian érzelmektől fojtott hangon. – Már rég megbocsátottam neked. – Nesta még mindig nem nézett rá, akkor sem, amikor a harcos hozzátette: – Nyisd ki!

Nesta keze remegett kissé. Egy ezüstgömböt talált a fekete bársonyban. Akkora volt, mint egy tyúktojás, és gömbölyű, leszámítva azt az egyetlen részét, amit laposra reszeltek, hogy megálljon, és ne guruljon el.

– Mi ez?

– Érintsd meg a tetejét! Nem kell erősen nyomni.

Nesta értetlen pillantást lövellt Cassianre, de azért engedelmeskedett.

Zene töltötte be a szobát.

Nesta hátraugrott, a mellkasához kapta a kezét, miközben Cassian felnevetett.

Hiszen… az ezüstgömbből szólt a zene! És nem akármilyen zene, a múltkori bál keringőinek a zenéje, tisztán, a tömeg morajától mentesen, mintha Nesta egy hangversenyteremben hallgatta volna őket.

– Ez nem a Veritas gömb – nyögte ki Nesta, miközben a keringő zenéje tovább áradt a gömbből, olyan tisztán és tökéletesen, hogy a vére ismét dalolni kezdett.

– Nem, ez egy Szimfonika, egy különleges holmi Helion udvarából. Magába tudja zárni a zenét, hogy aztán visszajátssza neked. Eredetileg azért tervezték, hogy segítsen a zeneszerzőknek, de valamiért nem lett sikeres.

– Hogy tudtad kiszűrni a tömeg zaját, amikor belezártad a zenét a bálon? – kérdezte Nesta csodálkozva.

Pír szökött Cassian arcába.

– Visszamentem másnap. Megkértem a Kőbe vájt város zenészeit, hogy játsszák el a dalokat újra, meg a kedvenceiket is. – A gömbre nézve biccentett. – Aztán elmentem a kedvenc kocsmáidba is, megkerestem a zenészeket, és velük is eljátszattam a…

Elhallgatott, ahogy Nesta lehajtotta a fejét. Ahogy a könnyek megállíthatatlanul felfelé törtek. Nesta meg sem próbált küzdeni ellenük, miközben a zene továbbra is ott szállt körülöttük a szobában.

Cassian egyedül érte tette mindezt. Megtalálta a módját, hogy Nesta hozzáférhessen a zenéhez – bármikor.

– Nesta – lehelte Cassian.

Nesta lehunyta a szemét, hogy visszafojtsa a lelkében szökőárként felfelé törő felismerést. Ha egyszer elismeri, mindent elsöpör, ami az útjába áll. Őt magát is elsodorja. Ez a gondolat elég volt ahhoz, hogy kihúzza magát, és letörölje a könnyeit.

– Nem fogadhatom el.

– Neked készült.

Cassian halványan elmosolyodott.

Nesta képtelen volt elviselni a mosolyát, a kedvességét és az örömét, úgyhogy pontosított:

– Nem fogadom el. – Visszatette a gömböt a dobozba, és visszaadta Cassiannek. – Vidd vissza!

Cassian szeme megrebbent.

– Ajándék, nem egy kibaszott jegygyűrű!

Nesta megfeszült.

– Nem, azt majd Eristől kapom.

Cassian megdermedt.

– Hogy micsoda?

Nesta hűvös kifejezést varázsolt az arcára, ez volt az egyetlen páncélja Cassian ellen.

– Rhys azt mondta, Eris feleségül akar venni. Hogy a kezemért cserébe bármit megtesz.

Cassian kézfején felvillantak a szifonok.

– Ugye eszedbe sem jutott, hogy igent mondasz?

Nesta nem felelt. Hagyta, hadd feltételezze Cassian a legrosszabbat.

Cassian felmordult.

– Értem. Egy kicsit közelebb kerülök hozzád, és máris megint ellöksz magadtól. Vissza oda, ahol biztonságos. Inkább hozzámennél egy Eris-féle viperához, csak velem ne kelljen együtt lenned!

– Nem is vagyunk együtt – csattant fel Nesta. – Csak dugunk.

– Ennél több nem jár egy korcs vadállatnak, igaz?

– Nem ezt mondtam.

– Nem is kell kimondanod. Ezerszer megtetted már korábban.

– Akkor miért volt olyan fontos közbevágnod a bálon?

– Mert kibaszottul féltékeny voltam! – kiáltotta Cassian a szárnyait széttárva. – Úgy néztél ki, mint egy királynő, és fájdalmasan nyilvánvaló volt, hogy inkább egy Eris-féle hercegecskéhez illesz, nem pedig egy olyan jöttment senkihez, mint én. Egyszerűen képtelen voltam elviselni a látványt, az istenek verte csontjaim is tiltakoztak ellene! De csináld csak, Nesta! Legyél csak az ő kibaszott felesége, kibaszottul sok sikert hozzá!

– Eris a vadállat! – vágta rá Nesta. – Ő a vadállat, egy rohadék. És hozzá is megyek, mert pont olyan vagyok, mint ő!

A szavak visszhangot vertek a szobában.

Cassian fájdalmas arckifejezése teljesen kiborította Nestát.

– Erist érdemlem.

Elcsuklott a hangja.

Cassian zihált, szemében még mindig düh izzott – és most már döbbenet is.

Nesta rekedten így folytatta:

– Te jó vagy, Cassian. Bátor, csodálatos, kedves. Szívem szerint megölnék mindenkit, aki valaha is azt éreztette veled, hogy ennél kevesebb vagy. Kevesebb annál, mint amilyen valójában vagy. És tudom, hogy én is közéjük tartozom, és gyűlölöm magam érte. – Szúrt a szeme, de küzdött ellene. – Te testesítesz meg mindent, ami én sosem voltam, és soha nem érhetek fel hozzád. A barátaid is tudják, és régóta cipelem már magammal ezt a tudatot… Hogy nem érdemellek meg téged.

Cassian arcáról leolvadt a harag.

Nesta most már képtelen volt megálljt parancsolni a könnyeknek, a kibukó szavaknak.

– A háború előtt sem érdemeltelek meg, utána sem, most pedig főleg nem. – Halk, fájdalmas nevetést hallatott. – Szerinted miért löktelek el magamtól? Miért nem voltam hajlandó szóba állni veled? – Sajgó mellkasára fektette a tenyerét. – Apám halála után, a rengeteg kudarc után… Az, hogy megfosztottam magamat tőled… – Nesta felzokogott. – Ez volt az én büntetésem. Hát nem érted? – Szinte alig látta Cassiant a könnyeitől. – Amint megismertelek, jobban vágytam rád, mint amennyire ép ésszel felérhettem. Miután találkoztunk otthon, csak rád tudtam gondolni. És megrémített. Még soha senkinek nem volt ekkora hatalma felettem. És rettegek, hogy ha megengedem ezt magamnak… akkor el fogom veszíteni. Valaki el fog venni tőlem, és ha meghalsz… – Nesta a kezébe temette az arcát. – Nem számít – suttogta. – Nem érdemellek meg, és soha nem is foglak.

Teljes csend borult a helyiségre. Olyan mély, hogy Nestában felmerült, Cassian otthagyta őt, úgyhogy leeresztette a kezét, hogy megnézze, ott van-e még.

Cassian előtte állt. Gyönyörű, tökéletes arcán könnyek csorogtak.

Nesta nem hátrált meg előle, megmutatta magát Cassiannek: a lehető legigazabb, legőszintébb énjét. Mit számít, hiszen eddig is a maga teljességében látta Nestát.

Cassian szólásra nyitotta a száját, mondani akart valamit. Kénytelen volt nagyot nyelni, és újfent megpróbálkozni vele.

De Nesta látta a szavakat a szemében. Ugyanazokat, amikről, tudta jól, az övében is ott izzanak.

Úgyhogy Cassian nem próbált többé megszólalni, inkább átszelte a kettejüket elválasztó távolságot. Egyik kezét Nesta hajába fúrta, a másikkal a derekát karolta át, és magához rántotta. Nem szólt egy szót sem, csak lehajtotta a fejét, ajka végigsimított Nesta könnyáztatta arcának egyik felén. Majd a másikon is.

Nesta lehunyta a szemét, kiélvezte Cassian ajkának érintését túlságosan is forró bőrén, a lélegzetének cirógatását. Minden egyes gyengéd csók a szeméből kiolvasott szavakat visszhangozta.

Cassian elhúzódott, és olyan hosszan nem tért vissza hozzá, hogy Nesta kinyitotta a szemét. Olyan közel volt az arcuk egymáshoz.

– Nem mész hozzá Erishez – jelentette ki Cassian határozottan.

– Nem – lehelte Nesta.

Cassian szeme felizzott.

– Nem lesz senki más. Egyikünknek sem.

– Nem – suttogta Nesta.

– Soha – ígérte Cassian.

Nesta Cassian izmos mellkasára fektette a kezét, a mennydörgő szívverés ott visszhangzott a tenyerén. Végigkúszott a karján, be a saját mellkasába, a saját szívébe.

– Soha – esküdött.

Cassiannek csak ennyi kellett. Nestának is csak ennyi kellett.

Cassian ajka az övéhez ért, és a világ megszűnt létezni.

A csók büntetés és csoda volt, alapos és vad, követelés és megadás. Nesta képtelen lett volna jellemezni. Átkarolta Cassiant, a lehető legszorosabban hozzásimult, viszonozta nyelvének minden egyes mozdulatát.

Cassian felmordult, és az ágy felé lökte őt, szája elnyelt, megízlelt, kimondott mindent, amit Nesta nem tudott még szavakba önteni, de egy nap, talán hamarosan, képes lesz rá. Cassianért összeszedi a bátorságát, és megteszi.

A lába hátul nekiütközött a matracnak, és Cassian megtörte a csókot, hogy a ruháikra fordítsa a figyelmét.

Nesta arra számított, hogy letép, leszaggat róla mindent. De Cassian óvatosan húzta le Nestáról a ruháját, remegő ujjakkal gombolta ki a ruháját hátul. Nesta keze is remegett, ahogy lehámozta Cassianről az inget.

Aztán meztelenek voltak, megint azokkal a kimondatlan szavakkal a szemükben bámultak egymásra, és Nesta hagyta, hogy Cassian az ágyra fektesse őt. Hogy fölé másszon. Az égvilágon semmi durva vagy vad nem volt abban, ami ezután következett.

Nesta nem akarta a lába közé nyomni Cassian fejét. Az ujjaira sem vágyott. Amikor Cassian az öléhez ért, Nesta megmutatta neki, hogy készen áll, aztán megfogta a kezét, és összefonta az ujjaikat, miközben a szabad kezét Cassian farka köré kulcsolta, hogy maga felé húzza.

Cassian hozzáért odalent, de aztán megdermedt. A szemébe nézett.

És szenvedélyesen megcsókolta Nestát, miközben belehatolt.

Nesta levegő után kapott. Nem azért, mert teljesen magába fogadta Cassiant, hanem amiatt, amit a mellkasában érzett. A miatt a valami miatt, ami ott mennydörgött, olyan hevesen dobogott odabent, ahogy Cassian ismét ránézett, szinte teljesen kihúzódzkodott, majd ismét elmerült benne.

A második döfésnél az a valami a mellkasában… a szíve… A második döfésnél teljesen megadta magát Cassiannek.

A harmadiknál Cassian ismét megcsókolta őt.

A negyediknél Nesta átkarolta Cassian fejét és nyakát, és nem eresztette, miközben a férfi egyre csak csókolta, csókolta, csókolta őt.

Az ötödiknél az ősi vasból épített belső erőd falai leomlottak. Cassian elhúzódott, mintha megérezte volna, és felizzott a szeme, amint összefonódott a tekintetük.

De azért mozgott tovább, lassan, érzékien szeretkezett vele. Nesta pedig hagyta, hogy mindaz, ami eddig a vasfalak mögött megbújt, most Cassian felé iramodjon. A színtiszta aranyfény szálanként futott át Cassianbe, összeért az övéivel. Ahol a szálak összefonódtak, az élet csillagfényként ragyogott fel, és Nesta még sosem látott semmit, ami ilyen gyönyörű lett volna, még sosem érzett semmit, ami ennél mesésebb lett volna.

Sírva fakadt, maga sem értette, hogy miért. Nem akarta, hogy valaha is véget érjen, hogy valaha megszakadjon a kettejük közötti kapcsolat, azt akarta, hogy Cassian olyan mélyre hatoljon benne, hogy még a bőre alatt is őt érezze. Cassian könnyei az arcára csorogtak, és Nesta letörölte őket. Cassian a tenyerébe hajolt, nekidörgölte az arcát.

– Mondd ki! – suttogta Cassian a bőrére.

Nesta tudta, mire gondol. Valahogy tudta, mire gondol.

Megvárta, amíg Cassian ismét mélyre hatolt benne, mélyebbre, mint eddig bármikor, és azt suttogta:

– Az enyém vagy.

Cassian felnyögött, erősebben döfött.

Nesta azt suttogta:

– És én a tiéd.

A lelkük aranyszálai felragyogtak a szavaktól, mennyei kéz pendítette hárfa húrjaivá váltak.

Mert ez bizony zene volt a lelkük között. Mindig is az volt. És Cassian hangja volt Nesta kedvenc dallama.

– Nesta!

Cassian hallotta a könyörgést a nevében. Cassian közel járt a gyönyörhöz, és azt akarta, hogy Nesta vele együtt élvezzen el. Együtt akart elmerülni vele a mámorban. Valamiért fontos volt a számára, hogy most, ebben a pillanatban egyszerre menjenek el.

Cassian Nesta mellére hajtotta a fejét, a fogai közé vette a mellbimbóját, nyelvével megpöckölte.

Nestának több se kellett, máris orgazmusközeli állapotba került. Felnyögött, mire Cassian ismét megtette, a nyelve egyszerre mozdult a farka heves döfésével.

Újra meg újra.

Az aranyszálak felragyogtak, daloltak, és Nesta nem bírta tovább, a lelkük között áradó zenét, Cassian testét a testén és a testében, és…

Elöntötte a gyönyör, elmosta a belső fal romjait, hegyeket és erdőket törölt el, fénnyel és mámorral tisztította meg a világot, a csillagok soha véget nem érően záporoztak lefelé a mennyekből.

Cassian felüvöltött, ahogy ő is elélvezett, és a hang vadászatra hívott, szimfónia volt, egyetlen tiszta kürtszónak tűnt, miközben hajnal hasadt a világon.

Csak ez a pillanat volt, ez a valami, amin megosztoztak, és örökké tartott. Az idő nem számított többé. Az idő mindig is megtorpant Cassian, kettejük körül.

Cassian magja egyre csak ömlött és ömlött Nestába, hosszabban, mint korábban bármikor, mintha eddig mindig visszafogta volna magát, mintha most ő is szétzúzta volna a saját belső falait.

Örökké, örökké, örökké.

Ezt a szót visszhangozta minden egyes sóhajuk, a szívük minden dobbanása, annyira egyszerre, mintha egyként vert volna.

Majd csend borult rájuk, csodálatos és békés, és Cassian benne maradt, elbűvölten és örömmel nézett le rá.

Nesta felemelte a fejét, megcsókolta.

Egyik csók a másikhoz vezetett, és a vágy hulláma a magasba csapott Nestában, közöttük. Aztán Cassian megint mozogni kezdett benne, gyorsabban és gyorsabban, és az idő ismét megszűnt létezni.

Órákkal később, napokkal, hetekkel, hónapokkal, évezredekkel később, amikor végre mindketten teljesen elfáradtak, amikor a lelkük már teljesen összeforrt, Cassian kihúzódott belőle, és lerogyott az ágyra.

Nesta alig tudta felidézni a szavakat. De csak megtalálta őket, és azt suttogta a sötétben:

– Maradj velem!

Remegés rázta meg Cassiant, de csak elmosolyodott, és magához húzta Nestát.

És Nestát Cassian otthont jelentő karjának melegében, biztonságában nyomta el az álom.

59.

FEJEZET

Nesta kinyitotta a szemét.

Meleg fonta körbe, elégedett volt, de beletelt egy pillanatba, hogy felidézze, miért. Hogy rájöjjön, Cassian karjában fekszik. Kiélvezte. A halántékát cirógató lélegzetvételeket, Cassian ujjainak érintését a derekán. Nyugalom töltötte el, döbbenetesen hasonlított arra, amit az elmecsendesítés során érzett.

Nem sokra rá Cassian is felébredt, álmosan, elégedetten mosolygott Nestára. A mosoly ellágyult, gyengéddé vált, és hosszú perceken keresztül csak feküdtek ott, nézték egymást, miközben Cassian a derekát simogatta. A cirógatásokat szenvedélyesebb érintések váltották, és ahogy odakint hajnal hasadt, ismét összegabalyodtak, lassan, gyengéden szeretkeztek.

Amikor Nesta ismét verejtékben fürödve, zihálva feküdt Cassian mellett, végigsimított a harcos izmos hasán, és azt mormolta:

– Jó reggelt!

Cassian a haját cirógatta.

– Neked is jó reggelt! – A kandallópárkány közepén álló kis faórára nézett, és hirtelen felült. – A fenébe!

Nesta a homlokát ráncolta.

– Menned kell valahová?

Cassian már a nadrágját húzta, a többi ruháját kereste a padlón. Nesta némán az ágy másik oldalára mutatott, ahol a férfi inge az ő ruháján hevert.

– A hógolyócsata! El fogok késni.

Nesta megpróbált minden egyes szót egyesével értelmezni. Mégis csak annyira futotta tőle, hogy:

– Mi?

– Hagyomány, minden évben megcsináljuk Rhysszel és Azzel. Felmegyünk a hegyre a kunyhóhoz, majd ne felejtselek el egyszer elvinni téged is, és… Hát, hosszú lenne elmesélni, de gyakorlatilag évszázadok óta minden évben felmegyünk, és évek óta nem nyertem. Ha idén is alulmaradok, sosem szállnak le rólam.

Beszéd közben felvette az ingét, a bőrkabátját és a csizmáját.

Nesta csak nevetett.

– Ti hárman… az egész vidék legrettegettebb harcosai… minden évben hógolyóztok?

Cassian elérte az ajtót, és gonosz mosolyra húzódott a szája.

– Említettem, hogy utána beülünk a kunyhóhoz tartozó izzasztóba?

És abból a gonosz mosolyból Nesta tudta, hogy mindezt teljesen meztelenül teszik. Felült, a haja végigsiklott a mellén. Cassian szeme lejjebb vándorolt, megrándult egy izom a nyakán. Egy szívdobbanás erejéig Nesta abban reménykedett, hogy megint ráveti magát. És valóban, Cassian orrlyukai kitágultak, egész testében megfeszült, ahogy megérezte Nesta vágyát, amit pusztán annyival keltett benne, hogy szabadon legeltette a szemét a testén.

De Cassian nagyot nyelt, az aljas vigyor leolvadt az arcáról, ahogy megköszörülte a torkát.

– A hógolyózás után alaposan fel kell mérnem az illír hadsereget, ez beletelik majd pár napba. Utána visszajövök.

Azzal útnak indult, még egy búcsúcsókot sem adott.

Három nap telt el anélkül, hogy egyetlen szót hallott volna Cassian felől. A küzdőtéren a rezzenéstelen Azriel váltotta, aki a szokásosnál is távolságtartóbbnak bizonyult, még Nestára sem mosolygott rá. De nem tiltakozott, amikor Nesta elhozta a Szimfonikáját reggelenként, hogy erőt meríthessen belőle edzés közben. A papnők ámultak az ajándék láttán, volt, aki táncra is perdült a zenére, Nesta viszont egyedül arra tudott gondolni, mennyi időbe és energiába került Cassiannek a gömb. Tudta, mennyit jelent Nesta számára egy ilyen ajándék.

Az egész teste sajgott a vágytól, a fogát csikorgatta tőle. Ez a három nap Cassian nélkül három hónapnak tűnt. Olyan kétségbeesetten vágyott rá, hogy a fürdőkádban, az ágyban, sőt, még ebédidőben a szobájában is a lába közé csúsztatta a kezét. De a gyönyör után üresnek érezte magát, mintha a testének Cassianre lett volna szüksége, arra, hogy a férfi megtöltse. Mindennap megkérdezte Azrielt, mikor jön vissza Cassian, Azriel pedig csak annyit felelt, hogy hamarosan, aztán megkezdte az edzést.

Talán megőrült. Talán ez volt a vasfal az elméje körül – az a védvonal, ami az ép elméjét őrizte. Nyilván nem normális ennyit gondolni valaki másra, ennyire vágyni rá.

Aggodalom marcangolta az edzés végén, a valkűrsprinteknek hála zihált és izzadt a hideg délelőtti levegőben. Tíz másodpercet kellett teljes erőbedobással sprintelni, harminc másodpercet kocogni, aztán megint tíz másodpercet sprintelni… Mindezt negyedórán keresztül, megállás nélkül. Amint bírják majd, a pajzsot is magukhoz veszik. Aztán a kardot. Mindezt azért kellett gyakorolniuk, hogy megerősítsék magukat, és képesek legyenek a légzésükre figyelni a támadások és visszavonulások közt. Teljes őrület volt, de még ez sem enyhítette Nesta kínját.

– Van kedvetek itt aludni velem a Szél házában ma este? – kérdezte Emerie-t és Gwynt az átjáróra mutatva. – Olvasunk majd, vagy ilyesmi.

Gwyn pislogva elgondolkozott.

Csak az edzések miatt tette ki a lábát a könyvtárból, meg azért, hogy feljöjjön a küzdőtérre, és újra meg újra megpróbálja kettéhasítani a szalagot.

– Megkérdezem Clothót – felelte végül.

Emerie Nestára vigyorgott, mintha pontosan tudná, miért van szüksége társaságra.

– Persze.

Aznap este Nesta és Emerie kellemes csendben olvasott a kis könyvtárban, míg Gwynt várták. Emerie az egyik fotelben terült el, az egyik karfáról a lábát lógatta, a másiknak a hátát vetette. Fel sem nézett az ölében tartott könyvből, miközben így szólt:

– Cassian nagyon jó lehet az ágyban, ha így várod, hogy visszajöjjön.

Nesta megköszörülte a torkát, elhessegette a feltörő emlékeket: Cassian szája, izmos teste, az, ahogy selymes fekete haja az arca mellé hullik, amikor Nestára fekszik, hogy lengenek a tincsek, miközben a harcos mozog benne.

– Cassian…

Halkan felnyögött.

– Gondoltam – felelte Emerie kuncogva. – Úgy is jár.

– Mi az, hogy úgy is jár?

Emerie elvigyorodott.

– Tudod, amiből látszik, hogy egy férfi tudja, hogyan használja a farkát, és olyan magabiztosan jár-kel, hogy azzal gyakorlatilag mindenki másnak is a tudtára adja ezt.

Nesta a szemét forgatta.

– El is várható, hogy ötszáz év után tudja használni. – Felhorkant. – Persze, nem egy olyan férfival volt dolgom, akinek mégsem sikerült megugrania ezt a lécet.

Emerie felvont szemöldökkel biztatta, hogy folytassa, de ekkor kopogás hangzott fel a könyvtár ajtaján. Gwyn dugta be a fejét, végignézett a szobán, mielőtt belépett. Egy kis táska volt nála, nyilván abba pakolt mindent, amire szüksége lehet az éjszaka folyamán. Nesta már megkérte a házat, hogy készítsen elő egy szobát, amin ők hárman megosztozhatnak, és a kis könyvtár teljesen átalakítva fogadta: a szemközti falnál, az ablaknál az asztal és a székek helyén most három ágy várta őket, mindegyik tele takaróval és párnával.

Gwyn elmosolyodott, de a pulzusa hevesen lüktetett a nyakán.

– Bocsi, hogy késtem. Merrill tízszer átolvastatott velem egy bekezdést. – Gwyn felsóhajtott. – Könyörgök, mondjátok, hogy az a sok csokoládé a miénk!

A ház rengeteg édességet halmozott a fotelek közötti asztalra: trüffelt, bonbonokat, csokoládékat. És persze kekszet meg aprósüteményt. Volt még ott sajttal és gyümölccsel megrakott tányér is, meg ezen felül vízzel és különféle ivólevekkel megtöltött kancsók.

Gwyn végignézett az asztalon.

– Ennyit készültél?

– Dehogy! – vágta rá Emerie ragyogó szemmel. – Nesta eddig nagy titkot őrzött.

Nesta felhorkant, de Emerie már folyatta is:

– A Szél háza bármit megad neked, amit csak szeretnél. Csak mondd ki! – Gwyn felvont szemöldöke láttán Emerie így szólt: – Kérek szépen egy szelet pisztáciatortát!

Egy tányér jelent meg előtte, rajta a tortával. És egy tál tejszínhab málnával. Gwyn pislogott egyet.

– Egy mágikus házban élsz!

– Szeret olvasni – magyarázta Nesta, és megpaskolta az egymásra halmozott romantikus könyveket. – Így barátkoztunk össze.

Gwyn suttogva azt kérdezte a szobától:

– Melyik a kedvenc könyved?

Egy könyv puffant az asztalon Emerie tortája mellett, mire Gwyn riadtan felsikkantott. De aztán összedörzsölte a tenyerét.

– Ó, ez csodás!

– Ez a mosoly bajt jelez – jegyezte meg Emerie.

Gwyn vigyora kiszélesedett.

Két órával később Nesta ruhástól ült a kis könyvtár közepén álló, buborékkal teli fürdőkádban. Víz nem volt benne, csak buborék. Kétoldalt ugyanolyan fürdőkádban Emerie és Gwyn vihogott.

– Nevetséges ez az egész! – fakadt ki Nesta, pedig az ő szája is felfelé görbült.

A két lány egyre abszurdabb dolgokkal állt elő, és Nesta biztosan azt érezte volna, hogy kihasználják a Szél házát, ha az nem lett volna annyira… lelkes, amikor teljesítenie kellett a parancsokat. Még kreatív megoldásokkal is előállt.

Például azzal, hogy mindegyik buborékban egy madárka repült.

A néma tűzijáték még mindig fel-felvillant a helyiség távolabbi sarkában, a miniatűr pegazus – amit Nesta a barátnői noszogatására kért – egy kis füves területen legelészett a polc mellett, nem törődött velük. A szoba közepén egy Cassiannél is magasabb torta állt, rajta ezer gyertya égett. Hat béka egy vörös-fehér, pöttyös mérges gombát táncolt körbe, a keringőhöz a dalt Nesta Szimfonikája biztosította.

Emerie gyémántkoronát és hat sor gyöngyöt viselt. Gwyn fején széles karimájú, előkelő hölgyhöz illő kalap ült hetykén. Egyik vállán csipkés napernyő pihent, elgondolkodva pörgette, miközben az ablakot, az azon túl elterülő világot figyelte, és halkan így szólt:

– Néha elgondolkozom, összeszedem-e valaha a bátorságomat, hogy kimerészkedjek. Mindennap attól félek, hogy nem fog menni.

Nesta arcáról lehervadt a mosoly. Jól megválogatta a szavait, mielőtt azt felelte:

– Én is ugyanígy érzek.

Mert így élni, a Szél házában, edzeni, a könyvtárban dolgozni… Ez nem valódi élet. Nem igazán. Amikor visszatérhet a városba, ismét szembe kell néznie a való élettel. Akkor majd kiderül, hogy érdemes-e rá. Felfordult a gyomra a gondolattól.

Gwyn a borongós hangulatot eloszlatva kipattant a kádból, csak úgy repültek szerteszét a buborékok, majd a táskájához trappolt.

– Ki ne merjetek nevetni, de hoztam valamit, amit csinálhatnánk. Nem tudtam, hogy egy mágikus ház így lefoglal majd minket. – Előhúzott egy rakás színes fonalat. – Az ikertestvéremmel karkötőket fontunk, és ilyen kis díszeket tettünk rá jókívánságokkal. – Felemelt egy szütyőt, és a tenyerébe öntött pár ezüstérmét. Akkorák voltak, mint a kisujján a köröm, és vékonyak, akár egy ostya. Gwyn hangja ellágyult. – Úgy gondoltuk, a kívánság akkor válik valóra, amikor a karkötő leesik.

Emerie kedvesen azt kérdezte:

– Hogy hívták?

– Catrin. – Gwyn hangjában iszonyú fájdalom és vágyódás csendült. – Kétpetéjű ikrek voltunk. Az ő haja sötét volt, mint az ónix, a bőre világos, akár a hold. És pont olyan szeszélyes volt, mint a tenger. – Halkan felnevetett. – A hibái ellenére, mindkettőnk hibái ellenére nagyon szerettük egymást. Csak mi ketten voltunk egymásnak gyerekként. Ő volt az egyetlen, akire igazán számíthattam. Nem telik el úgy nap, hogy ne hiányozna.

Nestának önkéntelenül is eszébe jutott Feyre.

– Bár találkozhatnánk még egyszer! – folytatta Gwyn. – Csak még egyetlenegy pillanatra, hogy elmondhassam neki, szeretem, és elköszönhessek tőle. – Megtörölte a szemét, felszegte az állát. Nestára nézett. – Végül csak ez számított igazán. Nem a szánalmas kis veszekedéseink meg az, hogy mi mindenben különböztünk. Azonnal elfelejtettem mindet, amint… – Gwyn megrázta a fejét. – Csak ez számít.

Nesta lassan bólintott.

Talán nem csak ő meg Feyre ilyen. Talán minden testvérpárnak vannak nehézségei, vitái, mindenki között húzódnak árkok. Nesta nem tökéletes, de… Feyre sem. Mindketten követtek el hibákat. És mindkettejük előtt hosszú, hosszú élet áll. Nem kell, hogy az határozza meg a jövőjüket, ami a múltban történt.

Úgyhogy Nesta ismét bólintott, megmutatta Gwynnek, hogy érti.

– Csak ez számít – ismételte.

Gwyn elmosolyodott, majd kihúzta magát, és megköszörülte a torkát.

– Még a téli napforduló előtt megrendeltem a fonalat és a díszeket, gondoltam, megcsinálom nektek ajándékba, de nem érkeztek meg időben. Eszembe jutott, hogy ma este megcsinálhatjuk a karkötőket.

Óvatosan a legközelebbi asztalra tette a hozzávalókat.

Nesta és Emerie is kiszállt a kádból, szemügyre vették a különféle fonalakat, a rengeteg színt és árnyalatot, a gondos elrendezésüket.

– Mutasd meg, hogyan kell! – kérte Emerie halkan.

Nestában felmerült, hogy Gwyn szavai talán rá is hatással voltak, elmerengett, miféle fájdalom és remény lakozik Emerie-ben.

Gwyn elvigyorodott, és kiválasztott három színt, amiről úgy gondolta, hogy illik Emerie lelkületéhez. Zöldet, lilát és aranyat. Nesta elfojtotta a vihogását, és választott Gwynnek: kéket, fehéret és pávakéket. Emerie választotta ki Nesta színeit: sötétkéket, vöröset és ezüstöt. Nesta és Emerie alázatosan követte Gwyn „könnyű” mozdulatait: félbehajtották a fonalat, megkötötték, levágták a csomón felüli részt, aztán egy nehéz könyv alá rakták a karkötőt, miközben szín szerint szétválasztották a szálakat. Ezután jött a fonás, a húzogatás, ide-oda bújtatás. Emerie csomói tökéletesre sikerültek. Nestáéi…

– Borzalmas lesz a karkötőd, Gwyn – jegyezte meg Nesta az első tíz sor ügyetlen, kacifántos csomóira fintorogva.

– Csináld csak tovább! – biztatta Gwyn, aki jóval előtte járt a karkötőkészítésben, és már csinos kis mintákat is szőtt a sorokba. – Gyakorlattal egyre szebbek lesznek a csomók. Csak szólj, amikor elérsz a feléig, akkor rátesszük a díszt!

Zeneszóra, együtt dolgoztak, cseverésztek, Emerie és Gwyn időről időre kinevette Nesta borzalmas munkáját.

– Most pedig kívánunk egymásnak – szólalt meg Gwyn, amikor mind elértek a karkötő feléig. Az egyik kis érméért nyúlt. – A kezembe fogom, kívánok valamit Emerie-nek, és…

– Várj! – szólalt meg Nesta, és elkapta Gwyn kezét, mielőtt a díszhez érhetett volna. – Hadd kívánjak én!

A barátnői kíváncsian figyelték, Nesta pedig nyelt egyet.

– Hadd kívánjak én mindannyiunknak! – magyarázta, és a kezébe vette a három érmét.

Egy kis ajándék a barátnőinek, akik olyanok voltak számára, mint a testvérek.

Választott család. Mint amilyet Feyre is talált magának.

Nesta a tenyerébe szorította az érméket, lehunyta a szemét, és így szólt:

– Azt kívánom, legyen bátorságunk nekivágni a nagyvilágnak, amikor készen állunk rá, de mindig találjunk vissza egymáshoz. Bármi történjék is.

Gwyn és Emerie ujjongani kezdett. És amikor Nesta kinyitotta a szemét, széttárva az ujjait, esküdni mert volna, hogy az érmék halványan ragyognak.

60.

FEJEZET

Cassian már öt napja odavolt. Öt napja ellenőrizte az illír légió minden egyes csapatát, és ez idő alatt emlékeztette magát, hogyan viselkedjen normális, épelméjű férfiként fülig szerelmes suhanc helyett. Mire visszatért, valami megváltozott.

Nem csak az a világrengető változás állt be Nesta és közte a téli napfordulón. Valami történt Nesta, Emerie és Gwyn között is.

Amikor kilépett a hideg levegőbe, ők hárman már a küzdőtéren voltak. Az oszlopnál álltak, a szalag lágyan lengedezett a jeges szélben. Gwyn kardot tartott a kezében, Emerie és Nesta pár lépésre tőle állt. Mindhárman színes, fonott karkötőt viseltek ezüstdísszel.

Cassian ott maradt az ajtóban, Nesta pedig azt mormolta Gwynnek:

– Menni fog!

Azriel Cassian mellé lépett, éppolyan némán, akár a szárnyait körbefonó árnyékok.

Gwyn úgy meredt a szalagra, akár egy ellenségre a csatamezőn. A szalag fodrozódott a szélben, el-eltáncolt, a mozgása éppolyan kiszámíthatatlan volt, akár egy ellenfélé.

– A miniatűr pegazusért! – biztatta Emerie.

Cassiannek fogalma sem volt, miről beszélnek, de Gwyn szája mosolyra húzódott.

Nesta felnevetett.

Mintha villám csapott volna a fejébe, úgy megrázta őt ez a nevetés. Nesta felszabadultan, könnyedén nevetett, még sosem hallott tőle ilyesmit. Azriel is pislogott egyet. A nevetés őszintén csengett.

– A miniatűr pegazus csak káprázat volt – magyarázta Nesta. – És most már visszatért a káprázatmezejére.

– Gwynt szerette a leginkább – ugratta Emerie. – Hiába próbáltad úgy elnyerni a szívét.

Ahogy Gwyn megmozdította a lábát, és irányba állította a pengét, elhallgattak. A szél ismét meglengette a szalagot, mintha csak incselkedne vele. Cassian Azre meredt, de a testvére egyedül az ifjú papnőt figyelte, sütött az arcáról, mennyire lenyűgözi őt a nő, és mennyire drukkol neki.

Gwyn azt suttogta:

– Szikla vagyok, amin megtörik a hullám. – Nesta kihúzta magát a szavak hallatán, mintha imádság lett volna, fohász. Gwyn felemelte a pengét. – Semmi sem törhet meg.

Cassian torka elszorult, még a gyakorlótér másik feléből is látta, hogy Nesta szemében büszkeség és fájdalom csillan.

Emerie így szólt:

– Semmi sem törhet meg minket.

Mintha a világ is megdermedt volna ennek hallatán. Mintha eddig egy bizonyos utat követett volna, de most másfelé tért. Cassian tudta, hogy száz év múlva, ezer év múlva is élénken él majd az elméjében ez a pillanat. Azt meséli majd a gyerekeinek, az unokáinak: Akkor és ott. Az volt a pillanat, amikor minden megváltozott.

Azriel teljesen megdermedt, mintha ő is érezte volna ezt a változást. Mintha ő is tudta volna, hogy jóval nagyobb erők fordították a figyelmüket a küzdőtérre, ahogy Gwyn megmozdult.

Egyenletesen, akár a Sidra, sebesen, mint az Illír-hegységből érkező szél. Az egész teste harmóniáról dalolt, ahogy a szalag felé lendült, megpördült, és karját forgás közben kitárva olyan tökéletes visszakezes vágást hajtott végre, hogy magát a téli reggelt is keresztülhasította.

A szalag fele lehullott a vörös kőre.

Hibátlan, tökéletes mozdulat volt. Egyetlen foszlány sem hullámzott a szélben, ahogy a kettévágott szalag tovább csapkodta az oszlopot.

Nesta lehajolt, felvette a szalag lehullott felét, és ünnepélyesen Gwyn homlokára kötötte. Olyasmi volt, mint amit a papnők a fejükön hordanak a kövükkel. Cassian még sosem látta Gwynen az idézőkövét.

Gwyn remegő ujjakkal érintette meg a homlokát, a szalagot, amivel Nesta megkoronázta őt.

Nesta fojtott hangja csendült:

– Valkűr.

Egyfajta rituálévá vált, hogy kettémetszik a szalagot, és a levágott részével megkoronázva valkűrré válnak.

Gwyn volt az első. Aztán jött Emerie. És az aznap délelőtti edzés végére Nesta lett a harmadik.

Egy leheletnyit könnyebben nézett szembe Cassiannel. Pedig közben még erősebben feszítette a vágy, belülről szaggatta a bőrét, könyörgött, hogy eressze ki. Hogy jusson el végre Cassianhez.

Valahányszor egymás szemébe néztek, valahányszor pár lépés távolságba értek egymástól, vágy kínozta Nestát, le akarta vetni a ruháit, és felkínálni magát a harcosnak. De a homlokára simuló fehér szalagra koncentrált, arra, amit a barátnőivel hárman elértek.

Véget ért az edzés, és Nesta le is rángatta volna Cassiant a szobájába, ha a férfi nem röppen az égbe és hagyja ott őket. Csak másnap reggel tért vissza.

Kerülte Nestát.

De másnap reggel Nesta megértette, miért – vagy legalábbis egyértelművé vált, hogy okkal tűnt el.

A küzdőtér újfent megváltozott.

Akadálypálya állt rajta, kígyóként tekergett. Nesta érkezett utolsóként, csatlakozott az ajtónál várakozó, mormoló nők csapatához, ahogy Cassian és Azriel odafordult hozzájuk.

Cassian szólalt meg:

– A valkűrök egymaguk is félelmet nem ismerő, lenyűgöző harcosok voltak. De a valódi erejük abból fakadt, hogy jól képzett csapatként harcoltak. – Az akadálypályára mutatott. – Egyedül egyikőtök sem tud majd túljutni ezen a pályán. Együtt viszont megoldjátok.

Emerie felhorkant. Cassian rávigyorgott.

– Egyszerűnek tűnik, igaz?

Emerie-be szorult annyi józan ész, hogy aggódni kezdjen.

Azriel összecsapta a kezét, mire minden nő kihúzta magát.

– Hármas csapatokban dolgoztok majd.

Gwyn Azhez fordult, pávakék szeme fénylett.

– Mit kapunk, ha sikerül keresztüljutnunk rajta?

Azriel körül árnyékok táncoltak.

– Mivel esélytelen, hogy bármelyikőtök is eljut a végére, nem gondoskodtunk jutalomról.

A papnők felhördültek. Gwyn kihívóan felszegte az állát.

– Alig várjuk, hogy bebizonyítsuk, tévedtek.

Úgy tűnt, beletelik némi időbe, mire bebizonyítják, hogy Azriel és Cassian téved. Gwyn, Emerie és Nesta jutott legmesszebb a három óra alatt, lenyűgöző, elképesztő teljesítménnyel egészen a feléig.

Roslin, Deirdre és Ananke a mögöttük lévő akadályig küzdötte el magát, mire letelt az idő, és Ananke aranyszínű tincseit vér tapasztotta össze, úgy fejbe vágta őt egy pörgő, sok karú valami.

– Szadista szörnyetegek! – sziszegte Gwyn, ahogy ők hárman a kudarctól megroggyantan a frissítőállomáshoz sétáltak.

– Holnap megint megpróbáljuk – fogadkozott Emerie, akinek egy lengő tuskó miatt monoklija lett, még azelőtt a földre küldte, hogy Nesta elránthatta volna. – Addig próbálkozunk, amíg le nem töröljük azt a beképzelt vigyort az ostoba, tökéletes arcukról!

Azriel és Cassian valóban mosollyal az arcán, összefont karral, a falnak dőlve figyelte őket.

Gwyn hervasztó pillantást lövellt Azrielre, miközben elvonult mellette.

– Holnap találkozunk, árnyénekes! – vetette hátra a válla felett.

Azriel a szemöldökét derűsen a magasba vonva nézett utána. Amikor visszafordult, Nesta vigyorgott.

– Fogalmad sincs, mit provokáltál ki – jegyezte meg.

Azriel oldalra billentette a fejét, mogyorószín szemét összehúzta, ahogy Gwyn a lejárathoz ért.

– Emlékszel, milyen volt Gwyn, amikor a szalaggal küzdött? – Nesta kacsintott, és vállon veregette az árnyénekest. – Te vagy az új szalag, Az.

Az akadálypálya lehetetlen küldetésnek tűnt.

A rohadékok minden este megváltoztatták. Minden reggel egy másmilyen, nehezebb kihívás elé állították őket. De azért valamilyen rendszer csak volt benne: mindig valamilyen lábmunkával kezdtek, volt, amikor térdemeléssel, gyorsan kellett futni egy létra fokai közt a földön, volt, amikor egy fellógatott gerendán át vezetett az út. Aztán jött az elme próbatétele: rejtvények, ahol össze kellett dolgozniuk, aztán egymásra támaszkodva keresztüljutni. És amikor már teljesen kifáradtak, jöttek az erőpróbák.

Az elkövetkezendő két hétben hármójuknak csak egyetlenegyszer sikerült eljutnia a harmadik szakaszig. Roslin, Ananke és Deirdre a nyomukban jártak, amitől Gwyn még keményebben hajtotta a csapatot. Ő akart lenni az első. Azt akarta, hogy Nesta, Emerie és ő törölje le Azriel és Cassian képéről a vigyort. Főleg Azrieléről.

Az nem számított, hogy az első nap után csupán egyetlen órát kaptak az akadálypálya teljesítésére. A másik két órában egy csapatként katonai kiképzésben részesültek: alakzatokban kellett menetelniük (nehezebb és hülyébb feladat volt, mint amilyennek elsőre tűnt), egymás mellett harcoltak (veszélyesebbnek bizonyult, mint amilyennek gondolták), és megtanulták, hogyan mozogjanak, gondolkodjanak és lélegezzenek egy egységként.

De azért csinálták tovább. Valkűrfalanxban meneteltek. Egyként küzdöttek, Cassian és Azriel volt az ellenfelük. Megtanulták, hogyan tartsák egy helyben a pajzsukat, amikor az illírek a szifonjaikkal és a hatalmas termetükkel rájuk támadtak. A valkűr erőnléti edzések teljes mértékben kifizetődtek: minden egyes pokoli guggolás és kitörés segített, hogy most könnyedén tartsák a pajzsukat. Hogy kitartsanak az ellenség támadásával szemben.

Egyként edzettek tovább, precíz vonalakat alkotva, ugyanarra az ütemre végezték a felüléseket. A fekvőtámaszokat. Ha egyikük összeesett, mindannyiuknak újra kellett kezdenie.

De nem adták fel. Verejtékezve, zihálva, a vérüket hullajtva összekovácsolódtak.

És néha, amikor véget ért az esti szertartás, Nestáék hárman összegyűltek a könyvtárban, hogy hadviselésről olvassanak. A valkűrökről. Az ősök technikáiról.

Egyre több papnő metszette ketté a szalagot. Roslin. Deirdre. Ananke. Ilana. Lorelei.

Minden egyes akadállyal, amit Azriel és Cassian eléjük állított, megküzdöttek.

És esténként Nesta a Szél házának lépcsőjét járta. Egyre lejjebb és lejjebb és lejjebb ért. Azóta nem jutott le a legaljára, hogy összeveszett Amrennel, de azért próbálkozott tovább.

Már nem az emlékek és a szavak hajtották, hanem a színtiszta kitartás.

Nesta, Gwyn és Emerie napra pontosan a felállítása után két hónappal jutott el az akadálypálya végére. Természetesen pont egy olyan napon, amikor a papnőket Clotho valamilyen különleges szertartásra hívta, úgyhogy Cassiant és Azrielt leszámítva senki sem láthatta. Úgy tűnt, egyedül Gwyn maradhatott távol a szertartásról.

És amikor Gwyn elérte a célvonalat, véresen, zihálva, és olyan vadul vigyorogva, hogy pávakék szeme napfényben fürdő tengerre emlékeztetett, sebes kezét Azriel felé nyújtotta.

– Na?

– Már meg is kaptátok a jutalmatokat – jelentette ki Azriel. – Épp most álltátok ki a vérszertartás előpróbáját. Gratulálok!

Gwyn eltátotta a száját. Nesta és Emerie megdermedt. Aztán Gwyn azt kérdezte:

– Hát ezért hívtátok meg őket?

Nestának fogalma sem volt, Gwyn miről beszél, de követte a tekintetét felfelé, a verem széléig, ahonnan a rideg lord Devlon és egy másik férfi nézett le rájuk homlokráncolva.

Nyilván ezért nem ért rá a többi papnő ma.

– Volt egy olyan sejtésem, hogy talán ma van a nagy nap – mormolta Cassian Nestának.

Devlon arca ellilult a haragtól, úgy tűnt, legszívesebben kifakadna, de csak kurtán biccentett Cassiannek.

– Azt mondtátok a papnőknek, hogy ne jöjjenek el ma? – kérdezte Nesta Cassiantől és Azrieltől.

– Szóltunk Clothónak, hogy ma vendégekre számítunk – válaszolta Azriel. Jég és halál uralta a tekintetét, miközben farkasszemet nézett Devlonnal. A férfi elfordult az árnyénekestől, majd morgott valamit a társának, és megindultak keletre, Illíria felé. Azriel figyelte, ahogy eltűnnek a távolban, és így folytatta: – Clotho elmagyarázta a többieknek, és úgy döntöttek, inkább mással töltik a mai napot.

– De úgy látom, te tudtad, mit csinálunk – fordult Nesta Gwynhez.

– Cassian és Azriel figyelmeztetett, hogy férfiak néznek majd ma minket, de azt nem mondták el, hogy miért. Fogalmam sem volt, hogy ez a vérszertartás előpróbája.

Szeme fényesen ragyogott az arcára kenődött kosz felett.

Emerie viszont elsápadt.

– De nem veszünk részt a vérszertartáson, ugye? – kérdezte Cassiant.

– Csak ha szeretnétek – biztosította Cassian. Egyedül Emerie értette közülük, miféle szörnyűségekkel jár a vérszertartás, Nesta tudta jól. – De szerettük volna, ha Devlon és mindenki más, akinek elmondja, megérti, hogy éppolyan ügyesek vagytok, mint bármelyik illír egység. Csak így foghatták fel. Az, hogy valkűrök vagytok, számukra nem jelent semmit, és bár határozottan nincs szükségetek a jóváhagyásukra… – Ismét Emerie-re pillantott. – Szerettem volna, ha tudják. Hogy mit értetek el. Hogy bár a valkűröknek nincs a vérszertartáshoz fogható szokása, éppolyan jól képzettek vagytok, mint bármelyik illír harcos.

– Az akadálypályák? – kérdezte Gwyn.

– Különböző útvonalak – magyarázta Azriel – az elmúlt évszázadok vérszertartási előpróbáiról.

Cassian elvigyorodott.

– Ennél közelebb már csak akkor juthatnátok az illír harcosi címig, ha tényleg részt vennétek a vérszertartáson.

Csend telepedett rájuk.

Aztán Nesta letörölte sebes szája sarkából a vért, és azt mondta:

– Inkább leszek valkűr.

A másik két nő egyetértően mormogott.

Cassian felnevetett.

– Az istenek irgalmazzanak!

61.

FEJEZET

Egyetlen próbatétel maradt.

Nem Cassiantől kapta, nem követelték meg sem az illírek, sem a valkűrök, ezt Nesta maga találta ki.

Hiszen akár ma is megpróbálhat megküzdeni azzal a maradék pár száz lépcsőfokkal.

Úgyhogy megindult lefelé: le, le és le.

Körbe, körbe és körbe.

Kettémetszették a valkűrszalagot, teljesítette a vérszertartás előpróbáját. De azért edzenek tovább. Még annyi mindent meg kell tanulniuk, annyi mindent szeretett volna megtanulni a többiekkel közösen. A barátaival.

Cassiannel.

Váltogatták a hálószobákat, mindig abban aludtak, amelyik legközelebb esett ahhoz helyhez, ahol szeretkeztek. Vagyis dugtak. Volt különbség, Nesta már rádöbbent erre. Szeretkezésre általában késő este vagy korán reggel került sor, amikor Cassian lusta volt, alapos, és mosolygott. Dugásra meg ebédidőben és egyéb véletlenszerű alkalmakkor, a falnak dőlve, az asztalra hajolva, Cassian ölébe ülve, újra meg újra felnyársalva magát. Néha dugásként indult a dolog, és gyengéd, intenzív élménnyé vált, amit Nesta szeretkezésnek hívott. Néha a szeretkezésből lett vad dugás. Sosem tudta előre, melyik fog történni, és részben ezért sem tudott betelni a dologgal.

Elhagyta a századik lépcsőfokot. A kétszázadikat. Az ezrediket.

Tiszta volt az elméje. Céltudatosan, határozottan és fegyelmezetten haladt. Minden reggel örült, hogy itt lehet, hogy belevetheti magát a világba, kiderítheti, mi fog történni. Az esti szertartásokon a zenéből is kijutott, megtanulta a dalok többségét, és együtt énekelt a papnőkkel, a hangja ott szállt Gwyné mellett. Cassian Szimfonikája is ellátta őt zenével, amikor csak tehette, használta a gömböt.

És zene szólt a szívében is. Egy olyan dal, amit Cassian hangja alkotott, Gwyn és Emerie nevetése, a saját légzése, ahogy ment le, le és le a lépcsőn.

Kétezer. Háromezer.

Nesta lába sebesen járt, léptei határozottan csattantak, pedig égtek az izmai.

Küzdött ellene. Vad vigyorral csikorgatta a fogát.

Átadta magát az égető érzésnek, a kimerültségnek, a fájdalomnak. Nem hagyta, hogy felemésszék őt, de azt igen, hogy keresztülfolyjanak rajta. Hogy megélje őket. De nem engedte, hogy elhajlítsák, hogy eltántorítsák.

Szikla volt, amin az ilyesmi megtört. Minden egyes lépcsőfok, minden egyes lélegzetvétel közelebb vitte őt az elmecsendesítéshez. Ez volt a következő lépés a valkűr elmetréningben: a csillapító üldögélésből át kellett lépni az aktív nyugalomba. Akkor is képesnek kellett lenniük elcsendesíteni az elméjüket, összpontosítani, ha káosz dúlt körülöttük.

Négyezer. Ötezer. Hatezer. Az elmecsendesítés olyan könnyűvé vált, akár a légzés.

Soha többé semmi nem uralkodik felette. Ő uralkodik saját magán.

És ez a személy, akivé válik, aki napról napra egyre határozottabban körvonalazódik…

Akár még meg is kedvelheti.

Elfogytak a lépcsőfokok. És már csak az ajtó állt előtte.

Nesta megingott, a teste azt hitte, mennie kell tovább körbe-körbe, de megragadta a kilincset. Kinyitotta az ajtót, ami mögött a szürkület és a város várta.

A fények halványan égtek csak, de vidám hangok szálltak az utcákon. Senki sem állhatta az útját, hogy bemenjen a városba, keressen egy kocsmát, és a sárga földig igya magát. Senki sem jönne, hogy visszaráncigálja. Leért a lépcső aljára. Várta az élet.

Mégis felfelé nézett. A Szél háza felé, ahol egy óra múlva a hullócsillagok ünnepét tartják. A férfi felé, aki ott lesz, és arra biztatná, hogy vegyen részt rajta.

Nesta a város felé fordult – a csodás, élettől vibráló város felé. Mégsem tűnt annyira élettel telinek, mint ami odafent várta. A felfelé út kegyetlen lesz, szinte vég nélküli, de odafent… Cassian várja majd. Ahogy évek óta tette.

Nesta elmosolyodott. És megindult felfelé.

Cassian udvari pompába öltözve várta a lépcső tetején, amikor felért.

Olyan lenyűgöző látványt nyújtott, hogy ha Nesta nem zihál épp a megerőltetéstől, biztosan eláll a lélegzete.

Öt lépéssel átszelte a folyosót. Átkarolta Cassian nyakát. A szájához nyomta a sajátját.

Megcsókolta, Cassian ajka pedig szétnyílt, hagyta, hogy néma szavak zubogjanak közöttük, olyan szorosan ölelte, hogy a szívük egymáson vert visszhangot.

Mire Nesta elhúzódott, levegő után kapkodott a csóktól és mindattól, ami a szívét megtöltötte. Cassian csak mosolygott.

– Már elkezdődött a buli – mondta. Csókot lehelt Nesta homlokára, és ellépett. – De még nem értük el a fénypontját.

És valóban, zene és nevetés szüremlett le a fenti szintekről.

Cassian a kezét nyújtotta, Nesta pedig szó nélkül megfogta, hagyta, hogy a férfi végigvezesse őt a folyosón. Amikor meglátta a felfelé vezető lépcsőt, összecsuklott a lába, de Cassian a karjába kapta és felcipelte. Nesta a mellkasához hajtotta a fejét, lehunyta a szemét, kiélvezte a férfi szívének dobbanásait. Az egész világ csupa dal volt, amihez Cassian szívdobogása szolgáltatta az alapot.

Szabadtéri levegő és zene fonta körbe, poharak koccantak, ruha zizegett, és Nesta kinyitotta a szemét, ahogy Cassian letette őt.

Csillagok úsztak odafent. Ezernyi, ezernyi csillag. Nesta szinte nem is emlékezett a tavalyi hullócsillagok éjszakájára. Túl részeg volt ahhoz, hogy érdekelje. De ez most, olyan magasan fent…

Nestát nem érdekelte, hogy verejtékben fürdik, hogy bőrruhát visel a felcicomázott tömegben. Kibotorkált a Szél házának tetején a teraszra, és tátott szájjal nézte az égbolton zubogó csillagokat. Elsuhantak mellettük, olyan közel, hogy néhány végigkarcolta a sziklát is, ragyogó port hagyott maga után.

Nesta halványan tudatában volt, hogy Cassian, Mor és Azriel a közelben van, és persze Feyre, Rhys, Lucien, Elain, Varian és Helion. Sőt, Kallias és Viviane is, utóbbi gyermekkel a hasában, boldogságtól és erőtől ragyogón. Nesta üdvözlésképp rájuk mosolygott, ők pedig csak pislogtak, de pillanatokon belül meg is feledkezett róluk, mert a csillagok, a csillagok, a csillagok…

Eddig fel sem fogta, hogy ilyen szépség is létezik a világon. Hogy ilyen fájdalmasan feszítheti a csodálat, mintha a teste képtelen lett volna ennyinek helyet szorítani. És nem tudta, miért fakadt sírva, de könnyek peregtek az arcán.

A világ gyönyörű, ő pedig annyira hálás volt, hogy a része lehet. Hogy életben van, itt van, láthatja ezt. Kinyújtotta a kezét a korlát felett, megérintett egy elsuhanó csillagot, és az ujjain kék és zöld por ragyogott, amikor visszahúzta. Színtiszta örömmel nevetett, aztán tovább sírt, mert ez az öröm csoda volt.

– Sosem gondoltam volna, hogy egyszer ilyen hangot hallok tőled, kislány – jegyezte meg Amren mellette.

A törékeny nő királynőhöz illő világosszürke ruhát viselt, a nyakát és a csuklóját gyémántok övezték, szokásos fekete bubifrizuráját ezüstbe vonta a csillagfény.

Nesta letörölte a könnyeit, elkenve a csillagport az arcán, de nem érdekelte. Egy ideig csak nagyokat nyelt, próbálta rendszerezni mindazt, ami elő akart törni a mellkasából. Amren a szemébe nézve várt.

Nesta fél térdre rogyott, és fejet hajtott.

– Sajnálom.

Amren meglepett hangot hallatott, és Nesta tudta, hogy a többiek őket figyelik, de nem érdekelte. Továbbra is leszegett fejjel hagyta, hogy a szavak elősorjázzanak a szívéből.

– Kedvességgel, tisztelettel fordultál felém, az idődet áldoztad rám, én mégis úgy bántam mindezzel, mintha értéktelen lenne. Elmondtad az igazat, de nem akartam hallani. Féltékeny voltam, rémült, és túl büszke ahhoz, hogy beismerjem ezt. De képtelen vagyok elviselni, hogy elveszítettem a barátságodat.

Amren nem felelt, és amikor Nesta felemelte a fejét, a nő mosolygott, egyfajta csodálat ült az arcán. Amren szemében ezüstös könnyek csillantak, emlékeztetett arra az erőre, amit egykor birtokolt.

– Egy órája, amikor megérkeztünk, körbenéztem a házban. Láttam, mit tettél ezzel a hellyel.

Nesta összevonta a szemöldökét. Hiszen nem változtatott semmin.

Amren Nesta hóna alá nyúlt, és felhúzta őt.

– A Szél háza énekel. Hallom a kövekben. És amikor beszéltem hozzá, válaszolt. Igaz, végül egy rakás romantikus regényt adott, de… Életre keltetted ezt a házat, kislány.

– Nem csináltam semmit.

– Te hoztad létre a Szél házát – felelte Amren, és a mosolya vörös-fehér csík volt a ragyogó sötétben. – Amikor idejöttél, mire vágytál leginkább?

Nesta elgondolkozott, figyelte az elrobogó csillagokat.

– Egy barátra. A lelkem mélyén egy barátra vágytam.

– Hát teremtettél egyet. A mágiád életre keltette a Szél házát a magányból és a kétségbeesett vágyból született néma kívánságoddal.

– De az én erőm csak borzalmas dolgokat hoz létre. A ház pedig jó – lehelte Nesta.

– Az lenne?

Nesta elgondolkozott.

– A sötétség a könyvtár vermében… Az a ház szíve.

Amren bólintott.

– És hol van most?

– Hetek óta nem jött elő. De attól még ott van. Szerintem csak… kordában tartja. Talán azért, mert a ház tudja, hogy tisztában vagyok a létezésével, és nem ítélem el, és így könnyebben kezeli.

Amren Nesta szíve fölé tette a kezét.

– Ez a kulcsa a dolognak, nem igaz? Hogy tudjuk, a sötétség örökké ott marad, de az, ahogyan szembenézünk vele, ahogyan kezeljük… Az a lényeg. – Az elszáguldó csillagok felé intett. – Érdemes megküzdeni a sötétséggel, hogy ilyesmit láthassunk.

De Nesta már nem a csillagokat figyelte, tekintete egy ismerős arcot keresett a sötétben. Morral táncolt. Hátravetett fejjel nevetett. Olyan gyönyörű volt, hogy Nesta szavakat sem talált rá.

Amren halkan kuncogott.

– És azért is megéri.

Nesta visszanézett a barátjára. Amren elmosolyodott, és az arca éppolyan széppé vált, mint Cassiané, mint a mellettük hulló csillagoké.

– Üdv újra az Éjszaka udvarában, Nesta Archeron!

62.

FEJEZET

Beköszöntött a tavasz Velarisban. Nesta beitta a napfényt a csontjaiba, a szívébe, hagyta, hogy megmelengesse.

Eltelt a tél, és sem Briallyn, sem Beron nem tett semmit, nem szabadítottak rájuk hadsereget. De Cassian figyelmeztette őket, hogy sok hadsereg nem támad télen, és Briallyn talán titokban toborzott. Azriel a Korona jelentette fenyegetés miatt nem mehetett a közelébe, és minden jelentést több különböző forrásból is meg kellett erősíteni. Ami azt jelentette, hogy az égvilágon semmit sem tudtak, kénytelenek voltak várni.

A közhangulatot tovább rombolta, hogy egyik nap ritka vörös csillag hasított keresztül az égen, ami rossz előjel volt, legalábbis Nesta hallotta, hogy az egyik papnő ezt motyogja. Cassian azt mesélte, még Rhyst is felzaklatta, szokatlanul magába mélyedt utána. De Nesta úgy sejtette, nem egyedül az ómen miatt ilyen komor Rhys. Feyre-t már csak két hónap választotta el a szüléstől, és még mindig fogalmuk sem volt, hogyan mentsék meg őt.

Nesta a papnőkkel közös edzésben vezette le egyre növekvő aggodalmát. Azriel és Cassian újabb és újabb edzésmódszereket találtak ki, ők pedig egy csapatként vették az akadályokat, egy csapatként gondolkoztak és küzdöttek.

Nesta néha eltöprengett, vajon csatába vonulnak-e valaha. Hogy ezek a papnők hajlandóak lennének-e elmenni innen, harcolni, olyan erőszakkal szembenézni, ami megidézheti a múltjuk mindent elemésztő démonait. Ő maga szeretne vajon továbblépni a gyakorlatozásról a valódi csatára? Milyen hatással lenne rá, ha azt látná, hogy a barátai gyilkolnak, ha őket gyilkolnák meg?

Ez a végső próba, gondolta. Egy olyan, amit talán sosem próbál meg teljesíteni.

Talán a Cassian megjegyzése alapján pár nap múlva kezdődő vérszertartás is pontosan így kezdődött: szabályozott keretek között akarták megmutatni az ifjú illíreknek, milyen gyilkolni, egyfajta belépő volt ez a háború mértéktelen könyörtelenségébe.

Nesta első könyörtelen csatája levél formájában érkezett. Türelmetlen, követelőző levél volt, az írója azt kérte, azonnal jelenjen meg. Ő és Cassian is.

Eris már várta Nestát és Cassiant a Középvidék erdei tisztásán. De Nesta csak egy pillantást vetett a főúr fiára, ugyanis azonnal elvonta a figyelmét az, ami a fák fölé magasodott. A szent hegy. Az a hegy, ami alatt Amarantha foglyul ejtette Feyre-t, Rhyst és az összes többi főurat. Hullámként tört felfelé a horizonton, sivár volt, kietlen, és valahogy mégis élettől lüktetett.

– Most látod először? – kérdezte Eris üdvözlés helyett, ahogy követte Nesta pillantását.

– Igen. – Nesta elfordult a nyugtalanító csúcstól. – Miért tisztelitek szentként?

Eris vállat vont, és Nesta tudta, hogy Cassian a férfi minden egyes lélegzetvételét árgus szemmel figyeli.

– Igazából három is van. Nővérek. Ez, a Börtön, meg az, amit az illír vadállatok Ramielnek hívnak. Mindhárom kopár, sivár hegy, éles ellentétben áll a környezetével.

– Nem történelemleckéért jöttünk – motyogta Cassian.

Nesta lesújtó pillantást lövellt rá.

– Én kérdeztem. Kíváncsi vagyok rá.

Cassian felhorkant, és állával Eris felé bökött, néma parancsként, hogy folytassa.

– Nem tudjuk, miért léteznek, de szerinted nem furcsa, hogy a három közül kettő alá palotát vájtak?

– A börtönt nem nevezném épp palotának – vágott közbe Cassian. – Kérdezd csak meg a rabokat!

Eris gúnyos mosolyt villantott rá, de azért folytatta:

– Nem meglepő módon az illíreket sosem érdekelte igazán, miféle titkok lapulhatnak a Ramiel alatt. Hogy vajon azt is kivájták-e az ősi kezek.

– Azt hittem, Amarantha maga hozta létre Hegyalján az udvarát – jegyezte meg Nesta.

– Ó, nem, ő csak átalakíttatta az Éjszaka udvarának szánalmas másolatává, és tőlünk is elvárta, hogy úgy viselkedjünk, mintha az lenne, aminek szánta, de a járatok és a termek már jóval azelőtt ott voltak. Hogy ki vájta ki őket, azt nem tudjuk.

– Ennyi elég volt a történelemleckéből, tovább nem bírom! – szólt közbe Cassian, mire Eris hervasztó pillantást vetett rá. Nesta ugyanígy tett. Cassian derűsen rákacsintott, majd folytatta: – A leveledben arra utaltál, hogy apád lépni akar. Mondd, mi van!

– Apám múlt héten megint elutazott a kontinensre. Szemlátomást épségben tért vissza, nem volt olyan üveges tekintetű és zárkózott, mint a katonák. Nem hívott magával, azt sem mesélte el, hogy miről tárgyalt Briallynnel. Csak sejthetem, hogy hamarosan következményei lesznek ennek a látogatásnak, és figyelmeztetni akartalak titeket. Azt a kockázatot nem vállalhattam, hogy ezt írásba adjam. De egyelőre… egyelőre úgy tűnik, mintha a világ is visszafojtott lélegzettel várna.

– Mire? – kérdezte Nesta.

– Hogy megtaláld a Hárfát.

Nesta pislogott egyet. És túl későn döbbent rá, túl lassan, hogy nem mondták el Erisnek, már megtalálta. És a pislogással ezt el is árulta.

– Nálatok van? – követelt választ Eris.

– Számít? – kérdezte Cassian közömbösen.

– Az Éjszaka udvaránál van a Rémtár két darabja is. Úgy vélem, igen. – Eris kihúzta magát. – Ezért húztátok így az időt? Meg akartátok ismerni a Rémtár titkait, hogy előnyt kovácsolhassatok az erejéből?

– Ez hülyeség! – csattant fel Nesta. – Mégis mire mennénk azzal?

Eris szemében vörös láng lobbant.

– Mire ment Hybern királya azzal, hogy megszerezte az Üstöt, és ránk támadt?

– Nem akarunk hódítani, Eris – fonta össze a karját Cassian. – Ezt te is tudod. És nem fogjuk használni a Rémtárat.

Eris ugatásszerű nevetést hallatott. Nesta látta, hogy nem hisz nekik, annyira hozzászokott már a saját udvarának kifacsart politikájához és intrikájához, hogy hiába tárták fel előtte az egyszerű, könnyen emészthető igazságot, nem akarta elhinni.

– Nem igazán tetszik, hogy a Rémtár két darabja is a ti udvarotokban van. – Nestára vándorolt a pillantása. – Főleg, hogy annyi egyéb fegyver is a rendelkezésetekre áll.

Nesta megfeszült, de Cassian meg sem rezzent.

– Rhysnek megvannak a saját tervei, Eris. Annyi eszed azért csak van, hogy tudd, mindbe nem avatunk be, de biztosíthatlak róla, hogy egyikhez sem akarjuk felhasználni a Rémtárat.

Nesta próbálta nem eltátani a száját a Cassianből előtörő hűvös, derűs hang hallatán. Egy udvaronc hangja volt. Mintha annyit hallgatta volna már őt és Rhysandet, hogy tökéletesen vissza tudta adni az unalom és kegyetlenség elegyét. Nesta képtelen volt megálljt parancsolni a gerincén végigfutó izgalomnak. Azt akarta, hogy Cassian így beszéljen vele a hálószobában is. Hogy így suttogjon a fülébe, miközben…

– Legalábbis ezt állítod – felelte Eris. – Gondolom, ezután a Koronát akarjátok megszerezni.

A haja parázsként izzott a foltokban beszűrődő fényben.

Cassian elvigyorodott.

– Majd elmondjuk, ha tudnod kell. Ezúttal megpróbáljuk nem elfelejteni.

Eris lesöpört egy szöszt a kabátjáról. Az oldalán a Rhystől és Feyre-tól kapott tőr lógott, egyszerű volt, semmilyen a cicomájához képest. Nesta tőre.

– Ostobaság lenne ilyen nyíltan Briallynre támadni.

– Hagyd a vadállatokra a hősködést, Eris! – mondta Cassian. – Már csak az hiányozna, hogy megvágd a csinos kis kezedet!

Eris ujjai enyhén begörbültek a bicepszén. Nesta elfojtotta a mosolyát. Cassian szavai célt értek.

– És mit fogtok tenni, amikor a Rémtár mindhárom darabja a rendelkezésetekre áll? – Eris felvonta a szemöldökét. – Elpusztítani nem tudjátok őket, és kétlem, hogy el tudnátok rejteni. Tekintve, hogy miféle veszély gyűlik körénk, nem látom be, miért ne akarnátok felhasználni.

Nesta nem szólt semmit, hagyta, hogy Cassian irányítson.

Cassian halkan felnevetett, és Nesta vére dalolni kezdett a mesterien előcsalt hang hallatán. Tehát játszadozik még egy darabig Erisszel. És valóban, Cassian hűvösen azt kérdezte:

– Miért, mit tennél, hogy megállíts minket?

Eris így felelt:

– Ha nem sikerült megszereznetek a Koronát, azzal azt kockáztatjátok, hogy Briallyn használni fogja rajtatok. Egymás ellen fordíthat titeket. Iszonyú dolgokat művelhettek. Még azt is elárulhatjátok neki, hol rejtőzik a másik két tárgy. És kénytelenek lesztek mindent elmondani neki. – Tehát amiatt aggódott, hogy felfedik a szövetségüket, saját magát féltette. – Mindannyiunkat lelepleznétek. Ne próbáljátok megszerezni a Koronát!

– Majd meglátjuk – felelte Cassian. Maga volt a megtestesült nyugalom. Nesta kis híján felnevetett, amikor a harcos az Eris oldalán lógó tőr felé biccentett. – Nekünk is megvannak a magunk fegyverei a Korona ellen.

Nesta palástolta a meglepetését. Az általa teremtett fegyverek megvédenek a Rémtártól? Neki nem szóltak erről.

Eris haragosan meredt rájuk.

– Ezt terveztétek egészen idáig? Szórakoztatok velem, szembefordítottatok apámmal, hogy aztán ránk támadjatok a Rémtárral?

– Te fordultál apád ellen – válaszolta Cassian halovány mosollyal. – Kíváncsi vagyok, hogy a kopókkal tépet-e szét, amikor rájön, vagy saját kezűleg csinálja-e.

Eris kissé elsápadt.

– Úgy érted, ha rájön, nem?

Cassian nem felelt. Semmit sem lehetett leolvasni az arcáról. Nesta elfojtotta az önelégültségét, és ugyanígy tett.

Eris hosszan tanulmányozta őket. Most először azóta, hogy Nesta megismerkedett vele, bizonytalanság fojtogatta a férfi szemében izzó tüzet.

Ekkor áttért a levelében említett másik témára, és Nestához fordulva azt kérdezte:

– Mi a helyzet az ajánlatommal?

Semmiféle érzelem vagy vágy nem színezte a szavait.

Nesta felszegte az állát, végre elvigyorodhatott.

– Ha jól belegondolok, amikor már a Korona is nálunk lesz, az Éjszaka udvarának nem lesz szüksége rád. Ahogy nekem sem.

Esküdni mert volna, hogy Cassian elfojtja a nevetését, de végig Erist figyelte, aki megfeszült, megremegett a dühtől.

– Nem szeretem, ha játszadoznak velem, Nesta Archeron. Az ajánlatom őszinte volt. Ha az Éjszaka udvarával maradsz, a pusztulást kockáztatod.

– Ha megpróbálsz átverni minket, Eris, te kockáztatod a sajátodat – szólt közbe Cassian könnyedén.

Eris felső ajka megvetően görbült.

– Csináljatok, amit akartok! – Kihúzta magát, mintha lerázta volna az érzelmeket, arca ismét hűvössé, kegyetlenné vált. – A saját életetekkel játszotok, nem az enyémmel. – Kuncogva biccentett Cassiannek. – Végül is mi van akkor, ha eggyel kevesebb vadállat lesz a világon? Annyi baj legyen!

Cassian lassan elmosolyodott.

– Hálás köszönet a jókívánságokért, Eris.

Azzal a karjába kapta Nestát, és kilőtt a levegőbe, a fák elmosódott, zöld folttá váltak, a szent hegy mögöttük magasodott.

Nesta Cassian arcát fürkészte, ahogy észak felé repültek, és rájött, hogy a férfi vigyorog.

– Ügyes voltál – dicsérte Nesta, végigsimítva Cassian nyakán.

– Téged utánoztalak – ismerte be Cassian. – Szerintem egész jól ment a lemészárolom az ellenségeimet nézés, nem gondolod?

Nesta felnevetett, Cassian mellkasának döntötte a fejét.

– De igen.

Pár óráig csak repültek, örültek, hogy kettesben átszelhetik a vidéket. Csak repültek és repültek, Cassian fáradhatatlannak és megingathatatlannak tűnt, Nesta pedig kiélvezte, hogy a karjában lehet. Hogy vele lehet. És bár a hideg beitta magát a bőrébe, mire Velaris fényei felbukkantak előttük a sötétedő láthatáron, Nesta sajnálta, hogy már meg is érkeztek.

Cassian a városba vitte őket, leszállt a Sidrán átívelő hidak egyikére.

– Gondoltam, sétálhatunk egyet – mondta, és összefonta az ujjaikat.

Annyi időt töltöttek az üres égbolton, hogy nyomasztónak tűnt a tömeg körülöttük. De Nesta azért bólintott, felzárkózott Cassian mellé, kiélvezte, hogy a férfi bőrkeményedései az övéihez érnek, hogy hozzádörzsölődik a fonal, ami a kézfején tartja a szifonját, a belőle szivárgó meleget.

– Szerinted mihez kezd majd Eris?

A repülés alatt nem beszéltek erről.

– Duzzog, aztán kitalálja, milyen sértést vághat a fejemhez legközelebb – felelte Cassian, Nesta pedig felnevetett. A harcos a szeme sarkából pillantott rá. – Tetszett, hogy udvaroncot játszom?

Nesta szája felfelé görbült.

– Nem akarnám, hogy mindig olyan legyél, de elég… izgató volt. Támadt egy-két ötletem.

Cassian szeme ragyogott, és bár az egész város láthatta őket, a tenyerébe vette Nesta arcát. Csókot lehelt a szájára.

– Nekem is támadt egy-két ötletem, Nes.

Cassian hozzásimult, és Nesta rögtön tudta, miféle ötletekről van szó.

Felnevetett, elhúzódott, és a híd vége felé indult.

– Mindenki minket néz!

– Nem érdekel. – Cassian felzárkózott mellé, és hogy nyomatékot adjon a szavainak, átkarolta Nesta vállát. – Nincs mit titkolnom, ha rólad van szó. Szeretném, ha tudnák, hogy egy ágyon osztozunk.

Megcsókolta Nesta halántékát, magához vonta, úgy sétáltak a nyüzsgő városban.

Milyen egyszerű, édes vallomás, és mégis… Nesta azt kérdezte:

– Aláássa harcosként a hírnevemet, ha veled látnak?

– Nem. Feyre-ét aláássa az, hogy Rhysszel látják?

Nesta gyomra elszorult. Érezte a szívdobogását a karjában, a gyomrában.

– Ők mások – mondta nagy nehezen, ahogy elérték a híd végét, és ráfordultak a folyó menti rakpartra.

– Miért? – kérdezte Cassian óvatosan.

Nesta egyre csak a csillogó folyót nézte, a lemenő nap élénk színekkel festette meg.

– Mert ők egy pár.

Cassian néma csendjéből Nesta már tudta, mit fog mondani a férfi. Megtorpant, megacélozta magát.

Cassian arcára semmi sem ült ki. Teljesen üres maradt, ahogy azt kérdezte:

– És mi nem vagyunk azok?

Nesta nem felelt.

Cassian felnevetett.

– Ők egy pár, de nem akarod, hogy mi is azok legyünk.

– Ez a szó semmit sem jelent nekem, Cassian – felelte Nesta fojtottan, nem szerette volna, ha a mellettük elhaladók hallják a beszélgetésüket. – Nektek mindannyiótoknak számít, de életem nagy részében a férj és a feleség volt a legtöbb, amit elérhettem. A pár csak egy szó.

– Ez baromság!

Amikor Nesta továbbindult a folyó mentén, Cassian azt kérdezte:

– Mitől félsz?

– Nem félek.

– Mi ijesztett így meg? Az, hogy nyilvánosan mutatkoztál velem?

Igen. Hogy Cassian megcsókolta, és Nesta rádöbbent, hamarosan vissza kell térnie a körülöttük lüktető világba, el kell hagynia a Szél házát, és nem tudta, akkor mihez kezd majd magával. Hogy mit jelentene ez kettejükre nézve. Ha megint visszatérne arra a sötét helyre, ahol egykor volt.

Ha magával rángatná Cassiant is.

– Nesta! Mondd el, mit érzel!

Nesta Cassian szemébe nézett, de nem nyitotta ki a száját.

Cassian szeme fellángolt.

– Mondd ki! – szólt rá. Nesta nem volt hajlandó rá. – Mondd ki, Nesta!

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Kérdezd meg, miért tűntem el egy hétre a téli napforduló után. Hogy miért közvetlenül az ünnep után kellett ellenőriznem a csapatokat.

Nesta hallgatott.

– Azért, mert amikor másnap reggel felébredtem, semmi másra nem vágytam, csak hogy egy héten keresztül folyamatosan dugjalak. És tudtam, mit jelent, hogy mi történt, még akkor is, ha te nem, és nem akartam rád ijeszteni. Még nem álltál készen az igazságra, akkor nem.

Nesta szája kiszáradt.

– Mondd ki! – vicsorgott rá Cassian.

Mindenki jó nagy ívben kikerülte őket. Voltak, akik egyszerűen visszafordultak arrafelé, ahonnan jöttek.

– Nem.

Cassian arca megrándult a haragtól, a hangja viszont nyugodtan csengett:

– Mondd ki!

Nesta képtelen volt rá. Azelőtt sem ment neki, hogy Cassian ráparancsolt, most pedig aztán főleg nem. Nem hagyhatta, hogy Cassian így nyerjen.

– Mondd ki azt, amit én már a megismerkedésünk pillanatában sejtettem! – lehelte Cassian. – Amit tudtam akkor, amikor először megcsókoltalak. Ami szétzúzhatatlanná vált köztünk a téli napforduló éjszakáján.

Nesta nem volt hajlandó.

– A párod vagyok, a rohadt életbe! – üvöltötte Cassian, olyan hangosan, hogy még a folyó túlfelén is hallották. – Te pedig az én párom! Miért küzdesz ellene még mindig?

Nestán végigcsapott a szavakba öntött igazság.

– A napfordulón azt ígérted, örökké tart majd – csuklott el Cassian hangja. – Miért tántorít el tőle egyetlen szó?

– Mert azzal az egyetlen szóval a halandó énem utolsó darabkája is odaveszik! – Nestát már nem érdekelte, ki hallja őket. – Ha kimondom azt az ostoba szót, többé semmilyen értelemben nem leszek ember. Egy leszek közületek!

Cassian pislogott.

– Azt hittem, közénk akarsz tartozni.

– Nem tudom, mit akarok. Nem volt választási lehetőségem.

– Hát, nekem sem volt választási lehetőségem, hozzád vagyok láncolva.

Mellbe vágó volt a kijelentés. Hozzád vagyok láncolva.

Cassian élesen szívta be a levegőt.

– Ezt nagyon rosszul fogalmaztam meg.

– De ez az igazság, nem?

– Nem. Dühös voltam, nem ez az igazság.

– Miért? A barátaid látták, milyen voltam. Milyen vagyok. Te csak a párok köteléke miatt hunysz szemet felette, ami ostobaság. Hányszor figyelmeztettek, hogy tartsd tőlem távol magad, Cassian?

Nesta hűvösen felnevetett.

Hozzád vagyok láncolva.

A szavak hívogatták, pengeélesek voltak, könyörögtek, hogy ragadjon meg egyet, és döfje Cassian mellkasába. Hogy fájjon a harcosnak is annyira, mint amennyire neki fájt az, amit a férfi mondott. Hogy fakasszon vért.

De ha megteszi, ha így belemar… Képtelen lenne rá. Nem hagyja, hogy megtörténjen.

Cassian könyörgőre fogta:

– Nem úgy értettem…

– Most hajtom be a szívességet – jelentette ki Nesta.

Cassian megdermedt, a homlokát ráncolta. Aztán tágra nyílt a szeme.

– Bármit akarsz is…

– Azt akarom, hogy menj el. Menj fel a Szél házába az estére! Ne szólj hozzám addig, amíg én nem megyek oda hozzád, vagy amíg el nem telik egy hét! Bármelyik történik is meg előbb. Nem érdekel.

Amíg Nesta úrrá nem lesz magán annyira, hogy ne okozzon Cassiannek fájdalmat, hogy ne késztesse a régi ösztöne támadásra, csonkításra, még mielőtt ő maga sérül meg.

Cassian felé mozdult, de megrándult az arca, megfeszült a háta. Mintha az alkujuk tetoválása megégette volna.

– Menj innen! – parancsolta Nesta.

Cassian nagyot nyelt, kidülledt a szeme. Minden egyes lélegzetvételével küzdött az alkujuk mágiája ellen.

De aztán megpördült, mennydörögtek a szárnycsapásai, ahogy a folyó fölé röppent.

Nesta bizsergő háttal állt a rakparton, és tudta, hogy a tetoválása semmivé foszlott.

Emerie a konyhaasztalnál állt, amikor Nesta megjelent a hátsó ajtóban. Mor kérdés nélkül idehozta őt, még csak ferde pillantást sem vetett rá. Nem mintha Nestát bármennyire is érdekelte volna. Hálás volt, hogy a nő odajött, valószínűleg Cassian küldte. De ez sem érdekelte.

Nesta két lépést tett meg Emerie üzletében, aztán összeesett, és zokogásban tört ki.

Szinte fel sem fogta, mi történik. Hogy Emerie felsegíti egy székbe, hogy a szavak kibuknak belőle, elmesélte, mit mondott ő és Cassian, hogy mit tett a férfival.

Egy órával később kopogás hangzott fel az ajtón, és Nesta könnyei elapadtak, amikor meglátta, ki áll ott.

Gwyn Nesta nyakába vetette magát.

– Hallottam, hogy szükséged lehet ránk.

Nestát annyira megdöbbentette a papnő jelenléte, hogy viszonozta az ölelést.

Mor egy lépéssel odébb aggodalmasan biccentett, majd eltűnt.

Emerie mondta ki Gwynnek:

– Nem hiszem el, hogy eljöttél a könyvtárból!

Gwyn megsimogatta Nesta fejét.

– Vannak fontosabb dolgok a félelemnél. – Megköszörülte a torkát. – De kérlek, ne emlékeztessetek rá túl gyakran! Olyan ideges vagyok, hogy mindjárt elhányom magam.

Erre még Nesta is elmosolyodott.

A két barátnője körbeugrálta, ültek a konyhaasztalnál, és forró csokoládét ittak. Nesta adta ajándékba Emerie-nek megkésve a napfordulóra, a Szél házának kamrájából szerezte. Megvacsoráztak, aztán desszertet is ettek, és megvitatták, ki mit olvasott legutóbb. Éjszakába nyúlóan beszélgettek mindenről és semmiről.

Csak akkor mentek fel az emeletre, amikor Nesta szeme már égett a kimerültségtől, a teste pedig ernyedt súlyként húzta. Az üzlethelyiség felett három hálószoba is volt, mindegyik egyszerű és makulátlan, és Nesta gondolkozás nélkül felvette a hálóinget, amit Emerie felajánlott neki.

Majd holnap beszél Cassiannel. Most alszik, hiszen biztonságban van, körbeveszik a barátai, a beszélgetés várhat holnapig.

Mindent elmagyaráz neki. Hogy miért hátrált meg, hogy miért ijeszti meg ez az egész, ez a következő lépés az ismeretlenbe. Az azon túli élet. Elnézést kér, amiért az alkujukat felhasználva elküldte őt, és addig könyörög bocsánatért, amíg újra mosolyt nem lát Cassian arcán.

Talán nem kell annyira megtervezni a jövőt, talán elég, ha egyszerre egyetlen nappal törődik. Amíg Cassian és a barátai mellette vannak, menni fog. Szembe tud nézni vele. Nem hagyják, hogy visszazuhanjon abba a verembe. Cassian sosem engedné, hogy ismét visszazuhanjon.

De ha mégis visszaesik… Cassian ott fogja várni fent. A kezét nyújtja majd. Nesta nem érdemelte meg, de Cassianért érdemes lesz küzdeni.

Nesta ezzel a gondolattal aludt el, megszabadult a mellkasát szorító súlytól.

Holnap mindent elmond Cassiannek. Holnap megkezdődik az élete.

Férfiillat töltötte meg a szobát. Nem Cassiané volt. Nem is Rhysé vagy Azrielé.

Tele volt gyűlölettel, és Nesta hirtelen felült, épp akkor, amikor rekedtes nevetés hangzott fel. A folyosó egy másik pontján Gwyn felsikoltott – aztán elhallgatott.

Nesta semmit sem látott a sötétben, próbálta előhívni az erejét, elérni a kését az ágy mellett…

Valami hűvös és nyirkos nyomódott az arcához.

Égette az orrlyukait, szétmarta az elméjét.

Elsodorta őt a sötétség.

63.

FEJEZET

A Nestával kötött alkuja miatt kénytelen volt az éjszakát a Szél házában tölteni.

És csak akkor beszélhet a lánnyal, ha ő hozzászól, vagy ha eltelik egy hét.

Elég egyszerű volt kijátszani a szabályokat. Cassian megfogadta, hogy megtanítja Nestának, hogyan kössön ravaszabb alkukat.

Megvárta, míg eltelt a kiszabott éjszaka, hajnalban pedig felkereste Rhyst, arra kérte, hogy vigye őt Windhavenbe. Mor vonakodva elárulta, hogy oda vitte Nestát előző nap. Vagy így, vagy úgy, de mindenképpen pontot tesznek Nestával ennek a veszekedésnek a végére. Őt sosem rémítette meg. Sem a párok köteléke, sem a tudat, hogy Nesta az övé. Már jóval azelőtt sejtette, hogy az Üst átváltoztatta a lányt.

Egyedül attól félt, hogy Nesta talán elutasítja. Hogy gyűlölni fogja érte Cassiant. Hogy dühös lesz miatta. Látta az igazat Nesta szemében a téli napfordulón, amikor a párok köteléke aranyszálakkal összefonta a lelküket, Nesta mégis tétovázott. És Cassian tegnap hagyta, hogy a harag szóljon belőle, és… A második kört azzal kezdi, hogy ráveszi, szóljon hozzá Nesta legalább egyetlen szót, hogy aztán ő maga szabadon kimondhassa az összes többit.

Hogy bocsánatot kérhessen, hogy kimondhassa azt, amit még ki kell. Mindent.

Nesta és Gwyn illatát is érezte Emerie hátsó ajtajánál, amikor bekopogott. Szavakat sem talált rá, mennyire meghatotta, hogy Gwyn szembenézett a könyvtáron túli világgal, csak hogy megvigasztalja Nestát. Még ha szégyellte is magát azért, hogy ő az oka ennek.

De ekkor a mellette álló Rhys arca hirtelen elsápadt.

– Nincsenek itt.

Cassian habozás nélkül berontott az üzletbe, feltörte a zárat Emerie ajtaján. Ha valaki ártott nekik, elvitte őket…

Senki sem volt az otthonos hátsó helyiségben. De… hirtelen már férfiak szagát is érezte a szobában, mintha pont ide ugrottak volna gondolatutazással.

Az illíreknek nincs ilyesfajta ereje.

Csakis egyetlen éjszakán, amikor hozzáférnek egy ősi, vad mágiához.

– Nem!

Felrohant a lépcsőn, a fokok bűzlöttek a férfiaktól és a nők félelmétől. Nesta szobáját találta meg először.

Nesta küzdött. Az ágyat a szoba másik felébe lökték, az éjjeliszekrény feldőlt, és vértócsa szennyezte a padlót – az illatok alapján egy férfi vére. Az altatókenőcs szúrós szaga is megmaradt, ennyi még egy lovat is kiütne.

Cassian gondolatai elcsendesedtek. Emerie és Gwyn szobáját ugyanilyen állapotban találták. Küzdelem nyomát látták, de maguk a nők nem voltak ott.

Félelem terjedt szét Cassianben, olyan sűrű, olyan erős, hogy levegőt sem kapott tőle. Ez az egész üzenet – a nőknek, akik harcosnak gondolták magukat, és neki is, amiért tanítani merészelte őket, szembeszállva az ősi illír hierarchiával és szabályokkal.

Rhys megállt mellette, az arca elfehéredett ugyanattól a rettegéstől, ami Cassiant is kínozta.

– Devlon mindent megerősített. Éjfélkor megkezdődött a vérszertartás.

És Gwynt, Emerie-t és Nestát elrabolták az ágyából. Hogy részvételre kényszerítsék őket.

NEGYEDIK RÉSZ

ATARAXIA

64.

FEJEZET

Valaki homokot öntött Nesta szájába. Aztán kalapáccsal nekiesett a fejének.

Sőt, azóta is kalapált.

Nesta lefejtette a nyelvét a fogáról, nyelt párszor, hogy benedvesítse valamennyire a száját. Sajgó feje…

Illatok rohamozták meg. Mind férfi, különbözőek és rengeteg…

Kemény, hideg földet érzett csupasz lába alatt, tűlevelek szúrták át a hálóing vékony anyagát. Vérfagyasztóan hideg szél emelte ki a férfiillatokat a hó, a fenyő, a föld illatának egyvelegéből.

Nesta szeme kipattant. Egy férfi széles háta töltötte be a látóterét, a nagyját elfoglalta a szárnya. A megkötözött szárnya.

Az előző éjszaka emlékei záporozni kezdtek: férfiak ragadták meg, addig küzdött ellenük, amíg az arcának nem nyomtak valamit, amitől az eszméletét vesztette, hallotta Gwyn és Emerie sikolyát…

Nesta hirtelen felült.

A látvány még rosszabbnak bizonyult, mint amire számított. Sokkal-sokkal rosszabbnak.

Lassan, némán körbenézett. Eszméletlen illír harcosok feküdtek körülötte. A háta mögött, a fejénél. A csupasz lábánál. Legalább kétszázan voltak, egészen az óriási fenyőfákig ért a soruk.

A vérszertartás.

Nyilván azért tért magához korábban, mert őt úgy teremtették. Ő más.

Nesta befelé nyúlt, arrafelé, ahol az az ősi, iszonyú erő nyugodott, de nem talált semmit. Mintha kiapadt volna a kút, mintha visszahúzódott volna a tenger.

A vérszertartás varázslatai megkötötték a mágiát. Az ereje hasztalanná vált.

Nesta tudta, hogy nem csak a hidegtől remeg. Bármennyi ideje volt is, rohamosan fogyott. Hamarosan a többiek is magukhoz térnek.

Aztán rájönnek, hogy ott van közöttük egy szál hálóingben. Fegyverek nélkül.

Indulnia kell. Meg kell találnia Emerie-t és Gwynt a testek végtelen tengerében. Persze, az is lehet, hogy őket máshová vitték.

Cassiant, Rhysandet és Azrielt is különböző helyeken hagyták, jutott eszébe. Napokon át gyilkoltak, hogy elérjék egymást a vérszomjas harcosok és a vidéken portyázó lények közt. Valahogy mégis megtalálták egymást, megmászták a szent hegyet, a Ramielt, és megnyerték a viadalt.

Nesta szerencsésnek mondhatja magát, ha egyáltalán kijut innen.

Levegő után kapkodott, miközben talpra kecmergett. Amint már nem védte őt a harcosok testének pajzsa, elemi erővel csapta meg a hideg, kis híján a szuszt is kiszorította belőle. Még erősebben reszketett.

Valami melegebbre volt szüksége. Cipőre. És fegyvert kell készítenie.

Nesta a bágyadt napra pillantott, mintha az elárulná neki, hogy merre menjen, ha meg akarja találni a barátait. De a fény égette a szemét, csak még jobban lüktetett tőle a feje. A fák… Megkereshetné a mohalepte oldalukat, ahogy Cassian mondta. Akkor tudná, merre van észak.

A legközelebbi fa hatméternyire, tíz harcossal odébb állt. Amennyire Nesta látta, sehol sem volt rajta moha.

Úgyhogy jobb lesz, ha magasabb pontot keres, ahonnan belátja a környéket. Kideríti, merre van a Ramiel, és talán még azt is kiszúrja, hol hajították ki a többi résztvevőt.

Ruhára volt szüksége, fegyverre, ételre, meg kellett keresnie Gwynt és Emerie-t, és ó, az istenekre…

Nesta a szája elé kapta a kezét, hogy elfojtsa a reszketve kifújt levegő hangját. Mozgás! Mozdulnia kell!

De valaki már megtette helyette.

A szárnyai zizegése leplezte le. Nesta megpördült.

Vagy harminc méternyire tőle, az alvó testek tengerének túloldalán egy óriási férfi állt.

Nesta nem tudta ugyan, ki ő, de felismerte a szeme csillogását. A ragadozószándékot és a könyörtelen derűt. Tudta, mit jelent az, amikor a férfi végignézett a hálóingén, a hideg levegőben ágaskodó mellbimbóján, a csupasz lábain.

A félelem savként marta végig Nesta testét.

Senki más nem tért magához. Legalább ennyi szerencséje volt. De ez a férfi…

Balra pillantott, épp csak egy pislantás volt. Nesta követte a tekintetét, és elakadt a lélegzete. A fa törzséből egy kés állt ki, halványan fénylett.

Lehetetlen. Hiszen a vérszertartás szabályai alapján nem hozhatnak be fegyvereket. A férfi tudta, hogy ott lesz, vagy csak előbb észrevette, mint Nesta?

Nem számított. Csak az számít, hogy a kés létezik. És az az egyetlen fegyver közel s távol.

Nesta menekülhet. Hagyhatja, hogy a férfi a késért ugorjon, ő pedig megindulhat az ellenkező irányba, imádkozva, hogy az illír ne kövesse.

Vagy odamehet a késért. Megelőzheti a férfit, aztán… Nem tudta, mit tenne aztán. De egy hamarosan felébredő harcosokkal teli tisztáson feküdt, és ha fegyvertelenül, védtelenül találják…

Nesta futásnak eredt.

Cassian alig kapott levegőt.

Hosszú percek óta alig kapott levegőt, szóhoz sem jutott. A családja már megérkezett, körbevették őt Emerie házának szétvert hálószobájában. Beszéltek, Azriel sürgette őket valamire, de Cassian nem hallotta, semmit sem hallott, csak a zúgást a fejében, aztán bejelentette:

– Utánuk megyek.

Csend telepedett rájuk, majd Cassian megfordult, és látta, hogy mind sápadtan, tágra nyílt szemmel merednek rá.

Cassian megérintette a szifonokat a kézfején, és megjelent a többi szifonja is a vállán, a térdén, a mellkasán. Biccentett Rhysnek.

– Vigyél oda hozzá! Azriel, te keresd meg Emerie-t és Gwynt!

Rhys meg sem rezzent.

– Te is ismered a törvényeket, Cass.

– Pokolba a törvényekkel!

– Miféle törvények? – kérdezte Feyre.

– Mondd el neki! – parancsolt Rhys Cassianre, a szárnyai körül éjszaka kavargott. Cassian dühbe gurult. – Mondd el neki, Cassian!

Ez a seggfej itt parancsolgat neki! Cassian fogcsikorgatva bökte ki a szavakat:

– Aki kiment valakit a vérszertartásról, azt levadásszák és kivégzik. Ahogy a harcost is, akit ilyen becstelenül kimentettek a viadalról.

Feyre megdörgölte az arcát.

– Szóval Nesta, Emerie és Gwyn kénytelen részt venni a viadalon.

– Még én sem szeghetem meg a szabályokat – magyarázta Rhys kissé megenyhülve. – Nem számít, mennyire szeretném – tette hozzá, megszorítva Cassian vállát.

Cassian gyomra felfordult. Nesta és a barátnői – Cassian barátai – bekerültek a viadalra. És az égvilágon semmit sem tehet értük, különben mindannyiukat pusztulásra ítéli. Remegett a keze.

– Akkor most mi lesz? Ülünk a seggünkön egy hétig, és várunk?

Már maga a gondolat is iszonyattal töltötte el.

Feyre megragadta Cassian remegő ujjait, jó erősen megszorította.

– Nem… Cassian, nem figyeltél ide, amikor megjöttünk?

Nem. Szinte semmit sem hallott.

Azriel feszülten így szólt:

– A kémeim értesítettek, hogy Briallyn elfogta Erist. Utánaküldte a maradék katonáit, míg Eris a kopóival vadászott. Elkapták, és valahogy visszavitték őt Briallyn palotájába. Gondolom, Koschei ereje lehet a háttérben.

– Nem érdekel.

Cassian megindult az ajtó felé. Még ha… Bassza meg! Hát nem ő maga mondta Rhysnek, hogy ne vadássza le azokat a katonákat? Hogy hagyja őket? Milyen ostoba volt! Felfegyverzett sereget hagyott a vakfoltjában, és elfelejtkezett róla. De tőle aztán Eris megrohadhat ott, ahol van.

– Ki kell mentenünk onnan – jelentette ki Az.

Cassian megtorpant.

– Nekünk?

Rhys Feyre-val az oldalán Azriel mellé lépett. Valóságos falat alkottak.

– Mi nem mehetünk – biccentett Feyre Rhysre.

Nem kellett magyarázni, hiszen a baba alig két hónap múlva világra jön, persze hogy Feyre nem kockáztathat. De Rhys…

Cassian szembeszállt a főurával:

– Egy óra alatt végzel, bemész, és már jössz is.

– Nem mehetek.

Rhys szemében éjjeli viharok kavarogtak.

– Dehogynem mehetsz, baszd meg! – Cassian haragja árhullámként magasodott, készen arra, hogy mindent elsöpörjön, ami az útjába kerül. – Már miért…

– Nem lehet.

Kín ült ki Rhys arcára – színtiszta, tömény fájdalom. Nagyot nyelt. Feyre válaszolt helyette.

– Alkut kötöttünk. A háború után. Hogy… Együtt hagyjuk el ezt a világot.

Amren a halántékát masszírozta, motyogva imádkozott az ép elméjéért.

– Alkut kötöttetek, hogy együtt haljatok meg? – kérdezte Azriel.

– Barmok! – sziszegte Amren. – Érzelgős, idealista barmok!

Rhys üres tekintettel nézett rá.

Cassian levegőt is alig kapott. Azriel szobormereven állt.

– Ha Rhys meghal – magyarázta Feyre fojtottan, riadt tekintettel –, én is meghalok.

Ujjai végigsimítottak gömbölyű hasán. A baba is meghalna.

– És ha te meghalsz, Feyre – mondta Azriel halkan –, akkor Rhys is meghal.

A szavak üresen és hűvösen csengtek, akár egy lélekharang. Ha Feyre nem éli túl a szülést…

Cassian térde megroggyant. Rhys arca megfeszült, könyörgés és fájdalom ült rajta.

– Nem gondoltam, hogy ez lesz belőle – mondta Rhys halkan.

Amren újfent a halántékát masszírozta.

– Majd később megbeszéljük, milyen idióták voltatok ezzel az alkuval. – Feyre rámeredt, Amren pedig visszameredt rá, majd Cassianhez fordult: – Neked és Azrielnek kell kimenteni Erist.

– Miért nem te mész?

Feyre két ujja közé csippentette az orrnyergét.

– Mert Amren…

– Hasztalan. Már nincs erőm – vicsorgott Amren. – Kimondhatod, kislány.

Feyre arca megrándult.

– Mor ma reggel Vallahanbe utazott, és túl messze van ahhoz, hogy elérjük őt a daematierőnkkel. Azriel nem mehet egyedül. Szükségünk van rád, Cassian.

Cassian megdermedt. Ők pedig csak vártak.

Kivárják, hogy Nesta részt vegyen a vérszertartáson, hogy rettegjen és szenvedjen, míg ő elmegy megmenteni azt a kibaszott Erist…

– Dögöljön meg!

– Bármennyire csábító is a gondolat – mondta Feyre –, Briallyn kezében jelentős fenyegetéssé válik ránk nézve. A Korona befolyása alatt mindent elárul, amit csak tud. Pontosan mi mindent tud rólunk? – kérdezte Cassiant.

– Túl sokat. – Cassian megköszörülte a torkát. Túl sokat elárult neki a civakodásuk során, hiszen annyira szerette volna piszkálni Erist. – Aggódott, mihez kezdenénk Nestával, ha itt marad az Éjszaka udvarában, meg a Rémtár rendelkezésünkre álló darabjaival. Azt gondolta, az Éjszaka udvara gondolna egyet, és magához akarná ragadni a hatalmat.

Feyre reménykedve így szólt:

– Talán a teremtett tőr, amit adtunk neki, visszaveri a Korona hatását. Ha nála van a tőr, ha nem fegyverezték le, talán megvédi őt egy másik teremtett tárgy erejével szemben.

– Ezt nem tudhatjuk – vitatkozott vele Rhys. – És akkor is Briallyn karmai között van. Lehet, hogy Briallyn maga is érzi a tőrt, ami reagálhat az ő erejére.

– És rengeteg egyéb módszerrel is szóra lehet bírni Erist – tette hozzá Azriel komoran.

Amren is közbevágott:

– Mennetek kell! – Feyre-hoz és Rhyshez fordult. – Mi pedig visszamegyünk Velarisba, és jó hosszasan elbeszélgetünk a kis alkutokról.

Cassian nem törődött Feyre és Rhys arckifejezésével, kinézett a kis ablakon, az azon túl elterülő vadonra. Mintha megpillanthatná odakint Nestát.

Megidézte a páncélját, a bonyolult pikkelyek és lemezek ismerősen simultak a testére, megnyugtatták.

– Rendesen kitanítottam Nestát. Mindegyiküket rendesen kitanítottam – nyelt nagyot. Miközben Az megérintette a szifonjait, és előhívta a saját páncélját, ismét megtörte a csendet: – Ha valaki, hát ők képesek túlélni a vérszertartást.

Már ha megtalálják egymást.

Nesta teljes erejéből futásnak eredt a fa és a kés felé, a férfi pedig egy szívdobbanással lemaradva szintén mozgásba lendült.

Megbotlott a szerteszét heverő illírekben, de Nesta magasra emelt térddel szaladt. Pont úgy, mint amikor a földre fektetett létrával edzettek, csak most a testek voltak a létra kötélfokai, amikre nem volt szabad rálépnie. Az izommemóriájára hagyatkozott, szinte le sem nézett a végtagokra, csak futott a fa felé. De közben a férfi is rátalált a megfelelő ritmusra, és vészesen fogyott közöttük a távolság.

Valakinek oda kellett tennie azt a fegyvert, vagy az éjszaka leple alatt, vagy hetekkel ezelőtt. A vérszertartás valódi fegyverek nélkül is épp elég kemény menet, hiszen csak olyasmit használhatnak, amit ők maguk készítenek, de hogy valódi pengék is a rendelkezésükre álljanak…

A férfi jó tizenöt centivel magasabb és negyvenöt kilóval nehezebb volt Nestánál. Ha közelharcra kerül a sor, határozott előnnyel indul. Ha viszont Nesta eléri azt a kést…

Kiért a földön heverő illírek közül, szinte repülve, kinyújtott kézzel tette meg az utolsó néhány métert a fáig. Ujjai a kés markolatát érintették…

A férfi egy felnőtt illír harcos minden erejével csapódott neki.

Nesta tüdejéből kiszorult a levegő, ahogy a földre zuhantak, és legurultak a fa túloldalán a dombon.

Harminc métert bucskáztak lefelé egy folyómederbe, pörögtek-forogtak a domboldalon esés közben. Kövek és levelek roppantak, karistolták Nestát, szárnyak lebbentek felette és alatta, a haja az arcába lógott, vakon próbált megkapaszkodni…

Olyan erővel csapódott a folyómederbe, hogy megroppant a gerince, a férfi pedig ráesett, így aztán tényleg teljesen kiszorította Nestából a szuszt.

A férfi szárnya megrezzent. De ő maga nem mozdult.

Amikor Nesta kinyitotta a szemét, üveges tekintettel találta szemközt magát. Ujjai a tőrre kulcsolódtak, amit a férfi nyakába vágott, keze meleg vérben fürdött.

Nagyot nyögve legördítette magáról a férfit. A tőrt otthagyta az illír nyakában, a sebből még mindig szivárgott a vér. A penge egészen a tarkójáig hatolt.

Nesta vért köpött a száraz kövekre. A hálóingét vér és kosz fedte, lehorzsolt bőre sajgott. De legalább életben volt. A férfi pedig nem.

Mély levegőt vett az orrán át, és elszámolt hatig. Benntartotta a lélegzetet, aztán lassan kifújta. Még kétszer végigcsinálta a légzőgyakorlatot. Felmérte, milyen állapotban van, lüktető fejétől a sebes lábáig mindent ellenőrzött. Majd ismét nagy levegőt vett.

Amikor sikerült elcsendesítenie az elméjét, kihúzta a kést a férfi nyakából. Aztán egyesével lehámozott róla minden ruhát, még a bakancsot is levette a lábáról. Nyugodt, precíz mozdulatokkal öltözött fel, lekapta magáról a véres hálóinget, és egy halotti lepel csúfos utánzataként a férfi fejére hajította, a kést pedig a lehető legszorosabbra húzott övbe dugta. Lógtak rajta a ruhák, a túlságosan nagy cipő pedig talán még hátráltatja is majd, de a hálóingnél még ez is jobb volt.

Miután végzett, Nesta a barátnői keresésére indult.

65.

FEJEZET

Nesta megmászta a völgy másik oldalát, de nem talált harcosokat. Mögötte, a kis szoroson túl a többiek még mindig nem tértek magukhoz. Emerie-t és Gwynt nem látta köztük. Azt sem tudta, merre lehetnek.

Cassian egyik este, az ágyban fekve, izzadtan és kimerülten azt mesélte neki, hogy három helyen szokták kirakni az illíreket a vérszertartás elején, az egyik északon van, a másik nyugaton, a harmadik pedig délen. A barátai nyilván a másik két helyen vannak, vagy együtt, vagy külön-külön. Rettegni fognak, amikor magukhoz térnek.

Gwyn…

Nesta inkább bele sem gondolt, miközben végigrohant a fenyvesen, egyre távolabb az alvó harcosoktól. Talált egy magas fát, amire felmászott, a keze szinte azonnal tiszta gyanta lett, és amikor felért a tetejére…

A Ramiel akár egy óceán túlpartján is lehetett volna. Egyenesen előtte magasodott, de két hegy, egy fenyőrengeteg és az istenek tudták csak, mi minden választotta még el Nestát a kopár lejtőktől. Pont olyan volt, mint Feyre festményén. Nesta a napra nézett, aztán le a fatörzsre maga alatt, mohát keresett. Ott! Épp a bal lába alatt.

A Ramiel keletre volt. Tehát őt nyugaton rakták ki, a többieket pedig…

Választania kellett, vagy északra, vagy délre menni. Vagy jobban tenné, ha inkább a hegy felé indulna, és remélné, hogy útközben összeakadnak?

Lázasan próbálta felidézni, adott-e Cassian valamilyen tanácsot elejtett megjegyzés formájában. Cassian… Talán már úton van, hogy megmentse őt.

A reménybuborék szétpukkadt a mellkasában. Cassian nem mentheti meg. Ő maga mondta el Nestának, hogy a törvények tiltják az ilyesmit. Mindkettejüket kivégeznék. Még Rhysand és Feyre sem tehet semmit.

Cassian nem fogja megmenteni. Senki sem jön, hogy megmentse őt, Emerie-t és Gwynt.

Nesta megmozgatta az ujjait, olyan sokáig ücsörgött itt, hogy elgémberedtek. Halkan elkáromkodta magát a kezét csúfító kis vágásokból szivárgó vér láttán. Már be kellett volna forradjanak. De a jelek szerint a vérszertartás mágiája elfojtotta a tündérvér gyógyító erejét is. És ez bizony rá is vonatkozott.

Bármiféle seb végzetes lehet. Emberi, halandó tempóban gyógyul minden. Nesta lassú, nyugtató lélegzeteket vett. Képes rá. Igenis menni fog!

Megmenti a barátait. És saját magát is.

Kiáltás harsant jó messziről, a háta mögül. A többiek kezdtek magukhoz térni. Nesta szitkozódva megindult lefelé, fakéreg és tűlevelek tapadtak gyantától ragacsos kezéhez. Mire leér, el kell döntenie, merre menjen, aztán futásnak eredni.

A kiáltásokba sikolyok vegyültek a háta mögött.

Hátrapillantott, hogy megbizonyosodjon róla, senki sem jár a nyomában. És miközben így tett, villanásra lett figyelmes a bal csuklóját ölelő karkötő irányából. A kis ezüstdísz verte vissza a fényt középen.

De nem… Hiszen fénylett!

Nesta az ujjhegyével végigsimított a díszen. Vibrált a bőrén.

Rémület ömlött végig rajta, libabőrrel borította a nyakát, mintha egy halk hang azt suttogta volna: Siess!

Nesta oldalra fordult, hogy jobban lássa a napfényben, de a dísz ragyogása elhalványult. Észak felé fordult. A dísz ismét felvillant.

Felvont szemöldökkel a díszre fókuszált, és keletre tartotta a karját: semmi. Délre: csak halvány ragyogás. Nem érzett sietséget, színtiszta kétségbeesést. Északra viszont… A dísz felizzott, és ismét elöntötte őt a rémület.

Nesta mély levegőt vett, eszébe jutott az az este a Szél házában, amikor a karkötőket fonták. Felidézte, mit kívánt nekik: legyen bátorságunk nekivágni a nagyvilágnak, amikor készen állunk rá, de mindig találjunk vissza egymáshoz. Bármi történjék is.

A díszek Nesta kezében teremtett tárggyá váltak. Jelzőfénnyé. És bármelyik barátja volt is délre, nem fenyegette akkora veszély, mint azt, akit északon raktak ki.

Arra felfelé vezetett az út. Ez kisebbfajta áldás volt. A többi harcos nyilván a leggyorsabb, legkönnyebb utat választja majd a Ramiel felé, nem arrafelé akarnak menni, ahol mászni kell.

De hogy működhetnek a díszek idekint? A vérszertartás tiltotta a mágiát, sem a tárgyak, sem a használóik nem bírhattak vele. Lehet, hogy a viadalt övező mágia nem ért el a teremtett tárgyak hatalmáig. A tündérvarázsigék szavait alaposan meg kell válogatni, és talán annak, aki meghúzta ezt a vonalat az illíreknek, eszébe sem jutott, hogy teremtett tárgyak is bekerülhetnek a vérszertartás területére.

A saját mágiája viszont továbbra is szunnyadt. Nesta befelé figyelt, próbálta előhívni, de csak az ürességet találta.

Elszorult a torka. Őt magát is úgy teremtették, de attól még élőlény volt. A mágia élőlényként tekintett rá, nem pedig tárgyként.

Fel sem fogta, mennyire vágyott erre a különbségtételre. Belélegezte a fenyők és a hó távoli ígéretének illatát. Életben van. Hiába került egy ilyen pokoli helyre, életben van.

És gondoskodik róla, hogy a barátai is életben maradjanak.

Lassan kifújta a levegőt, uralta a légzését, miközben leeresztette a karját, és folytatta lefelé az utat.

A túl nagy bakancs a földet érte, csúsztak benne a lábujjai.

Mire Nesta kiegyenesedett, és ellenőrizte, hogy rendben van-e a kés az oldalán, már észak felé tartott.

Nesta már tíz perce futott felfelé a domboldalon, a ragyogó karkötődísz még mindig arrafelé húzta, a lába ide-oda csúszkált a pokolbéli bakancsban, amikor rájött, hogy vízre van szüksége. És ételre. És menedéket is kell találnia még naplemente előtt. El kell döntenie, megkockáztatja-e a tüzet, vagy inkább a fagyhalállal dacol, csak hogy ne találjanak rá.

A ruhák, amiket a férfiról leszedett, nem voltak elég vastagok ahhoz, hogy túlélje bennük az éjszakát. És a szürke égbolt alapján hamarosan havazni vagy esni fog.

De nem jártak a nyomában harcosok. Legalább ennyi szerencséje volt. Persze, lehet, hogy olyan ügyesen lopakodnak, mint Cassian és Azriel.

Erre a gondolatra visszavett egy kicsit az őrült tempóból, amit diktált, csendesebben lépkedett tovább. A karkötőre és a ragyogó díszre ráhúzta a ruhája ujját, hogy elrejtse a ragyogást a félhomályban. A tőle telhető legkevesebb nyomot hagyta maga után, miközben megmászott egy kifejezetten meredek domboldalt, és végignézett a másik oldalán elterülő tájon.

Még több fa, kő és…

Nesta a földre vetette magát, ahogy elsüvített mellette egy nyílvessző. Egy kibaszott nyíl…

Tehát a kés nem véletlen volt. Valaki fegyvereket hagyott szét a vérszertartás területén. Nesta végigpásztázta a terepet maga mögött, a nyilat kereste. Ott! Beleállt egy fa törzsébe.

Lecsúszott hozzá a domboldalon, kirántotta, és az övébe dugta. Aztán ismét megmászta a lejtőt, lebukva nézett keresztül a csúcson.

És egy borotvaéles nyílheggyel találta szemközt magát.

– Kelj fel! – mordult rá a harcos.

Cassian végig Erist átkozta, amiért olyan ostoba volt, hogy elfogatta magát, miközben körberepülte a kastélyt, amin a királynők egykor megosztoztak. A kastély már egyedül Briallyn erődje lehetett. A dombos, nyílt terepet foltokban hó fedte, de a tavasz első rügyei és hajtásai már kidugták a fejüket. Cassian olyan magasan szállt, hogy már levegőt is csak nehezen kapott, olyan magasan, hogy nagyobbfajta madárnak tűnjön az odalent nézelődő halandók számára. A tündérlátásának köszönhetően ő még innen fentről is ki tudta venni, mi történik odalent.

Erist nem látta. Sem a vörös haját, sem a tűzmágiája lobbanását, ráadásul a katonái sem bukkantak fel. Az ellenkező irányba repülő Azriel is azt jelezte, hogy ő sem lát semmit.

Nehéz volt a feladatra koncentrálni. Továbbrepülni, keselyűként körözni, amikor a gondolatai folyamatosan északnyugatra vándoroltak. Az Illír-hegység, a vérszertartás és Nesta felé.

Túlélte Nesta a kezdeti mészárlást? A harcosok már nyilván ébredeznek.

Kibaszott Eris! Hogy lehetett olyan vakmerő, hogy ilyen közel engedje magához a katonákat?

Cassian ismét végigpásztázta a terepet, igyekezett egyenletesen lélegezni a ritkás levegőben. Gyorsan megkeresi Erist. Még a seggét is jól szétrúgja, ha lesz rá ideje.

Aztán mi lesz? Semmit sem tehet, hogy segítsen Nestán. De legalább közelebb lenne a vérszertartáshoz. Ha a legrosszabbra kerülne a sor…

Elzárta ezt a gondolatot. Nesta igenis túléli. Gwyn és Emerie is túléli.

Más alternatívát nem volt hajlandó elfogadni.

66.

FEJEZET

Az illír harcos kisebb termetű volt ugyan, mint az, amelyikkel Nesta végzett, de ennek a férfinak volt íja és nyilai.

– Add ide a fegyvereidet! – parancsolta.

Végignézett Nestán, felfigyelt az arcát fedő vérre, ami ráalvadt az állára, a nyakára.

Nesta nem mozdult. Még csak a fejét sem szegte le.

– Add ide a kibaszott fegyvereidet! – figyelmeztette őt a férfi szigorúbban.

– Honnan jöttél? – faggatta Nesta, mintha a férfi nem szegezett volna épp nyilat az arcára. Aztán, még mielőtt a férfi válaszolhatott volna, újabb kérdést tett fel: – Volt ott egy másik nő is?

A férfi pislogott, és Nestának csupán ennyi megerősítésre volt szüksége. Átadta a nyilat. Lassan, nagyon lassan a késéért nyúlt.

– Őt is megölted?

Jegesen csengett a hangja.

– A nyomorék ribancot? Otthagytam a többieknek. – A férfi elvigyorodott. – Te úgyis jobb préda vagy.

Emerie. Nem lehet túl messze, ha ez a férfi már látta őt. Nesta előhúzta a kést.

A férfi továbbra is rászegezte a nyilat.

– Tedd le, és hátrálj el tíz lépést!

Emerie életben van. Valahol a közelben. És veszély fenyegeti.

És ez a rohadék nem fogja megakadályozni, hogy Nesta megmentse.

Nesta lehajtotta a fejét, elernyesztette a vállát, remélte, hogy a férfi azt hiszi, megadja magát. És valóban, az illír elmosolyodott.

Esélye sem volt.

Nesta leeresztette a kést. Aztán megrándult a csuklója, ujjait széttárva a férfi felé hajította a fegyvert.

Egyenesen az ölébe.

A férfi felüvöltött, meglazult a szorítása az íjon, Nesta pedig támadásba lendült. Rávetette magát fegyverestül, mindenestül, és bár az íj húrja olyan erősen arcon csapta, hogy kicsordult a könnye, a földre zuhantak, és a férfi üvöltött…

Senki sem állhat közé és a barátnői közé.

Nesta elméje arra a hűvös, nyugodt helyre siklott. Megragadta az íjat, messzire hajította. Miközben a férfi a földön fetrengve próbálta kirántani a kést a golyóiból, Nesta ráugrott, még mélyebbre tolta a pengét. A férfi üvöltésétől felrebbentek a madarak a fenyőfákról.

Nesta kirántotta a pengét, otthagyta az illírt. Felkapta a két nyílvesszőt, de nem szabadította ki a férfi alól a tegezt. Az illír íjat magához vette, ahogy a kését is eltette, és futólépésben megindult arra, ahonnan a férfi jött.

A férfi sikolyai sokáig kísérték.

Nesta jóval előbb hallotta meg a folyót, mint hogy odaért volna hozzá. Ahogy a partján lévő harcosokat is, akik gyanakodva beszélgettek egymással – nyilván próbálták kideríteni, mennyire bízhatnak a másikban –, miközben megtöltötték a kulacsukat. Mintha valaki azokat is szerteszét hagyta volna.

Emerie-nek se híre, se hamva nem volt.

Nesta egy fa mögött bújt meg, szembeszélben, és csak hallgatta a többieket. Nem említették sem Emerie-t, sem más nőt. Csak szabályokat fektettek le feszülten, hogy szövetséget köthessenek, arról beszéltek, hogyan érjék el a Ramielt, találgatták, ki hagyhatott nekik fegyvereket és kulacsokat…

Nesta már épp azon volt, hogy keres egy olyan pontot, ahol könnyedén átkelhet a folyón, messze a férfiaktól, amikor megütötte a fülét az egyikük mondata:

– Milyen kár, hogy az a ribanc megszökött! Kellemes szórakozás lett volna a hideg éjszakákon.

Nesta egész testében megdermedt. Emerie eljutott a folyóig. Életben volt.

Egy másik férfi beleivott a zubogó vízbe, és így szólt:

– Valószínűleg már félúton jár lefelé. Ha a zúgók nem végeztek vele, akkor a lények fognak, még mielőtt feljön a nap.

Emerie nyilván a folyóba ugrott, hogy megszökjön a férfiak elől.

Nesta végigfuttatta az ujjait a vállára akasztott íjon. A nyílvesszők nehéz súlyként húzták az övét. Meg kellene ölnie őket ezért. Lelőni kettőt a nyilakkal, és kinyírni őket, amiért bántani merészelték a barátnőjét…

De ha Emerie túlélte…

Ellökte magát a fától. Átsuhant a következőhöz. Majd a következőhöz. Követte a folyót, a lépteit szinte teljesen elfedte a sziklákon csobogó víz.

Elsietett a fenyők közt, le a domboldalon. Egyre több zúgót látott, a sziklák fekete dárdaként meredtek az égnek. Egy vízesés zubogott előtte. Ha Emerie lezuhant…

A zúgókból áramló sebes víz leömlött a vagy harminc méter magas sziklafal szélén. Egy ilyen esést nem lehet túlélni.

Nesta torka kiszáradt.

És még inkább kiszáradt, amikor rádöbbent, mi hever a folyó túlpartján, hogy mit fogott fel egy kidőlt fa, ami épp a vízesés tetején lógott be a folyóba a sziklás partról.

Emerie.

Nesta a víz széléhez rohant, de azonnal visszakapta a lábát a jeges ujjakkal utánanyúló folyótól. Emerie szemlátomást eszméletét vesztette, de Nesta nem is merte volna a nevét kiáltani. Felfelé pillantva látta, hogy a nap már túljutott a délutáni csúcspontján, de sem meleget, sem megváltást nem kínált.

Mennyi ideje heverhet Emerie a jeges vízben?

– Gondolkozz! – mormolta Nesta. – Gondolkozz, gondolkozz!

Minden egyes vízben töltött perc Emerie életét veszélyeztette. Túl messze volt Nestától ahhoz, hogy felmérhesse, megsérült-e, de az biztos, hogy mozdulatlanul feküdt az ágon. Csak a meg-megránduló szárnya jelezte, hogy életben van még.

Nesta lehámozta a ruháit. Azt kívánta, bár magával hozta volna a hálóinget, hogy most a lábára kötözhesse a kést és a két nyílvesszőt ahelyett, hogy a parton hagyja őket, de nem volt más választási lehetősége. Az illír íjat viszont magával vitte, a hátára akasztotta, a húr belemélyedt csupasz bőrébe.

Nesta meztelenül állva felmérte a távolságot, ami elválasztotta őt a vízeséstől, a zúgóktól, a szikláktól és Emerie-től.

– Egyik sziklától a másikig – biztatta magát.

Megacélozta magát a hideggel szemben.

Aztán beleugrott a vízbe.

Felsikoltott, levegőért kapott a jeges sokktól, úgy remegett a keze, hogy attól félt, lecsúszik a síkos szikláról, aztán lezuhan a vízesés aljára. De azért ment tovább. Egyenesen Emerie felé. Egyre közelebb és közelebb ért hozzá, végül veszettül úszott az utolsó szikla és a folyópart között, már karnyújtásnyira volt tőle a félig a vízbe süllyedő fán elterülő Emerie.

Nesta remegve, fogvacogva kiszabadította a barátnőjét az ágak közül, és feljebb vonszolta a parton, aztán odahajolt fölé.

Emerie arcát sérülések borították, a bicepszén egy sebből vér szivárgott. De lélegzett.

Nesta elfojtotta a megkönnyebbüléstől feltörő zokogását, és óvatosan megrázta a barátnőjét.

– Emerie, térj magadhoz!

A nő még csak egy fájdalmas nyögést sem hallatott. Nesta végigtapogatta Emerie sötét haját, és amikor elhúzta a kezét, vér fedte az ujjait.

Keresztül kellett cipelnie Emerie-t a folyón. Menedéket találni. Tüzet rakni, megmelegedni. A hátán cipelt íjjal nem védhette meg őket. Pusztán azzal semmiképp.

– Jól van, Emerie. – Nesta foga úgy vacogott, hogy fájt tőle az arca. – Előre is elnézést!

Megragadta a barátnője hálóingét, és szétszaggatta a közepén, kitéve Emerie vékony, izmos testét az elemeknek. Nesta lehámozta róla a hálóinget, és hosszú kötelet sodort belőle, majd levetette az íjat.

– Nem fog tetszeni, ami most jön – jegyezte meg Nesta összekoccanó fogakkal, és visszacipelte Emerie-t a vízhez. – De nekem sem – tette hozzá motyogva, ahogy a jeges víz zsibbadt lábába mart.

Hideg volt, akár az Üst. Hideg, akár…

Nesta elengedte a gondolatot, szándékosan szélnek eresztette, mintha csak egy felhő lenne az égen. Koncentrált.

Sikerült bevonszolnia Emerie-t a vízbe, olyan szorosan fogta, amennyire csak remegő ujjai engedték. Amikor már derékig gázoltak, a hátára vette a barátnőjét, az illír íjat pedig kettejük köré akasztotta, úgy, hogy a szinte szétszakíthatatlan húr az ő mellkasába mélyedjen, Emerie gerincének pedig a fa feszüljön, összekötve kettejüket.

– A semminél jobb.

Emerie karját úgy igazította, hogy lelógjon az ő válláról, majd a hálóinget a barátnője csuklója köré erősítette, így tartva egy helyben a nő kezét.

– Kapaszkodj! – figyelmeztette Nesta, pedig Emerie továbbra is holtsúlyként húzta a hátát.

Egyik sziklától a másikig. Ahogyan korábban is. Egyik sziklától a másikig, majd ki a partra. Egyik sziklától a másikig. Lépésről lépésre.

Megmászott tízezer lépcsőfokot a Szél házában. Sőt, a hónapok során annál jóval többet is. Ez is menni fog.

Nesta beljebb gázolt a vízben, elfojtotta a hidegtől előtörni készülő sikolyát.

Emerie megingott rajta, megtaszította Nestát, és az illír íj olyan élesen a bőrébe vágott, hogy felhasította a bőrét. De a hátán tartotta Emerie-t.

Lépésről lépésre haladt.

Mire Nesta remegve, a zokogás határán kimászott a másik parton, az íj húrja a vérét fakasztotta. De végre biztos talajt érzett a lába alatt, és a ruhái, a fegyverei is ott voltak, és… És most jöhetett a következő feladat: meleget, menedéket kellett keresnie.

Nesta lefektette Emerie-t a tűlevelekre, betakarta őt a hátrahagyott száraz ruháival, és annyi fát gyűjtött, amennyit csak tudott. Meztelenül, remegve próbálta a kezében tartani a gallyakat, egymásra halmozni őket Emerie mellett. Reszkető ujjaival csak nagy nehezen tudta addig tekergetni a faágakat, hogy szikrát csiholjon, elérni, hogy a gyújtós lángra kapjon, de… Sikerült. Tüzet gyújtott. Körbejárta a környéket, leesett faágakat keresett, és imádkozott, hogy még itt, a zúgók ködében is elég szárazak legyenek ahhoz, hogy lángra kapjanak.

Amikor már biztosan ropogott a tűz, Nesta bebújt a ruhák alá Emerie mellé, átkarolta a barátnőjét, bőrük egymáshoz simult. Mindketten jéghidegek voltak, de a tűz melengette őket, és a férfi hatalmas ruhái alatt a víz hidege lassacskán távozott.

Csakhogy itt teljesen védtelenek voltak. Ha valaki erre jár, megöli őket.

Nesta szorosan ölelte Emerie-t, érezte, hogy a barátnője teste apránként felmelegszik. Már könnyebben lélegzett. Nesta fogai sem vacogtak már úgy.

Hamarosan leszáll az éj. És hogy mi jön elő a sötétből…

Nesta felidézte, mit mesélt Cassian az errefelé élő lényekről. Nagyot nyelt, még szorosabban ölelte Emerie-t. A karjára pillantva észrevette, hogy a karkötőjén a dísz még mindig halványan ragyog, csak most már dél felé. A remény kis szikrája volt ez, irányt mutatott. Mi történhetett Gwynnel? Újra átélte a legrosszabb rémálmait? Vajon…

Nesta a légzésére koncentrált. Elcsendesítette az elméjét.

Túléli az éjszakát. Segít Emerie-n. Aztán megkeresi Gwynt.

Amikor Cassiannel a hegyen meneteltek, megtanulta, hogy egy folyó gyakran barlangrendszereket alakít ki. De hogy meg is találja, ahhoz itt kellene hagynia Emerie-t…

Nesta a lemenő napra pillantott, majd kimászott a ruhahalom alól. Emerie-t levelekkel és ágakkal fedte be, egy újabb hasábot tett a tűzre, és a kockázatot vállalva magára tekerte a férfi kabátját.

Vízhólyagos talpának tiltakozására ügyet sem vetve felvette a bakancsot is, és óvatosan körbejárta a tábort, a fülét hegyezte, hátha hall valamit. Valakit. Végignézett minden egyes sziklát, hasadékot.

Semmi.

Az égbolt sötétre színeződött. Valahol csak kell, hogy legyenek barlangok errefelé. Hol a picsában vannak már? Hol…

– Ott a bejárat.

Nesta a tőrt előkapva megpördült. Egy illír férfi állt tőle három méterre. Hogyan sikerült Nesta mögé lopakodnia, hogyan élte túl az arca oldalát csúfító vágást…?

A férfinak is feltűntek Nesta sebei, észrevette, hogy meztelen a kabát alatt, hogy csupasz a lába, megnézte a csizmát. A kést.

Mégsem ködösítette vágy a tekintetét.

A férfi óvatosan arra a pontra mutatott, amit Nesta levelekkel borított sziklának vélt.

– Az ott egy barlang. Elég nagy ahhoz, hogy beférjünk.

Nesta kihúzta magát.

Hadd lássa csak a férfi a szemében csillanó hűvös kegyetlenséget.

– Egy órát nem bírsz majd ki a földön az éj leszállta után – folytatta a férfi, kedves, elbűvölő arcán nem ültek érzelmek. – És ha nem akarsz fára mászni, akkor nyilván van veled valaki, aki megsérült.

Nesta semmit sem árult el.

A férfi felemelte a kezét. Nem volt nála fegyver, vér sem borította, leszámítva az arcán végigfutó sebből csorgót.

– A nyugati lerakópontról jöttem. – Ahonnan Nesta is. – Láttam a holttestet a völgyben. Te végeztél Noviusszal, igaz? Meztelen volt. Férfiruhát viselsz. És nyilván azt a kést döfted a nyakába. Tudod, ki hozta ide ezeket a rohadt fegyvereket?

Nesta továbbra is hallgatott. Az éjszaka egyre mélyült körülöttük.

A férfi vállat vont, amikor Nesta nem felelt.

– Úgy döntöttem, északra megyek, egy kevésbé járt úton szeretném elérni a Ramielt, hogy ha lehet, egyáltalán ne kelljen szembeszállnom a többiekkel. Veled sem akarok összetűzésbe keveredni. De be fogok menni abba a barlangba, és ha van egy kis eszed, akkor hozod, aki veled van, és te is bejössz.

– Hogy aztán elvedd a fegyvereimet, és álmomban megölj?

A férfi barna szeme megrebbent.

– Tudom, ki vagy te. Több eszem van, mintsem hogy bántsalak.

– Ez a vérszertartás. Megbocsátanának érte.

– Átoktörő Feyre nem bocsátaná meg, ha megölném a nővérét.

– Szóval azért nem teszed, hogy a kegyeibe férkőzz?

– Mit számít? Magára Enaliusra esküszöm, hogy nem öllek meg sem téged, sem azt, aki veled van. Rajtad áll, hogy elfogadod-e.

– Nem ölsz meg minket, és nem ártasz nekünk egyéb módon. És senki mással sem fogod elvégeztetni a piszkos munkát.

Halovány mosoly kúszott a férfi arcára.

– Elég gyorsan kitanultad a tündérek szabályait. De rendben. Arra is esküszöm.

Nesta nagyot nyelve tanulmányozta az illír arckifejezését. Majd a barlang rejtett bejáratára pillantott mögötte.

– Segítségre van szükségem, hogy idecipeljem a barátomat.

Inkább nem gyújtottak tüzet a barlangban, de a férfi, akit Balthazarnak hívtak, felajánlotta vastag gyapjúkabátját, hogy azzal takarják be Emerie-t. Nesta feladta a barátnőjére a halott férfi ruháit, magán csak a bőrkabátot hagyta, és bár minden egyes ösztönével szembement, megengedte Balthazarnak, hogy a másik oldalára üljön, a melege átszivárgott Nesta kihűlt testébe.

– Hajnalban nem akarlak már itt látni – jegyezte meg Nesta a levelekkel teli barlang áporodott levegőjében, ahogy leszállt az éj.

– Örömmel távozom, ha túléljük az éjszakát – válaszolta Balthazar. – Az erdőben vadászó lények megérezhetik a barátod vérét, lehet, hogy a barlangig követnek minket.

Nesta az ifjú harcosra nézett.

– Miért nem odakint gyilkolod a többieket?

– Mert el akarom érni a hegyet, hogy oristesi lehessek. De ha összetalálkozom valakivel, akit meg akarok ölni, nem fogok tétovázni.

Csend telepedett rájuk, és velük is maradt.

Néhány pillanat múlva ágak reccsentek.

Balthazar megfeszült, lehetetlenül halkan vette a levegőt. A barlang vaksötétjében egyedül a ruháik, az alattuk lévő levelek zizegése hallatszott.

Vonyítás szelte ketté az éjszakát, és Nesta összerezzent, szorosabban maga mellé vonta Emerie-t.

De az ágak recsegése és a vonyítás egyre messzebbről hallatszott, és Balthazar elernyedt.

– Ez még csak az első volt – suttogta a sötétben. – Napkeltéig portyáznak majd. – Nesta nem akarta tudni, mi van odakint. Ugyanis ekkor sikoly harsant az éjszakában. – Van, amelyik tud fára mászni – mormolta Balthazar. – Az ostobább harcosok elfelejtkeznek erről.

Nesta csendben maradt.

– Őrködöm én először – mondta a harcos. – Pihenj!

– Jól van.

Nesta mégsem merte lehunyni a szemét.

Nesta egész éjjel ébren maradt. Ha Balthazar tudta is, hogy nem aludt, míg ő őrködött, nem tett megjegyzést rá. Nesta elmecsendesítésre használta ezt az időt, valamelyest sikerült leküzdeni az idegességét.

Órákon át hallgatták, ahogy a portyázó lények mancsai és karmai alatt zörög a cserjés, az illírek pedig üvöltenek.

Amikor Balthazar térddel megbökte őt, Nesta úgy tett, mintha felébredne, a férfi pedig azt mormolta, hogy aludni fog, és odabújt Nestához. Nesta beitta az illír melegét a fagyos barlangban. Nem érdekelte, hogy tényleg elaludt-e, vagy csak megjátssza a mély levegővételeket, ahogyan ő tette korábban.

Nesta nyitva tartotta a szemét, még akkor is, amikor már elviselhetetlenül fájt és elnehezült a szemhéja. Hiába próbálta álomba ringatni a két társából áradó meleg, ellenállt.

Nem fog aludni. Egyetlen pillanatra sem válik óvatlanná.

A hajnal idővel beszivárgott az ágak rácsozatán, a sikolyok és a vonyítások elhalkultak, majd teljesen megszűntek. Nesta gyorsan végigmérte Emerie-t a halvány fényben, és bár a barátnője továbbra is öntudatlanul hevert, a fejsebéből már nem szivárgott a vér. Viszont…

– Ma rengeteg ruhát találsz majd – mondta Balthazar, mintha olvasott volna a gondolataiban. Kilépett a napfénybe, körbenézett, aztán halkan elkáromkodta magát. – Rengeteg ruhát.

Erre Nesta is kibotorkált a barlangból.

Szárnyas testek hevertek mindenütt, jó néhányat félig megrágtak.

Balthazar sötét haját fürge szél borzolta, ahogy a férfi útnak indult.

– Sok sikert, Archeron!

Sehol sem látták Erist a királynő kastélyát övező vidéken. De Azriel találkozott egy halandó kereskedővel, aki épp a kastély felől érkezett, és a férfi azonnal válaszolt, amikor azt kérdezte tőle, érkezett-e ide nemrégiben tündér férfi. A kereskedő készséggel megosztotta vele, hogy két éjszakája egy vörös hajú tündér férfit rángattak be a kastélyba. A kocsmában azt hallotta, hogy a férfit hamarosan máshová viszik majd.

– Megvárjuk, amíg elhagyják a kastélyt. Aztán követjük őket a felhők takarásából – ismertette a tervet Azriel komoran.

Cassian egyetértően morgott, és a hajába túrt. Alig aludt, végig Nestán járt az esze, meg Feyre-n és Rhysen.

Cassian és Azriel nem tárgyalta ki a testvérük alkuját, ami Rhyst is magával rántja, ha Feyre nem éli túl a szülést. Elviselhetetlen lenne elveszíteni a főúrnőjüket, de hogy Rhys is meghaljon… Cassiant a rosszullét kerülgette, valahányszor eszébe jutott. Talán Amren próbálja semmissé tenni az alkut. Ha valaki, hát ő sikerrel járhat. Esetleg Helion.

Cassian és Azriel túl messze volt ahhoz, hogy Rhys és Feyre daematierővel elérje őket, úgyhogy semmiféle hír nem ért el hozzájuk.

De Cassian tudná, ha Nesta meghalt volna. Ott lenne a szívében, a lelkében. Érezné.

Egy pár mindig érzi az ilyesmit.

Még akkor is, ha Nesta visszautasította a köteléküket.

Nesta túlélte az éjszakát, és ezért a vakszerencsének meg az illírnek mondhatott hálát, akit jobban érdekelt a politika, mint a gyilkolászás.

Kimerültség lassította minden egyes mozdulatát, ahogy a szétcincált holttesteket kerülgette, és lehámozott róluk minden ép ruhadarabot, amit nem piszkított sem vér, sem egyéb testnedv. Rengeteg harcos összevizelte magát vagy bepiszkított, amikor az erdei lények rájuk találtak. Szép kis kihívás volt tiszta nadrágot találni.

De Nesta végül sikerrel járt, még egy kisebb csizmát is talált magának, meg egyet Emerie-nek, szerzett egy másik kést, két kulacs vizet és még valamit, ami leginkább egy félig megevett nyúlnak tűnt, nyilván valakinek a vacsorája volt.

Mire felöltözve, a szomját oltva, egy fél nyúlcombbal a kezében visszatért a barlangba, Emerie magához tért. Gyenge volt ugyan, de legalább magánál volt. Egy szót sem szólt, amikor Nesta átnyújtotta a húst és a vizet, aztán segített neki felöltözni.

Miután Nesta kisegítette a barlangból, és végigmérte a mészárlást, rekedtesen azt kérdezte:

– Gwyn?

Az egyik karját Emerie dereka köré fonó Nesta felemelte a szabad kezét, azt, amelyiken a karkötőt viselte. Lassú kört írt le a karjával.

– Délre – mondta, amikor a dísz felragyogott.

Gwyn továbbra is ugyanabban az irányban volt, mint előző nap.

Emerie mély levegőt vett. Ő is dél felé emelte a karkötőjét. A dísz már-már vadul villódzott, áradt belőle a sürgetés, hogy mozogjanak, cselekedjenek, legyenek minél gyorsabbak.

Az Emerie szemében villanó csodálkozást komor határozottság váltotta fel.

– Siessünk!

67.

FEJEZET

Emerie elmesélte, hogy valóban megtámadták és üldözőbe vették a férfiak, akiket Nesta a folyónál látott. A túlélésért utolsó esélyét megragadva ugrott bele a folyóba, beverte a fejét egy sziklába, aztán minden kiesett neki addig, amíg magához nem tért a barlangban.

Mentek tovább dél felé, és Nesta is kendőzetlenül elsorolta, mi történt vele, de leginkább csendben voltak, hogy hallják, ha arrafelé halad egy illír. Összefutottak néhány kelet felé tartó, véres, magányos harcossal, akik nem törődtek velük, miközben Nestáék elhaladtak mellettük, láttak pár egymással küzdő csapatot is, és persze rengeteg holttest hevert szerteszét a hideg talajon.

Vörös haj csillanását keresték. De nem látták, nem hallották Gwynt. Nem tették fel a kérdést, vajon a karkötődíszek egy holttest felé vezetik-e őket.

Eltelt a nap, és ahogy leszállt az éj, kerestek egy újabb barlangot, összebújva melegítették egymást. Emerie ragaszkodott hozzá, hogy ő őrködjön először, Nesta pedig végre aludhatott. Amikor a barátnője felébresztette, Nesta úgy érezte, Emerie tovább hagyta őt pihenni, mint ami kijárt volna neki.

Reggel, amikor előbújtak, több foltban véres volt a hó. A barlang bejárata körüli állatnyomok elég nagyok voltak ahhoz, hogy Nesta gyomra összeránduljon.

Nem sok kellett hozzá, hogy szakadni kezdjen a hó. Elég sűrűn hullott ahhoz, hogy elfedje a világot és vele együtt az ellenségeket is előttük és mögöttük. Hiába húztak magukra több kabátot is az elesett harcosokról, minden egyes dél felé vezető lépést remegve tettek meg, és miközben a délelőtt szép lassan a vége felé közeledett, Nesta újra meg újra megmozgatta az ujjait, nehogy teljesen átfagyjanak.

Ha túléli, soha többé nem panaszkodik a nyári hőség miatt, soha többé nem veszi magától értetődőnek a kabátot, a sapkát, a kesztyűt és azt a hülye sálat, amit Cassian rákényszerített sok-sok hónappal ezelőtt, mielőtt elhagyták a lakását.

– Tűz illatát érzem – mormolta Emerie.

Órákkal ezelőtt beszéltek utoljára, csak azzal törődtek, hogy leküzdjék a hideget, ami olyan mélyre szivárgott, hogy már a foguk is sajgott tőle.

Megálltak két fenyő mögött, felmérték a terepet, a hófelhőktől terhes égboltot.

– Arra! – biccentett Nesta balra. – A tűz is abban az irányban van, arról a gerincről hozza a szél az illatát.

– Lehet, hogy Gwyn gyújtotta – vetette fel Emerie reménykedve.

Nesta bólintott, igyekezett csillapítani dübörgő szívét. Arrafelé araszoltak, egyik fa takarásából a másikba siettek, a fülüket hegyezték, fenyeget-e bármilyen veszély, hogy hallják-e Gwynt. Már jó néhány perce gyalogoltak, amikor nevetés harsant. Férfiak nevettek.

Emerie arca elsápadt, ahogy a nevetés irányába tartotta a karkötőjét. A dísz felragyogott, még a bágyadt téli napsütésben is fénylett.

– Maradjunk széllel szemben! – javasolta Nesta komoran. – Délről másszunk fel a hegyre!

Hálóing lógott a tábor szélén az egyik faágról.

Nesta gyomra bukfencet vetett, sovány reggelije a torkát marta. Emerie halkan nagy levegőt vett, egyedül ez jelezte a barátnője rettegését és fájdalmát, miközben mászták a hegyet, aminek a tetején a harcosok táboroztak. A férfiak épp hencegtek, hogy hány társukkal végeztek, meg a Ramiel felé vezető útról beszélgettek. Nesta a fülét hegyezve próbált női hangot kivenni a hangzavarból. Ha Gwyn hálóinge itt lóg az egyik fáról, akkor maga Gwyn…

A francba a Ramiellel! A hét maradékát itt tölti majd, szép lassan végez a harcosokkal.

Nesta a légzésére koncentrált, némán apró levegőket vett, ahogyan a valkűrök is tették régen. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Emerie-re, hogy tudja, a barátnője is ugyanígy tesz, hiába izzott düh a sötét szempárban.

Még mielőtt elkezdték megmászni az emelkedőt, úgy határoztak, hogy mivel Emerie szárnya túlságosan kilógna, Nestának kell majd kifürkésznie, mi van a hegygerincen túl. Emerie-nél két kés volt, Nestánál egy tőr, az illír íj és két nyílvessző. Nesta kikukucskál majd fent, és azt is felméri, a férfiak milyen fegyverekkel rendelkeznek.

Ahogy az illírek nevetésben törtek ki, még egyszer összenéztek, majd Nesta felemelkedett.

Épp annyira, hogy átlásson a sziklák felett.

A férfiak egy tűz körül ültek, ettek. Néhányuknál bárd volt, másoknál kard, de akadtak kések is. Nesta kiszúrta a középen ülő férfit, ő nevetett és beszélt a leghangosabban, ő volt a vezetőjük. Az arca… látta már korábban valahol.

Gwynnek nyoma sem volt.

Nesta visszahúzódott, Emerie felé fordult.

Csakhogy Emerie-nek csak hűlt helyét találta. Félig lerángatták a lejtőn, két vigyorgó férfi fogta közre.

A szürke kőből épült kastélyba senki sem ment be, onnan senki sem jött ki. Azriel és Cassian egymást váltva körözött a magasban, várták, hátha megindul valaki kifelé, de a kapu nem nyílt ki. Még az azt övező, fallal körülvett városba sem érkezett senki, nem is távozott egyetlen ember sem. Mintha bezárták volna a kapukat, és vele együtt a lakosokat is. A környező dombokat nem pöttyözték falvak.

A kastély mintha magából a földből emelkedett volna ki, óriási szörnyetegként magasodott a vidék fölé.

– Briallynnek tudnia kell, hogy itt vagyunk – jegyezte meg Cassian, ahogy a légi terepszemlét elvégezve földet ért. – Gondolod, hogy arra vár, mi lépjünk?

– Szerintem inkább az a kérdés, hogy Eris életben van-e még – mormolta Azriel. Az árnyékok a fülébe súgtak. – Nem tudom kideríteni.

– Felesleges várakozni. Törjünk be! De csak lopva, nehogy rajtakapjon minket, és használja rajtunk a Koronát.

– Mondtam már, ezt a palotát pont annyi védővarázslat őrzi, mint a Szél házát. Ha Briallyn tényleg máshová viszi Erist, jobb lenne akkor lecsapni.

– Lehet, hogy a kereskedő tévedett.

– Lehet. Azért holnap még megfigyeljük a terepet. – Azriel összefonta a karját. – Tudom, hogy segíteni akarsz Nestának. Talán Amren talál valamilyen kiskaput a törvényekben…

Cassian nagyot nyelt.

– Nincs semmiféle kiskapu. Ha közbelépek, mindketten az életünkkel fizetünk. Ráadásul, ha megtenném, maga Nesta nyírna ki, amiért a megmentésére siettem. Sosem bocsátaná meg.

Az elmúlt napokban jobb híján végig ezen morfondírozott. Nesta a saját sorsának kovácsa. Elég erős ahhoz, hogy kitapossa magának az ösvényt, még akkor is, ha a vérszertartás rémségei közepette kell hogy megtegye. Cassian maga tanította meg mindenre, ami ehhez kell.

És még ha a törvények engednék is, sosem venné el a lehetőséget Nestától, hogy megmenthesse saját magát.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen ostobák lesztek, és bedőltök a hálóingnek, de gondolom, ez a különbség egy nő között, aki harcosnak hiszi magát, meg egy valódi harcos között – szólalt meg a hűvös vonású vezér, amikor Nestát és Emerie-t a lába elé taszították. Felnevetett, és a szeme elég üveges volt ahhoz, hogy Nestában felmerüljön, valaki a fegyverekkel együtt egy rekesz bort is csempészett a viadalra. – Helló, Emerie!

Nesta ekkor felismerte a férfit. Bellius volt az, Emerie utálatos unokatestvére.

– Hol a francban van? – sziszegte Emerie.

Bellius vállat vont.

– Messze innen találtuk a hálóinget. Talán valamelyik másik harcos megdugta és megölte. – A mosolya csupa gonoszság volt. – Nem kellett volna idejönnöd, kuzin.

– Az akaratom ellenére hoztak ide, kuzin – vágott vissza Emerie. – De örömmel bizonyítom, hogy apáddal együtt tévedtek.

Bellius foga megvillant a fák lombjain átszűrődő gyér, havas fényben.

– Szégyent hoztál apádra. Szégyent hoztál a családunkra.

Nesta a férfi lábánál heverő fegyvereire meredt. Kénytelen-kelletlen átadta őket, amikor Emerie-t elfogták.

– Te szabotáltad a vérszertartást ezekkel a fegyverekkel? – kérdezte Nesta dühöngve.

Bellius felnevetett, de a tekintete továbbra is ködös maradt. Sötét hajába hópelyhek gyűltek.

– Nem nevezném épp szabotázsnak. Ahogy az úrnő sem.

Nesta megdermedt. Hiszen látta már ezt az üveges tekintetet korábban – Eris katonái is pont így néztek.

És ez a szó… úrnő.

Briallyn valahogy az uralma alá hajtotta Belliust a Koronával? Hiszen akkor is ilyen üveges volt a szeme, amikor hónapokkal ezelőtt Emerie üzletében találkoztak. Akkor tért vissza valami felderítő küldetésről a kontinensről. Briallyn nyilván elfogta őt. Talán a Korona segítségével vette rá az illíreket, hogy megszegjék a viadal szent törvényeit, hogy fegyvereket hozzanak ide. De miért?

Bellius a dühtől remegő Emerie-hez fordult:

– Tudod, hogy nem hagyhatlak életben. A családunk sosem élné túl a szégyent.

– Baszd meg! – vicsorgott Emerie. – Baszd meg a családodat!

De Bellius már Nestát figyelte, arcán halvány mosoly ült. Lesöpörte a havat a kabátja válláról.

– Enyém az első kör a főtündér ribanccal – jelentette ki a katonáinak.

Nesta gyomra megrándult, a félelem savként marta a testét. Valahogy ki kell szabadulnia, hiába vannak csak ketten, hiába nincsenek fegyvereik, mágiájuk…

Az Emerie arcán ülő színtiszta kétségbeesés és düh alapján a barátnője sem tudott előrukkolni semmivel.

Bellius feléjük lépett.

Aztán vér fröccsent az arcára, ahogy az egyik társának a belső szervei a hóra ömlöttek.

A hegygerincen átmászó lényt a rémálmok szülték. Félig macska volt, félig kígyó, csupa fekete szőr, éles karom és görbe fog. A tábor szélén állt meg. Nem nézett le a kibelezett harcosra, aminek a hasát egyetlen mozdulattal felhasította. Körülötte a havat nagy ívben vér szennyezte.

A harcosok, köztük Bellius is, felkészültek a harcra. Bellius előrántotta a kardját.

A lény elrugaszkodott. Harcosok üvöltöttek, fegyverek villantak a véres, sikoltásokkal teli küzdelemben.

– Futás! – parancsolt Nesta Emerie-re, miközben talpra ugrott.

Felkapta a fegyvereit, Emerie pedig előrelendült, hogy elkapjon egy kardot, ami kiesett egy harcos kezéből, és beleállt a hóba.

Női hang csendült a hegygerinc túloldalán.

– Erre!

Nesta kis híján felzokogott a hang hallatán, az előbukkanó rézvörös haj, a maga felé intő kéz láttán, ahogy Bellius és a többi férfi felvette a harcot a rájuk rontó lénnyel. Nesta és Emerie elérte a hegytető szélét, és már csúsztak is lefelé, csak úgy szállt körülöttük a hó. Gwyn a másik oldalon várt rájuk, véresen, egy harcos ruhájában, az arca koszos és sebes volt, de a tekintete tiszta.

– Kövessetek! – lehelte.

Nem vitatkoztak vele, botladozva követték lefelé a barátnőjüket, teljes erőből rohantak a fák között délkeleti irányba.

Addig futottak, amíg a harcosok sikolyai és a lény üvöltése távolivá nem szelídült. Amíg teljesen el nem halt.

Egy pataknál álltak meg, ami ott csörgedezett a hóban, és Nesta olyan erősen zihált, hogy kénytelen volt nekidőlni egy fának.

– Hogyan? – nyögte ki Emerie.

– A többiek előtt tértem magamhoz – magyarázta Gwyn két lélegzetvétel között, kezét a mellkasára szorítva.

– Én is – mondta Nesta. – Azt hittem, azért, mert teremtett vagyok, de talán azért, mert te és én nem illírek vagyunk.

Gwyn bólintott.

– Futásnak eredtem, és szinte rögtön ráakadtam egy csomó fegyverre. – A vérre mutatott az illír ruháján. – Felvettem valaki más ruháit. Mármint egy holttestről szedtem le. – Feltartotta a kezét. – Tudtátok, hogy ez a valami világít? Eszembe jutott, mit kívántál nekünk, hogy mindig találjunk vissza egymáshoz. Bármi történjék is. Gondoltam, elvezet hozzátok. Valamiért erre nincs hatással a szertartás mágiatilalma.

Féloldalas vigyort villantott Nestára.

– Az első két éjszakán fára másztam, onnan figyeltem a lényeket, ezt a borzalmas férfit a társaival pedig ma reggel szúrtam ki. Láttam, hogy megtalálták és felaggatták a hálóingemet, és rögtön tudtam, hogy rátok vadásznak. Gondoltam, kiiktatom őket, még mielőtt megtalálnak.

– Te vezetted oda a lényt.

– Kiderítettem, hol alszanak napközben – magyarázta Gwyn. – És arra is rájöttem, hogy nagyon dühösek, ha felébresztik őket. – Az arcán és a kezén éktelenkedő vágásokra mutatott. – Alig tudtam lefutni, miközben a táborhoz vezettem. Igazából csak szerencsém volt.

Emerie megremegett.

– A Nagy Anya vigyázott ránk.

Nesta esküdni mert volna, hogy a karkötőik dísze halkan dúdolni kezdett erre.

Gwyn arca viszont megrándult.

– Tényleg az unokatestvéred?

– Remélem, mostantól múlt időben beszélhetek erről a szomorú tényről – felelte Emerie hűvösen.

Nesta vad mosolyt villantott rá.

– Mennünk kell tovább. Ha Bellius vagy bármelyik barátja túléli, most még inkább meg akarnak majd ölni minket.

Még négy nap. Még négy napig kell kibírniuk.

Ahogy megindultak a vadonba, szerencsére ritkulni kezdett a hó.

– Eljöttetek értem – szólalt meg Gwyn fojtottan.

– Hát persze hogy eljöttünk! – vágta rá Emerie, és megfogta előbb Gwyn kezét, aztán Nestáét, majd jó erősen megszorította őket. – A nővérek számára ez természetes.

68.

FEJEZET

Nesta sokkal jobban szerette a barlangokat, mint a fákat. De ahogy leszállt az éj, és nem találtak egyetlen barlangot sem, nem maradt más választása, fára kellett másznia Emerie és Gwyn mögött. Utóbbi elárulta, hogyan tudott pihenni odafent: egy jó hosszú kötél segítségével. Nyilván azt is Briallyn királynő hagyta az illíreknek, valószínűleg azért, hogy megkötözhessék, maguk után rángathassák, esetleg megfojthassák a foglyaikat, és Gwyn azzal kötözte magát a fatörzshöz minden éjjel. Elég hosszú volt ahhoz, hogy mindhármuknak elég legyen, ahogy egymás mellett ültek egy óriási ágon. Egymáshoz és a fához is hozzá tudták kötni magukat.

– Hogy kerülted el azokat a lényeket, amik tudnak fára mászni, hogyhogy nem ettek meg? – kérdezte Emerie a közte és Nesta között ülő Gwynt. – Az illíreket úgy rángatták le a fáról, mintha almák lettek volna.

– Talán azért, mert nem illírillatom van – felelte Gwyn, majd homlokráncolva lepillantott a ruháira. – Még ezekben sem. – Biccentett Nestának. – Ahogy neked sem. Ha szerencsénk van, a mi illatunk elnyomja Emerie-ét.

– Talán – felelte Nesta halkan most, hogy az éj elmélyült körülöttük.

A hóesés már órákkal ezelőtt elállt, és még a süvítő szél is alábbhagyott. Kisebbfajta csoda volt.

Gwyn előrehajolt, hogy Emerie-re nézzen.

– Mennyit tudsz a szertartásról?

Emerie a hóna alá dugva melengette a kezét.

– Elég sokat. Apám és a rémes unokatestvéreim folyamatosan erről beszéltek. Az összes családi összejövetelen újra meg újra elmesélték a saját vérszertartásuk csodás történetét. Hogy hány társukkal végeztek, miféle lények elől menekültek meg. De a Ramielig egyikük sem jutott el. – Biccentett Nestának. – Ezt mindig is gyűlölték Cassianben. Meg Rhysandben és Azrielben. Gyűlölték, hogy ők hárman a csúcsig jutottak, és megnyerték ezt az egészet.

– Olyan nehéz megmászni a hegyet? – kérdezte Gwyn fojtottan.

Emerie felnyögött.

– Odáig eljutni is nehéz, hát még felmászni rá! Tele van éles sziklákkal, olyan, mint egy sajtreszelő. Szétvágnak.

Nesta megborzongott.

– És így, hogy a szertartás szabályainak megfelelően olyan lassan gyógyulunk, mint a halandók – folytatta Emerie –, örülhetünk, ha Enalius szorosáig eljutunk egyáltalán.

– Az meg mi? – kérdezte Nesta.

Emerie szeme fénylett.

– Réges-régen, olyan nagyon régen, hogy pontos dátumot sem tudunk, a tündérek háborút vívtak az őket elnyomó ősi lényekkel. Az egyik kulcsfontosságú csatát itt, ezekben a hegyekben vívták. A seregeinket megtépázták, túlerőben volt az ellenség, és valamiért kétségbeesetten el akarták érni a Ramiel tetejét. Azt sosem tanították, miért, gondolom, már feledésbe merült. Mindenesetre egy ifjú illír harcos, Enalius napokon át tartotta a frontot az ellenséges katonák ellen. Talált egy természetes szorost a sziklák között, ott vetette meg a lábát, nem engedte tovább őket. Végül életét vesztette, de olyan hosszan feltartotta az ellenséget, hogy a szövetségesek ideértek. Ezt a szertartást az ő tiszteletére rendezik meg. A történet sok ponton hiányos, de a bátorságának az emléke továbbra is élénken él.

Ahogy Cassian neve is fennmarad majd, gondolta Nesta. És mi lesz az övével? Egy kis része azt kívánta, bár az övé is fennmaradna.

– Különböző utak vezetnek a Ramiel tetejére – magyarázta Emerie. – A legnehezebb, a leghírhedtebb az, amelyik Enalius szorosán keresztül vezet. A sziklaboltíven keresztül. Törésnek nevezik.

– Miért nem lep meg, hogy Cassian meg a testvérei pont azt választották? – morogta Nesta.

Emerie és Gwyn felnevetett, de amikor egy lény felüvöltött a távolban, azonnal elhallgattak.

– Valamelyikünk mindig őrködjön! – mormolta Nesta.

Megegyeztek a sorrendben, Nesta kezdte, őt követte Emerie, majd Gwyn. Miután ezt eldöntötték, egy hosszú pillanatig csendben ültek. Keveset ettek vacsorára, Gwynnek sikerült eloroznia némi sült mókushúst egy mit sem sejtő illírtől, de a gyomruk továbbra is hangosan panaszkodott az éhség miatt.

Nesta Gwynnek dőlt, a lány melege a csontjaiba szivárgott. Bármilyen isten figyelt is véletlenül rájuk, Nesta azért fohászkodott hozzá, hogy a gyomruk korgása ne leplezze le őket az odalent portyázó lények előtt.

A negyedik napon kisütött a nap, elég erősen tűzött ahhoz, hogy még a fenyők árnyékában is vakítson a hó. Gwyn felmászott a fájuk csúcsára, és úgy saccolta, a Ramiel jó néhány napnyi távolságra, északkeletre fekszik tőlük. Ha odaérnek, nagyjából egy napjuk marad arra, hogy megmásszák a kopár hegyoldalt.

– Nem láttam, hogy előttünk jár-e valaki – tájékoztatta őket Gwyn –, de van egy óriási szakadék nem messze innen egy kis fahíddal. Nyilván mi találtunk rá először, ha nem így lenne, akkor valaki már tönkretette volna, nehogy mások is használhassák. Nekünk kell legelőször odaérni.

– Milyen messze van? – kérdezte Nesta.

Ellenőrizte a kést az oldalán, a vállára tekert kötelet meg az illír íjat. Emerie-nél az a kard volt, amit Bellius táborában magához vett, Gwynnek pedig megvolt a maga pajzsa és kése.

– Jó néhány órányira, ha el tudunk futni odáig – mondta Gwyn.

– A futással azt kockáztatjuk, hogy felfigyelnek ránk – figyelmeztette őket Emerie.

– A gyaloglással meg azt, hogy elveszítjük a hidat – vitatkozott Nesta.

Egymásra néztek.

– Akkor futunk – jelentette ki Gwyn, a többiek pedig rábólintottak.

Lassú tempót diktáltak, hogy nesztelenül és könnyedén futhassanak a havon, de Nesta feje lüktetni kezdett attól, hogy ilyen kimerítő napok után, a hidegtől elgémberedett tagokkal és szinte teljesen üres gyomorral kell futnia.

– Társaságunk van – zihálta Emerie, mire mindhárman megtorpantak.

Úgy négyszáz méterre tőlük hat férfi állt.

– Szerintetek tudnak a hídról? – lehelte Gwyn.

Amint kimondta, a férfiak futásnak eredtek. Nem feléjük, hanem a szakadék felé.

Nesta káromkodva mozgásba lendült, Gwyn és Emerie a sarkában rohant, csak úgy szállt a hó a lábuk alatt.

– Siessetek! – kiáltotta.

Előttük, a fák között a világ fényesebbé vált, mintha véget ért volna az erdő. És valóban így is volt, döbbent rá Nesta. A szakadék széle most ugyanolyan távol volt tőlük, mint a férfiaktól. Aki előbb odaér, az levághatja maga mögött a hidat.

És ha mindkét csapat egyszerre éri el a hidat…

– Eléjük kell vágnunk – zihálta Nesta. – Jóval előttük oda kell érnünk a hídhoz.

Hirtelen irányt váltott, Emerie és Gwyn pedig vele együtt mozdult. A férfiak rádöbbentek, hogy az ellenség most feléjük tart. Lelassultak, a fegyvereikért nyúltak.

Nesta kiválasztotta a célpontját, egy olyan férfit, aki jó harminc centivel magasabb volt nála, és a tőrét lendítve nekirontott. A férfi elég gyorsan futott ahhoz, hogy elveszítse az egyensúlyát, csak a földre zuhanva tudta kivédeni Nesta támadását. Pontosan oda esett, ahová Nesta akarta: egyenesen Emerie elé. Nesta a következő férfihoz fordult, miközben a barátnője a harcos mellkasába mártotta a kardját.

A következő férfi már várta Nesta támadását, meglendítette rövid kardját. Nesta levetette magát, elfordult, és Gwyn pajzsa fogta fel a csapást. Gwyn pedig már le is bukott, hogy a tőrével végigszántson a férfi lábszárán.

A négy további ellenfél…

Nesta és egy férfi egymást kerülgette, mindketten tőrrel küzdöttek. Nesta mozdulatai tökéletes összhangban daloltak a lélegzetvételeivel, a testének, a végtagjainak minden egyes mozdulata egy szimfónia részét képezte.

A férfi széles ívben lendítette a tőrét, Nesta pedig meglátta a lehetőséget. Hagyta, hogy a férfi karja oldalra lendüljön, majd orron könyökölte az ellenfelét. A csont akkora reccsenéssel érte a csontot, hogy ő maga is beleremegett. A férfi nagyot nyögve terült el a földön, Nesta pengéje pedig ezüsttel és vörössel siklott végig a torkán. Nem törődött a harcos vérének síkos melegével.

Egy másik férfi már támadásba lendült, és Gwyn Nesta nevét kiáltotta – felhívta magára a figyelmet, hogy odahajítsa a pajzsát.

Nesta elkapta, fél térdre zuhanva pördült meg a hóban, hogy elbírja a súlyt. Egyetlen hatalmas kilégzéssel kifújta a benne lévő levegőt, majd magasra emelte a pajzsot, épp ahogy a férfi lesújtott a kardjával a fejére. Nesta kivédte a támadást, felfelé lökte a pajzsát, kibillentve a férfit az egyensúlyából. A kését a harcos bakancsába vágta.

A férfi üvöltve esett hátra, Nesta pedig felpattant, és olyan erővel vágta fejbe, hogy behorpadt a pajzsa.

Megpördült, a következő ellenfelet kereste, de a barátnői már megálltak. Az összes férfi a földön hevert körülöttük. Teljes csend töltötte meg a havas erdőt. Még a madarak is elhallgattak a fenyőfákon.

– Valkűrök! – szólalt meg Emerie izzó szemmel.

Bár Nesta tudta, hogy vér pöttyözi az arcát, elvigyorodott.

– De azok ám!

– Négy kibaszott nap telt el – sziszegte Cassian Azrielnek, miközben a kastélyt figyelték. – Négy kibaszott napja ücsörgünk a seggünkön.

Azriel az Igazmondót élezte. A fekete penge magába szívta a fejük feletti lombkoronán átszűrődő gyér napfényt.

– Úgy látom, elfelejtetted, hogy a kémkedés egy jó része a megfelelő pillanat kivárásáról szól. Senki sem fogja a gaztetteit a neked megfelelő pillanatban végrehajtani.

Cassian a szemét forgatta.

– Pont azért nem kémkedek már, mert halálra untam magam közben. Nem tudom, hogy bírod ezt folyamatosan.

– Testhezálló feladat.

Azriel tovább élezte a fegyvert, árnyékok gyűltek a lábához.

Cassian fújt egyet.

– Tudom, hogy türelmetlen vagyok. Tisztában vagyok vele. De tényleg úgy gondolod, hogy nem kellene odamennünk ahhoz az átkozott kastélyhoz, hogy bekukkantsunk?

– Mondtam már, hogy túl sok a védővarázslat, és tele van mágikus csapdákkal, amikbe még Helion is belesétálna. Ráadásul Briallynnél van a Korona. Nincs kedvem megmagyarázni Rhysnek és Feyre-nak, miért haltál meg az én felügyeletem alatt. Nesta elé meg aztán főleg nem szeretnék odaállni ezzel.

Cassian a kastély felé meredt.

– Gondolod, hogy életben van?

Az elmúlt napokban minden egyes lélegzetvételnél ez a kérdés kísértette.

– Ha meghalt volna, azt tudnád – válaszolta Azriel, és felhagyott a munkával, hogy felnézzen Cassianre. Sebes kezével megérintette a testvére mellkasát. – Éreznéd itt, Cass.

– Iszonyú dolgok történhetnek vele – mondta Cassian elfúló hangon. – Emerie-vel és Gwynnel is.

Azriel körül elmélyültek az árnyékok, a szifonjai kobalttűzként izzottak.

– Rendesen kitanítottad, kitanítottuk őket, Cassian. Bízz ebben. Ennél többet nem tehetünk.

Cassian torka elszorult, de ekkor Azriel mozgásra lett figyelmes. Cassian felpattant.

– Valaki elhagyja a kastélyt.

Némán felrepültek az égbe, pillanatokon belül a felhők fölé emelkedtek. A hideg, ritkás levegőben Cassian csak azt látta, ami a felhőtakaró résein keresztül a szeme elé tárult.

De az is épp elég volt.

Egy kis karaván hagyta el a város keleti kapuját, megindult a hegyek közt kanyargó egyszerű úton.

– Nem látok rabszállító kocsit – harsogta túl Cassian a szelet.

Azriel végig a földet fürkészte.

– Nincs szükségük rá – mondta halk dühvel.

Cassiannek meg kellett várnia a következő rést a felhők közt, hogy ő is lássa, miről beszél a testvére.

Nem, tényleg nem volt szükség rabszállító kocsira. Mert egy fehér lovon, a kompánia élén egy görnyedt kis alak mellett Eris ült.

– Ostoba seggfej! – vicsorgott Cassian. – Briallyn megigézte a Koronával.

– Nem – vágta rá Az halkan. – Nézd meg a bal oldalát! Még mindig nála van a tőr. Ha Briallyn a bűvkörébe vonta volna, akkor már átadta volna neki.

– Szóval egy másik teremtett tárgy megvédi őt a Koronától. – Ami azt jelentette, hogy… – Áruló! – sziszegte Cassian. – Nem is értem, miért lep meg. – Mindkét keze ökölbe szorult. – Elkapjuk, hazaráncigáljuk, aztán széttépjük.

Ezért kellett hátrahagynia Nestát? Eris játszmázása miatt?

Azriel hangja metszette ketté az üvöltő szelet.

– Követjük őket. Ha most elkapjuk Erist, talán semmit sem szedünk ki belőle. Legalábbis gyorsan semmiképp. Ha követjük őket, kideríthetjük, milyen súlyos az árulása. Kiderítjük, kivel találkozik. Nyilván fontos dologról van szó, ha elhagyják a biztonságot jelentő kastélyt.

Ezzel az érveléssel Cassian nem szállhatott vitába, hiába sarkallta a szíve minden egyes szárnycsapásnál a hazarepülésre.

Nesta, Emerie és Gwyn még el sem érte a hidat, amikor egy újabb férficsapat zárkózott fel mögéjük íjakkal és nyilakkal.

– Menni fog! – zihálta Emerie, aki a csapat élén sprintelt a havas fák közül előbukkanó híd felé. – Le tudjuk futni őket!

Nyílvesszők süvítettek el mellettük.

Emerie érte el elsőként a hidat, a roskatag tákolmány ugrált a súlya alatt, ahogy szélvészként végigsöpört rajta. Nyilak álltak bele a fákba, a földbe, a hídfőbe, és Nesta tétovázás nélkül rohant végig a deszkákon, nem mert lenézni a kiszáradt folyómederre a mélyben, egyedül Emerie-t figyelte, ahogy végigszaladt a hídon…

Fájdalomsikoly harsant mögöttük, és Nesta megpördült a híd végén. Gwyn még mindig a másik oldalon járt, a combját keresztülszúrta egy nyílvessző. Túl közel volt a nyomukban rohanó férfiakhoz…

– VÁGJÁTOK LE! – üvöltötte Gwyn.

– Kelj fel! – kiáltotta Nesta. – Kelj fel!

A papnő megpróbálta. Sikerült is talpra kecmeregnie, de nem maradt annyi ideje, hogy átérjen a hídon. Úgyhogy Nesta levette az illír íjat a válláról. A kötelet is, oda sem nézett, miközben Emerie kezébe nyomta.

– Az egyik végét kösd ahhoz a fához, aztán magad köré!

Nesta nem várta meg, engedelmeskedik-e Emerie, már rá is csomózta a másik végét a nyílra, amit aztán az íjhoz emelt.

– Íjászkodni nem tanultunk – lehelte Emerie.

Nesta ennek ellenére az íj húrjára illesztette a nyilat. És célba vette Gwynt. A papnő végignézett a nyílhoz erősített kötélen, aminek a másik vége a fa és Emerie körül volt, és megértette, mi a terv.

– A húgom megtanított lőni. – Nesta remegő karral feszítette ki az íjat. – Réges-régen.

Nesta fogcsikorgatva, nyögve szenvedett meg minden egyes centiméterért. Gwynre célzott, miközben a barátnője bicegve a híd felé szaladt, arca elsápadt a fájdalomtól, mögötte vércsík futott.

Amint az első férfi előrontott a fák vonalából, Nesta kilőtte a nyilat.

Jól célzott. Pont Gwyn lába előtt ért földet a hóban.

A papnő megragadta a nyilat, és a kötelet újra meg újra maga köré tekerve rohant tovább a híd felé…

Nesta lehajította az íjat. Gwyn elérte a híd túlsó végét, és már azt üvöltötte:

– VÁGJÁTOK VÁGJÁTOK VÁGJÁTOK!

A férfiak kibukkantak a fák mögül. A híd és a bicegő Gwyn felé rohantak, vészesen fogyott közöttük a távolság. Nesta csak a kezét nyújtotta, Emerie már oda is dobta neki a kardot.

A bicegő Gwyn félúton járt a hídon, nem állt meg. A férfiak már csak pár méterrel voltak lemaradva mögötte, felzsúfolódtak a rozoga tákolmányra.

Nesta lesújtott a híd köteleire. Gwyn látszólag futott tovább a levegőben, ahogy a fa kicsúszott a lába alól, aztán előrevetődött, és csak a derekára erősített kötélnek köszönhetően kerülte el a halált, ugyanis már zuhant is…

Nesta megragadta a kötelet, a földre vetette magát a hídfő előtt, a lábával körbefonta, és bár a durva anyag felszaggatta a bőrt a tenyerén, nem eresztette. Mögötte, a fenyőnek támaszkodva Emerie is ugyanolyan erővel kapaszkodott a kötélbe.

Gwyn a szoros mélye felé zuhant, az illír férfiak üvöltve bucskáztak lefelé vele együtt, csakhogy őket semmi sem tartotta.

Nesta felsikoltott, úgy érezte, mintha tűz nyaldosná a tenyerét. A kötél vörös színezetet kapott, de Nesta még erősebben markolta, és mélyeket lélegzett, hogy el tudja viselni a szaggató érzést.

Aztán Gwyn zuhanása hirtelen abbamaradt, egy rándulással megállt. Mintha az egész világ visszafojtotta volna a lélegzetét, miközben Nesta várta, hogy elszakad-e a kötél.

De Gwyn csak a szikla felé lendült, és a becsapódáskor fájdalmasan felnyögött.

Szerencsére csak azoknál az illíreknél volt íj, akik lezuhantak, a túloldalon ragadt férfiaknak maradt a káromkodás és a fröcsögés.

De Nesta és Emerie nem törődött velük, lefoglalta őket, hogy felhúzzák Gwynt, véres kezüktől tovább vörösödött a kötél. Nesta minden egyes húzásnál zihálva tűrte a fájdalmat, és végül sikerült Gwynt átsegíteni a szikla szélén. A papnő grimaszolt, ahogy a combját átütő nyílvessző a földet érte. A nyíl tisztán átszúrta a húsát, Gwyn lába mégis vérben úszott. Az arca már teljesen elsápadt.

– Kibaszott ribancok! – üvöltötte az egyik férfi.

– Jaj, kussoljatok már! – kiáltott át Emerie a szoros másik oldalára, miközben segített Nestának bevezetni Gwynt a havas fák közé. A lélegzetük felhőket rajzolt eléjük a levegőbe. – Találjatok ki valami más beszólást!

Sikerült kihúzniuk Gwyn lábából a nyilat, aztán bekötözték a sebet egy tartalék inggel, amit egy halott harcosról szedtek le, de Gwyn még így is bicegett. Arca hamuszürkébe váltott, és hiába támogatta őt Nesta és Emerie, nagyjából egy gleccser sebességével haladtak.

Mégis mentek tovább a Ramiel felé, amit most már láttak is maguk előtt. Mással nem találkoztak. Dél körül megint havazni kezdett, és Gwyn léptei egyre bizonytalanabbá váltak. Kapkodta a levegőt. Hamarosan Nesta és Emerie már félig cipelte őt.

Mire leszállt az éj, az utolsó csepp erejükre is szükségük volt, hogy feltolják Gwynt az egyik fára. A fa törzséhez kötözték magukat a véres kötéllel, aztán Nesta és Emerie maga elé meredve szedegette a kötéldarabokat széthorzsolt tenyeréről. Ételük nem volt, csak vizük.

Másnap ugyanez folytatódott: lassan haladtak, hófúvás vakította őket, túl sokszor kellett megállniuk pihenni, csak a víz töltötte meg a gyomrukat, és ahogy ismét besötétedett, kerestek egy újabb fát.

De ez a fa az erdő legszélén állt már, előtte a csupasz hegyoldal fekete szörnyetegként magasodott föléjük.

Elérték a Ramiel alját.

Nesta hajnalhasadta előtt ébredt, ellenőrizte, lélegzik-e még Gwyn, hogy elfertőződött-e a lába, aztán csak bámulta a fekete-szürke hegyoldalt maga előtt.

Magasan, túlságosan is magasan ott volt a csúcs a szent fekete kővel. Három csillag tündökölt a hegy felett: Arktos és Oristes balra és jobbra, Carynth pedig megkoronázta őket. A fényük felvillant, elhalványodott, mintha csak hívogatná, próbára akarná tenni őket.

– Cassian azt mondta, csak tizenketten jutottak el eddig – motyogta Nesta a barátnőinek. – Már azzal is elértük az oristesi rangot, hogy elértünk ide.

Emerie megmoccant.

– Itt maradhatunk ma este, kivárjuk az estét, hajnalban pedig vége. A francba a rangjaikkal!

Ez lett volna a bölcs döntés. A biztonságos döntés.

– Az az út – mutatott Nesta egy kis ösvényre a Ramiel aljában – délre vinne. Arra senki sem menne, mert az a heggyel ellentétes irányba vezet.

– Azért jöttünk el idáig, hogy aztán elbújjunk? – kérdezte Gwyn rekedtesen.

– Megsérültél – szállt vele vitába Nesta. – És egy hegy áll előttünk.

– Szóval ahelyett, hogy megpróbáljuk és elbukunk – erősködött Gwyn –, inkább a biztonságos utat választanátok?

– Akkor túléljük – felelte Emerie óvatosan. – Mindennél jobban örülnék, ha letörölhetném a falubeli férfiak arcáról a gúnyos vigyort, de nem ilyen áron. Ha téged kockáztatunk vele, akkor nem, Gwyn. Túl kell élned.

Gwyn tanulmányozni kezdte a Ramiel sziklás, kíméletlen lejtőit. Nem sok hó maradt meg az oldalán. Mintha a szél elsöpörte volna mindet. Vagy a viharok teljességgel elkerülték a csúcsát.

– De élet ez egyáltalán? A biztonságos utat választani?

– Te töltötted az elmúlt két évedet egy könyvtárban – mondta Emerie.

Gwynnek a szeme sem rebbent.

– Igen. És elegem van belőle. – Végignézett a combját szorító véres bőrön. – Nem akarom a biztonságos utat választani. – A hegyre mutatott, a keskeny, felfelé vezető útra. – Arrafelé akarok menni. – Érzelmektől fojtottá vált a hangja. – Arra akarok menni, amerre senki sem mer, méghozzá veletek, kettőtökkel. Bármi történjék is. Nem illírként, nem a címeik miatt akarom, hanem azért, hogy kipróbáljunk valami újat. Bizonyítsuk be nekik, mindenkinek, hogy valami új, valami más legyőzheti a szabályaikat és a korlátozásaikat!

Hideg szél söpört lefelé a Ramielről. Suttogott, mormolt.

– Tényleg nem véletlenül hívják Törésnek ezt az útvonalat – vitatkozott vele Emerie komoran.

– Napok óta nem ettünk – tette hozzá Nesta. – A vizünk is fogytán. Ahhoz, hogy megmásszuk ezt a hegyet…

– Egyszer már megtörtek – jelentette ki Gwyn, a hangja tisztán csengett. – Túléltem. És többet nem törnek meg, még ez a hegy sem.

Nesta és Emerie hallgatott, Gwyn pedig élesen kifújta a levegőt.

– Két éve az egyik hyberni parancsnok megerőszakolt. A katonái odaszegeztek egy asztalhoz. Végig nevetett.

Könnyek csillogtak Gwyn szemében.

– Hybern az éjszaka közepén támadt ránk. Mind aludtunk, amikor betörtek a templomba, és mészárolni kezdtek. Egy szobában voltam az ikertestvéremmel, Catrinnel. A falakon túli sikolyok ébresztettek fel. Catrin… Mindig is ő volt az erős. Az okos, az elbűvölő. Anyánk halála után gondoskodott rólam. Vigyázott rám. És aznap este rám parancsolt, hogy vigyázzak a sangravah-i gyerekekre, míg ő egyenesen a templom falához futott.

Gwyn hangja megremegett.

– Mire elértem a gyerekek hálókörletét, már csak pár folyosó választotta el őket a mészárlástól. Összeszedtem a gyerekeket, és a katakombák felé szaladtunk. Egy csapóajtón keresztül lehetett lejutni, a konyhán át, és pont amikor leküldtem az utolsó gyereket is, meghallottam a katonákat. Tudtam… Tudtam, hogy ha én is lemegyek, és úgy hagyom az ajtót, megtalálnak minket, úgyhogy rátettem egy szőnyeget, és odavonszoltam a konyhaasztalt is. Épp végeztem az asztallal, amikor a katonák megtaláltak.

Nesta levegőt sem kapott. Gwyn a föléjük magasodó hegyre meredt. Mintha még a szél is elhallgatott volna, hogy hallja Gwyn szavait.

– Addigra már senki sem sikított, és más papnők is voltak velük. Köztük Catrin. De aztán bejött a parancsnokuk, és megkérdezte, hol vannak a többiek. A gyerekeket is akarták. A lányokat.

Nesta hallotta, milyen hangosan dübörög Emerie szíve, ugyanazt a heves ütemet verte, mint az övé.

Gwyn nyelt egyet.

– Azt mondtam neki, hogy a gyerekek a hegyi úton menekültek el, és segítségért szaladnak. Nem hitt nekem. Úgyhogy megragadta Catrint, akivel szinte ugyanolyan volt az illatunk, és azt mondta, ha nem mondom el, hol vannak a gyerekek, megöli. És amikor nem árultam el a gyerekeket… – Gwyn szája megremegett. – Ott helyben lefejezte Catrint és két másik papnőt. Aztán megparancsolta a katonáinak, hogy lássanak munkához rajtunk. Magának követelt. Az arcába köptem. – Könnyek csorogtak az arcán. – Aztán… munkához látott.

Nesta szíve megrepedt.

– Még nem vettem részt a nagy szertartáson, és olyan elszigetelt helyen éltünk, hogy sosem volt lehetőségem lefeküdni egyetlen férfival sem, és még ezt is elvette tőlem. Aztán odahívta még három katonáját, és azt mondta nekik, hogy addig ne hagyják abba, amíg el nem árulom, hova lettek a gyerekek.

Nesta gyomra felfordult. Ha akart, sem tudott volna megmozdulni.

– Az első épp kicsatolta az övét, amikor Azriel megérkezett.

Gwyn arcán véget nem érően csorogtak a néma könnyek.

– Azriel pillanatokon belül lemészárolta őket. Nem tétovázott. De mozdulni is alig tudtam, és amikor megpróbáltam felkelni… Nekem adta a köpenyét, rám tekerte. Morrigan pár perccel később jött meg, aztán Rhysand is feltűnt, és kiderült, hogy a katonák egy része elvitte az Üst egy darabját is, úgyhogy Azriel utánuk ment. Mor tőle telhetően meggyógyított, aztán a könyvtárba vitt. Nem… Egyszerűen képtelen lettem volna a templomban maradni a többiekkel. Látni Catrin sírját, tudni, hogy cserben hagytam őt, életem végéig minden egyes nap bemenni abba a konyhába. A könyvtárba kerülésemet követő első öt hónapban alig beszéltem. Nem énekeltem. Elmentem a tanácsadó papnőhöz, de néha csak ültem ott, és sírtam vagy sikítottam, vagy nem szóltam semmit. Aztán Clotho kérésére elkezdtem Merrill-lel dolgozni, és a munka célt adott. Volt miért felkelnem reggelenként. Az esti szertartásokon énekeltem. És aztán jöttél te, Nesta.

Pillantása Nestáéra siklott, és a szemében annyi könny volt, annyi fájdalom és remény. Csodás, gyönyörű remény.

– És láttam, hogy veled is valami rossz történt. De te küzdöttél ellene. Nem hagytad, hogy eluralkodjon rajtad. Tudtam, hogy Catrin lett volna a legelső, aki feliratkozik az edzésre, úgyhogy… én is feliratkoztam. De hiába edzettem hónapokon keresztül, nem változtatott azon, hogy hagytam meghalni a testvéremet. Egyszer azt kérdezted tőlem, miért nem viselem a csuklyát és az idézőkövet. Az a kő a szentséget jelképezi. Hogyan viselhetné azt egy hozzám hasonló személy?

Gwyn ekkor elhallgatott, mintha azt várta volna, hogy elítélik.

Csakhogy Emerie arcán könnyek patakzottak. Nem apadtak el, ahogy Emerie megfogta Gwyn kezét, és azt mondta:

– Nem vagy egyedül, Gwyn. Hallod, amit mondok? Nem vagy egyedül.

Nesta megfogta Emerie másik kezét is, és a barátnője folytatta:

– Mind különbözőféleképpen szenvedtünk, de… Apám egyszer olyan erősen megvert, hogy eltörte a gerincemet. Heteken át ágyban tartott, míg meggyógyultam, és mindenkinek azt mondogatta, hogy megbetegedtem, pedig nem így volt. És ez… Ez még csak a kisebbik rossz volt. – Elhallgatott. – Anyámat is verte korábban. És… Azt hiszem, anyám megvédett tőle, mert amíg élt, apám soha, egy ujjal sem ért hozzám. De aztán úgy megverte őt, hogy belehalt. Velem ásatta ki a sírját egy újhold éjszakáján, és azt mondogatta mindenkinek, hogy elvetélt, és a vérveszteségbe halt bele.

Dühödten letörölt egy könnycseppet az arcáról.

– Mindenki hitt neki. Mindig mindent elhittek neki, mert olyan elbűvölő volt, olyan okos. Valahányszor azt mondták nekem, milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen rendes apám van, elgondolkoztam, hogy talán csak képzeltem azt a sok rosszat. De a sebhelyeim, a szárnyaim emlékeztettek az igazságra. És amikor meghalt, annyira boldog voltam, mégis elvárták, hogy gyászoljam. El kellett volna mondanom mindenkinek, milyen szörnyeteg volt, de nem tettem. Mind elnézték neki, hogy megcsonkítja a szárnyamat, míg életben volt, miért hitték volna el az igazat azután, hogy már a mélyen tisztelt holtak közé tartozott?

Emerie felhúzta az orrát.

– Még mindig érzem az ökleit. Azt, ahogy a falba verte a fejemet, ahogy rácsapta az ujjaimra az ajtót, vagy egyszerűen csak addig vert, amíg el nem ájultam. – Megremegett, mire Nesta még erősebben szorította a kezét. – Sosem adott pénzt, sosem engedte, hogy én magam megdolgozzak érte, sosem ehettem többet, mint amennyit ő maga elégségesnek ítélt, és olyan mélyre férkőzött az elmémben, hogy még mindig hallom a hangját, amikor a tükörbe nézek vagy hibázom.

Nagyot nyelt.

– Azért mentem el az edzésre, mert tudtam, hogy ő úgyis megtiltotta volna. Azért edzettem, hogy végre megszabaduljak a hangjától. És hogy tudjam, hogyan vegyem fel a harcot egy férfival, ha valaki megint bántalmazni próbál. De semmi sem fogja visszahozni anyámat, azon sem segít semmi, hogy elbújtam, miközben apám rajta vezette le a dühét. Soha semmi nem teszi jóvá mindezt. De ez a hegy… – Emerie a kis földútra mutatott a lejtő aljában. – Anyámért megmászom. Érte szembenézek a Töréssel, és addig jutok, ameddig csak tudok.

Mindketten Nestára néztek. De ő egyedül a hegyet figyelte. A csúcsot. A felfelé vezető utat. A legkeményebb útvonalat.

Végül Nesta így szólt:

– Azért küldtek a Szél házába, mert nyomorultul viselkedtem, ittam és mindenkivel dugtam. A… családom képtelen volt elviselni. Több mint egy éven keresztül visszaéltem a kedvességükkel és a nagylelkűségükkel, mert… – Reszketve kifújta a levegőt. – Apám meghalt a háború során. A szemem előtt, és nem tettem semmit.

Aztán minden kibukott belőle. Nesta elmondta a barátnőinek az összes borzalmas dolgot, amit tett, gondolt, amiben élvezetét lelte. Mesélt nekik az Üstről, a rémületről, a fájdalomról, az erejéről. Feltárta a legrosszabbat magáról, hogy tudatos döntést hozhassanak, ha úgy határoznak, hogy vállalják a kockázatot, és vele együtt másszák meg a csúcsot. Most még visszaléphetnek.

Mire Nesta befejezte, megacélozta magát, hogy csalódottságot, undort lát majd az arcukon.

De Gwyn a tenyerébe csúsztatta a kezét. Emerie erősebben szorította Nesta másik kezét.

– Egyikőtök sem hibás azért, ami történt – suttogta Nesta. – Senkit nem hagytatok cserben.

– Ahogy te sem – felelte Emerie halkan.

Nesta a barátaira nézett. Látta a fájdalmat, a bánatot könnyáztatta arcukon, de azt is, hogy nyíltan megmutatják egymásnak, mi minden nincs rendjén velük. Megértette, hogy nem fognak elfordulni tőle.

Nesta szeme szúrt, ahogy Gwyn így szólt:

– Tehát megmásszuk a Ramielt. A Törésen fogunk végigmenni. Nyerni fogunk, és megmutatjuk mindenkinek, hogy valami új is lehet éppolyan erős és rendíthetetlen, mint a régi szabályok. Hogy valami olyasmi is megnyerheti a vérszertartást, amilyet még sosem látott a világ, valami, ami nem teljesen valkűr, nem is teljesen illír.

– Nem – mondta Nesta végül. – Azért fogunk nyerni, hogy magunknak bizonyítsuk, meg tudjuk csinálni. – A fogait kivillantva vadul a hegyre vigyorgott. – Megnyerjük ezt a nyomorult viadalt!

69.

FEJEZET

Eris és a kis karaván három napig ment kelet felé, csak enni és aludni álltak meg. Lassan haladtak, és amennyire Cassian és Azriel a felhőkön át látta, úgy tűnt, Erist nem kötözték meg. A kis, görnyedt Briallyn mindennap mellette lovagolt. De nem látták rajta a Koronát, nem csillant arany a napfényben.

A vérszertartás másnap véget ér. Cassian semmit sem hallott Nesta felől, nem is érzett semmit. Alig aludt. Alig tudta az előtte menetelő kompánián tartani a szemét, ahogy beértek egy alacsonyan fekvő erdőbe a dombok mögött. Ősi rengeteg volt, sűrű, tele lecsüngő mohával.

– Még sosem jártam itt korábban – mormolta túl Azriel a szelet. – Ősi helynek tűnik. A Középvidékre emlékeztet.

Cassian hallgatott. Szótlanul követte Azriellel a prédájukat az erdő közepén álló kis tóig. Amikor a csapat megállt a sötét parton, Azriel és Cassian is leszállt. Gyalogszerrel folytatták tovább néma útjukat.

A csapat nem aggódhatott túlzottan amiatt, hogy meghallják őket, mert Cassian a part menti tábortól jó messze is ki tudta már venni a szavaikat. Húszan gyűltek össze, úgy tűnt, halandó nemesek és katonák vegyesen vannak köztük. Eris fehér csődörét kikötötték egy ághoz. De maga a férfi…

– Erre, Cassian! – szólalt meg Eris gúnyosan.

Cassian megpördült, és szembetalálta magát a főúr fiával, aki tőrt tartott a bordájához.

A nap közepére Nesta levegőt is alig kapott. Gwyn vonszolta magát, Emerie zihált, és elkezdték tartalékolni a vizet. Nem számít, milyen magasra másztak, hány sziklán jutottak túl a keskeny úton, nem kerültek közelebb a csúcshoz.

Senki mást nem láttak. Senki mást nem hallottak.

Kisebbfajta kegy volt.

Nesta tüdejét égette a levegő. Remegett a lába. Csak fájdalmat érzett a testében, a gondolatai tetemre gyűlő keselyűként köröztek a fejében.

Egyszerűen csak ki akarta kapcsolni az agyát…

Lehetséges, hogy a Törés nemcsak fizikai, hanem mentális erőpróba is? Hogy ez a hegy valahogy a teljes rettegését előcsalja, és a mélyére taszítja az elméjét?

Ebédelni megálltak, már ha a vizet lehet ebédnek nevezni. Gwyn lába megint vérezni kezdett, az arca holtsápadt volt. Egyikük sem szólt egy szót sem.

De Nestának feltűnt, milyen űzött a barátnői tekintete, és tudta, hogy ők maguk is a saját félelmeikkel küzdenek.

Ameddig csak mertek, pihentek, aztán megint útnak indultak.

Egyre csak mentek felfelé. Ez volt az egyetlen, amit tehettek. Lépésről lépésre haladtak.

– Úgy tűnik, már kétharmadnál járunk – jelentette Emerie az élről reszelős hangon.

Leszállt az éj, a hold elég fényesen ragyogott ahhoz, hogy megvilágítsa a Törés útvonalát. Látszott a három csillag a Ramiel csúcsa felett. Hívogatta, várta őket.

Csoda lesz, ha hajnalig elérik.

– Pihennem kell – mondta Gwyn halkan. – Csak… csak még egy percet.

Arca elszürkült, a haja csapzottan lógott. A lábán vöröslött a bőrruha.

Emerie két órával azelőtt megbotlott egy kőben, és kibicsaklott a bokája, úgyhogy már ő is sántított.

Túl lassan haladtak.

– Már nincs messze Enalius szorosa – hajtotta őket Emerie. – Ha átjutunk a boltíven, onnan már egyenes út vezet felfelé.

– Nem vagyok benne biztos, hogy menni fog – lehelte Gwyn.

– Hadd pihenjen, Emerie! – szólalt meg Nesta, aki Gwyn mellett ült egy sziklán.

Még vagy négy órájuk volt hajnalig. Aztán vége. Mit számít, hogy elérik-e a csúcsot? Mit számít, ha nyernek? Eddig eljutottak. Már…

– Hogy kerülnek ide? – kérdezte Gwyn szitkozódva.

Nesta megdermedt. Innen fentről egyenesen lelátott. A holdsugár ismerős férfit világított meg hat társával együtt, a hegyet mászták mögöttük. Jócskán lemaradva ugyan, de lassan kezdtek felzárkózni.

– Bellius – suttogta Emerie.

– Mennünk kell! – pattant fel Nesta.

Gwyn megránduló arccal követte a példáját.

Nesta felmérte a férfiakat. Emerie és Gwyn sérülései túl súlyosak, ők maguk túlságosan kimerültek, és…

– Karold át a nyakamat! – mondta Nesta, a hátát kínálva Gwynnek.

– Mi?

Nesta megtette helyette. Hiszen megmászta a Szél házának tízezer lépcsőjét, fel és le, újra meg újra meg újra. Talán ezért. Ezért a pillanatért.

– Megnyerjük ezt a kibaszott versenyt! – jelentette ki Nesta.

Lehajolt, hogy megragadja Gwyn lábát. Fogcsikorgatva a hátára vette a papnőt.

A combizmai megfeszültek ugyan, de nem adták fel a küzdelmet. A térde is kitartott.

Egyedül az előtte lévő terepet figyelte. Nem fog hátranézni.

Nesta mászni kezdett, Emerie mellette bicegett.

Nesta és Emerie felvette a szél dalának a ritmusát. Másztak, keresztülpréselték magukat a sziklák között, csúsztak, vonszolták magukat. A férfiak lemaradtak, a hegy pedig mintha suttogva biztatta volna őket: Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

– Tudtam, hogy egy hazug féreg vagy! – szűrte Cassian összeszorított fogai közt. Azriel egy lépéssel távolabb állt, de nem tehetett semmit. Hiszen Eris Cassian bordáinak nyomta a kését. Nesta tőrét. Esküdni mert volna, hogy láng perzseli ott, ahol a penge a bőrruhához ér. – De ez még hozzád képest is a legalja.

– Őszintén csalódtam Rhysandben – mondta Eris, és mélyebbre nyomta a kést Cassian bőrruhájában, épp annyira, hogy érezze a hegyét, hogy az izzó láng végignyalja az oldalát. Cassiant nem érdekelte, hogy ez Eris ereje-e a pengén keresztül, vagy a Nesta teremtette képesség. Valahogy meg kell akadályozni, hogy felhasítsa a bőrét. – Olyan unalmas mostanában! Még az elmémbe sem próbált belenézni.

– Nem nyerhetsz – figyelmeztette Azriel halk dühvel. – Halott vagy, Eris. Régóta halálra vagy ítélve.

– Igen, igen, az a régi dolog a Morrigannel. Milyen unalmas, hogy nem tudjátok elengedni!

Cassian pislogott egyet. A Morrigan.

Eris még sosem hívta őt így.

– Ereszd el, Briallyn! – morogta Cassian. – Gyere, játssz velünk inkább te magad!

A teremtett tőr eltávolodott Cassian bordájától, és egy rekedtes, vékonyka hang csendült a közelben:

– Már így is játszadozom veletek, Korcsok ura!

Nesta lába remegett. A karja reszketett. Gwyn félig holtsúlyként húzta a hátát. A vérveszteségtől úgy legyengült, hogy szemlátomást kapaszkodni is alig tudott.

A Törés egy fekete kő boltív alatt vezetett, onnan az út kiszélesedett, könnyebben járhatóvá vált. Enalius szorosa. Emerie csak annyira állt meg, hogy vérző kézzel végigsimítson a kövön, koszos arcán csodálat és büszkeség ült.

– Olyan helyen állok, ahol korábban egyetlen ősöm sem – suttogta elfúlón.

Nesta azt kívánta, bár ő is megállhatna a barátnője mellett. Bár vele együtt csodálhatná a helyet. De ha megáll, akár csak egy szusszanásra… Nesta tudta, hogy amint megáll, többé nem fog tudni újra elindulni.

A boltív utáni lapos út csak pillanatnyi könnyebbséget jelentett. Hamarosan kövek állták az útjukat, az utolsó lehetetlennek tűnő szakasz, amit meg kellett mászni, egyenesen a csúcsra vitt. Még jó két órájuk volt a hajnalig. A nyugat felé vonuló telihold fénye már halványodott.

A férfiak még a csúcs előtt el fogják kapni őket.

Nesta ujjai megrándultak, ahogy Emerie kinyújtott keze után kapott, a barátnője már az egyik éles sziklán térdelt. Ha átjutnak ezen a részen…

Nesta térde megroggyant, ő maga elesett, olyan erősen csapódott arccal a sziklába, hogy csillagokat látott a fájdalomtól, de minden erejét arra fordította, hogy Gwynbe kapaszkodjon, miközben lefelé bucskáztak, majd nekicsapódtak a köveknek, a kavicsoknak, és csak gurultak, gurultak lefelé, Emerie sikolya a fülükbe csengett, és aztán…

Nesta nekicsapódott valakinek.

Nem, nem is valakinek, bár esküdni mert volna, hogy meleget, lélegzetvételeket érez. A kő boltívet találta el. Egészen Enalius szorosáig gurultak, vészesen közel az őket üldöző férfiakhoz.

– Gwyn…

– Élek – nyögte a barátnője.

Emerie térdre zuhant mellettük az úton.

– Megsérültetek?

Nesta mozdulni sem tudott, miközben Gwyn feltápászkodott. Mindkettejüket kosz, kavicsok és vér borította.

– Nem… – zihálta Nesta. – Nem tudlak tovább cipelni.

Csend borult rájuk.

– Akkor pihenünk – mondta nagy nehezen Gwyn –, aztán továbbmegyünk.

– Nem fogunk odaérni időben – felelte Nesta. – Legalábbis azelőtt semmiképp, hogy utol ne érjenek.

Emerie nagyot nyelt.

– Azért megpróbáljuk – mondta. Gwyn is biccentett. – Pihenjünk egy kicsit előbb. Talán korábban felkel a nap, mint hogy beérjenek minket.

– Nem. – Nesta lenézett az úton. – Ahhoz túl gyorsan másznak.

Ismét csend telepedett rájuk.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Emerie óvatosan.

Nesta csodálta a barátnői arcára kiülő reményt, bátorságot.

– Fel tudom tartóztatni őket.

– Nem! – csattant fel Gwyn.

Nesta arca tökéletesen hűvössé vált.

– Mindketten megsérültetek. Nem fogjátok túlélni a harcot. De fel tudtok mászni. Emerie majd segít…

– Nem!

– Ki tudom használni a szoros formáját itt – magyarázta Nesta a boltív mögé mutatva –, hogy feltartsam őket addig, amíg ti ketten felértek. Vagy amíg hajnalodni nem kezd. Amelyik előbb megtörténik.

Gwyn elvicsorodott.

– Nem vagyok hajlandó itt hagyni téged!

Emerie fájdalmas arckifejezése épp eleget mondott Nestának: ő megértette. Látta a tervben a logikát.

Nesta Gwynhez fordult:

– Ez az egyetlen módja.

Gwyn ráüvöltött:

– NEM EZ AZ EGYETLEN MÓDJA! – Aztán már zokogott. – Nem foglak itt hagyni nekik. Meg fognak ölni!

– Mennetek kell – mondta Nesta, pedig már remegett a keze. – Gyerünk!

– Nem – jajveszékelt Gwyn. – Nem, nem megyek. Együtt szembenézünk vele.

Valami kettéhasadt, mélyen Nesta mellkasában.

Teljesen szétrepedt, és ami odabent lakozott, most kivirágzott, teljesen, ragyogón, tisztán.

Átkarolta Gwynt. Hagyta, hogy a barátnője a mellkasán zokogjon.

– Együtt szembenézünk vele – suttogta Gwyn újra meg újra. – Esküdj, hogy együtt nézünk vele szembe!

Ekkor már Nesta sem tudta visszafojtani a könnyeit. A hűvös szél ráfagyasztotta őket az arcára.

– Esküszöm – lehelte Gwyn csimbókokban lógó haját simogatva. – Esküszöm.

Gwyn zokogott, és Nesta vele együtt sírt, jó erősen megszorította a barátnőjét. Addig simogatta, amíg a keze Gwyn nyakára nem csúszott.

Megszorította a megfelelő helyen, pont ott, ahol Cassian mutatta, és ezzel el is volt intézve.

Gwyn elernyedt. Elveszítette az eszméletét.

Nesta felnyögött, óvatosan leeresztette Gwynt a földre, úgy nézett fel Emerie-re. A barátnője komor volt, de nem lepte meg, ami történt.

– Fel tudod cipelni őt? – kérdezte Nesta. Az már önmagában is nagy dolog lenne. – Vagy legalább tovább tudsz menni, amíg ki nem hajnalodik?

– Úgy lesz.

Nesta tudta, hogy Emerie megtalálja magában az erőt. Acélos volt a lelke. Emerie letette Nesta elé a kardját. A tőrét. A pajzsát.

– Tartsátok meg a kulacsokat – mondta Nesta, megpaskolva a sajátját. – Nekem van elég.

Újabb hazugság.

– Sosem fogja megbocsátani – mondta Emerie.

– Tudom.

A férfiak magasabbra értek. Nesta nem hagyta, hogy Emerie tovább beszéljen, felsegítette Gwynt a hátára, és ahogy a súly ránehezedett, a felszisszenő Emerie természetellenes szögben kitárta a szárnyát. Nesta köréjük erősítette a véres kötelet, összekötözte őket. Emerie grimaszolt, de megtett néhány lépést előre.

– Gyere velünk! – biztatta Emerie, szemében ezüstös könnyek csillantak.

Nesta a fejét rázta.

– Vegyük úgy, hogy megfizettem az adósságot.

Könnycsepp gördült végig Emerie arcán.

– Miféle adósságot?

– Hogy a barátaim voltatok. Akkor is, amikor nem érdemeltem meg.

Emerie arca összerándult.

– Nincs semmiféle adósság, Nesta.

De Nesta halványan elmosolyodott.

– Dehogy nincs. Hadd fizessem meg!

Emerie a könnyeit visszafojtva bólintott. Magasabbra emelte Gwynt, az arca megrándult, de nagy nehezen csak keresztülbicegett a boltíven, a sziklák és a Törés legutolsó szakasza felé, hogy a csúcsig meg se álljon.

Nesta nem búcsúzott. Csak mély levegőt vett az orrán át, benntartotta, aztán kifújta. Addig ismételgette az elmecsendesítő gyakorlatot, amíg a légzése ütemes hullámveréssé, a szíve pedig kőkeménnyé nem vált, és minden egyes porcikáját ő uralta már.

Szikla volt, amin megtörik a hullám. Ezek a férfiak is meg fognak törni rajta.

Nem volt választási lehetőségük. Így, hogy Briallyn irányította Erist, Cassian és Azriel kénytelen volt követni a görnyedt, köpenyes alakot a tóhoz. Cassian bele sem mert gondolni, mi lenne, ha a királynő rajta használná a Koronát. Vagy Azrielen.

Az Erist és Briallynt kísérő csapat szétszéledt, sehol sem látta őket a parton. Valódiak voltak egyáltalán? Vagy káprázat csupán?

Azrielre pillantott, a testvére arca merev volt, a szemében jeges düh kavargott.

A görnyedt, köpenyes alak megállt a tó kövei előtt. Eris mellette fékezett le.

– Ki vele! – szólt rá Cassian.

Briallyn hátrahúzta a köpenye csuklyáját.

Nem volt ott semmi. Az anyag a kövekre hullott, tócsaként terült szét. Eris arca kifejezéstelen maradt. Üres.

– Csak némi mágia – kígyózott elő egy gúnyos hang a tóból.

Tízméternyire a parttól, a felszín felett egy árnyék lebegett. Folyton változott, kavargott, a széle remegett, mégis kivehető volt a magas férfialak.

– Ki vagy te? – kérdezte Azriel.

De Cassian már tudta.

– Koschei – suttogta.

Nesta egy hosszú percen át állt Enalius szorosában.

Elővette a kulacsát. Megitta a víz maradékát, aztán elhajította a kulacsot.

A tőrt az övébe dugta. Felkapta a kardot. És vonalat húzott a földön a boltív elé.

Itt veti meg a lábát. Az lesz az utolsó védvonal.

Nesta magához vette a pajzsot. Hátrapillantott a válla felett Emerie-re, aki átjutott az utolsó sziklán is, és most már az egyenes útvonalon haladt küszködve a csúcs felé.

Halvány, csendes mosoly suhant át Nesta arcán.

Aztán megemelte a pajzsot. Feltartotta a kardot.

És átlépte a saját maga rajzolta vonalat, hogy megütközzön az ellenséggel.

70.

FEJEZET

Bellius a harcosait küldte be a szorítóba először. Bölcs döntés volt, le akarta vele fárasztani Nestát.

Kénytelen volt megküzdeni velük.

Nem zengtek gyűlölködő hangok a fejében. Egyedül az a tudat dolgozott benne, hogy a barátai ott vannak mögötte, a vonal mögött, amit a földre rajzolt, és ő bizony nem hagyja, hogy ezek a férfiak átlépjék a vonalat.

Nem fogja cserben hagyni a barátnőit. Félelemnek nem maradt hely a szívében.

Csak a nyugalom töltötte meg. Az elszántság.

És a szeretet.

Nesta ajka mosolyra görbült, ahogy az első néhány harcos feltartott karddal nekirontott. Még akkor is mosolygott, amikor felemelte a pajzsát, hogy azzal fogja fel a csapások teljes erejét.

Pajzzsal az első férfinak rontott, a másodiknak végigszántott a lábszárán a kardjával, a harmadik támadását pedig úgy hárította, hogy az ellenfele nekiesett a negyediknek, és mindketten a földön kötöttek ki. Mindegyikhez egyetlen lélegzetvétel tartozott, egyetlen mozdulat minden belégzéshez és kilégzéshez. Nesta ismét elcsendesítette az elméjét, hagyta, hogy lehorgonyozza.

Egy szívdobbanás erejéig elmerengett, mi mindent vihetne véghez Ataraxiával a kezében. Hogy mi mindent vihetne véghez ezzel a testtel, a csontjaiba sulykolt képességekkel. Szerette volna tudni, méltó-e végre arra a kardra.

Az ősi nyelven választott nevet neki, egy olyan nyelven, amit tizenötezer éve senki sem beszélt. Egy olyan nevet, amin Lanthys csak nevetett.

Nesta egyszerre négy illírrel küzdött, aztán öttel, majd hattal, és a férfiak végül hullani kezdtek, egyik a másik után. Nesta rezzenéstelen elszántság és halál viharaként tartotta a frontot, védte a barátait maga mögött.

Ataraxia, ezt a nevet adta a mágikus kardnak.

Belső béke.

71.

FEJEZET

A tó felett álló lény egy árnyék volt. Nyilván egy tükörkép, gondolta Cassian. Puszta káprázat.

– Hol van Briallyn? – kérdezte Azriel, akinek a szifonjai kobalt lángként izzottak fel.

– Annyi hónapon át készültem a fogadásotokra – szólalt meg Koschei gúnyosan –, és nem is akartok beszélgetni velem?

Cassian összefonta a karját.

– Ereszd el Erist, aztán beszélhetünk!

Imádkozott, hogy Koschei ne tudja, Eris oldalán, a hüvelybe visszacsúsztatott fegyver teremtett holmi, hogy a Korona ereje még Briallyn elől is elrejtse ezt a tényt. Mert ha a halálúr megkaparintja… Bassza meg! Cassian még csak oda sem mert pillantani rá.

– Elég könnyen belesétáltatok a csapdámba – folytatta Koschei –, de jócskán kivártatok, mire közelebb jöttetek. Gondoltam, amilyen vadállatok vagytok, rögtön ugrotok majd a gyilkolás lehetőségére.

Semmit sem láttak belőle az árnyékokon túl. Még Azriel árnyékai is megbújtak a szárnyai mögött. Koschei felnevetett, mire Azriel megfeszült. Mintha az árnyékok figyelmeztetően a fülébe súgtak volna. Azriel szifonjai ismét felvillantak.

– Futás! – lehelte Az, és a testvére arcára kirajzolódó színtiszta rettegés láttán Cassian kitárta a szárnyait, készen arra, hogy a levegőbe röppenjen…

Csakhogy a szárnyai megdermedtek. Az egész teste megdermedt.

Azriel megragadta Erist, és kilőtt a levegőbe. Magával vitte a teremtett tőrt is. Messzire kellett vinniük Koscheitől. Cassian mégsem tudott mozdulni.

A szifonjai a frissen kiontott vér színével fénylettek, majd kialudtak. Azriel Cassian nevét kiáltotta a magasból. Koschei közelebb lebegett a parthoz.

– Most már elviheted, Briallyn. Rengeteg időd van még hajnalhasadtáig.

Kis, görnyedt alak lépett elő a fák mögül. Egy vén boszorka. A fején aranykorona ült, épp a hegyes fülek felett. Gyűlölet izzott a szemében.

– Mondd meg az én Vassámnak, hogy várom! – mondta Koschei kavargó árnyékokkal.

Azriel a föld felé száguldott, a szifonjai kék gömböt vontak köré, de Briallyn addigra már elérte Cassiant.

– Szükségem van rád, Korcsok ura! – sziszegte az ősöregnek tűnő királynő. Cassian képtelen volt megszólalni. Megmozdulni. A Korona olvadt fémként ragyogott. Briallyn Koscheire parancsolt: – Küldj oda minket!

A halálúr Briallynre és Cassianre szegezte hosszú ujjait. Csettintett egyet.

És a világ eltűnt, kavargó sötétséggé és széllé változott.

Nesta pajzsa malomkővé változott. Vértől iszamós kardja lógott a kezében, ólmos, csúszós súlyként húzta.

Minden egyes porcikája égett. A kimerültségtől, a sebeitől, a tudattól, hogy a földre rajzolt vonalon, a háta mögötti boltíven túl Gwyn és Emerie még mindig lélegzik, még mindig a Törés utolsó szakaszán mászik a csúcs felé.

Megölte az illír férfiakat, akik keresztülpréselték magukat az éles sziklák közt. Akik azt hitték, képzetlen, gyámoltalan nő, de a boltív előtt a halál várt rájuk.

Már csak egyetlenegy maradt.

Egy része remegett az üveges tekintetű, szétzúzott arcok láttán. A holttestekből csorgó vér láttán.

Valkűr, suttogta Nesta magának. Valkűr vagy, aki ismét egy szorost tart. Ha elesel, a barátaidat véded, akik megmentettek téged, hiába nem tudtak róla.

A válla felett hátrapillantva látta, hogy Emerie hamarosan a csúcsnál jár, nagyon lassan halad ugyan, de nagyon közel van hozzá. Mindjárt hajnalodik, de… Felérhetnek. Megnyerhetik.

Nesta visszafordult a boltív felé. Tudta, hogy ki áll majd vele szemben.

Bellius egy sziklának dőlt, egyik kezében kardot szorongatott, a másikból pajzs lógott.

– Lenyűgöző egy főtündér ribanctól.

A férfi ellökte magát a sziklától, egy pillantást sem vetett a miatta életüket vesztett harcosokra.

– Tudod, az istenünk, az első illír pont ott vetette meg a lábát az ellenséggel szemben, ahol most állsz.

Egyetlen karcolás sem borította. Hiába mászta meg a hegyet, nem tűnt kimerültnek.

Bellius elvigyorodott.

– Ő is vonalat rajzolt a földre – biccentett arrafelé. – Szép megemlékezés.

Nestának fogalma sem volt az illír történelem eme darabkájáról. De nem árulta el magát. Vérré, kosszá és színtiszta elszántsággá vált.

– Enalius számára nem ért jó véget a dolog – folytatta Bellius. – Három napig védte ezt a pontot, aztán meghalt. Kilógó belekkel mászott fel a csúcsra, a szent kőhöz, és ott halt meg. Ezért csináljuk ezt a hülyeséget. Hogy előtte tisztelegjünk.

Nesta továbbra sem szólalt meg. Bellius tekintete felfelé siklott, a csúcsra. Elégedetlenül összehúzta a szemét.

– A nyomorék szajha unokatestvérem meg az a félszerzet szégyent hoz erre a szent helyre.

Fénypászma vetült Bellius arcára.

Nesta ajka felfelé görbült. Széles mosolyra húzódott, ahogy Bellius felmordult.

Gwyn és Emerie megérintette a szent követ, a mágiája kivitte őket.

– Úgy tűnik, nem nyertél – szólalt meg Nesta végül.

Bellius üveges tekintetét gyűlölet sötétítette. A hó mintegy válaszképp hullani kezdett, óriási felhők sereglettek a hegy köré. Morajlottak. A hó ezúttal megmaradt a sziklákon.

– Nem akartam nyerni. – Bellius ajka felfelé rándult. – Csak erre vágytam.

Nestára vetette magát.

72.

FEJEZET

Emerie és Gwyn nyert. Felmásztak a Törésen. És ez elég volt.

Nestának már csak néhány percig kell visszavernie ezt a seggfejt, csak addig, amíg a hajnal el nem jön. Akkor vége. Az ereje visszatér, és… Nestának fogalma sem volt, mit fog akkor tenni. De legalább az a fegyver is a rendelkezésére áll majd.

Bellius rávetette magát, gyorsabban és magabiztosabban mozgott, mint a korábbi ellenfelek.

Nestának arra is alig maradt ideje, hogy felemelje a pajzsot. A csontjaiban érezte a becsapódást, de Bellius már meg is pördült, a saját pajzsával Nesta arcára célzott…

Nesta elpördült előle. Az istenekre, milyen fáradt már! Annyira nagyon-nagyon fáradt, és…

Bellius nem adta fel. Egyetlen másodpercnyi pihenőt sem engedélyezett neki, támadott, hárított, döfött, a vonal, a boltív felé űzte őt. Az arcán gyűlölet tombolt.

Vak gyűlölet hajtotta. Ok nélkül. Vég nélkül.

A hó sűrűbben hullott, a szél süvített, az ég morajlott. Bellius ismét lesújtott, Nesta pedig felemelte a pajzsát, kivédte a csapást.

Fény villant, a villámlás nyomában mennydörgés csattant.

Vihar söpört végig a hegyen, elfedte a holdat, a csillagokat. A támadó Bellius egyedül az égbolton keresztülhasító villám fényének köszönhetően látszott.

Nesta csak védekezni tudott, de ha túl akarja élni, akkor kénytelen lesz valahogy változtatni ezen…

A hó azonban egyre vastagabban fedte a köveket, a földet, és ahogy ismét villámlás szelte ketté az eget, elvakítva mindkettejüket, Bellius gyorsabban eszmélt. Gyorsabban cselekedett.

Nesta pislogását kihasználva a pajzsával rávágott Nestáéra, kiütve azt a kezéből.

Csattanva ért földet egy közeli kövön. Amikor Nesta ostobán odanézett, Bellius a kardot is kiütötte a kezéből.

Lefegyverezte, mintha valami újonc lenne.

Ismét mennydörgés morajlott, és Bellius felnevetett.

– Kiábrándító.

Megállt, szemügyre vette Nestát. Elmosolyodott, majd ismét rátámadt.

Nesta egyik csapást kerülte ki a másik után, de annyira nem volt gyors, hogy a precíz mozdulatokkal támadó Bellius ne tudjon végigszántani a karján, a lábán, az arcán. Nesta lelassult, a lába megcsúszott a hegyoldalon a dühöngő hóviharban.

Még egy ütést követően a lába tényleg elszakadt a talajtól. Kiszorult a tüdejéből a levegő, ahogy a gerince valami keménynek csapódott. Egy sziklának.

Nesta teste nem volt hajlandó engedelmeskedni, csak zihált. Meleg vér szivárgott az orrából.

Bellius megindult felé, félrehajította a fegyvereit.

– Sokkal kellemesebb lesz puszta kézzel csinálni.

Mozdulj!

A szó végigvisszhangzott Nestán. Mozdulnia kellett.

A következő villámlás alkalmával Nesta remegő kézzel ellökte magát a sziklától a kavargó hóban. Remegett a lába, könyörgött, hogy üljön le, hogy álljon meg, hogy dögöljön már meg végre.

Bellius előreugrott, izmos teste alapállásba süllyedt. A szemében lángoló vad gyűlölet égette Nestát.

A barátai kijutottak… De Nesta sem akart meghalni.

Élni akart, méghozzá jól, boldogan.

És mindezt nem mással, mint…

Nesta terpeszbe állt. Alapállásba kényszerítette sajgó, szétvert testét.

Bellius felhorkant.

– Komolyan azt hiszed, hogy legyőzhetsz közelharcban?

Vér csorgott Nesta szájából, orrából. Hiába érzett fémes ízt a nyelvén, elmosolyodott.

– Igen.

Bellius ütött először, izmos testének teljes erejét belevitte a mozdulatba. Nesta kivédte, ökle Bellius orrának csapódott. Csont reccsent. Bellius felüvöltött, hátratántorodott.

És Nesta azt sziszegte:

– Mert a párom alaposan kitanított.

73.

FEJEZET

Pár.

A szó hullócsillagként száguldott végig Nestán, ahogy Belliusszal egymásnak estek, ütöttek, rúgtak, hárítottak. Mintha az, hogy kiejtette ezt a szót, még egy utolsó erőlöketet biztosított volna…

Bellius ökle olyan erősen csapódott Nesta állkapcsába, hogy pár lépésnyit hátratántorodott.

A következő ütés elől lebukott, ő maga a férfi bordáira vitt be egy ütést. De az illír tovább terelte őt a boltív, a vonal felé.

Kifárasztja Nestát. Belliusnak csupán annyi a dolga, hogy tovább kitart.

De Nesta nem adja fel. A végsőkig küzdeni fog.

Bellius ökle a bal orcáját érte. Fájdalom hasított végig Nestán. Kicsúszott alóla a lába. Hátrarepült, és lelassult az idő.

A vonal előtt ért földet, és esküdni mert volna, hogy maga a hegy is megremegett.

Nesta mászni kezdett. Nem érdekelte, milyen szánalmasnak tűnik. Belliusszal ellentétes irányba mászott, keresztül a boltíven, eltörölve a vonalat, amit húzott.

A véres, vicsorgó Bellius Nesta felé lendült.

– Micsoda élvezet lesz!

Nesta korábban azt állította, hogy szívesen adja az életét a barátaiért, hogy nem gond, hiszen ők kijutottak, hiszen nyertek, de hogy egy ilyen senki ölje meg…

Nesta elvicsorodott. Nem maradt semmije. A teste cserben hagyta őt. Ahogy sokan mások is.

Bellius kést húzott elő a bakancsából.

– Azt hiszem, mégis inkább elvágom a torkodat.

Nesta magára maradt.

Egyedül született, és egyedül is fog meghalni, és ez a borzalmas férfi végez vele…

Mennydörgés csattant, az egész hegy beleremegett. Bellius Nesta felé lépett, felemelte a kést.

Vér fröccsent.

Nesta először azt hitte, hogy a villámlás hasított végig a férfi torkán, az metszette ketté úgy, hogy a vére záporként hullott a havas levegőben.

De aztán meglátta a szárnyat. A másik szárnyat.

És amikor Bellius a saját vérétől fuldokolva a földre rogyott, és a vicsorgó, fegyvert szorongató Cassian bukkant fel mögötte, Nestában felmerült, hogy a hegyet rengető mennydörgés talán az ő haragja volt.

Cassian átlépett a haldokló Belliuson, és a kezét nyújtotta Nestának. Nem azért, hogy a karjába kapja, hanem hogy segítsen neki felállni. Ahogy mindig is tette.

Nesta megragadta Cassian kezét, és felállt, pedig iszonyúan sajgott mindene.

De elfelejtkezett a fájdalomról, körülöttük a halálról, ahogy Cassian szorosan a mellkasához vonta, és gyengéden a véres hajába súgta:

– És most elvágom a csinos kis torkodat.

Cassian nem a saját szavait ejtette ki. A kezét sem ő irányította, ahogy Nesta – a párja – megpróbált elhúzódni, ő pedig megszorította. Olyan erősen, hogy Nesta csontjai megmoccantak a keze alatt.

Cassian üvöltött. Némán, véget nem érően. Üvöltött Nestával, hogy küzdjön ellene, hogy meneküljön. Üvöltött magával, hogy hagyja már abba.

De képtelen volt rá. Nem számít, mit tett, képtelen volt leállni.

– Cassian! – lehelte Nesta vergődve.

Ölj meg! – könyörgött Nestának némán. Ölj meg, mielőtt meg kell tennem!

– Cassian!

Nesta meglökte Cassian mellkasát. De Cassian karja kitartott. Még erősebben szorította Nestát.

– Nem engedelmeskedik neked, Nesta Archeron – hangzott fel egy reszelős, idős hang Nesta mögött. – Ő már az enyém.

Cassian még csak a szemét sem tudta tágabbra nyitni, hogy figyelmeztesse Nestát. A királynő néma parancsára elernyesztette a karját, így Nesta megfordulhatott az ölelésében.

És szembekerült Briallynnel, akinek vékony szálú, ősz haján a Korona ült.

74.

FEJEZET

Briallyn sötét szeme elégedetten csillogott, az arany Korona három egyszerű tüskéje felragyogott, ahogy felemelte a kezét.

A vihar elcsendesedett. Kitisztult az égbolt, a hajnal előtti halványszürkében játszott, épp kihunytak az utolsó csillagok.

A Koronával még a természetet is irányítani lehet.

Rémület kígyózott végig Nestán, ahogy Cassian karja elernyedt. Elugrott tőle, megpördült, de tudta, mire számíthat. Cassian szobormereven állt. Mintha kővé vált volna. Máskor csillogó, élettel teli szeme üvegessé vált. Üressé.

Briallyn kényszerítette erre. Sakkbábuként tologatta az embereket, hogy ide juttassa Nestát.

– Miért? – kérdezte Nesta.

A hegyi szél Briallyn vastag bundáját borzolta.

– Túl erős vagy, és azzal, hogy behajítottalak ebbe a primitív viadalba, lefárasztottalak.

– Te hozattál ide az illírekkel?

– A megcsonkítottat akartam. – Nesta vére forrni kezdett Emerie említésére. – Bellius mindent elmesélt a barátságotokról, és amikor a Hárfán és a Koronán keresztül összekapcsolódtunk, láttam, mennyit jelent számodra. Tudtam, hogy ha elfogom őt, és idehozom, akkor törvény ide vagy oda, követni fogod. Elég vakmerő és önhitt vagy ahhoz, hogy azt hidd, megmentheted. De megkönnyítetted a dolgomat, odamentél hozzá Windhavenbe. Ide sem kellett csalnom téged. Hogy bővelkedjünk a szórakozásban, hagytam, hogy azok a félkegyelmű illírek elfogják őt meg a félszerzetet is.

Nesta nem mert Cassianre nézni.

– Mindezt azért, hogy lefárassz?

– Igen. És mágia nélkül…

Nesta a szavába vágott, választ követelt:

– Napokkal ezelőtt kimerültem. Miért vártál idáig?

Briallyn haragosan meredt rá, amiért félbeszakította.

– Rá vártam. – Cassian felé biccentett, aki most megfeszült a haragtól. Mintha gyűlölet és félelem tört volna keresztül felhős tekintetén. – Napokon át vártam, hogy a közelembe jöjjön, és végre tőrbe csalhassam a Koronával. Azt a pimasz hercegecskét, Erist kellett felhasználnom, hogy magamhoz vonzzam. – Halkan felnevetett. – Eris megpróbált segíteni a katonáin, amikor azok vadászat közben körbevették. Segíteni akart a nyomorultakon! Egyenesen közéjük ügetett ahelyett, hogy elvágtázott volna, ahogyan bármilyen épeszű ember tette volna. Mondhatni gond nélkül elfogták. Még azok a pokolbéli kopók sem tehettek semmit, amikor Koschei elhozta őt onnan.

Eris meghalt? Vagy Briallyn rabszolgájává vált? Cassian arcáról semmit sem tudott leolvasni.

Briallyn a harcosra mosolygott.

– Már kezdtem attól félni, hogy nem fogsz a közelembe jönni. Szerencsétlen Eris élete igen sajnálatos véget ért volna, ha így alakul. Nem hiszem, hogy a tüze túlélte volna Koschei tavát.

Bellius holttestére pillantott.

– Rémes vadállat, ahogy te is, Cassian. Arrogáns és vakmerő. Elhagyta a felderítőcsapatát, hogy szórakozzon egy kicsit a birodalmamban. Megmutattam, én mit tartok szórakoztatónak.

Vékony ajka komikus mosolyra húzódott. Briallyn kuncogott.

– Megmondtam neki, hogy vadásszon le, de ne öljön meg, de úgy tűnik, nem fogalmaztam elég pontosan. És kifejezetten kellemes végignézni, ahogy valaki gyilkol, főleg, ha a nekem köszönhető eszközökkel teszi. Tudtam, hogy a vérszertartás sokkal szórakoztatóbb lesz fegyverekkel. Végső soron megparancsolhattam volna Belliusnak, hogy álljon le, de élveztem az előadást.

– Miért csinálod ezt? – fakadt ki Nesta. – Miért nem elégszel meg a békével?

– Békével? – Briallyn felnevetett. – Miféle békére lelhetek én? – Végigmutatott saját magán. – Megtorlásra vágyom. Hatalmat akarok. A Rémtárat. Úgyhogy gondoskodtam róla, hogy ez a te füledbe is eljusson. Hogy előkerítsd nekem a hatalommal bíró tárgyakat ezen az istenek háta mögötti vidéken. Tudtam, hogy egy módon bírhatlak csak rá az átadásukra. Egyetlen személy van, akiért hajlandó lennél odaadni őket. – Cassianre mosolygott. – A párodért.

– Nincs nálam a Rémtár.

– Meg tudod idézni. Felelnek a hívó szavadra, nem számít, miféle varázslatok őrzik. És akkor átadhatod nekem.

– Aztán mindkettőnkkel végzel?

– Aztán fiatallá változtatom magamat. És mindkettőtöket elengedlek.

Nesta megérezte a hazugságot.

– Ne! – nyögte ki Cassian.

Briallyn meglepett pillantást lövellt felé, mire Cassian becsukta a száját. Megremegett, de továbbra is egy helyben állt. A tekintete viszont nem volt már ködös.

– Tehát – szólalt meg Briallyn ismét – elcseréled velem a Rémtárat a párod életéért. Most már teljesen tündér vagy, Nesta Archeron. Előbb hagynád, hogy a világ hamuvá égjen és elpusztuljon, mint hogy feladd a párod életét. – Undorodva végigjáratta a tekintetét a holttesteken. – Idézd meg a Rémtárat, essünk túl ezen a mocskos ügyön!

Nesta egyre csak remegett. Hogy Briallynnek adja a Rémtárat, már ha egyáltalán képes lenne megidézni…

– Nem.

– Akkor meg kell győzzelek.

Briallyn csettintett Cassiannek, Nestának pedig egy fél másodperce volt csupán, a harcos már rajta is termett.

A tekintete kétségbeeséstől és dühtől fénylett, de Nesta semmit sem tehetett, az égvilágon semmit, mert Cassian nekirontott és a földre taszította őt. A talajhoz szegezte, karját a nyakához nyomta, és a súlya, ami egykor olyan intimen, olyan szeretetteljesen nehezedett rá, most ott tartotta, fájdalmat okozott neki…

Könyörgés ült ki Cassian arcára, iszonyú kín, ahogy küzdött a Korona hatalma ellen.

Küzdött, de elbukott.

– Természetesen kikészíti majd, hogy meg kellett ölnie a saját párját – mondta Briallyn. – Meghalsz, és úgy hagyod el ezt a világot, hogy tudod, örök nyomorúságra kárhoztatod.

Cassian szabad karja remegett, ahogy előhúzta az övéből a kést, amivel megölte Belliust. Nestához emelte.

– Megölhetsz – kapott Nesta levegő után –, de nem kapod meg a Rémtárat. Sosem találod meg.

– Vannak még olyan téveszmés alakok az udvarodban, mint te. Majd ők megszerzik nekem valamiképpen, a megfelelő motivációval. Persze, a te véredre lesz szükség ahhoz, hogy feloldjam a Rémtárat övező védővonalakat. Ezt is láttam, igen. Amikor olyan ostobán megfogtad a Hárfát a börtönben. De ha megöllek, az rengeteg vérrel fog járni. – Briallyn bólintott Cassiannek. – Állítsd fel!

Nesta nem ellenkezett, miközben Cassian talpra rántotta. A harcos a torkához fogta a kését. Könyörgés fénylett a szemében. Könyörgés, félelem és… És szeretet.

Szeretet, amit Nesta nem érdemelt meg, soha, egyetlenegyszer sem érdemelt ki, mégis ott ragyogott. Attól a pillanattól fogva, hogy megismerkedtek.

Mit számít a világ Cassianhez képest? Ehhez képest?

– Kezdem unni! – figyelmeztette őket Briallyn.

Nesta hagyta, hogy kiüljön az arcára a párja iránt érzett szeretete.

Az ég lágy, gyengéd fénnyel telt meg.

– Öld meg! – parancsolta Briallyn Cassiannek.

Nesta azóta szerette Cassiant, hogy először megpillantotta. Akkor is szerette őt, amikor nem akarta szeretni, még akkor is, amikor elnyelte őt a kétségbeesés, a rettegés és a gyűlölet. Szerette őt, és magát pusztította, mert úgy hitte, nem érdemli meg, hiszen Cassianben testesült meg minden, ami jó, bátor, kedves, és Nesta úgy szerette őt, úgy szerette, úgy szerette…

Cassian karja megremegett, és miközben Nesta várta a csapást, jelezte, hogy megbocsát, hogy örökké szeretni fogja, semmi sem változtathat ezen…

Cassian felüvöltött.

Aztán a kés megfordult a kezében, és már nem Nesta felé tartotta, hanem a saját szíve felé.

A saját szabad akaratából.

Hiába irányította a Korona, a levegő után kapó Briallyn, Cassian úgy döntött, a saját szívébe döfi a kést. Öld meg! – parancsolta Briallyn. De azt nem mondta, hogy kit.

És ahogy a nap felkelt a láthatár széle felett, Cassian kése a mellkasa felé indult, Nestából pedig előtört az Üst ereje.

Nesta fejében egyedül sikoly harsogott. A szíve megtelt szeretettel, gyűlölettel, dühvel, ahogy eleresztette a gyeplőt, és az egész világ felrobbant körülötte.

A mágiája névtelen szörnyként vonyított. A lavinák csillogó fehér tengerként zúdultak lefelé a sziklákon. A fák meghajoltak, kettéroppantak a Nestából előtörő erő nyomán. A távoli tengerek visszahúzódtak a partjaikról, majd hullámot vetve ismét előrezubogtak. Üveg remegett és tört Velarisban, könyvek bucskáztak le Helion ezernyi könyvtárában a polcokról, és ami a halandók földjén álló rozoga kunyhóból maradt, az most a földdel vált egyenlővé.

De Nesta csak Briallynt látta. A leesett állú vén boszorkát, akire rávetette magát, törékeny testét a köves talajhoz szegezve. Egyedül a sikoltást hallotta, ahogy megragadta Briallyn arcát, a Korona vakító fehéren ragyogott, és Nesta a hegyeknek, a csillagoknak, a közöttük feszülő sötétségnek üvöltötte a dühét.

A bütykös kezek megfiatalodtak. A ráncos arc gyönyörűvé vált, vonzóvá. Az ősz haj hollófeketévé sötétedett.

De Nesta csak üvöltött és üvöltött, hagyta, hogy a mágia dühöngjön, kieresztette az utolsó parazsat is. Eltörölte az alatta vergődő királynőt.

Az ifjú kezek hamuvá porladtak. A csinos arc semmivé olvadt. A sötét haj szertefoszlott.

És végül nem maradt más a királynőből, csak a Korona a földön.

75.

FEJEZET

Cassian arccal lefelé feküdt a földön.

Nesta odarohant hozzá, imádkozott, zokogott, a mágiája még mindig ott visszhangzott a világban.

Megfordította Cassiant, a kést kereste, a sebet, de…

A kés Cassian alatt hevert. Nem volt véres.

Cassian felnyögött, résnyire nyitotta a szemét.

– Gondoltam, jobb, ha a földön maradok, míg végzel – szólalt meg rekedten.

Nesta tátott szájjal nézett rá. Majd könnyek közt tört ki.

Cassian felült, nyelvéről nyugtató hangok szálltak, és a tenyerébe vette Nesta arcát.

– Elpusztítottad.

Nesta a földön heverő Koronára pillantott, a fekete foltra, ami egykor Briallyn volt.

– Megérdemelte.

Cassian felnevetett, összeérintette a homlokukat. Nesta lehunyta a szemét, belélegezte Cassian illatát.

– A párom vagy, Cassian – lehelte az ajkára, és gyengéden megcsókolta.

– És te az enyém – felelte Cassian visszacsókolva.

Aztán Cassian Nesta hajába fúrta az ujjait. És a csók…

Nem számított semmi, sem a világ körülöttük, sem a Korona Nesta lábánál, miközben Cassian megcsókolta. Csak a párjának a csókja. Amitől összefonódott, felragyogott a lelkük.

Nesta elhúzódott, megmutatta Cassiannek a szemében csillogó, a mosolyában kirajzolódó boldogságot. Elszorult a torka Cassian áhítatától, örömétől.

– Cassian…

Két alak ért földet mellettük, a hegyek is beleremegtek, és amikor megpördültek, a komor arcú Mort és Azrielt találták maguk mellett.

– Eris? – kérdezte Cassian.

– Biztonságban van, a teremtett tőr pedig ismét a miénk – felelte Azriel –, de Eris dühös és zavarodott. A Kőbe vájt városban van. Viszont…

– Feyre miatt jöttünk – szólalt meg Mor.

76.

FEJEZET

A folyóparti házban csend uralkodott. Síri csend.

– Pár órája kezdett el vérezni – magyarázta Mor, miközben végigvezette őket a házon.

– De hát még két hónap van a szülésig! – vitatkozott Nesta a sarkában loholva.

Vér szaga lengte körbe a helyiséget, ahová beléptek. Rengeteg vér volt mindenütt, az ágyon, Feyre széttárt combjain. Babát nem láttak, Feyre arca pedig… Holtsápadt volt. Lehunyt szemmel kapkodta a levegőt.

Rhys mellette guggolt, a kezét szorongatta. Kétségbeesés, rettegés és fájdalom viaskodott az arcán.

A könyékig véres, Feyre lábai között térdelő Madja anélkül szólt oda nekik, hogy hátranézett volna:

– Megfordítottam a babát, de nem halad lejjebb. Beszorult a szülőcsatornába.

A szoba sarkában valaki halkan levegőt vett, Amren ült ott elfehéredve.

– Túl sok vért veszített, és érzem, hogy a baba szíve riadtan ver – jelentette Madja.

– Mit tehetünk? – kérdezte Mor, miközben Cassian és Azriel Rhys mögé állt, kezüket a testvérük vállára tették.

– Semmit sem tehetünk – válaszolta Madja. – Ha kivágjuk a babát, abba Feyre belehal.

– Kivágni?! – fakadt ki Nesta, mire Rhys metsző pillantást vetett rá.

Madja nem törődött azzal, milyen hangot ütött meg vele Nesta.

– Ha végigvágjuk a hasát, akármilyen óvatosan csináljuk is, hatalmas kockázatot vállalunk. Még soha senki nem járt sikerrel. És hiába gyógyul Feyre gyorsan, a vérveszteség legyengítette…

– Csináld! – nyögte ki Feyre fájdalmasan.

– Feyre! – tiltakozott Rhys.

– A baba valószínűleg nem élné túl – mondta Madja kedvesen, de határozottan. – Még túl kicsi. Mindkettőtök életét kockára tennénk.

– Mindhármótokét – lehelte Cassian Rhyst figyelve.

– Csináld! – ismételte Feyre. A hangjában a főúrnő parancsa csendült. Nem félt. Csakis a benne növekvő babát akarta megmenteni. Rhysre nézett. – Muszáj.

A főúr lassan bólintott, szemében könnyek csillogtak.

Kéz csúszott Nesta tenyerébe, és látta, hogy Elain áll mellette remegve, tágra nyílt szemmel. Nesta megszorította a húga ujjait. Közösen sétáltak oda az ágy másik oldalára.

És amikor Elain a tündérek idegen isteneinek kezdett el fohászkodni, az általuk imádott Nagy Anyához, Nesta is lehajtotta a fejét.

Feyre haldoklott.

A baba is haldoklott.

És Rhys is velük együtt hal meg.

De Cassian tudta, hogy a testvére nem a saját halála miatti félelemtől remeg. Cassian megszorította Rhys vállát. Éj pöttyözte mágia szivárgott a főúrból, próbálta meggyógyítani Feyre-t, ahogy Madja is, de a vér gyorsabban ömlött, mintsem hogy bármilyen mágiával elállíthassák.

Hogy jutottak idáig? Egy pár szerelem szülte alkuja most három életet követel.

Cassian teste messzire sodródott, ahogy Madja felállt az ágytól, és késekkel, különféle eszközökkel, takarókkal és törülközőkkel megrakodva tért vissza.

– Hatolj be az elméjébe, hogy csillapítsd a fájdalmát! – mondta Madja Rhysnek, aki pislogással jelezte, hogy megérette, majd káromkodott egyet, mintha csak ostorozná magát, hogy miért nem jutott eszébe ez korábban.

Cassian az ágy túloldalára nézett, ahol Elain Feyre másik kezét szorongatta, Nesta pedig Elainét.

Rhys a párjához fordult:

– Feyre, drágám…

– Ne búcsúzz! – zihálta Feyre. – Ne búcsúzz, Rhys!

Bármit tett is Rhys fájdalomcsillapítás gyanánt, Feyre lehunyta a szemét. És Cassian elméje teljesen elnémult, kiürült, ahogy Madja felhúzta Feyre ingruháját, és megvillantak a kések.

Semmi sem törte meg a csendet, ahogy a kis szárnyas baba kiemelkedett. Mor takaróval a kezében állt, elvette a mozdulatlan kisfiút Madja véres kezéből.

De Rhys sírt, és Mor arcán is könnyek patakzottak, ahogy végigmérte a néma babát a kezében.

Aztán Madja elkáromkodta magát, Rhys pedig…

Rhys üvölteni kezdett.

Ahogy az ágyon fekvő Feyre felé lendült, Cassian tudta, mi fog történni.

Az égvilágon semmi nem akadályozhatta meg.

A világ lelassult. Kihűlt.

Mor karjában egy túlságosan néma, túlságosan kicsi baba feküdt.

A felvágott Feyre épp elvérzett az ágyon.

Rhysand úgy üvöltött, mintha a lelkét szaggatnák, de Cassian és Azriel ott volt, elrángatták őt az ágytól, miközben Madja próbálta megmenteni Feyre-t…

A halál mégis a közelükben ólálkodott. Nesta érezte, látta, ez az árny sűrűbb és véglegesebb volt, mint Azriel bármelyik árnyéka. Elain zokogott, Feyre kezét szorongatta, könyörgött neki, hogy tartson ki, Nesta pedig ott állt mindennek a közepén, a halál ott kavargott körülötte, és semmit, semmit, semmit nem tehettek, ahogy Feyre egyre nehezebben vette a levegőt, ahogy Madja kiabálni kezdett vele, hogy küzdjön…

Feyre. Feyre, aki bement miattuk az erdőbe. Aki annyiszor megmentette őket.

Feyre. A húga.

A halál ott ólálkodott Feyre és a párja körül, ugrásra kész szörnyetegként mindkettejüket fel akarta falni. Nesta kihúzta a kezét Elain szorításából. Hátralépett.

Lehunyta a szemét, és megnyitotta azt a helyet a lelkében, amit a Ramielen felszaggatott.

Cassian alig tudta visszafogni Rhyst, pedig neki és Azrielnek is izzott az összes szifonja.

Oda kellene engednie Rhyst Feyre-hoz. Ha mindketten meg fognak halni, akkor oda kellene engednie Rhyst a párjához. Hadd legyen vele ezekben az utolsó pillanatokban, az utolsó lélegzetvételeknél…

Aranyfény villant a szoba másik felében, és Amren felsikkantott. Cassian szíve megdermedt a rémülettől.

Nesta már nem az ágy mellett állt. Hanem jó néhány lépésnyivel távolabb.

A Maszkot viselte. A Koronát is a fejére tette. És a Hárfát dajkálta a karjában.

Még soha senki nem élte túl, hogy mindhármat egyszerre használta. Senki sem bír el az erejükkel, senki sem tudja irányítani őket…

Nesta szeme ezüst tűzzel égett a Maszk mögött. És Cassian tudta, hogy a lény, ami odabentről néz, nem tündér, nem halandó, nem e világi.

Nesta az ágy felé indult, mire Rhys rávetette magát.

Nesta felemelt kezére Rhys megdermedt. Éppúgy, ahogyan Cassian is megdermedt a Korona irányítása alatt.

Feyre mellkasa megemelkedett, fehér ajkáról halálhörgés szállt, és Cassian az égvilágon semmit sem tehetett, csak nézte, ahogy Nesta vérszertartástól mocskos és véres ujjai a Hárfa utolsó húrjához siklanak. A huszonhatodik húrhoz.

Amit aztán megpendített.

77.

FEJEZET

Az idő volt az.

A Hárfa huszonhatodik húrja maga az idő volt, és Feyre utolsó lélegzetvételénél Nesta megállította.

Lanthys is azt mondta, hogy még a halál is fejet hajt az utolsó húr előtt. A Hárfára nincs hatással az idő.

Nem csendült hang, ahogy Nesta megpendítette az utolsó húrt. Megfosztotta tőle a világot.

És a halál, amit Nesta a húga, Rhysand és a Mor karjában heverő baba körül érzett… A Maszkkal annak is megálljt parancsolt. Feltartóztatta.

Kezdetben

És végül

Sötétség volt csupán

És semmi más

Halk, ismerős hang suttogta ezeket a szavakat. Ahogyan olyan nagyon régen is. Ahogy Oorid sötétjében is figyelmeztette Nestát. Kedves, gyengéd női hang, bölcs és szívélyes, csak Nestára várt idáig.

A szoba dermedt csoportképpé változott, döbbent, rémült arcok fordultak felé, Feyre és a vér felé. Nesta elsétált mellettük. Az üvöltő, megfeszülő Rhysand mellett, akinek az arca maga volt a kétségbeesés, a rémület és a fájdalom, a komor Azriel mellett, Cassian mellett, aki fogcsikorgatva fogta vissza Rhyst. Amren mellett, aki szürke szemével arrafelé nézett, ahol korábban Nesta állt, és az arcán színtiszta rettegés és egyfajta csodálat ült.

Mor és a karjában fekvő túlságosan kicsi test, a sírva megdermedő Elain mellett.

Nesta elsétált mindannyiuk mellett, keresztül az időn. A húgához.

Látod, miképpen lehetne? – suttogta az a halk női hang, miközben Nesta szemén keresztül fürkészte a világot. Hogy mi mindent vihetnél véghez?

Semmit sem érzek, válaszolta Nesta némán. Csak a halál kapujában álló Feyre miatt nem felejtette el, miért van itt, hogy mit kell tennie.

Nem ezt akartad? Hogy ne érezz semmit?

Azt hittem, ezt akarom. Nesta végignézett a körülötte lévőkön. A húgain. Cassianen, aki inkább a saját mellkasába döfte volna a tőrt, mintsem hogy ártson neki. De már nem. Amikor a női hang nem erősködött tovább, Nesta így folytatta: Mindent érezni akarok. Teljes szívemmel átélni.

Még azokat a dolgokat is, amik fájdalmat okoznak neked, vadásznak rád? Egyedül kíváncsiság csendült a kérdésben.

Nesta egy lélegzetvételnyi ideig elmerengett rajta, még egyszer elcsendesítette az elméjét. Azokra is szükség van ahhoz, hogy értékelni tudjuk a jót. Lesznek nehezebb napok, de… Meg akarok tapasztalni, át akarok élni mindent. Velük.

Az a bölcs, gyengéd hang azt suttogta: Élj hát, Nesta Archeron!

Nestának több se kellett, megragadta a húga ernyedt kezét, és letérdelt a földre. Letette maga mellé a Hárfát, néma hangja visszhangot vetett, szorosan fogta az időt.

Nem tudta, mi egyebet ajánlhatna még ezen túl.

Feyre hideg kezét simogatva Nesta így szólt az időtlen, dermedt szobában:

– Akkor is szerettél, amikor senki más. Sosem adtad fel. Hiába nem érdemeltem meg, te szerettél, küzdöttél értem és… – Nesta Feyre arcára nézett, egy lélegzetvétel választotta el a haláltól. Hagyta, hogy végigcsorogjanak a könnyek az arcán, és még erősebben megszorította Feyre karcsú kezét. – Szeretlek, Feyre.

Nesta még sosem mondta ki ezt a szót. Senkinek.

– Szeretlek – suttogta ismét. – Szeretlek.

És amikor a Hárfa utolsó húrja megremegett, akár a mennydörgésről suttogó levegő, Nesta eltakarta Feyre testét a sajátjával. Az idő hamarosan újraindul. Már nem volt sok hátra.

Nesta magába nyúlt, az erőért, amitől a halhatatlan szörnyetegek megremegtek, és a gonosz királyok térdre rogytak, ő mégsem… Mégsem tudta, hogyan használja. A halál csörgedezett az ereiben, mégsem tudta, hogyan vonja az irányítása alá.

Egyetlen rossz mozdulat, egyetlen hiba, és Feyre örökre elveszik.

Úgyhogy Nesta szorosan ölelte a húgát a megállított időben, és azt suttogta:

– Ha megmutatod, hogyan mentsem meg, visszakaphatod.

A világ megtorpant. A sajátjukon túli világok is megtorpantak.

Nesta a Feyre nyakára kiülő hideg verejtékbe nyomta az arcát. Megnyitotta azt a helyet magában, és azt mondta a Nagy Anyának, az Üstnek:

– Visszaadom azt, amit elvettem tőletek. Csak mutassátok meg, hogyan mentsem meg őket, Feyre-t, Rhysandet és a babát.

Rhysandet, a testvérét. Hiszen az, nem igaz? A testvére, aki kedves volt hozzá, még akkor is, amikor szíve szerint megfojtotta volna Nestát. Ahogy Nesta is őt. És a babát… Az unokaöccsét. A vérét. Megmenti őt, megmenti őket, még akkor is, ha mindent fel kell adnia érte.

– Mutassátok meg! – könyörgött.

Senki sem válaszolt. A Hárfa visszhangja elhalt.

Az idő meglódult, hang és mozgás töltötte meg a helyiséget, és Nesta azt suttogta az Üstnek, az ígérete túlharsogta a lármát:

– Mindent visszaadok.

Mire egy gyengéd, láthatatlan kéz válaszképp végigsimított az arcán.

Cassian pislogott egyet, és Nesta a szoba egyik feléből az ágynál termett. Megpendítette a Hárfát, és most félig Feyre-n hevert, suttogott. Nem izzott ezüst tűz a szemében. Egyetlen hideg parázs sem. Nyoma sem volt annak a lénynek, aki a szemén keresztül nézett rájuk.

Rhys próbálta kitépni magát Cassian szorításából, de Amren melléjük lépett, és rásziszegett:

– Hallgasd!

Nesta azt suttogta:

– Mindent visszaadok.

Rázkódott a válla a zokogástól.

Rhys rázni kezdte a fejét, az ereje tapintható, feltörő hullám volt, ami mindannyiukat elpusztíthatta, a világot magát is elsöpörhette, ha Feyre már nem létezik többé, még akkor is, ha ő maga csupán másodpercekkel élhette túl, de Amren megragadta a főúr tarkóját. Vörös körme az aranybőrbe mélyedt.

– Figyeld a fényt!

Színjátszó fény tört elő Nesta testéből. Egyenesen Feyre-ba ömlött.

Nesta egyre csak ölelte a húgát.

– Visszaadom. Visszaadom. Visszaadom.

Még Rhys is felhagyott a küzdelemmel. Senki sem mozdult.

A fény végigragyogott Feyre karján. A lábán. Átjárta hamuszürke arcát. Elkezdte megtölteni a szobát.

Cassian szifonjai kialudtak, mintha megérezték volna az övénél, bármelyikükénél nagyobb erőt.

Fénypászmák futottak a két nővér között. És egy törékeny, szeretetteljes Mor felé. A karjában tartott kis test felé, amitől a néma baba olyan fényesen ragyogott, akár a nap.

Nesta egyre csak azt suttogta:

– Visszaadom. Mindent visszaadok.

A színváltó fény megtöltötte őt, Feyre-t, a babát, megvilágította a Mor arcára kiülő döbbenetet.

– Visszaadom – ismételte Nesta még egyszer, mire a Maszk és a Korona lebucskázott róla.

A fény vakítóan, melegen robbant, szél söpört el mellettük, mintha összeszedné az utolsó szilánkját is a szobában.

És ahogy elhalványult, fekete tinta fröccsent Nesta hátára, akár a partra zubogó hullám, kilátszott a félig szétszaggatott ing alól.

Alku. Magával az Üsttel.

Cassian mégis esküdni mert volna, hogy egy tündöklő, gyengéd kéz nem hagyja, hogy a fény teljesen elhagyja Nesta testét.

Cassian ezúttal hagyta, hogy Rhys odarohanjon az ágyhoz. Ahol Feyre most már rózsás arccal feküdt. Nem ömlött vér a lába közül. Feyre kinyitotta a szemét.

Rhysre pislogott, aztán Nestához fordult.

– Én is szeretlek téged – suttogta Feyre a nővérének, és elmosolyodott.

Nesta zokogva Feyre-ra vetette magát, és megölelte a húgát.

De nem sokáig tartott a dolog, szinte csak egy pislogás volt az egész, mert ekkor egészséges sírás hangzott fel a szoba másik végében, és…

Mor hebegett, zokogott, és a baba, akit az ágyhoz vitt, nem az a kis, mozdulatlan lény volt, akit eddig tartott, hanem egy teljesen kifejlődött szárnyas kisfiú. Sűrű, sötét haja a fejéhez tapadt, ahogy az anyjáért nyögdécselt.

Ekkor Feyre is zokogni kezdett, elvette a fiát Mortól, és szinte észre sem vette a hirtelen a lába közé hajoló Madját, aki szemügyre vette a gyógyulását.

– Ha nem tudnám, hogy nem így van, azt mondanám, illír anatómiád lett – motyogta a gyógyító, de senki sem figyelt rá.

Rhys átkarolta Feyre-t, és együtt nézték a kisfiút – a fiukat. Együtt sírtak és nevettek, és amikor Madja azt mondta, etesse meg, Feyre engedelmeskedett, csodálat ült a szemében, ahogy tejtől duzzadó melléhez emelte a babát.

De Rhys csak egy pillanatig csodálta őket, aztán Nestához pördült, aki elhúzódott, és a Maszk mellett állt. A Korona és a Hárfa mögötte hevert a földön. Cassian visszafojtotta a lélegzetét, míg végigmérték egymást.

Aztán Rhys térdre rogyott, megragadta Nesta kezét, és csókot lehelt az ujjaira.

– Köszönöm! – zokogott fejet hajtva.

Cassian tudta, hogy Rhys nem a saját megmenekülése miatti hálából térdelt le a szent tetoválásaira.

Nesta a szőnyegre rogyott. A tenyerébe vette Rhys arcát, végigmérte. Aztán átkarolta az Éjszaka udvarának főurát, és szorosan magához ölelte.

78.

FEJEZET

Gwyn és Emerie a folyóra néző szalonok egyikében várakozott, már meggyógyultak, de még mindig a szakadt, véres ruháikat viselték. Előttük az alacsony asztalon gőzölgő csészék álltak.

Nesta megtorpant a kanapéjuk előtt, és Emerie érzelmektől fojtottan így szólt:

– Két kísértet teát hozott nekünk…

Csakhogy Gwyn a szavába vágott, arcán harag lángolt, ahogy Nestára sziszegett:

– Sosem lenne szabad megbocsátanom!

Nesta a kanapéra vetette magát, és magához szorította Gwynt. Aztán Emerie felé nyújtotta a karját, aki szintén becsatlakozott az ölelésbe.

– Majd máskor beszélünk a megbocsátásról – ígérte Nesta könnyek közt, ahogy elhelyezkedett közöttük. – Megnyertétek azt a nyomorult versenyt!

– Neked köszönhetően – mondta Emerie.

– Nekem is megvan a magam koronája, ne aggódjatok – felelte Nesta.

Pedig tudta, hogy Mor épp visszaviszi a Rémtár három darabját oda, ahonnan Nesta elvette őket.

Magához idézte őket, még Helion varázslatai sem állhatták útját. Semmilyen varázslat nem akadályozhatja meg, hogy hozzájuk férjen, Briallynnek ebben igaza volt.

– Ki gyógyított meg? – Nesta elhúzódott, hogy végignézzen a barátnőin. – Egyáltalán hogy kerültök ide?

– A kő – magyarázta Emerie csodálkozástól ellágyult arccal. – Amint kihozott minket a vérszertartásról, minden sebünket begyógyította. És pont ide kerültünk.

– Szerintem tudta, hol lesz ránk a legnagyobb szükség – mondta Gwyn halkan, mire Nesta elmosolyodott.

Csakhogy a mosolya lehervadt, ahogy azt kérdezte Emerie-től:

– A családod megbüntet majd azért, ami Belliusszal történt?

Ha egyáltalán eszükbe jut, Nesta meglátogatja őket. A Maszkkal, a Hárfával és a Koronával.

És pontosan ezért kell távol tartani tőle a Rémtárat.

Emerie megvonta a vállát.

– Előfordulnak halálesetek a vérszertartáson. Bellius csatában esett el, amikor a társai ellene fordultak a Ramiel lejtőin. Ennyit kell tudniuk.

Ragyogott a szeme.

Nestának az volt az érzése, hogy ami odafent, a hegyen történt, köztük marad majd – csak Feyre udvarának legbelsőbb köre fogja tudni. Cassiant egyértelműen a saját akarata ellenére citálták be a vérszertartásra. Remélhetőleg senki sem akarja majd vitatni ezt a tényt.

Gwyn rekedtesen felnevetett.

– Remélem, tudjátok, hogy az illírek nagyon dühösek lesznek, amiért nyertünk. És engem aztán senki se hívjon carynthinek! Nekem megfelel a valkűr.

– Ó, évtizedeken át fognak hisztizni miatta – helyeselt Emerie vigyorogva.

Nesta visszavigyorgott, ismét átkarolta két barátnőjét, és belesüppedt a puha kanapéba.

– Alig várom!

És most először, a két barátja oldalán, így, hogy a párja várt rá… Valóban igazan csengtek a szavak.

Nesta alig várta, mit tartogat a jövő. Mindenre kíváncsi volt.

A baba, akit Rhys és Feyre Nyxnek nevezett el, éppolyan gyönyörű volt, mint amilyennek egy babát képzelni lehet. A haja sötét volt, kék szemében már most ott ragyogtak az apjának és az anyjának a csillagai, éles kontrasztot alkottak bőrének halványbarna színével.

És persze ott voltak a kis szárnyak is. Cassian csak akkor fogta fel, milyen törékenyek még, milyen tökéletesek, amikor megérintette rajtuk a bársonyos, puha bőrt. A karmok idővel sokat nőnek, és Nyx egyre ügyesebben használja majd a szárnyait, de… Túlcsorduló szívvel meredt a karjában tartott kisfiúra, és így szólt az áthúzott ágyon ülő Feyre-hoz és Rhyshez:

– Fogalmatok sincs, mennyi bajt fog keverni.

Feyre kuncogott.

– Nyilván a gyönyörű szeme lesz az oka.

A továbbra is zaklatott és sápadt Rhys csak mosolygott.

Kinyílt az ajtó, és Nesta jött be hozzájuk, még mindig a szakadt, véres, másokról leszedett ruhákat viselte. Korábban már karba vette a babát, és Cassian mellkasa sajgón duzzadt a boldogságtól, ahogy Nesta Nyxre mosolygott.

De Nesta pillantása most Cassianre siklott, és ő kiolvasta belőle a néma kérést.

Szótlanul átadta Nyxet Azrielnek, akinek megrándult az arca, hogy ez az apró, törékeny lény most az ő sebes kezeibe került, és követte Nestát ki az ajtón, végig a folyosón és le a lépcsőn. Egy szót sem szóltak addig, amíg el nem érték a ház hátsó, a tavaszi napfényben éledező folyóra néző udvarát.

Amit Nesta véghez vitt, a vérszertartáson és utána… Gyorsan mindannyiuknak elmesélte. Cassian tudta, hogy ennél több is történt. De talán lesznek olyan dolgok, amiket titokként őriznek majd a barátnőivel. A bajtársnőivel.

– A mágiád… tényleg eltűnt az erőd? – kérdezte Cassian.

A fürge tavaszi szél Nesta arcába fújta az aranybarna tincseket.

– Visszaadtam az Üstnek azért cserébe, hogy elmondja, hogyan mentsem meg őket. – Nyelt egyet. – De valamennyi azért maradt. Szerintem valami más… Valaki más megakadályozta, hogy az Üst az egészet elvegye. És én is változtattam pár dolgon.

A Nagy Anya. Az egyedüli, aki látta, miféle áldozatot hozott Nesta, és visszaadott neki valamennyit. Talán ő nézett rájuk a Maszkon keresztül.

– Min változtattál?

Nesta a hasára tette a kezét.

– Megváltoztattam magamat egy kicsit. Hogy többet ne kelljen átélnünk ezt.

Cassian egy pillanatig szóhoz sem jutott.

– Csak nem… készen állsz egy babára?

Nesta ugatásszerű nevetést hallatott.

– Nem. Az istenekre, dehogy! Egy jó darabig iszom majd még a fogamzásgátló teát. – Ismét felnevetett. – De megváltoztattam magamat úgy, ahogyan az Üst Feyre-t. Hogy amikor eljön az idő, ne legyenek gondok.

Cassian képtelen volt elszakítani a tekintetét a Nesta arcán ragyogó boldogságról. Úgyhogy kedvesen rámosolygott. Igen, ha eljön az idő, együtt rálépnek erre az útra.

De amit Nesta ma tett, amit feladott…

– Az egész világot uralhattad volna az erőddel – mondta Cassian óvatosan.

– Nem akarom uralni a világot.

Nesta pillantása őszinte volt, úgy, ahogyan Cassian még sosem látta. A párjának nevezte Cassiant korábban.

– Mit szeretnél akkor? – nyögte ki Cassian nagy nehezen, rekedtesen.

Nesta elmosolyodott, és a fenébe is, ez volt a legszebb dolog, amit valaha is látott.

– Téged.

– A megismerkedésünk pillanatától fogva a tiéd vagyok.

Nesta hegyes füle mögé simított egy hajtincset.

– Tudom.

Cassian csókot lehelt Nesta szájára. De Nesta ekkor így szólt:

– Undorítóan giccses egyesülési szertartást szeretnék.

Cassian nevetve elhúzódott.

– Tényleg?

– Miért ne?

– Életem végéig hallgatni fogom Azrieltől és Mortól.

Meg az illírektől.

Nesta elgondolkozott. Aztán előhúzott valamit a zsebéből. Egy kis keksz volt, amit a szülőszoba egyik tálcájáról orozott el.

– Akkor tessék. Étel. Tőlem, neked, a páromnak. Így működik a dolog hivatalosan, nem? A pár egyik fele megosztja az ételét a másikkal, igaz?

Cassian fuldokolni kezdett.

– Ez a két választási lehetőségem van? Egy puccos egyesülési szertartás vagy egy száraz keksz?

Nesta arca olyan igaz fénnyel ragyogott, hogy Cassiannek kis híján a lélegzete is elállt.

– Igen.

Cassian ismét felnevetett, ráhajtotta Nesta ujjait a szánalmas kekszre, és közelebb hajolt, hogy a fülébe súgja:

– Igazi koronázási ünnepséget rendezünk neked, Nes.

– Koronám már van – felelte Nesta. – Csak téged akarlak.

Cassian állkapcsa megfeszült. Igen, ki kell majd találniuk, mitévők legyenek az egész Rémtárral most, hogy már mind a három darabja náluk van. Hiába védte Helion varázslatokkal a két meglévőt, Nesta mégis meg tudta idézni őket… De ezen majd egy másik napon gondolkozik. Ahogy azon is, hogy Nesta megállította az időt a Hárfával. És hogy mintha valamiféle kapcsolatban állna, egyfajta megállapodást kötött volna a Nagy Anyával. A Nagy Anyával.

De Nesta kisimította Cassian homlokán a barázdákat, mintha látta volna az odarajzolt aggodalmat.

– Később – ígérte. – Majd később foglalkozunk mindennel.

Az életben lévő királynőkkel, Koscheijel, a továbbra is fenyegető háborúval.

– Később – egyezett bele Cassian, mire Nesta átkarolta a nyakát.

Elhallgattak. Kettesben álltak a folyóparton, hagyták, hogy a napsütés a csontjaikba szivárogjon.

Nesta elhúzódott, hogy azt súgja:

– Szeretlek.

És Cassiannek több se kellett, ismét megcsókolta, és a szenvedélye még az Üst mágiájánál is hatalmasabb és végtelenebb volt.

79.

FEJEZET

Cassian a háta közepére se kívánta az Erisszel való találkozót, de valakinek muszáj volt ránéznie a férfira. Két nappal Nyx születése után Cassian rávette magát. Erist a Kőbe vájt város egyik lakosztályában helyezték el, és Keir viharos arckifejezése alapján Cassiannek a megérkezése után az az érzése támadt, hogy Eris nem sok mindent közölt a helytartóval.

Eris egy könyvet olvasott a lobogó tűz mellett, bokáját a térdére fektette, mintha az, hogy épp itt tartózkodik, teljesen természetes lenne. Mintha nem rabolta volna el egy bosszúszomjas királynő és egy halálúr, hogy aztán megigézzék és manipulálják.

Amint Cassian becsukta maga mögött az ajtót, Eris ráemelte borostyán tekintetét.

– Nem maradhatok sokáig.

– Akkor jó.

Eris becsukta a könyvet, figyelte, ahogy Cassian helyet foglal vele szemközt.

– Gondolom, azt akarod tudni, mit árultam el Briallynnek.

– Rhys már belenézett az elmédbe. Mint kiderült, nem sok mindent tudtál – vigyorgott a férfira.

Eris a szemét forgatta.

– Akkor miért vagyok itt?

Cassian végigmérte a férfit. Eris továbbra is makulátlanul festett, de az állkapcsában megrándult egy izom.

– Szeretnénk tudni, mit mondtál Beronnak. Tekintve, hogy itt ücsörögsz, és a hajad szála sem görbült, feltételezem, hogy nem tudja, közünk volt a megmentésedhez.

– Ó, dehogynem. Tudja, hogy… a segítségemre siettetek.

Cassian kihúzta magát, szárnya megrebbent.

Eris így folytatta:

– Mindig keverni kell némi igazságot is a hazugságokba, tábornok. Azok a harcos vadállatok nem tanították meg, hogyan kell kitartani, amikor az ellenség megkínoz?

Cassian tudta. Számtalanszor megkínozták és kihallgatták már, és sosem tört meg.

– Beron megkínzott?

Eris felállt, a hóna alá dugta a könyvet.

– Kit érdekel, mit művel velem apám? Elhitte a mesémet arról, hogy az árnyénekes kémei jelezték, Briallyn egy fontos személyt rabolt el, és hogy undorodva néztetek, amikor rájöttetek, én vagyok az, ahelyett, hogy a Nyár vagy a Tél udvarából lett volna valaki, vagy bárki más, aki hajlandó olyan mélyre süllyedni, hogy szövetséget kössön veletek.

Cassian végiggondolt minden egyes szót. Beron megkínozta a saját fiát, hogy információt szedjen ki belőle, ahelyett, hogy hálát adott volna a Nagy Anyának, amiért épségben visszatért. De Eris kitartott. Ismét hazudott Beronnak.

Aztán ott volt az, ahogyan Eris a többi udvarról beszélt.

Volt valami különös a szavaiban, a feszült arckifejezésében. Csak nem féltékeny volt?

Cassian szólásra nyitotta a száját, legszívesebben megkérdezte volna, hogy bevigyen-e egy fájdalmas ütést.

Mégis habozott. Eris szemébe nézett.

A férfi fényűző körülmények között, kiváltságos helyzetben nőtt fel – legalábbis elméletben. De ki tudja, miféle szörnyűségeket kellett átélnie Beron miatt? Cassian tudta, hogy Beron meggyilkoltatta Lucien szeretőjét. Ha az Ősz főura erre képes volt, mire ne lenne?

– Ne nézz rám ilyen szánakozva! – förmedt rá Eris halkan. – Tudom, milyen apám. Nem kérek a részvétedből.

Cassian ismét végigmérte Erist.

– Miért hagytad ott Mort az erdőben aznap? – Ez volt a kérdés, amihez újra meg újra visszatértek. – Hogy lenyűgözd vele apádat?

Eris ugatásszerű nevetése éles volt, üres.

– Miért számít ez nektek annyira?

– Mert a húgom, és szeretem őt.

– Nem tudtam, hogy az illírek meg szokták dugni a húgukat.

Cassian felmordult.

– Azért számít – szűrte összeszorított fogain keresztül –, mert nem áll össze a kép. Tudod, miféle szörnyeteg apád, le akarod taszítani őt a trónról, nemcsak az Ősz udvarának, hanem az egész tündérvidéknek az érdekeit szem előtt tartva ellene fordultál, az életedet kockáztatod, hogy szövetséget köss velünk… Mort mégis az erdőben hagytad. A bűntudat motivál? Mert otthagytad szenvedni és meghalni?

Arany láng izzott fel Eris szemében.

– Nem sejtettem, hogy ilyen hamar megint kihallgatás alá vetnek.

– Válaszolj már, a fenébe is!

Eris összefonta a karját, az arca megrándult. Bármiféle sebek húzódtak a makulátlan öltözék alatt, fájhattak.

– Nem tartozom neked magyarázattal.

– Kétlem, hogy Mort érdekelné a válasz.

– Lehet, hogy nem. – Eris megmoccant, majd ismét grimaszolt. – De neked meg a barátaidnak fontosabb dolgotok is van, mint hogy ilyen ősrégi eseményekkel törődjetek. Apám éktelen haragra gerjedt most, hogy a szövetségese halott, de ez még nem tántorította el a terveitől. Koschei továbbra is játékban van, és Beron van olyan ostoba, hogy vele is szövetségre lépjen. Remélem, bármit csinál is Morrigan Vallahanben, mérsékli majd vele a károkat, amiket apám okozhat.

Cassian eleget hallott. Haza akart menni a Szél házába, Nestához. A tüzes, gyönyörű párjához, aki megmentette a főurát, a főúrnőjét és a fiukat. Örökké csodálni fogja Nestát és mindazt, amit tett. Hogy mennyit fejlődött.

És egy nap, amikor eljön az idő… Megteszik a következő lépést. Együtt járják be az eléjük táruló utat.

Úgyhogy Cassian az ajtó, a Velarisban rá váró élet felé indult.

Eris még mindig a szövetségesük. A kínzást is kiállja, hogy megtartsa a titkaikat. És Cassiannek nem kellett udvaroncnak lennie ahhoz, hogy tudja, a szavai mély sebet ejtenek majd, de szükséges kimondania őket. Talán elegendőnek bizonyulnak majd ahhoz, hogy a megfelelő irányba tereljék a dolgokat.

– Tudod, Eris – szólalt meg, ahogy megfogta a kilincset –, azt hiszem, a lelked legmélyén te végső soron csak egy rendes férfi vagy, aki borzalmas helyzetbe került.

Hátranézett a válla felett, és látta, hogy Eris ismét izzó tekintettel mered rá. De csak szánalmat ébresztett a mellkasában, szánalmat az iránt a férfi iránt, aki gazdagnak született, mégis minden lényeges szempontból nélkülözött. Minden olyan szempontból, amiben Cassiant megáldották az istenek, bővelkedett az örömökben.

Úgyhogy Cassian így folytatta:

– Szörnyetegek között nőttem fel. Egész életemben küzdöttem ellenük. És látom, milyen vagy valójában, Eris. Nem tartozol közéjük. Még csak véletlenül sem. Sőt, talán még jónak is neveznélek. – Cassian kinyitotta az ajtót, elfordult a száját elhúzó Eristől. – Csak túl gyáva vagy hozzá, hogy ennek megfelelően viselkedj.

80.

FEJEZET

A tavasz kivirágzott Velarisban, mire Feyre és Nyx elég jól érezte magát ahhoz, hogy mindennap elhagyják a házat. Sokszor órákon át tartottak a sétáik, annyi jóakaró szerette volna látni a babát. Valaki mindig elkísérte őket, általában Rhys vagy Mor, utóbbi éppolyan hevesen védelmezte a kisfiút, mint a szülei. Persze Cassian és Azriel sem volt jobb nála.

De egyikük sem volt velük, amikor néhány héttel később egy meleg napon Nesta Feyre és Elain társaságában kisétált a városból. Az égboltra pillantva sehol sem látta Cassiant, aki hajnalig ébren tartotta őt a szeretkezéssel, és borzalmasan idegesítővé vált azzal, hogy minden adandó alkalommal a párjának hívta, kivéve délelőttönként a papnők előtt, a továbbra is folytatódó edzések során.

Az, hogy Nesta túlélte a vérszertartást, még nem jelentette azt, hogy felhagyhatott az edzéssel. Nem, azok után, hogy a barátnőivel részletesen elmesélték Cassiannek és Azrielnek, mi minden történt, a két oktató hosszú listát írt a hármuk által elkövetett hibákról, amiket ki kellett javítaniuk, és a többiek is tanulni akartak belőle. Úgyhogy addig edzenek majd, amíg tényleg valkűrré nem válnak. Gwyn a vérszertartás eseményei ellenére is visszatért a könyvtárba.

Azt mondta, talán elmegy Nesta és Cassian egyesülési szertartására három nap múlva, a folyóparti birtokon álló kis templomba. Bár Nesta giccses szertartásra vágyott, nem akart nagy tömeget. A templomot már elkezdték különféle virágokkal telezsúfolni, mindet megigézték, hogy ne hervadjanak el a nagy napig, és felkerültek a selymek, a csipkék, a gyertyák, a girlandok is.

Mindent Rhys fizetett, aki folyamatosan ajándékokkal halmozta el Nestát. Ruhákkal, ékszerekkel, díszpárnákkal és egyéb hasztalan kacatokkal traktálta őt, aztán Nesta kénytelen volt ráparancsolni, hogy elég legyen, és ha kifizeti az extravagáns egyesülési szertartás költségeit, akkor kvittek lesznek.

Úgyhogy Rhys gondoskodott a lehető legnagyobb pompáról. Nesta biztos volt benne, hogy nevetségesen felcicomázzák majd a templomot.

De úgyis csak a férfi számít, döbbent rá. A férfi, aki mellette áll majd, miközben hűséget fogadnak, majd ételt kínálnak egymásnak, aztán a barátaik és a családjuk fekete szalaggal köti össze a kezüket, aminek addig rajtuk kell maradnia, amíg el nem hálják az egyesülésüket.

Pedig az elhálás már hetek óta napi két-három alkalommal megtörtént.

De mindez nem számított. Nesta alig várta a szertartást, a… Mindazt, ami azon túl következett. Egyáltalán nem rémítette meg. Semmi sem taszította őt a kétségbeesés vermébe. Hiszen Cassian mellette lesz, a barátai támogatják, a Szél háza…

Ez volt Rhys utolsó ajándéka a szertartás előtt: megkapták ajándékba. Nesta megkapta ajándékba.

Mivel a Szél háza úgy döntött, mindenki másnál jobban szereti Nestát, Rhys nekik ajándékozta Cassiannel, azzal a kikötéssel, hogy a könyvtár továbbra is a papnőké, és a hivatalos események alkalmával az udvar továbbra is használhatja a házat. Nesta részéről mindez teljesen rendben volt, sőt, annál sokkal több.

Valamelyik este elmentek a folyóparti házhoz, hogy Feyre is átadhassa a nászajándékukat. Ott lógott a falon az előcsarnokban.

Egy portré volt, Nestát ábrázolta, ahogy Enalius szorosában tartotta a frontot. Nesta korábban megmutatta Rhysnek a vérszertartás néhány emlékét, de eszébe sem jutott, hogy a főúr nem kíváncsiságból kérte erre, hanem azért, hogy a párja ihletet meríthessen.

Nesta csak bámulta és bámulta a portréját, ami ott lógott Feyre és Elain festménye között, és csak akkor fogta fel, hogy sírva fakadt, amikor Feyre szorosan magához ölelte.

Otthon. A Szél háza, Velaris, ez az udvar… Mindez az otthona. A gondolattól fény gyúlt a mellkasában, ami a vérszertartást követő napokban sem aludt ki. Az a fény még most is ott pislákolt, ahogy Nesta szembenézett az aznapi feladatával. Amit már nagyon régóta halogatott.

Feyre a füves domb aljában hagyta a díszes fekete babakocsit, a kezében cipelte Nyxet, ahogy ők hárman megmászták az emelkedőt. Az előttük elterülő város ragyogott a tavaszi napsütésben, de Nesta egyedül a magányos követ nézte a dombtetőn.

Dübörgött a szíve, és lemaradt egy lépéssel, miközben Feyre letérdelt a sírkő elé, hogy megmutassa neki Nyxet.

– Az unokád, apa – suttogta elfúlón.

Aztán Feyre fejet hajtott, és beszélni kezdett, túl halkan ahhoz, hogy akár Nesta, akár a mellette álló Elain értse, hogy mit mond.

Néhány perc múlva Feyre felállt, csorogtak a könnyei, miközben a babát szorongatta. Elain is előrelépett, suttogott pár szót az apjuk sírjának, majd mindkét húga Nestára nézett, óvatosan rámosolygott.

Feyre kérdezte meg Nestát ma reggel, hogy szeretne-e eljönni. Megmutatni a babát az apjuknak.

És Nesta szívében csakis egyetlen válasz létezett.

Úgyhogy biccentett a húgainak, hogy menjenek csak, ők pedig engedelmeskedtek, lesétáltak a füves domboldalon, miközben Nesta elidőzött még odafent a sírkőnél.

A megfelelő szavakat kereste, magyarázkodni akart, vagy bocsánatot kérni, de semmi sem jutott eszébe.

A nap meleg kéz volt a vállán, olyan, mint az, ami nem engedte, hogy az Üst a teljes erejétől megfossza, mintha csak azt akarta volna mondani, hogy bocsánatot kérni, megbocsátásért könyörögni… Már igazán nincs szükség ilyesmire.

Az apja szeretettel a szívében adta érte az életét, és bár Nesta akkor nem érdemelte meg… Minden tőle telhetőt megtesz majd most, hogy kiérdemelje. Nemcsak az apja szeretetét, hanem a körülötte lévőkét is. Cassianét.

Lesznek nehéz napok, de menni fog. Küzdeni fog.

Az apja szeretettel a szívében adta érte az életét, és Nesta is szeretettel a szívében húzta elő a kis faragott rózsát a zsebéből, hogy a sírkőre tegye. Örök emlékeztetőjeként mindannak a szépségnek és jónak, amit az apja megpróbált létrehozni ezen a világon.

Nesta az ajkához emelte az ujjait, csókot lehelt rájuk, majd a sírkőre tette a kezét.

– Köszönöm – szólalt meg, visszapislogva a szemét szúró könnyeket. – Köszönöm.

Árnyék suhant el a feje felett, szárnyak surrogtak, de Nestának nem kellett felnéznie ahhoz, hogy tudja, ki repül fent a magasban, ki gondoskodik a biztonságukról. Nesta biztonságáról.

Buzgómócsing. De azért Cassiannek is csókot dobott.

A párjának. A szerelmének. A barátjának. A mellkasában ragyogó fény napként izzott már.

Feyre és Elain félúton várt rá a dombon, Nyx békésen szundikált Elain karjában. A húgai arca felragyogott, intettek, hogy csatlakozzon hozzájuk.

És Nesta visszamosolygott rájuk, könnyű léptekkel sietett hozzájuk.

Köszönetnyilvánítás

Sok szempontból hosszú éveken át tartó út ért véget azzal, hogy befejeztem ezt a könyvet, kezdve az első néhány oldaltól, amit még az A Court of Wings and Ruin – Szárnyak és pusztulás udvara írása közben vetettem papírra, egészen azokig az évekig, amiket azóta írással, javítással, csiszolgatással töltöttem. De talán a legfontosabb mégis az, hogy ez a könyv egyfajta társ volt számomra, míg a saját lelki egészségem hegyeivel és völgyeivel küzdöttem, velem tartott, míg szembenéztem az összes szilánkommal. Bár nem lehet egyértelmű párhuzamot vonni Nesta története és a saját életem eseményei közé, voltak bizonyos részek ebben a könyvben, amelyeket nagyon meg kellett írnom, nemcsak a karakterek miatt, hanem saját magam miatt is. Remélem, lesznek ezek közül olyanok, amelyek megérintenek és emlékeztetnek, drága olvasó, hogy szeretve vagy, hogy méltó vagy a szeretetre, bármi történjék is.

Elképesztően hálás vagyok mindazoknak az embereknek, legyen szó szakmai vagy személyes kapcsolatokról, akik hegyen-völgyön át velem tartottak, főleg egy ilyen, az egész világ számára viharos időszakban.

A fiamnak, Tarannek: örömöt jelentesz, erőt és annyi szeretetet, hogy minden egyes nap túlcsordul tőle a szívem. A nevetésed a leggyönyörűbb dal a világon. (Még akkor is, ha épp most próbáltál meg térkitöltő habot enni, miközben nem figyeltem oda.) Annyira hálás vagyok, hogy az anyukád lehetek, és nagyon büszke vagyok rád. Szeretlek, kicsi nyuszim!

A férjemnek, Joshnak: rengeteg könyvemben szerepelnek a kettőnk útjának különböző darabkái, de az oroszlánrészük ebben a könyvben összpontosul. Amint tizenhat éve megláttalak a kollégium közös helyiségében, tudtam, hogy te vagy a nagy Ő. Ne kérdezd, honnan, de beléptél, és egyszerűen tudtam. Persze, akkor még fogalmam sem volt, milyen elképesztő, csodás utat járunk majd be mi ketten, hogy miféle helyekre jutunk el, milyen életet építünk közösen, hogy milyen családot alapítunk. Köszönöm, hogy végig szerettél!

Annie-nek, az én szőrös gyerekemnek és leghűségesebb társamnak: nálad jobb nővért nem is kívánhatnék Tarannek, a lehető legjobb másodpilótaként szolgálsz a könyveim megírása közben, és veled a legjobb összebújni egy hosszú munkanap után. Imádom a kunkori farkincádat, a denevérfüleidet, a folyamatos pimaszkodásodat – és az édes, szeretettel teli lelkedet.

A barátnőmnek és nővéremnek, Jenn Kellynek: azt hiszem, amikor végre elolvashatod ezt a könyvet, megérted, mekkora hatással volt rám a barátságunk, és hogy mennyi jót köszönhetek neked. Végig segédkezet nyújtottál nekem, és örökké hálás leszek ezért.

A szerkesztőmnek, Noa Wheelernek, aki ugyanúgy odáig van a New York Times keresztrejtvényeiért, mint én: zseni vagy! Igazi zseni, életmentő és a lehető legjobb szerkesztő, akivel valaha is dolgoztam. Köszönöm, köszönöm, köszönöm az elképesztően kemény munkádat, a kreatív és alaposan átgondolt ötleteidet, és hogy fejlődésre késztetsz íróként. Minden reggel úgy kelek fel, hogy izgatottan várom a közös munkát, hogy tanulhassak tőled, és elmondani sem tudom, mennyire hálás vagyok mindezért.

Az ügynökömnek, Robin Rue-nak: egy köszönömmel nem lehet kifejezni, milyen nagyra értékelem mindazt, amit értem tettél, és hogy mennyire szeretek veled dolgozni. Pont abban a pillanatban léptél be az életembe, amikor a legnagyobb szükségem volt rád és a szakértelmedre, és minden egyes nap hálát adok az univerzumnak, hogy az ügynökömnek nevezhetlek. Bár mostanra milliónyi Zoom-beszélgetésen vagyunk túl, alig várom, hogy egy nap személyesen is kinyithassunk egy rekesz pezsgőt (lol)!

Jill Gillettnek: te vagy az én szigorú tündérkeresztanyám. Köszönöm, hogy ilyen fáradhatatlanul dolgozol azért, hogy valóra váltsd az álmaimat, és hogy ilyen csodás, imádni való ember vagy.

Victoria Cooknak: nagyon tökös vagy, és hálás vagyok, hogy magam mellett tudhatlak.

Maura Wogannek: köszönöm, köszönöm, köszönöm a bölcsességedet, a kemény munkádat és a nagylelkűségedet.

Cecilia de la Campának: te vagy az egyik legmenőbb és legszorgalmasabb ember ebben az iparágban. Köszönöm, hogy megküzdesz értem és a könyveimért!

Beth Millernek: valódi napsugár vagy, a legösszeszedettebb ember, akivel valaha is találkoztam. Fejet hajtok a jegyzetelési képességed előtt! Hálás vagyok mindenért.

A Writers House csapatnak: bár nem dolgozunk még olyan régóta együtt, már így is túlszárnyaltátok a legvadabb álmaimat. Elképzelni sem tudom, hogy jobb kezekbe, nálatok remekebb emberekhez kerüljenek a könyveim! Nagyon büszke vagyok, hogy a családotok része lehetek!

Laura Keefe-nek: köszönöm a kemény munkádat és az ajánlott játékokat, amelyekkel lefoglalhattam Tarant! Nagyon jó móka veled dolgozni, köszönök mindent!

Az egész Bloomsbury csapatnak – Nigel Newtonnak, Emma Hopkinnek, Kathleen Farrarnak, Rebecca McNallynek, Cindy Loh-nak, Valentina Rice-nak, Nicola Hillnek, Amanda Shippnek, Marie Coolmannek, Lucy Mackay-Simnek, Nicole Jarvisnak, Emily Fishernek, Emilie Chambeyronnak, Patti Ratchfordnak, Emma Ewbanknek, John Candellnek, Donna Gauthiernek, Melissa Kavonicnak, Diane Aronsonnak, Nick Sweeney-nek, Claire Henrynek, Nicholas Churchnek, Fabia Mának, Daniel O’Connornak, Brigid Nelsonnak, Sarah McLeannek, Sarah Knightnak, Liz Braynek, Genevieve Nelssonnak, Adam Kirkmannek, Jennifer Gonzaleznek, Laura Pennocknak, Elizabeth Tzetzónak és Valerie Espositónak: Köszönöm az elképesztően kemény munkátokat!

Kaitlin Severininek: köszönöm az alapos kéziratgondozást!

Christine Mának: köszönöm, hogy sasszemmel korrektúráztál!

A kiadóimnak a világ minden táján: nagyon hálás vagyok a támogatásotokért és azért a rengeteg munkáért, amivel eljuttatjátok ezeket a könyveket az olvasókhoz a világ minden pontján.

Jillian Steinnek: annyira jó buli veled dolgozni, te vagy az egyik legszuperebb ember, akit ismerek. Köszönöm a kemény munkádat, és hogy olyan vagy, amilyen!

Tamar Rydzinskinek: köszönöm az elhivatottságodat és a kedvességedet!

Nick Odorisónak, aki egy valódi jedi mester. Köszönöm, hogy mindent elmagyaráztál az egyensúlyozástól kezdve a lábmunka fontosságán át a jedi mesterség alapjaiig. Rengeteg bölcsességedet beleírtam ebbe a könyvbe (meg a panaszaimat is a sok felülés, plank és a saját egyensúlyhiányom miatt)!

Jason Chennek: köszönöm a cikket arról, hogyan kell szabályosan ütni. És Aiman Farooqnak, Keith Horannek, Chris Waguespacknek és Pete Carvillnek a felbecsülhetetlenül értékes gondolatokért és tippekért. Ha valaha kocsmai verekedésbe kerülök, remélhetőleg legalább néhány tanácsra emlékezni fogok! Ha bármit rosszul írtam ebben a könyvben, az teljességgel az én hibám.

Köszönöm, Anna Victoria, akinek a fitneszappja (a Fit Body) segített, hogy én magam is átélhessem Nesta testi átalakulásának nagy részét. Nem is sejtettem, mennyit jelent majd, hogy képes vagyok egyetlenegy fekvőtámaszt megcsinálni (de azért a bolgár guggoláshoz nem ragaszkodnék!). És köszönöm a Headspace-nek is a nyugalmat és a pihenést, amit a meditációval értem el.

Dr. C-nek: annyi mindent szeretnék mondani, és tudom, hogy semmivel sem fejezhetem ki igazán, mennyire hálás vagyok. Maradok hát annál, hogy köszönöm, amiért ilyen sokat segítettél!

Szeretném örök hálámat tolmácsolni az új-zélandi Mahu Whenuának. A hegyi ösvényeken túrázás, a folyó zúgása, az, ahogyan a nap keresztülvándorolt a vidék felett – ez mind-mind inspirációként szolgált ahhoz a részhez, amikor Nesta és Cassian is túrázni ment. (Jó párszor majdnem kificamítottam a bokámat, amiért gyaloglás közben próbáltam jegyzetelni!) Ez a hely a kedvencem az egész világon, azóta sem igazán értem, hogy lelhettem ilyen békére, hogy láthattam annyira tisztán ott a dolgokat. Köszönöm neked és a maoriknak is, hogy ez a vidék így meggyógyította sajgó lelkemet.

Lynette Noninak: köszönöm a barátságodat, ami minden egyes napot felvillanyoz, és hogy te vagy a legokosabb kritikustárs ezen a világon! Nem tudom, mihez kezdenék nélküled!

Steph Brown barátomnak: szeretlek. Ennyi az egész. (Jó, nem csak ennyi az egész, de mostanra már tudod, hogy érzek irántad!)

Louisse Angnek és Laura Ashforthnak: ezerszer elmondtam már, de szeretném, ha tudnátok, mennyire imádlak benneteket, és mennyire szerencsésnek érzem magamat, hogy megismerkedtünk.

A csodás szüleimnek és a családomnak: olyan régóta nem láttuk már egymást személyesen, de még több száz kilométerről is érzem a szereteteteket. Nem tudom, mihez kezdenék nélkületek. És az anyósomnak és az apósomnak, Lindának és Dennisnek: köszönöm a csokoládét (még akkor is, amikor azt mondtam, hogy nem kérek!), hogy ilyen gondoskodó nagyszülők vagytok, és hogy feltétel nélkül szerettek.

És végül az összes olvasómnak: rengeteget jelent számomra a kedvességetek, a nagylelkűségetek és a támogatásotok. Köszönöm, hogy szeretitek ezeket a szereplőket, és hogy lehetővé teszitek, hogy azzal foglalkozzak, amit a leginkább szeretek. Örökké hálás leszek mindezért.

Olvass tovább a kulisszák mögötti,

exkluzív tartalomért,

melyből kiderül, mit csinált

néhány kedvenc szereplőd az

eseményei alatt,

míg épp nem szerepeltek

a történetben!

A folyóparti ház végre elcsendesedett a téli napfordulós harsány ünnepség után. A haloványan pislákoló tündérfények ragyogása kis aranytócsákba gyűlt az év leghosszabb éjszakájának árnyai közt.

Amren, Mor és Varian végül aludni tért, Azriel viszont lent maradt.

Tudta, hogy aludnia kellene. Hajnalban szüksége lesz az erejére a hógolyócsatában a kunyhónál. Cassian legalább hatszor megemlítette az este folyamán, hogy titkos tervet szőtt, és szerinte küszöbön áll a győzelme. Azriel hagyta, hadd jártassa csak a barátja a száját. Főleg, hogy ő maga is egy éve tervezte már a saját diadalát.

Cassiannek fogalma sem volt, mi vár rá. És Az határozottan ki akarta használni, hogy Nestának köszönhetően Cassian nyilván keveset alszik majd az éjjel.

Azriel felnevetett, csak úgy magában, a figyelmes árnyak társaságában.

Aludj! – suttogták a fülébe. Aludj!

Bár tudnék, – felelte némán. De mostanság ritkán ragadta magával az álom.

Túl sok pengeéles gondolat hasított belé, valahányszor megtorpant annyira, hogy lecsaphassanak rá. Túl sok vágy és szükséglet forrósította a bőrét, ráfeszült tőlük az izmaira. Csak akkor aludt, amikor a teste már teljesen felmondta a szolgálatot, és akkor is csak pár órát.

Azriel körbenézett az üres nappalin, a bútorokat ajándékok és szalagok borították. Cassian és Nesta már nem jött le többször, ami természetesen senkit sem lepett meg. Azriel repesett az örömtől a testvére boldogsága láttán, ugyanakkor…

Képtelen volt megálljt parancsolni a mellkasát mardosó irigységnek. Irigykedett Cassianre és Rhysre.

Tudta, hogy ha most a szobájába menne, elemésztené őt az érzés, úgyhogy inkább lent maradt a hamvadó tűz fényében.

De még a csend is túl súlyosnak bizonyult, és bár az árnyékai szokás szerint vele voltak, ahogy mindig is vele lesznek, mégis kisétált a szobából. Kilépett az előcsarnokba. Halk léptek dobbantak az ívelt lépcsősor alól, és a lány hirtelen ott termett.

A tündérfény arannyal színezte Elain kiengedett haját, ragyogott tőle, akár a felkelő nap. Elain megtorpant, elakadt a lélegzete.

– Csak… – Nagyot nyelt. Egy kis ajándékot szorongatott a kezében. – Csak le akartam rakni ezt az ajándékaidhoz. Elfelejtettem korábban odaadni.

Hazugság. Legalábbis az utolsó mondata az volt. Azrielnek nem volt szüksége az árnyai segítségére ahhoz, hogy érezze a hangján, hogy kiolvassa az arcvonásai enyhe feszüléséből. Elain megvárta, míg mindenki elaludt, majd lesurrant ide, hogy titokban, észrevétlenül itt hagyja az ajándékát a többi közt.

Közelebb lépett, egyre szaporábban szedte a levegőt, ahogy ismét megtorpant, már csupán néhány lépés választotta el őket egymástól. Remegő kézzel nyújtotta át a becsomagolt ajándékot.

– Tessék!

Azriel próbált nem nézni a saját sebes ujjaira, ahogy elvette az ajándékot. A párjának Elain nem vett semmit. Azrielnek viszont tavaly is adott valamit – egy fejfájás-csillapító port, amit Azriel azóta is az éjjeliszekrényén tartott a Szél házában. Nem azért, hogy használja, hanem hogy rá-ránézhessen. És rá is nézett, valahányszor ott aludt. Vagy legalábbis megpróbált aludni.

Azriel lefejtette a papírt a dobozról, és rápillantott a kártyára, amin csupán ennyi állt: Hasznodra válhat mostanság a Szél házában. Aztán levette a tetőt a dobozról.

Két apró, bab alakú anyagdarab hevert benne.

– Ha a füledbe dugod, kizárja a hangokat – mormolta Elain. – Most, hogy Nesta és Cassian is ott él veled…

Azriel képtelen volt uralkodni magán, halkan felnevetett.

– Már értem, miért nem akartad, hogy mások előtt nyissam ki.

Elain ajka mosolyra húzódott.

– Nesta nem tartotta volna viccesnek.

Azriel visszamosolygott.

– Nem tudtam eldönteni, hogy átadjam-e az ajándékodat.

A többit nem öntötte szavakba. Mert Elain párja is eljött, épp egy emelettel feljebb aludt. Mert a párja ott volt a nappaliban is, és Azriel kénytelen volt végig az ajtóban állni, egyszerűen nem tudta elviselni a látványt, a kötelékük illatát, és szeretett volna minél egyszerűbben távozni, ha már túl soknak érzi.

Elain hatalmas, barna szeme megrebbent, mintha pontosan tudná, miről van szó. Ahogy azt is tudta, miért vett részt Azriel olyan ritkán mostanában a családi vacsorákon.

De ma este, itt, a sötétben és a csendben, így, hogy senki sem látta őket… Azriel előhúzta a kis bársonydobozt az őt övező árnyékok közül. Kinyitotta Elainnek.

Elain halkan levegő után kapott, és a hang suttogva végigsimított Azriel bőrén. Az árnyékai hátrébb lebbentek a hallatán. Elain közelében mindig is hajlamosak voltak eltünedezni.

Az arany nyaklánc átlagosnak tűnt – a lánc egyszerű volt, az amulett olyan kicsi, hogy akár aprócska dísznek is tűnhetett. Egy kis, lapos, rózsát mintázó ólomüveg volt, és csak akkor látszott igazán a színek valódi mélysége, ha a fény felé tartották. Titkos, elbűvölően szép ajándék.

– Gyönyörű – suttogta Elain, és kiemelte a dobozból. Az arany tündérfény átragyogott a kis üvegrészeken, a medál vörössel, rózsaszínnel, fehérrel tündöklött. Azriel hagyta, hogy az árnyékai gondoskodjanak a dobozról, miközben Elain így szólt: – Segítenél felvenni?

Azriel feje kiürült. De azért elvette a láncot, kinyitotta a kapcsot, miközben Elain felfedte előtte a hátát, egyik kezével félresöpörte a haját, és felkínálta hosszú, hamvas bőrű nyakát.

Azriel tudta, hogy helytelen ez az egész, mégis Elain nyakába akasztotta a láncot. Sebhelyes ujjaival végigsimított a lány makulátlan bőrén. A nyakát érintette oldalt, kiélvezte a bársonyos puhaságot. Elain megborzongott, és Azriel rohadt hosszan bíbelődött a kapoccsal.

Nem húzta el az ujjait Elain tarkójától, a gerince legfelső csigolyájától. Elain lassan, az érintést meg nem törve megfordult, és Azriel tenyere végül már a nyakához simult.

Még sosem csináltak ilyesmit.

Össze-összenéztek, néha végigsimítottak egymás ujjain, de ilyesmit soha nem tettek. Sosem érintették meg egymást ilyen egyértelműen, szabadon.

Helytelen volt… nagyon is helytelen.

De Azriel nem törődött vele.

Tudni akarta, milyen íze van Elain nyakán a bőrnek. Milyen íze van a tökéletes ajkának. A mellének. Az ölének. Azt akarta, hogy a lány a nyelve érintésétől élvezzen el…

Azriel farka megfeszült a nadrágjában, úgy sajgott, hogy gondolkozni is alig tudott tőle. Imádkozott, hogy Elain ne nézzen le. Hogy ne értse, mitől változott meg úgy az illata.

Csak az éjszaka kellős közepén engedte, hogy errefelé kalandozzanak a gondolatai. Csak olyankor zárta az öklébe a farkát Elainre gondolva, amikor már az árnyékai is aludni tértek. Elképzelte, milyen kifejezés rajzolódna ki a lány gyönyörű arcára, amikor belehatolna, hogy miféle hangokat hallatna.

Elain az alsó ajkába harapott, és Azrielnek az utolsó csepp önuralmára is szüksége volt, nehogy végigkarcolja a fogával.

– Jobb, ha megyek – szólalt meg Elain, de aztán nem mozdult.

– Igen – felelte Az, miközben a hüvelykujjával hosszan végigsimított a lány nyakának oldalán.

Elain vágyának édes illata szállt felfelé, és Azrielnek kis híján fennakadt a szeme tőle. Képes lett volna térden állva könyörögni, csak hogy megízlelhesse. De csak ismét végigsimított a lány nyakán.

Elain megborzongott, közelebb húzódott hozzá. Olyan közel, hogy egyetlen mély lélegzettel Azriel mellkasához érhetett volna a melle. Felnézett Azre, annyira nyíltan, bizalommal és reményteljesen, hogy Azriel tudta, fogalma sincs, miféle rémségek mocskolják a kezét, a sebhelyek szinte semmiségnek számítottak mellettük.

Olyan iszonyú dolgokat művelt, hogy szentségtörés volt Elain bőréhez érnie, beszennyeznie a lányt a jelenlétével. De ennyi kijár neki. Ez az egyetlen pillanat, talán megízlelhetné, és aztán vége.

– Igen – lehelte Elain, mintha leolvasta volna az arcáról a döntést.

Csak ez az egyetlen csók az év leghosszabb éjszakáján, ahol egyedül a Nagy Anya láthatja őket.

Azriel feljebb csúsztatta a kezét Elain nyakán, az ujjait a sűrű tincsek közé fúrta. Úgy fordította az arcát, ahogyan arra vágyott. Elain ajka résnyire nyílt, aztán a lány Azriel tekintetébe fúrta az övét, és végül lehunyta a szemét.

Felkínálkozott és engedélyt adott.

Azriel kis híján felnyögött a megkönnyebbüléstől és a vágytól, ahogy Elainéhez hajtotta a fejét.

Azriel!

Rhys hangja mennydörgött benne, épp Elain édes ajka előtt dermesztette meg.

Azriel!

Könyörtelen parancs töltötte meg a nevét, mire Azriel felnézett.

Rhysand állt a lépcső tetején. Haragosan nézett le rájuk.

A dolgozószobámba! Most azonnal!

Rhys eltűnt, Az pedig ott állt a továbbra is csókra váró Elain előtt. Azriel gyomra görcsbe rándult, miközben kihúzta a kezét a lány hajából, és elhátrált.

– Nem lett volna szabad – préselte ki magából a szavakat.

Elain kinyitotta a szemét, fájdalom és értetlenség viaskodott a tekintetében.

– Sajnálom – súgta végül a lány.

– Nem… Ne kérj bocsánatot! – válaszolta Az nagy nehezen. – Sose kérj bocsánatot! Én vagyok az, aki… – A fejét rázta, képtelen volt elviselni a lány arcára az ő hibájából kiülő ürességet. – Jó éjt!

Mielőtt Elain bármit válaszolhatott volna, Azriel gondolatutazással az árnyékok közé lépett, a következő pillanatban pedig Rhys dolgozószobájának az ajtajában termett. Az árnyékai azt suttogták a fülébe, hogy Elain megindult az emeletre.

Rhys az asztalánál ült, az arcán ülő harag a holdfénytelen éjszakát idézte.

– Megőrültél? – kérdezte halkan.

Azriel magára öltötte az apja tömlöcében tökélyre fejlesztett hűvös maszkot.

– Fogalmam sincs, mire célzol.

Rhys ereje sötét fellegként hullámzott végig a helyiségen.

– Rád célzok! Majdnem megcsókoltad Elaint egy folyosó kellős közepén, ahol bárki megláthatott volna – vicsorogta. – Többek között a párja.

Azriel megfeszült. Hagyta, hogy a hűvös düh a felszínre törjön, az a düh, amit egyedül Rhysand előtt engedett szabadjára, mert tudta, hogy a testvére meg tud felelni rá.

– Mi van, ha az Üst tévedett?

Rhysand pislogott.

– Mi van Morral, Az?

Azriel nem törődött a kérdéssel.

– Az Üst három nővért választott. Mondd csak, hogy lehetséges az, hogy a két testvérem a háromból két nővér mellett kötött ki, de a harmadikat mégis valaki más kapja?

Korábban sosem merte kiejteni ezeket a szavakat.

Rhys arcából kifutott a vér.

– Azt hiszed, jár neked, hogy a párod legyen?

Azriel a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, hogy Lucien soha nem lesz elég jó neki, és egyébként sem érdekli Elaint.

– Szóval mit tervezel? – Rhys hangja csupa jég volt. – Elcsábítod tőle Elaint?

Azriel nem felelt. Ilyen messze nem jutott a terveivel, megrekedt annál, hogy önkielégítés közben fantáziálgat.

– Szeretnék valamit határozottan az értésedre adni – morogta Rhys. – Tartsd távol magad tőle!

– Nem utasíthatsz erre.

– De még mennyire, hogy utasíthatlak, és meg is teszem! Ha Lucien rájön, hogy Elaint kerülgeted, jogában áll a saját belátása szerint megvédeni a kettejük kötelékét. Akár vérpárbajra is hívhat!

– Az az Ősz udvarának a hagyománya.

Az élet-halál küzdelem olyan kegyetlen összecsapás, hogy nagyon ritkán került csak sor rá. Bár Azriel nem tartozott az Ősz udvarához, sok-sok éve, amikor rátalált Morra, szerette volna kikényszeríteni. Készen állt rá, hogy Beront és Erist is vérpárbajra hívja, és mindkettejükkel végezzen. Csak azért nem tette, mert nem akarta megfosztani Mort a lehetőségtől, hogy saját maga végezzen velük bosszúból.

– Luciennek Beron fiaként jogában áll kihívni téged.

– Könnyedén legyőzném.

Minden egyes szavából színtiszta arrogancia csöpögött, de igazat mondott.

– Tudom. – Rhys szeme megrebbent. – És ezzel szétszaggatnád a törékeny békénket és szövetségünket, nemcsak az Ősz udvarával, hanem a Tavasz udvarával és Juriannel meg Vassával is. – Rhys elvicsorodott. – Úgyhogy békén hagyod Elaint! Ha meg akarsz dugni valakit, menj el egy klubba, és fizess érte, de tartsd távol magadat Elaintől!

Azriel halkan felmordult.

– Morogjál csak, amennyit jólesik! – Rhys hátradőlt a székében. – De ha meglátom, hogy megint a nyáladat csorgatod utána, megbánod.

Rhys ritkán fenyegetőzött büntetéssel, ritkán támaszkodott a rangjára. Az, hogy most így tett, úgy megdöbbentette Azrielt, hogy még a dühe is elpárolgott.

Rhys állal az ajtó felé bökött.

– Tűnés innen!

Azriel behúzta a szárnyát, és egyetlen további szó nélkül távozott, átvágott a házon, aztán kiült a gyepre a fagyos csillagfénybe, hogy pont olyan jeges legyen körülötte a levegő, mint amilyen az ereiben a vér.

Addig ült ott, amíg már semmit sem érzett. Amíg ő maga ismét semmivé foszlott.

Aztán visszarepült a Szél házába, mert tudta, hogy ha a folyóparti házban alszik, olyasmit tesz, amit később megbánna. Egész idáig igyekezett távol tartani magát Elaintől, inkább idefent lakott, csak hogy ne kelljen találkoznia vele. És ma este… Ma este bebizonyosodott, hogy nagyon is jól tette.

A gyakorlópályára ment, le kellett vezetnie a kísértést, a dühöt, a frusztrációt és a benne vonagló vágyat.

Volt ott valaki. Az árnyékai túl későn figyelmeztették.

Már nem repülhetett másfelé anélkül, hogy ne tűnjön úgy, megfutamodik. A hűvös éjszakában gyakorló Gwyntől pár méternyire ért földet, a lány kardja jégként tündökölt a holdfényben.

Gwyn épp lesújtott volna a karddal, de a mozdulat közepén megdermedt, majd megpördült.

– Bocsánat! Úgy tudtam, mind lementetek a folyóparti házhoz, nem hittem, hogy bárkit is zavarna, ha idejönnék és…

– Semmi gond. Csak visszajöttem valamiért, amit itt felejtettem.

A hazugság könnyedén, hűvösen csúszott ki a száján, éppolyan volt, mint az arckifejezése, Azriel tudta jól. Az árnyékai a szárnya mögül kukucskáltak a lányra.

Az ifjú papnő elmosolyodott, és Azrielben felmerült, hogy talán a kíváncsi árnyékokra mosolyog így. De aztán Gwyn ívelt füle mögé simította rézbarna haját.

– Próbáltam kettévágni a szalagot.

Kardjával a most ezüstként ragyogó fehér szalagra mutatott.

– Nem fázol?

Azriel lehelete pamacsként gomolygott előtte.

Gwyn vállat vont.

– Amint mozgásba lendülök, már nem érzem.

Azriel bólintott, csend telepedett rájuk. Egy pillanatra összefonódott a tekintetük. Azriel száműzte a szeme előtt felvillanó véres emléket, éles ellentétben volt a most előtte álló Gwynnel.

A lány behúzta a nyakát, mintha neki is ugyanez jutott volna eszébe. Hogy Azriel talált rá aznap Sangravah-ban.

– Boldog napfordulót! – szólalt meg a lány, félig azért, hogy elhessegesse az emléket, félig azért, hogy jókívánságát tolmácsolja az ünnep miatt.

Azriel felhorkant.

– Kitessékelsz innen?

Gwyn pávakék szemébe riadtság költözött.

– Nem! Mármint nem zavar, ha meg kell osztoznunk a gyakorlópályán. Csak… Tudom, hogy szeretsz egyedül lenni. – Megrándult a szája széle, a szeplők összeszaladtak az orrán. – Ezért jöttél fel ide?

Olyasmi.

– Itt felejtettem valamit – emlékeztette Azriel.

– És hajnali kettőkor akartál eljönni érte?

Színtiszta derű csillogott a szemében. Inkább, mint az a fájdalom és gyász, amit Azriel az imént látott. Féloldalas mosollyal felelt.

– Képtelen vagyok elaludni a kedvenc tőröm nélkül.

– Minden növésben lévő gyereknek szüksége van valamire.

Azriel ajka megrezzent. Inkább nem mesélte el Gwynnek, hogy tényleg egy tőrrel alszik. Sok-sok tőrrel. A párnája alatt is szokott lenni egy.

– Milyen volt a buli?

Gwyn lehelete ott gomolygott előtte, és Azriel egyik árnya odaugrott táncot lejteni vele, mielőtt visszahúzódott hozzá. Mintha valami néma dalt hallott volna.

– Jó – felelte, aztán rádöbbent, hogy ez nem elég válasz. – Kellemes volt.

Ez még mindig nem volt az igazi, úgyhogy ismét megszólalt:

– Ti is ünnepeltetek a papnőkkel?

– Igen, bár a szertartás volt az ünnepség fénypontja.

– Értem.

Gwyn oldalra billentette a fejét, a haja olvadt fémként ragyogott.

– Szoktál énekelni?

Azriel pislogott egyet. Ritkán lepte meg őt bárki is, de most…

– Miért kérdezed?

– Árnyénekesnek hívnak. Azért, mert szoktál énekelni?

– Árnyénekes vagyok. Nem csak valami kitalált megnevezésről van szó.

Gwyn nemtörődöm mozdulattal megrándította a vállát. Azriel összehúzott szemmel tanulmányozta.

– De szoktál? – faggatta Gwyn. – Mármint énekelni?

Azriel képtelen volt visszafojtani halk nevetését.

– Igen.

Gwyn szólásra nyitotta a száját, tovább kérdezősködött volna, de Azriel nem igazán akarta elmagyarázni neki. Ahogy bemutatót sem kívánt tartani, és tudta, hogy a lány erre kérné majd. Úgyhogy állal a papnő kezéből lógó kard felé bökött.

– Próbáld meg elvágni a szalagot!

– Mi? Úgy, hogy nézel?

Azriel bólintott.

Gwyn elgondolkozott, és Azriel már azt várta, hogy nemet mond, de Gwyn fújt egyet, megvetette a lábát, és az egyensúlyára ügyelve lesújtott. Gyönyörű, precíz mozdulat volt, de nem vágta ketté a szalagot.

– Még egyszer! – utasította Azriel, és a tenyerét dörgölte a hidegben. Hálás volt a fagy fájdalmas csípéséért meg a váratlan edzés jelentette figyelemelterelésért.

Gwyn ismét lesújtott, de a szalag továbbra is épen maradt.

– Egy kicsit elfordítod a pengét, amikor párhuzamosnak kellene lennie a talajjal – magyarázta Azriel, majd előszedte az eddig a hátán cipelt illír pengét. – Nézd csak! – Lassan megmutatta, elfordította a csuklóját akkor, amikor korábban a lány is tette. – Látod, hogy elfordítod a kezedet ilyenkor? – Felvette a helyes pózt. – Így tartsd a csuklódat! A penge a karodhoz tartozik.

Gwyn megpróbálkozott a mozdulattal, éppolyan lassan írta le, mint ő, és Azriel végignézte, ahogy a lány kijavítja saját magát, küzd az ellen, hogy elfordítsa a csuklóját és ezáltal a pengét is. Háromszor is elpróbálta, csak aztán sikerült levetkőznie a rossz beidegződést.

– Cassiant okolom. Mostanában folyton Nestát figyeli, nem veszi észre, ha hibázunk.

Azriel felnevetett.

– Ezzel nem szállhatok vitába.

Gwyn arcán széles mosoly terült szét.

– Köszönöm!

Azriel meghajlásképp bólintott. Valami nyughatatlan végre csillapodott benne. Még az árnyékai is elcsendesedtek. Mintha megelégedtek volna azzal, hogy ott ülnek a vállán, és figyelnek.

Az alvás viszont... Ideje volt legalább megpróbálkoznia vele.

– Boldog napfordulót! – Azriel megindult a boltív felé, le a házba. – Ne maradj kint túl sokáig! Még a végén megfagysz.

Gwyn búcsúzásképp biccentett, majd ismét a szalag felé fordult. Ellenségét felmérő harcossá vált, a bájos hanyagságnak nyoma sem maradt.

Azriel belépett a lépcsőház melegébe, és miközben lefelé sétált, esküdni mert volna, hogy halk, gyönyörű énekszó követi. Esküdni mert volna, hogy az árnyékai válaszképp dalra fakadnak.

Aludnia úgy sikerült, ahogy máskor is, és amikor még hajnal előtt visszatért a folyóparti házba, hogy összeszedje az ajándékait, megtalálta Elain nyakláncát is a halomban. Zsebre tette. A nap nagy részében, még a nyomorult hógolyócsata alatt is azon a határozott állásponton volt, hogy visszaviszi a Kelmék és ékszerek palotájában található üzletbe.

De amikor visszatért a hegyi kunyhóból, nem a vásártérre ment.

Ahogy az óra elütötte a hetet este, a Szél háza alatti könyvtárban találta magát, Clotho előtt.

Az asztal túlfelére csúsztatta a kis dobozt.

– Ha látod Gwynt, megtennéd, hogy odaadod ezt neki?

Clotho oldalra billentette kámzsás fejét, és a megigézett toll azt írta egy darab papírra: Napfordulós ajándék tőled?

Azriel vállat vont.

– Ne mondd el, hogy tőlem van!

Miért ne?

– Muszáj tudnia? Mondd inkább, hogy ajándék Rhystől!

Az hazugság lenne.

Azriel legszívesebben összefonta volna a karját, de nem akart félelmet kelteni. Száműzte a szeme előtt felvillanó emléket, azt, ahogyan az anyja összerezzent az apja előtt, a férfi összefont karjából már látszott, mennyire elégedetlen, pedig még ki sem nyitotta azt a gyűlöletes száját.

– Az a helyzet, hogy… – kereste a megfelelő szavakat, halkabbra fogta a mondandóját. – Ha van itt másik olyan papnő, akinek örömet szerezne, akkor add oda neki! De nem viszem magammal ezt a nyakláncot.

Megvárta, míg Clotho tolla befejezi az írást. Bánat ül a szemedben, árnyénekes.

Azriel komoran rámosolygott.

– Elvesztettem a mai hógolyócsatát.

Clothónak volt annyi esze, hogy átlásson a hárításán. Azt írta: Odaadom Gwynethnek. Azt mondom majd, hogy egy barátja hagyta itt neki.

Barátnak azért nem nevezné Gwynt, de…

– Jól van. Köszönöm!

Clotho tolla ismét mozgásba lendült. Megérdemel egy ilyen szép ajándékot. Köszönöm, hogy ilyen boldoggá teszed!

Valami fellobbant erre Azriel mellkasában, de csak bólintott köszönetképp, és távozott. Látta maga előtt, miközben visszasétált a házba. Hogy miképpen csillanhat fel Gwyn pávakék szeme, amikor meglátja a nyakláncot. Bármi volt is az oka… Azriel látta maga előtt.

Elraktározta a gondolatot, és nagy gonddal letörölte a halovány mosolyt az arcáról. Mélyre temette a képet, ahol aztán csendesen ragyogott tovább.

Titkos, elbűvölően szép ajándékként.