HA RÓMÁBAN

JÁRSZ

SARAH ADAMS

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sarah Adams: When in Rome

This edition published by arrangement with Dell Books,

an imprint of Random House, a division of

Penguin Random House LLC

Copyright © 2022 by Sarah Adams

All rights reserved.

Borítóterv: Sandra Chiu

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2022

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6414 53 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

A nagymamámnak, Bettynek.

Bárcsak elolvashatnád ezt, mert szeretnéd Mabelt.

Hiányzol, hiányzik a mosolyod és a karácsonyi pulóvered.

„Úgy születtem, hogy óriási szükségem van a szeretetre,

és rettenetesen nagy szükségem van arra,

hogy szeretetet adjak.”

Audrey Hepburn

1. fejezet

Amelia

Ez így rendben, igaz? Rendben vagyok, ugye?

Mély lélegzetet veszek, és kissé szorosabban markolom a kormányt.

– Igen, Amelia, rendben vagy. Ami azt illeti, fantasztikus vagy. Épp olyan vagy, mint Audrey Hepburn. Saját kezedbe veszed az életedet, éééés… magadban beszélsz… Szóval, talán mégsem vagy teljesen rendben, de tekintettel a körülményekre, mondjuk, hogy félig rendben vagy – állapítom meg, ahogy a szélvédőn túli sötét útra hunyorítok. – Igen. Félig rendben vagyok, és ez remek.

Eltekintve attól, hogy teljesen sötét van, és az autóm olyan hangot ad, mintha kiesett pénzérmék forognának egy centrifuga dobjában. Nem vagyok nagy autóguru, de szerintem, nem kellene ilyen hangot kiadnia. A kedvenc kis Toyota Corollám középiskolás korom óta velem van. Ebben a kocsiban ültem akkor is, amikor tizennyolc éves koromban az első saját dalomat hallgattam a rádióban, ezt az autót vezettem akkor is, amikor tíz évvel ezelőtt aláírtam a lemezszerződésemet a Phantom Recordsnál. És ez a kocsi lassan kiöregszik. Ez nem történhet meg, hiszen még mindig őrzi a régi röplabdás térdvédőm üléshuzatba ivódott illatát.

Nem, sátán, ma nem.

Megdörzsölöm a műszerfalat, mintha egy dzsinn rejtőzne benne, amelyik csak arra vár, hogy kiugorhasson, és teljesíthesse három kívánságomat. A kívánságok helyett azonban mást kapok: megszűnik a térerő. Elhallgat a zene, amit az internetről hallgatok, és a Google Mapsemről eltűnik a kis nyíl, amelynek az lenne a dolga, hogy kivezessen erről az isten háta mögött, gyakorlatilag a semmi közepén húzódó, sorozatgyilkosokat vonzó útról.

Jaj, ez éppen úgy hangzik, mint egy horrorfilm kezdete. Azt hiszem, a filmben én vagyok az a lány, akinek minden néző azt kiabálja, hogy „idióta!”, miközben pattogatottkukorica-darabkák hullanak az ölükbe falánk mosolyuk nyomán. Ó, jézusom, lehet, hogy hiba volt? Attól tartok, hogy a józan eszemet otthon hagytam Nashville-ben, a vasajtómmal és a Fort Knoxot megszégyenítő biztonsági rendszeremmel együtt. És Will-lel, a mesés testőrömmel, aki őrt áll a házam előtt, és megakadályozza az embereket abban, hogy besurranjanak a birtokomra.

Korábban, az este folyamán a menedzserem, Susan, és az asszisztense, Claire bőségesen elláttak információkkal a következő, agyonzsúfolt, háromhetes időszakról, amely megelőz egy kilenc hónapos világturnét. A probléma csak az, hogy éppen ma fejeztem be egy kimerítő, három hónapos, turnéra felkészítő próbaidőszakot. Ezt az időt annak szenteltem, hogy megtanuljam a koncertkoreográfiát, a színpadi beállást, és véglegesítsem a dalok listáját. Emellett szigorúan edzettem, és gyakoroltam a számokat. Mindezt mosolyogva, és úgy téve, mintha legbelül nem rothadó komposzthalomnak érezném magam.

Csendben ültem, miközben Susan csak beszélt és beszélt. Hosszú, vékony, tökéletesen manikűrözött ujja vég nélkül görgette az iPad képernyőjét, amely tele volt az időbeosztásra vonatozó bejegyzésekkel. Olyan bejegyzésekkel, amelyek hallatán izgatottnak kellene lennem. Megtiszteltetésnek éreznem, hogy vannak! De valahol a megbeszélés közepén… kikapcsoltam. Susan hangja távolivá és monotonná vált, mint amikor a Charlie Brownban blablára vált a szöveg, és csak a szívem hangos és fájdalmas lüktetése visszhangzott a fülemben. Teljesen lezsibbadtam. És ami a leginkább megijesztett, hogy úgy tűnik, Susan ezt észre sem vette.

Elgondolkodom azon, hogy talán túl jól rejtőzködöm. A napjaim azzal telnek, hogy mosolygok és bólogatok. Igen, köszönöm. Aztán másvalakire mosolygok, és megint bólogatok. Igen, természetesen meg tudom csinálni. Susan ad nekem egy forgatókönyvet, amelyet a PR-csapatom tökéletesen kidolgozott, és én betanulom. A kedvenc színem a kék, nagyjából az az árnyalat, amilyen a Givenchy ruhám, amit a Grammy-díj-átadón fogok viselni. És igen, a sikereim nagy részét szerető és odaadó édesanyámnak köszönhetem. Nem múlik el nap, hogy ne érezném magam hihetetlenül szerencsésnek a karrierem és a csodálatos rajongóim miatt.

Udvariasan, udvariasan, udvariasan.

Egy forró könnycsepp hullik a combomra, és rádöbbenek, hogy sírok. Nem hiszem, hogy sírnom kellene, ha ezekre a dolgokra gondolok. Kétszeres Grammy-díjas vagyok, és aláírtam egy kilencvenmillió dolláros szerződést a szakma legjobb lemezkiadójával, szóval nem lenne szabad sírnom. Én nem sírhatok. Pláne nem kellene a kiöregedőfélben lévő autómban ülnöm az éjszaka közepén, kétségbeesetten menekülve mindentől. Azoknak a listája, akiket cserben fogok hagyni, úgy gördül le előttem, mint egy tekercs, és alig bírom elviselni a bűntudatot. Korábban még sohasem fordult elő, hogy nem jelentem meg egy interjún. Utálok csalódást okozni az embereknek, vagy úgy viselkedni, mintha az én időm értékesebb lenne az övéknél. A pályafutásom elején megfogadtam, hogy sohasem leszek beképzelt. Fontos számomra, hogy annyira előzékeny és készséges legyek, amennyire csak lehetséges – még ha ez fáj is.

De volt valami Susan ma esti búcsúszavaiban, ami betett nekem.

– Rae – merthogy Susan jobban szeret a művésznevemen szólítani, mint az igazi nevemen, Ameliának –, fáradtnak tűnsz. Aludj egy kicsit többet ma éjjel, hogy ne legyen karikás a szemed a holnapi Vogue-interjúhoz készülő kulisszafotókon. Bár… a kimerült kinézet megint trendi… – Elgondolkodva felnézett a mennyezetre, és én szinte vártam, hogy maga Isten válaszol majd neki a szemem alatti karikákkal kapcsolatban. – Igen, felejtsd el, hogy bármit is mondtam! Ez majd együttérzést vált ki a rajongóidból, és kicsit nagyobb lesz az érdeklődés.

Sarkon fordult, és elment. Az asszisztense, Claire, tartott egy rövid szünetet, hogy egy utolsó tétova pillantást vessen rám a válla fölött. Kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit. Én pedig azon kaptam magam, hogy kétségbeesve azt remélem, hogy mondani fog valamit. Vegyél észre, kérlek!

– Jó éjszakát! – mondta végül, és ő is távozott.

Sokáig ültem a rám szakadó csendben, és azon töprengtem, hogyan hagyhattam idáig fajulni a dolgokat. És azon, hogyan juthatok át ezen a héjon, amit véletlenül teremtettem. A kiüresedés érzése néhány évvel ezelőtt tört rám először. Azt reméltem, hogy azért, mert elegem lett a Los Angeles-i életstílusból, és mert változásra volt szükségem. Összepakoltam, és Nashville-be, Tennesseebe költöztem, ahol továbbra is részese lehettem a zeneiparnak, de nem álltam annyira az érdeklődés középpontjában. Nem működött. A kiüresedés követett.

Vannak, akik ilyen esetekben a családjukhoz fordulnak, vannak, akik a barátaikhoz, és akadnak, akik a mágikus nyolcas golyóhoz. Én viszont ahhoz az egyetlen személyhez fordultam, aki sohasem hagy cserben: Audrey Hepburnhöz. Ma este behunytam a szememet és az ecc, pecc kiszámolót mormolva végigsétáltattam az ujjamat az Audrey-DVD-gyűjteményem darabjai fölött (igen, még mindig van DVD-lejátszóm). A Római vakáció győzött. Igazi kataklizma volt. A filmben Audrey Ann hercegnő szerepét játssza, aki hozzám hasonlóan érezte magát – magányosnak és túlterheltnek –, és egyik éjszaka elszökik, hogy felfedezze Rómát. (Nos, inkább csak elkóborolt éjszaka, mivel kissé kába volt az altatótól, de ennek semmi jelentősége.)

És hirtelen megtaláltam. Mármint a választ, amelyet kerestem. Arra volt szükségem, hogy eltávolodjam ettől a háztól, Susantől, a felelősségtől, abszolút mindentől, és Rómába meneküljek. Csakhogy Olaszország túl messze van ahhoz, hogy odautazzam, amikor három hét múlva kezdődik a turném. Így a legközelebbi Rómára esett a választásom, amit a Google Maps feldobott nekem. Rome-ra, Kentuckyban. A Google szerint a város pont kétórányira esett a házamtól, és a központjában egy bájos kis panzió állt. Tökéletes hely arra, hogy összeszedjem magam, és megelőzzem az összeomlást.

Így aztán lementem a három beállós garázsomba, elsétáltam a két drága autóm mellett, és lehúztam a ponyvát az én drága, öreg kocsimról, amelyet az elmúlt tíz évben elrejtettem. Beindítottam, és nekivágtam, hogy megkeressem Rome-ot.

És most egy hátborzongató mellékúton vagyok, és azt hiszem, hogy az érzelmi zsibbadtság, ami erőt vett rajtam, múlóban van, mert kezdem belátni, milyen nevetséges ez az ötlet. Valahonnan a mennyből most Audrey lenéz a glóriájában, és megrázza a fejét. A telefonom világító kijelzőjére pillantok. A térerőt jelző oszlopok helyén most a szolgáltatás nem elérhető felirat jelenik meg, és esküszöm, hogy a szavak még gúnyosan kacsintanak is rám. Kicsúfolnak. Rossz döntést hoztál. Te leszel a következő sztori a bűnügyi műsorban.

Nyelek egyet, és azt mondom magamnak, hogy teljesen rendben leszek. Semmi baj. Minden klassz.

– Szárítsd fel a könnyeidet, és rúgd seggbe ezt a borús hangulatot, Amelia! – mondom ki hangosan, mert ki más beszélne egy lányhoz, aki egyedül van egy kocsiban egy idegösszeomlás kellős közepén?

Csak mozgásban kell tartanom az autómat még tíz percig, amíg ki nem jutok erről az ijesztő, mint a szar mellékútról, és megérkezem a kisvárosi panzióba. Akkor boldogan átengedem az autómat a méltóságteljes végnek, amire rászolgált. És remélhetőleg lesznek utcai lámpák is azon a helyen, és nem valami Sorozatgyilkos Bugris Joe vár rám, hogy egy árokba hajítsa a testemet valahol.

Jaj, ne már! A kocsim új, köpködő hangot hallat, és rázkódni kezd… Szó szerint úgy rángat, mintha a kétezres évek elején járnánk, és hidraulikát szereltem volna bele. Már csak lila lámpák kellenének alá, és készen is állnék az időutazásra!

– Nem, nem, nem! – könyörgök az autómnak. – Ne csináld ezt velem!

De csinálja.

Akadozva, méltatlankodva megáll a koromsötét út szélén. Kétségbeesve próbálom újra beindítani a motort, de nem sikerül. Csak egy sor kattogó zörejt hallatt. Még mindig szorosan markolom a kormányt, és ahogy rám telepedik a felismerés, kibámulok a mozdulatlan éjszakába. Megpróbáltam egyedül, Susan segítsége nélkül megszervezni egy kalandot, és már az első este elbuktam, méghozzá két órán belül. Nem tudom, hallottál-e már ennél szánalmasabb dolgot. Nem okoz gondot, hogy ezrek előtt énekeljek a színpadon, de képtelen vagyok egy olyan egyszerű dologra, mint keresztülautózni egy államon.

Nem tehetek mást, mint hogy ülök a kocsimban, és várok reggelig, amikor is felkel a nap, és tisztán láthatom majd, hogy nem lóbál-e valaki egy véres láncfűrészt felém. Hátrahajtom a fejemet az ülésen, és behunyom a szememet. Hagyom, hogy a vereség magával ragadjon. Holnap reggel megtalálom a módját, hogy felhívjam Susant. Megkérem majd, hogy küldjön egy kocsit, és kényszerítem magam, hogy kikecmeregjek ebből a melankolikus hangulatból.

Kopp-kopp-kopp.

Sikítok, és felugrom az ülésen, így beverem a fejem búbját az autó tetejébe. Kinézek az ablakon, és ó, a fenébe, valaki áll az autóm mellett! Ennyi. Ez az a pillanat, amikor meg fognak gyilkolni, és miután a halálom igaz történetét leadják az E Hollywood Newsban, csak a szörnyű, kukoricaföldi halálomra fognak emlékezni.

– Minden rendben? Kell segítség? – hallom a férfi tompa hangját odakintről.

Egy zseblámpával bevilágít az ablakon, átmenetileg megvakítva ezzel.

Felemelem a kezemet, hogy megóvjam a szememet a fénytől. Így ő sem láthat engem, ezért nem ismer fel.

– Nem, köszönöm! – üvöltöm a zárt ablakon keresztül, miközben a szívem hevesen kalapál a mellkasomban. – Jól vagyok! N-n-nincs szükségem segítségre!

És határozottan nem egy furcsa fickótól az éjszaka közepén.

– Biztos vagy benne? – kérdezi. Végre észreveszi, hogy kiégeti a szememet a zseblámpájával, és elfordítja az arcomtól. Azt el kell ismernem, hogy kellemes hangja van. Dörmögő, mégis gyengéd.

– Igen, biztos vagyok! – mondom vidám hangon, mert minden az atomjaira hullhat körülöttem, de akkor is tudni fogom, hogyan kell kedvesnek lennem. – Mindent kézben tartok!

Az egyértelműség jeleként felmutatom a hüvelykujjam.

– Úgy tűnik, hogy lerobbant a kocsid.

Ezt nem ismerhetem be! Azzal alapvetően közölném vele, hogy könnyű préda vagyok. Ráadásul a telefonom sem működik! Szeretnéd, hogy kiszálljak, hogy elrabolhass, vagy számodra szórakoztatóbb lenne, ha te magad törhetnéd be az ablakot? Válassz, mit szeretnél!

– Nem. Csak… tartok egy kis szünetet.

Feszülten mosolygok, és igyekszem az arcomat elrejteni, azt remélve, nem veszi észre, hogy egy milliókat érő előadóművész ül ebben az elnyűtt Corollában.

– Füstöl a motorod.

Zseblámpával rávilágít a sűrű füstfelhőre, amely az autóm motorházteteje alól gomolyog ki. Ez semmi jót nem jelenthet.

– Ó… igen – mondom olyan lazán, amennyire csak lehetséges. – Néha csinál ilyet.

– Gyakran füstöl a kocsid motorja?

– Ühüm.

– Nem hallak.

– Ühüm – mondom hangosabban és élesebben, mint az imént.

– Rendben. – Nyilvánvalóan nem veszi be a mesémet. – Nézd, szerintem ki kellene szállnod. Nem biztonságos egy füstölő járműben maradni.

Naná! Az tetszene neki, mi? Nos, nincs az az isten, hogy én kiszálljak ebből a kocsiból. Még akkor sem, ha ilyen szép hangja van a fickónak.

– Nem köszönöm.

– Nem akarlak meggyilkolni, ha erre gondolsz.

Elakad a lélegzetem. Kinézek a sötét sziluettű férfira.

– Miért mondtad ezt? Most már tényleg arra gondolok, hogy meg akarsz ölni.

– Sejtettem – válaszolja bosszúsan. – Mit kell tennem, hogy bebizonyítsam, nem vagyok gyilkos?

A homlokomat ráncolva gondolkodom.

– Semmit. Ezt sehogyan sem tudod bizonyítani.

Halkan felmordul, és a kocsim elejéhez sétál. Beáll a fényszórók elé. Most már látom őt, és hűha! Bugris Joe sokkal inkább Vadon Kennek néz ki. Farmert és egyszerű fehér pólót visel. Sötétszőke haja oldalt rövidre vágott, de a feje búbján kicsit hosszabbra van hagyva. Markáns állát rövid szakáll borítja, és hadd jegyezzem meg, hogy nagyon jól illik széles vállához, karcsú testéhez és a bicepszéhez, amely csábítóan ugrál, amikor a kocsim motorháztetején kopogtat. Az összhatás… olyan erőteljes, hogy azt kívánom, bárcsak működne a légkondim.

– Felnyitnád a motorháztetőt? Csak hogy megnézzem, nem ég-e semmi.

Hm. Bocs, de nem. Szexi vagy nem, esélytelen, hogy kinyissam a motorháztetőt. Mi van, ha… nos, őszintén, semmit sem tudok az autókról, és elképzelésem sincs, mit tehetne, hogy tovább rontson a helyzeten, de abban biztos vagyok, hogy valamit tudna csinálni.

– Köszönöm, de nincs szükségem a segítségedre. Majd várok reggelig, és hívok egy autómentőt – kiabálok, elég hangosan ahhoz, hogy meghalljon.

Keresztbe fonja a karját.

– Hogy hívsz autómentőt? Itt nincs térerő.

Nos, talált. Ezzel megfogott.

– Ne aggódj emiatt. Majd kitalálok valamit. Most pedig visszamehetsz oda, ahonnan jöttél.

Valószínűleg egy közeli bokorba, ahol csak arra vár majd, hogy lecsaphasson rám abban a pillanatban, ahogy kiszállok a biztonságos autómból. És igen, rájöttem, hogy kicsit túlságosan is paranoiás vagyok. Csakhogy amikor hozzá vagy szokva, hogy őrült rajongók próbálnak bemászni a házadat védő kerítésen, és vízvezeték-szerelőnek álcázzák magukat, hogy átjussanak a biztonsági őrödön, és/vagy elküldik egy hajtincsüket azzal a kéréssel, hogy éjjel tedd a párnád alá; nos, akkor hajlamos leszel paranoiásan viselkedni az idegenekkel. Ezért aztán SOHASEM lett volna szabad egyedül elhagynom az otthonomat. El kell fogadnom a tényt, hogy már nem csupán önmagam vagyok, és már soha többé nem is leszek az.

Vadon Ken nem megy el. Visszatér az ablakomhoz, és megint lehajol. Egyik kezével az ajtóm fölé támaszkodik, ezzel mutatva, milyen széles a szárnyfesztávolsága.

– Egy füstölő motor nem jó. Ki kell szállnod. Ígérem, hogy nem bántalak, de megsérülsz, ha ez a kocsi kigyullad. Esküszöm, hogy megbízható ember vagyok.

– Pont ezt mondja minden gyilkos… mielőtt megölne valakit.

– Sok gyilkossal találkoztál már?

Egy pont Vadon Kennek.

Mosolygok, és próbálok olyan kedvesen szólni hozzá, ahogy csak tudok.

– Sajnálom, de… elmennél végre? Tényleg nem szeretnék udvariatlan lenni, de… de idegesítesz.

– Ha elmegyek, kiszállsz?

Visszafogottan nevetek.

– Most biztos, hogy nem. Egyébként honnan jöttél?

A férfi az autóm másik oldala felé bök a fejével, és hozzáteszi, egyáltalán nem lenyűgözve:

– Az előkertemben vagy.

Ó.

Megfordulok, és látom, hogy tényleg egy előkertben álltam meg, amikor félrehúzódtam. Nyilvánvalóan az ő előkertjében. Nem tudom megállni, hogy az aranyos házra mosolyogjak. Kicsi. Fehér. Fekete zsalugáterekkel. Két lámpa a bejárati ajtó mellett, és egy hintaágy a verandán. A ház körül nagy kiterjedésű terület. Otthonosnak látszik.

– Azt hiszem, már tudom a választ – mondja –, de nem akarsz bejönni, és felhívni valakit? Van vonalas telefonom.

Olyan hangosan nevetek az ajánlatán, hogy megrándul az arca. Ó, drágám, ez durva volt. Megköszörülöm a torkomat.

– Elnézést. Nem. Köszönöm… de nem – mondom ezúttal komolyan.

– Rendben. Ahogy gondolod. Ha bármire szükséged van, és úgy döntesz, hogy nem vagyok gyilkos, odabent leszek.

A ház felé int, és újra kiegyenesedik. Nézem, ahogy átvág a hosszú előkertjén, és árnyéka eltűnik a házban.

Miután becsukja a bejárati ajtót, megkönnyebbülten felsóhajtok, és belesüppedek az ülésbe. Igyekszem nem aggódni a füst miatt, amely még mindig gomolyog a kocsim motorjából. Vagy a kicseszett meleg miatt, ami idebent van. Vagy amiatt, hogy éhes vagyok. Vagy amiatt, hogy valójában pisilnem kell. Vagy amiatt, hogy Susan milyen csalódott lesz miattam reggel, amikor rájön, hogy nem jelenek meg az interjún.

Nem vagyok jól. Határozottan semmi sincs rendben.

2. fejezet

Noah

Még mindig odakint van. Eltelt húsz perc. És igen, hátborzongató, ahogy az ablakom mögül lesem őt, és épp úgy viselkedem, mint az a pszichopata, aminek gondol. Csak hogy tisztázzuk, nem vagyok az – bár nem vagyok biztos benne, hogy a véleményem valóban számít ebben a helyzetben. Egy kicsit aggódom, hogy ma este meg fog halni. Odakint huszonhét fok van, és ő nem enged friss levegőt a kocsijába. Az a nő megfullad odakint.

Mindegy, nem az én gondom.

Hagyom, hogy a zsaluk becsukódjanak, és ellépek az ablaktól. Azután visszalépek, és ismét kinyitom őket.

A francba, szállj ki abból a kocsiból, asszony!

Az órára nézek. 23.30. Mindenkihez imádkozom, aki odafent hall, hogy Mabel ne haragudjon rám nagyon, amikor felhívom, és felébresztem. Miután tárcsázom a számát, hat csengetést kell várnom, mielőtt karcos, negyven évig dohányoztam, de mostanság leszoktam hangja beleszólna a telefonba.

– Ki az?

– Noah vagyok, Mabel.

Morog egy kicsit.

– Mit akarsz, kölyök? Már elszundítottam a székemben, és tudod, hogy álmatlanságban szenvedek, szóval jobb nem packázni velem.

Mosolygok.

– Hidd el, Mabel, nem zavarnám meg a pihentető szunyókálásodat, ha nem lenne vészhelyzet.

Kemény nő, de ha rólam van szó, kenyérre lehet kenni. Mabel és a nagymamám legjobb barátnők voltak – inkább nővérek. És mivel engem és a húgaimat a nagymamánk nevelt fel, Mabel is mindig a családjaként bánt velünk. Isten a megmondhatója, hogy rokonok vagyunk. Mabel fekete, én fehér, de egyikünk sem szereti az olyan embereket, akik beleütik az orrukat a dolgunkba. (Ennek ellenére ő mindig boldogan üti bele az orrát az én dolgaimba.)

– Vészhelyzet? Noah, ne verj át! Ég a házad, kölyök?

Pelenkás korom óta kölyöknek hívott, és továbbra is így nevez, annak ellenére, hogy harminckét éves vagyok. Nem bánom, mert megnyugtató.

– Nem, asszonyom. Szükségem van rád, hogy beszélj egy nővel.

Hitetlenkedve köhécsel.

– Egy nővel? Édesem, jó hallani, hogy újra keresgélsz, de csak mert magányos vagy az éjszaka közepén, ez még nem jelenti azt, hogy nekem van egy listám a gyorshívón nőkről, akik készen állnak…

– Nem – mondom határozottan, még mielőtt egy sor olyan szóval folytatná, amiket egészen biztos, hogy sohasem szeretnék hallani a szájából.

– A nő az előkertemben van.

Széknyikorgást hallok. Elképzelem, ahogy Mabel egyet pattintva függőlegesbe állítja az állítható támlájú karosszékét, és most már egyenes háttal ül.

– Áruld el, Noah, részeg vagy? Részemről rendben, ha az vagy, tudod, nem vagyok ítélkező típus. A legszebb imáimat mondtam el a jóistennek az után a Jack Daniel’s-es este után, de ha berúgtál, fel kell hívnom Jamest vagy valamelyik húgodat, nem…

Csak mondaná és mondaná, ha nem állítanám le.

– Mabel, egy nő autója lerobbant az előkertemben, füstöl a motorja, de a nő fél kiszállni, mert azt hiszi, hogy bántani fogom. Szükségem van az ajánlásodra, hogy végre kivonszolja a seggét a kocsiból. Felhívnám az egyik húgomat, de ők biztosan valami elcsépelt dolgot mondanának arról, hogy milyen régen nem feküdtem le senkivel, aztán kikérdeznék a nőt arról, hogy van-e valakije. Ezért okkal nem hívom őket. És egyáltalán nem érdekel, hogy van-e valakije ennek a nőnek.

– Ó, kicsim, miért nem ezt mondtad? Menj ki, és engedd, hadd beszéljek azzal a szegény lánnyal!

Izgatottságot hallok Mabel hangjában, aminek nem örülök, és nem akarom bátorítani. Az utóbbi időben az egész város azzal nyaggat, hogy adjak még egy esélyt a randevúzásnak, de engem nem érdekel a dolog. Szeretném, ha békén hagynának ezzel, és hagynák, hogy nyugodtan éljek. Csakhogy ez nem az ő stílusuk. És most, hogy jobban belegondolok, nem vagyok olyan biztos benne, hogy Mabel nem valami hasonlót fog mondani, mint amit a húgaim is mondanának.

Újra kikukucskálok a redőnylécek között, és látom, hogy a nő erőteljesen legyezi magát a kezével. Esküszöm, ha ki kell hívnom a mentőt, és az egész éjszakát a kórházban kell töltenem alvás nélkül e miatt a furcsa nő miatt, csak azért, mert saját hibájából hőgutát kap odakint, akkor soha többé nem nyitom ki a bejárati ajtómat. A legkevésbé sem fogom hagyni, hogy még egy nő tönkretegye az életemet. Inkább bedeszkázom az összes ablakomat, és remetévé válok, aki trágárságokat kiabál a karácsonyi énekeseknek.

– Ne fantáziálj, Mabel. Ez nem valami romantikus történet. Csak nem akarom, hogy meghaljon odakint a hőségben.

– Ühüm. Csinos?

Megszorítom az orrnyergemet, és behunyom a szememet, hogy lehiggadjak.

– Koromsötét van odakint. Honnan tudnám?

– Ugyan, kérlek. Kérdeztem valamit, és várom a választ.

Nyögök egyet.

– Igen.

Átkozottul csinos. Csak egy rövid pillantást vetettem rá a zseblámpám fényében, de amit láttam, az arra késztetett, hogy még egyszer megnézzem. Sötét haja van, feltűzve egy kontyba, szép mosolya, sűrű szempillája, és eleven, kék szeme. Különös módon úgy érzem, mintha már találkoztam volna vele, pedig korábban még sohasem láttam az autóját a városban. Biztosan ez is egy különös déjà vu.

– Nos, akkor – mondja elégedetten sóhajtva –, vigyél ki a szépségünkhöz!

– Mabel…

A hangom figyelmeztető, miközben kinyitom a bejárati ajtót, és kilépek. A nyári hőség azonnal mellbe vág. Azon tűnődöm, vajon a nő hogyan élte túl ilyen sokáig az autójában felhúzott ablakokkal, légkondicionálás nélkül.

– Ó, hallgass! Nem mindennap pottyan az öledbe így egy nő, szóval, fogd be a szád, és add át neki a telefont!

Ez jár azért, hogy életem nagy részét Rome-ban, Kentuckyban töltöttem. A szomszédjaim még mindig úgy kezelnek, mint egy kisfiút, aki a supermanes alsógatyájában rohangál a városban. A bejárati ajtót résnyire nyitva hagyom, hogy ne csípje be a telefonzsinórt, és átsétálok a kerten a kis fehér autóhoz. Túl sötét van odakint, hogy lássam az arcát anélkül, hogy megint rávilágítanék, de látom a felém forduló arca sziluettjét. És ekkor azonnal hátrahajtja az ülését. Megpróbál átverni, és elhitetni velem, hogy nincs ott. Nem vagyok hajlandó mosolyogni ezen a röhejes helyzeten. Felsikolt, amikor bekopogok az ablakon. Ideges.

– Hé… – Te? Nő? Hölgy, aki éppen tönkreteszi a füvet a kertemben? – Hú… Fogd ezt! Egy barátom van a vonalban. Ő majd megerősíti, hogy normális vagyok, és biztonságban érezheted magad, hogy kiszállj a kocsidból.

A nő meghúzza a kart, mire az ülés előrerepül. Felkiált, nekem pedig meg kell harapnom a számat belülről. Nagy szeme rám mered az üvegen keresztül, de sajnos nincs elég fény, hogy rájöjjek, honnan ismerem, pedig most már meg vagyok róla győződve, hogy ismerem. A homlokát ráncolja.

– Hogyhogy van térerőd?

– Nincsen.

Felemelem a telefont, hogy lássa. Vet rá egy pillantást és elneveti magát.

– Mi ez?

Abból, ahogy a levegőt kapkodja nevetés közben, az ember azt hinné, hogy valami ritka állatot tartok a kezemben.

– Általában telefonnak hívják.

– Igen, de…

Megáll, hogy még egy csodálkozó nevetést hallasson, és a hangok hűvös szellőként kavarognak körülöttem.

– Az 1950-es évek történeti múzeumából loptad? A kék nyomott mintás ruhát és hozzáillő hajpántot viselő manöken nem fogadja a férje hívását, amelyben a férfi azt közölné, hogy késni fog a vacsoráról. Ó, istenem, ez a zsinór legalább másfél kilométer hosszú!

Összehúzom a szememet.

– Leereszted az ablakod vagy sem, Pimaszka?

Felvonja a szemöldökét.

– Te most… Pimaszkának neveztél?

– Igen.

És nem fogok bocsánatot kérni érte. Nem akarok barátkozni vele, és nem akarom, hogy kellemesen érezze magát – ráadásul ő volt az, aki sértegette a telefonomat. Szeretem a telefonomat. Jó kis telefon. Fura módon az arcán egy káprázatos mosoly terül szét, és nevetni kezd. Ettől összeugrik a gyomrom, és dühösen kalapál a szívem. Mindkettőnek megmondom, hogy hallgasson és viselkedjen. Engem nem rángat egy olyan nő, aki csak keresztülhajt a városon. Ma este segítek neki, mert 1) ez így helyes; 2) így nem hal meg az előkertemben; és 3) így folytathatja az útját a pokolba.

– Nos, akkor rendben.

Csak nagyjából öt centire tekeri le az ablakot, így be tudom csúsztatni a telefont. Az ujjaink összeérnek, és az egész testem reagál rá, mert nyilvánvalóan oda se bagózott, amikor egy perce megfenyegettem. A nő berántja a telefont a kocsiba és felhúzza az ablakát, még mielőtt bedughatnék egy vasvillát, és felnyársalhatnám. Óvatosan megvizsgálja a telefont, mielőtt a füléhez emelné.

– Halló?

Azonnal tudom, hogy Mabel átveszi az irányítást, mert a nő szeme a kétszeresére kerekedik, és feszült figyelemmel hallgatja. Öt perccel később izzadságcseppek gördülnek végig a tarkómon, miközben behajlított karral nekidőlök a kocsi motorháztetejének, és várom, hogy Pimaszka befejezze a röhögcsélést Mabellel.

– Nem tett ilyet! – mondja gyakorlatilag üvöltve, és ebből tudom, hogy ideje visszavenni a telefont. A kocsiajtóhoz lépek, és megkopogtatom az ablakát.

– Lejárt az idő. Kiszállsz vagy sem?

Felemeli az ujját, és befejezi Mabellel.

– Ühüm… ühüm… igen. Oké, veled is jó volt beszélgetni!

Hátra kell lépnem, amikor – micsoda meglepetés! – a nő kinyitja a kocsiajtót, majd kiszáll, és visszaadja a telefonomat.

Teljes magasságában az államig ér, de rendetlen barna kontya majdnem a fejem búbjáig magasodik. Nem igazán akaródzik beismernem, de igen, aranyos – kifinomult. Egy kék-fehér tengerészcsíkos pólót visel betűrve egy fehér, a régmúlt idők divatját idéző rövidnadrágba. A nadrág magasan felkúszik karcsú derekára, átöleli csípője lágy ívét, és a combja tövénél van elvágva. Egy fekete-fehér fényképen szereplő vitorlás hajóhoz tartozik – és nem ide, ez teljesen biztos. Egy szempillantás alatt el fog menni, szóval semmi értelme hagyni magamnak, hogy a kinézetét csodáljam. Felém fordítja az arcát, de a tekintete idegesen ugrándozik köztem és a házam között.

– A barátod, Mrs. Mabel kiváló ajánlólevelet adott neked, Noah Walker.

Mohón hangsúlyozva ejti ki a nevemet, az orrom alá dörgölve, hogy ő tudja a nevemet, miközben én nem tudom az övét.

– Szuper, nagyon megkönnyebbültem.

A hangom száraz, mint a Szahara. Összefonom a karomat.

– Te pedig…?

A megkönnyebbülés, amit érezni kezdett, eltűnik, és egy nagy lépéssel arrébb húzódik. Alig várja, hogy visszasétálhasson abba a halálos csapdába.

– Miért kell tudnod a nevemet?

– Főleg azért, hogy tudjam, kivel fizettessem ki a fűmagszámlámat.

Nem akarom, hogy barátságosnak vagy viccesnek tűnjön, amit mondok, de úgy fest, ő annak találja. Mosolyog, és újra megnyugszik. Nem vagyok biztos abban, hogy akarom, hogy nyugodt legyen. Valójában erős késztetést érzek, hogy megmondjam neki, egyáltalán ne érezze kényelmesen magát.

– Mondok én neked valamit – mondja ragyogó haverkodó mosollyal, amit én nem viszonzok. – Hagyok egy kis készpénzt neked a pulton reggel.

A kijelentését követő tátongó csendben kérdőn felvonom a szemöldökömet, mire végre leesik neki, mit mondott az imént.

– Ó! Nem. Nem úgy értettem. Nem hiszem, hogy… prostituált vagy. – Összerezzen. – Nem azt mondom, hogy nem lehetnél prostituált, ha…

Felteszem a kezemet.

– Itt most leállítanálak.

– Hála az égnek! – suttogja lesütött szemmel, miközben a halántékát dörzsöli. Ki a fene ez a nő? Miért furikázik az éjszaka közepén ebben az isten háta mögötti városban? Látszik, hogy feszült. Idegesen fecseg, és egy menekülő nő benyomását kelti.

– Ma este itt maradhatsz a vendégszobában, ha akarsz. A hálószobaajtón van zár, szóval biztonságban érezheted magadat alvás közben… Vagy van valaki, akit felhívhatsz ma este, és érted tud jönni?

– Nincs – válaszolja gyorsan.

Nem tudok az arckifejezéséből olvasni.

Egyszerre zárkózott és dacos, és a francba is, bárcsak világosabb lenne idekint. Van valami, amit az agyam próbál összerakni vele kapcsolatban, de nem jövök rá, mi az.

– Én… – tétovázik, mintha a megfelelő szavakat keresné. – Én igazából arra készültem, hogy megszállok egy időre a közeli panzióban, távol a munkától. Így… bármilyen különös is, azt hiszem, igénybe veszem a vendégszobádat ma estére. Holnap felhívhatok valakit, hogy elvontassák a kocsimat és megjavítsák?

Miért úgy fejezi ki magát, mintha kérdezné? Mintha arra várna, hogy megerősítsem, hogy ez egy jó ötlet.

– Persze – mondom egy vállrándítás kíséretében, amely azt üzeni, hogy nem érdekel, mit tervez, egészen addig, amíg nem szerepel a tervei között, hogy bármi mást is tegyek érte.

Bólint.

– Oké, hát akkor rendben. Igen… Lássuk a házadat, Noah Walker!

Néhány perccel később, miután segítettem neki kivenni a táskáját a csomagtartóból, és elvinni a bejárati ajtómhoz, belépek a házamba, és tartom neki az ajtót, hogy bejöhessen. Amikor elhalad mellettem, lágy, édes illata elsuhan az orrom alatt. Ez annyira ellentétes az én illatoktól mentes otthonommal, hogy egy pillanatra összezavarja a fejemet. Fog egy nagy radírt, elmaszatolja a szokásos boldog vagyok egyedül hozzáállásomat, és utálatos kis szíveket firkál bele.

Háttal nekem hezitál, majd bemegy a nappaliba. Nem nagy szám, de legalább tudom, hogy nem is szemét. A húgaim segítettek bebútorozni a házat, miután felújítottam. Azt mondták, hogy hagyományos vidéki ház stílusú dekorációra van szükségem, akármi a francot jelent is ez. Mindössze annyit tudok, hogy van pár rusztikus, fának tűnő szarságom, ami egy halom pénzembe került, és egy nagy, kényelmes kanapém, amit ritkán használok, mivel jobban szeretem a bőrfotelt a szobámban. De azért otthonos. Örülök, hogy amikor visszaköltöztem ide, meggyőztek, hogy megcsináljam, és nem hagyták, hogy úgy éljek, mint egy nyomorult agglegény.

A szemem a kanapéról a kis barna hajfürtökre vándorol, amelyek beletapadnak az izzadságcseppekbe a tarkóján. És ekkor, mintha érezné magán a pillantásomat, élénken megfordul. A tekintetünk egymásba ütközik, és elakad a szavam. Most már értem, miért nem árulta el a nevét. Hogy miért nem akart kiszállni az autójából. Hogy miért úgy néz ki, mint aki rettentő nyugtalan. Pontosan tudom, ki is Pimaszka valójában, és az imák, amelyeket Mabel ebben a pillanatban az égbe küld, veszendőbe fognak menni, mert egyáltalán nem engedem meg magamnak, hogy bármilyen módon is kötődjem ehhez a nőhöz.

– Te vagy Rae Rose.

3. fejezet

Amelia

Nem, nem vagyok! – felelem gyorsan, pánikba esve, kiguvadt szemmel, amitől úgy nézek ki, mint egy mókus, amely meg akar védelmezni egy értékes makkot, amit elrejtett. Én is a pofazacskómba akarom gyömöszölni a titkomat, és elrohanni vele. Noah nem hátrál meg.

– De igen. Az vagy.

– Nem. – Erősen megrázom a fejemet. – Egyébként azt sem tudom, ki az az énekes.

Nem nézek rá. Nem vagyok gyáva, csak nem különösebben vagyok bátor.

– Sohasem mondtam, hogy énekes.

Felhúzom az orromat. Úgy tűnik, Vadon Ken sarokba szorított.

– Oké. Igazad van. Én vagyok – mondom feltartott kézzel, majd hagyom, hogy a kezem visszahulljon az oldalam mellé. Tartózkodom attól, hogy hozzátegyem, levert és ideges vagyok. És akkor mi van? De nem mondom ki, mert Rae Rose sohasem undok a rajongókkal.

Felvillanyozott, amikor odakint az arcomba nézett, és úgy tűnt, fogalma sincs, ki vagyok. Szerencsés jelnek vettem, és úgy éreztem, talán nem is volt olyan borzasztó ötlet ez a kaland. Ám most újra a szomorú végzet útjára léptem, vissza a komorságba és a rettegésbe. Ne értsetek félre, szeretem a rajongóimat, szeretem megismerni őket. Csak jobban szeretem, ha olyankor ismerkedünk, amikor van egy biztonsági csapat körülöttem, és nem olyankor kell bemutatkoznom, amikor az éjszaka közepén egyedül vagyok egy száznyolcvanöt centinél is magasabb pasassal.

A következő pontja az ismerkedésnek, amikor a rajongók azt tettetik, hogy alig tudnak rólam valamit, de rajtakapom őket, hogy folyton rám bámulnak. Vagy kiborulnak, sírnak, és random dolgokat íratnak alá velem. Néha arra kérnek, hogy hívjam fel az anyukájukat vagy a legjobb barátjukat. Vagy készítsünk egy közös fotót. Csak hogy bebizonyíthassák a barátaiknak, hogy tényleg találkoztak velem. Talán ezúttal a dolgok elébe mehetnék és megelőző jelleggel üzletet ajánlhatnék neki: egy VIP-jegyet cserébe azért, hogy nem öl meg ma este. Ez jó alkunak tűnik számomra.

Visszabújok a Rae Rose-os bőrömbe. Lágyabb, gyengédebb – királynőibb, mint az enyém. Rae Rose mindenki legjobb barátja. Simulékony és könnyű szeretni.

– Nos, most, hogy lehullt a lepel, cserébe azért, mert megengeded, hogy itt maradjak, szeretnék felajánlani neked egy VIP backstage-jegyet, és természetesen valami anyagi ellentételezést is.

Noah szemébe nézek. Ragyogó zöld szeme van, elképesztően élénk színű, szinte természetellenesen erőteljes. Majdnem pont ugyanolyan színű, mint az örökzöld borostyán. Ehhez jön az erős, borostás álla, és a szigorú szemöldöke – és a hatás… nyugtalanító. Ám különös módon nem ijesztően.

Még mindig összefont karral megvonja a vállát.

– Miért akarnék VIP-jegyet?

Nem éppen ezt a kérdést vártam. Kínban vagyok, és amikor megszólalok, elég döcögősre sikerül.

– Hm… mert… rajongó vagy?

– Sohasem mondtam, hogy rajongó vagyok.

Szuper. Hűha. Oké.

A csend gránátként hullik közénk. Nem érez késztetést, hogy bármi mást hozzátegyen, nekem pedig fogalmam sincs róla, mit is mondjak, így aztán csak bámulunk egymásra. Valójában most csalódottnak kellene lennem. Sőt, sértődöttnek. Érdekes módon egyik sem vagyok. Igazából valami csiklandós érzés növekszik a gyomromban, amitől nevethetnékem támad.

Egy hosszú pillanatig árgus szemekkel figyeljük egymást, a mellkasunk tökéletes összhangban emelkedik és süllyed a légzésünk ritmusára. Azt tudom, hogy én miért vagyok óvatos azzal, hogy őt beengedjem, de arra nem tudok rájönni, hogy ő miért tűnik annyira nyugtalannak. Mint aki attól tart, mindjárt felkapom a díszpárnáit és a lámpáit, és elrohanok velük az éjszakába. A Párna Bandita mindjárt lecsap.

Oké, szóval nem akar eljönni a koncertemre. De azt is tudja vajon, hogy megengedhetem magamnak, hogy saját díszpárnáim legyenek?

Minél tovább állok itt, és nézem a feszülő állát, annál inkább az a határozott érzésem támad, hogy nemcsak hogy nem rajongó, hanem annak épp az ellentéte. A ragyogó imádatot, amit az emberek szemében normális esetben látok, az ő tekintetében bosszúság helyettesíti. Elég csak egy pillantást vetni a két szemöldöke közötti mély ráncra. Barátságtalan. Mogorva. Zaklatott.

Nem gondolnám, hogy bántana, de úgy tűnik, nincs valami nagy véleménnyel rólam. Talán mert a füvére parkoltam. De lehet, hogy valami más miatt. Ami azt illeti, ez teljesen és csodálatosan új számomra, és mivel késő van, és kissé hisztérikus vagyok, úgy döntök, hogy bosszantom még egy kicsit.

Utánzom a testtartását.

– Értem már, mi a baj. Egy jegy nem elég jó ajánlat? – Rámosolygok, mintha osztoznánk a titkán. – Azt akarod, hogy dobjak be egy dedikált posztert is, ugye?

Cinkosan fel-le mozgatom a szemöldökömet. Egyetlen porcikám sem hiszi, hogy szeretne egy posztert.

Pislog.

– Két VIP-belépő és egy dedikált poszter? Hűha. Keményen alkudozol, de a legnagyobb rajongóm kedvéért belemegyek.

Az arckifejezése szemernyit sem változik, de valami megcsillan haragoszöld tekintetében. Szerintem mosolyogni akar, de nem engedi meg magának. Néha az emberek a legkülönfélébb okok miatt döntenek úgy, hogy nem kedvelnek. Néha csak azért, mert híres vagyok, és a sikeres emberektől kényelmetlenül érzik magukat. Néha meg azért, mert nem úgy szavaztam, mint ők. És néha azért, mert fintorogtam a kedvenc joghurtboltjuk előtt, és most már örökre ki akarnak törölni az életükből, mert azt hiszik, hogy joghurtellenes vagyok. Nem tehetek róla, de szeretném tudni, hogy ilyen emberbe botlottam-e. Általában a közelemben vannak a nagyon felkészült biztonsági embereim, hogy megvédjenek, de most egy sem áll köztem és Noah között, és nem mondhatnám, hogy utálom ezt. Az izgalom szétárad az ereimben.

Noah könnyedén megrázza a fejét, lenéz, hogy újra felvegye a táskámat. Lezárta a beszélgetést.

– Kövess! – mondja.

Egy szó. Egyetlen parancs. Nekem már nem parancsol senki. Ó, még mindig megmondják, mit csináljak, de mindezt úgy teszik, mintha az én ötletem lenne. Rae, bizonyára kimerültél. A vendégszoba ezen a folyosón van, bizonyára jólesne, ha most ágyba bújnál, és kipihennéd magad.

Noah Walker túl magabiztos ahhoz, hogy taktikázzon. Kövess!

Magával viszi a táskámat a hallból kivezető folyosón, és eltűnik a hálószobában. Szeretnék kicsit körülnézni, de a ház nagy része sötét, és lehet, hogy furcsának tűnne, ha csak úgy behatolnék valaki otthonába, felkapcsolnám a lámpákat, kinyitogatnám a szekrényeket, és kotorásznék bennük. Így megelégszem annyival, hogy követem Noah-t a folyosón, ahogy mondta. Kövess!

Megállok, amikor két szobához érünk, amelyek a folyosó két átellenes oldalán helyezkednek el. Az egyik ajtó be van zárva, a másik nincs. A nyitott szobában ott találom a táskámat a földön, és Noah éppen friss fehér lepedőt terít a hatalmas ágyra.

Egy percig nézem őt az ajtóban, és az egész nagyon álomszerűnek tűnik.

Ma megszöktem egy híresség élete elől, és most itt állok egy különös férfi házában, és nézem, ahogy megágyaz nekem, pedig nem is kedvel. Amit tesz, épp olyan meghökkentő, mint az a kettősség, ami a vajpuha lepedő és a borostás álla között feszül. Susan kétségtelenül azt mondaná most, hogy tűnjek el ebből a házból azonnal, és menjek valami biztonságosabb helyre.

– Noah – mondom, és vállamat az ajtófélfának támasztom. – Milyen viszonyban állsz a joghurttal?

Megáll, és a válla felett rám pillant.

– A joghurttal?

– Ühüm. Szereted?

Visszafordítja a figyelmét az ágyneműre.

– Miért? Tovább fokoznád az ajánlatod azzal, hogy hozzáadsz egy bödön joghurtot is a jegyekhez, a poszterhez és a pénzhez, ha igent mondok?

Aha! A bosszúság alatt van humor is. Gondoltam.

– Talán.

Mosolygok, még ha nem néz is rám.

– Nos, nem szeretem. Nem kell a joghurt, és más sem.

Veszek egy vastag Sharpie filctollat, és megjelölöm a Dühös a joghurtbolt miatt képet.

Noah egy kedves patchwork takarót terít az ágyra. Úgy néz ki, mint ami szerető családtagok több nemzedékén át öröklődött. A szívem belesajdul, ahogy igyekszem megszabadulni azoktól az érzésektől, amelyeket ennek a takarónak a látványa ébreszt bennem. Kíváncsi vagyok, hogy anyukám elolvasta-e egyáltalán az üzenetemet, amit korábban küldtem.

– Segíthetek? – kérdezem, és merészen belépek az oroszlán barlangjába.

Megint hátrapillant a válla fölött, és amikor rám esik a tekintete, a ráncai elmélyülnek. Visszafordul az ágy felé, és elkezdi betűrni a felső lepedőt a matrac alá. Nem mondom neki, hogy azonnal kihúzom, mielőtt bebújok az ágyba.

– Nem.

A takaró sarka felé nyúltam, de amikor rám förmed ezzel az egyetlen szótagos válasszal, feltartom a kezemet, és hátralépek.

– Oké.

Noah tekintete a felemelt kezemre siklik, és a másodperc törtrészéig úgy látom, megenyhült.

– Köszönöm, de nem.

És ekkor ismét hallgatásba zuhanunk.

Az elmúlt tíz évben több száz sajtóeseményen vettem részt, és több ezer rajongóval kerültem kapcsolatba a találkozókon és a fogadásokon. Épp a múlt hónapban voltam egy élő adásban Jimmy Fallon show-jában, és elénekeltem egy rögtönzött dalt a stúdióközönség előtt anélkül, hogy egy pillanatig is haboztam volna. És mégis, most itt állok Noah Walker előtt, és egyáltalán nem vagyok biztos benne, mit mondjak. Nincs kedvem udvariaskodni. Vagy szívélyeskedni. Az izgalom egyre erősebben lüktet.

Valahol az ágy és az ajtó között lebegek, hogy ne legyek az útjában, és figyelem, ahogy csendben elővesz egy párnát, és ráhúz egy párnahuzatot. Ez mind teljesen természetes és hétköznapi, és nagyon nem helyénvaló, hogy egy idegennel kell osztoznom rajta, aki nem kedvel.

Körbepillantok a szobában, majd hátranézek a vállam felett, és kiszúrom a folyosó túloldalán lévő csukott ajtót. Hirtelen rám tör egy gondolat. Noah nős? Talán ezért olyan tüskés és távolságtartó? Nem akarja, hogy vicces ötleteim támadjanak. Lehet, hogy látott egy filmet, vagy bulvárlapok címoldalait, és azt hiszi, hogy mi, híres emberek mindannyian túlfűtött házasságtörők vagyunk.

Megköszörülöm a torkomat, és igyekszem mielőbb megtalálni a megfelelő átkötést, hogy tudassam vele, ma este nem próbálom meg rávetni magam.

– Szóval, khm, Noah. Van valaki… fontos az életedben?

Rám szegezi a szemét, és most meglehetősen feldúltnak tűnik.

– Te most fel akarsz szedni engem?

Se köpni, se nyelni nem tudok. Most már semmi normális nem maradt bennem, amit ma este nyújtani tudnék. Megpróbáltam megnyugtatni, de valahogy sikerült tovább rontanom a helyzeten, és az is nyilvánvaló, hogy nem tudom, mihez kezdjek a kezemmel. Előre-hátra lengetem, mintha egy T-rex próbálna leszállásra kényszeríteni egy repülőgépet.

– Nem. Csak bizonyos akartam lenni, mielőtt itt töltöm az éjszakát, hogy… nem köpök bele senki levesébe. – Grimaszolok. Ez egyre rosszabb. – Jaj, nem úgy értem. Úgy értem, hogy senki levesébe sem köpök bele azzal, hogy veled töltöm az éjszakát. Tudom, hogy egyedül fogok aludni itt. Amúgy sem igazán szeretem az egyéjszakás kalandokat, mert mindig nagyon kínosak…

Jaj, neeeee! Túl sokat beszélek. Hivatalosan kétszer is belekevertem a szexet egy idegennel folytatott beszélgetésbe ma este, egy idegennel, aki nem is kedvel. Összevissza csapongok, pedig sohasem szoktam csapongani.

Noah az ágyra teszi a frissen felhúzott párnát, és végre felém fordul. Egyetlen szó nélkül közelebb jön. Hátra kell billentenem az államat, feljebb, még feljebb, hogy lássam. Nem mosolyog, de nem is ráncolja a homlokát. Ő maga a Kifürkészhetetlen Férfi.

– Nincs senkim, de nem is vagyok a piacon.

Továbbra is ott áll, miközben az arcom olyan forró lesz, mint a láva, és mindjárt leolvad az arccsontomról. Ez volt a legkifinomultabb, legudvariasabb visszautasítás, amit valaha is kaptam az életben, pedig nem is akartam őt felszedni.

Szerencsére ez egyáltalán nem számít. Holnap reggel elmegyek, megkeresem a panziót, és többé nem bosszantom Vadon Kent.

De akkor miért áll még mindig így előttem? Miért érzem, hogy azonnal kapcsolatba kerültünk? Van valami bennem, ami közelebb taszít hozzá, és könyörög, hogy emeljem fel a kezemet a mellkasához, és simítsam végig a puha pólóját. Nem mozdul. Én sem mozdulok.

Noah arckifejezése hirtelen feszélyezetté válik, és az ajtó felé bök, ugyanis nem vettem észre, hogy elállom a kijáratot.

– Nem tudok kimenni, ha ott állsz.

Ó.

Ó!

Udvariasan. Udvariasan. Udvariasan.

– Igen. Elnézést! Mindjárt… arrébb megyek.

Komoly arckifejezése nem reped meg, ahogy oldalra lépek, és színpadiasan mutatom, merre van a kiút.

– A poharak a szekrényben vannak a mosogató mellett, ha szeretnél inni. Fürdőszoba a folyosó végén. Megyek lefeküdni. Nyugodtan zárd be az ajtódat, én mindenesetre ezt teszem.

– Okos húzás. Ne hagyd, hogy a Párna Bandita lecsapjon – mondom, és érzem, hogy a bizsergés ismét végigfut rajtam, mert azt mondtam, amit valóban akartam – szabadon és odafigyelés nélkül.

Talán… és csak talán, nem is volt hiba ez a kiruccanás.

4. fejezet

Noah

Felteszem a napszemüvegemet és a baseballsapkámat, és pajzsként magam elé tartom a kávémat. Extra védelemre lesz szükségem, míg elhaladok a közösségi városi parkolótól a boltig. Ez nagyjából csupán ötperces séta a főúton, de rengeteg idő ahhoz, összefussak minden egyes átkozott városlakóval. Nem számít, hogy Rae Rose csupán kilenc órát tartózkodott a házamban. Ez nyolc órával több, mint amennyire Mabelnek szüksége volt ahhoz, hogy felhívjon mindenkit, akit csak ismer, és elindítsa a valaha látott leghihetetlenebb telefoncunamit. De legalább az üzlet jól megy majd ma. Mindenki akar egy pitét, és mellé zamatos pletykákat.

Ez a gond azzal, ha abban a városban élsz, amelyben felnőttél. Mert az emberek emlékeznek rá, amikor hétévesen a Mária, tudtad? kezdetű dalt énekelted a templomi kórusban, abban a rusnya kötött mellényben, és arra is, amikor kihívták rád és a középiskolai barátnődre a seriffet, mert bepárásítottátok a kocsid ablakait a tó mellett. És holtbiztos, hogy sohasem felejtik el, amikor a menyasszonyod összetörte a szívedet. Szóval, amikor az a szóbeszéd járja, hogy egy nő aludt a házadban – ráadásul egy csinos nő –, esélytelen, hogy békén hagyjanak. Ezek az emberek egyáltalán semmit sem felejtenek el, és akkor sem avatkozhatnának bele jobban a szerelmi életembe, ha az egy nappali tévéshow lenne.

Ha a mai nem a szállítási nap reggele lenne, valószínűleg egész napra bezárnám a boltot, és inkább elmennék horgászni ahelyett, hogy egyenesen a bestia gyomrába (más néven főtér) vessem magam. Csakhogy James, egy barátom, aki a helyi farmjáról szállítja számomra az összes friss alapanyagot, ma többládányi terméket, tojást és tejet dob be hozzám, és ott kell lennem, hogy átvegyem.

Ha valaki azt mondta volna nekem, hogy harminckét évesen is ebben a városban fogok élni, és a nagymamám által rám hagyott piteboltot üzemeltetem (amit felettébb kreatívan Piteboltnak neveztem el), akkor azt hittem volna, az illetőnek elment az átkozott esze. Különösen azután, hogy minden holmimmal New Yorkba költöztem Merritt-tel, mert ott terveztük leélni az életünket együtt. Megpróbáltam gyökeret verni egy olyan helyen, ahol úgy éreztem magam egy egész évig, mint egy darab uszadék fa az óceánban. És most itt vagyok – hazatértem, és olyan életet élek, amilyenre sohasem gondoltam, mégis fenemód szeretem.

Nos, többnyire. Nagyon szeretném, ha ezek a kíváncsi emberek nem ütnék bele az orrukat az életembe, és nem sertepertélnének körülöttem egész nap.

És itt is vagyunk. Egyes számú akadály: Phil szerszámboltja. Ahogy közeledem, látom, hogy Phil és az üzleti partnere, Todd kint állnak, és úgy tesznek, mintha söprögetnének, és a kirakat üvegét pucolnák, pedig pont ezért a két munkáért fizetnek Phil unokájának.

Megállnak, amikor közelebb érek, és kétségbeesetten mormolnak valamit az orruk alatt, amit nem hallok. Aztán úgy tesznek, mintha meglepődnének, hogy látnak, annak ellenére, hogy mindennap, pontban ekkor sétálok el itt.

– Tyű, a mindenit! Nagyon meleg van ma, ugye, Noah?

– Ugyanaz a hőmérséklet, mint tegnap, Phil – válaszolom, mielőtt kortyolok egyet a kávémból.

Nem állok meg. Phil vagy százszor pislog, körülnéz valami társalgási témát keresve, ami megragadná a figyelmemet. Mivel nem tud előrukkolni semmivel, Todd próbálkozik.

– Talán ez a hőség majd hoz neked néhány új vevőt. Talán néhány városon kívülit?

– Te a hőségtől általában megkívánod a pitét, Todd? Lehet, hogy erről a doki is szeretne tudni. Nekem mindenesetre furcsának tűnik.

Továbbsétálok, és köszönés helyett felemelem a kezemet, ahogy elhaladok mellettük. Szerencséjük van, hogy nem mutatom nekik a középső ujjamat.

És most a kettes számú akadály: Harriet boltja. Kicsit mélyebben a szemembe húzom a sapkámat, mert ha van valaki, akit tényleg nem szeretnék ma látni, akkor az Harriet. Az a nő könyörtelen. Átmegyek a kék-fehér csíkos napellenzője alatt, és azt hiszem, hogy biztonságban vagyok, egészen addig, amíg a bolt ajtaja csilingelni nem kezd. Összerezzenek, és arra gondolok, hogy gyorsan elsétálok, de már túl késő. Elkapott.

Egyenesen a közepébe vág.

– Noah Walker, ne hidd, hogy nem hallottam róla, hogy tegnap éjjel nálad aludt egy nő.

Nincs más választásom, mint hogy veszek egy nagy levegőt, és Harriet felé fordulok. Karcsú csípőjére teszi a kezét, arcán átható pillantás, amely újabb ráncokkal szaporítja a már meglévőket. A vidám, sárga nyári ruha, amit visel, nem illik a személyiséghez. Őszülő haját egy szoros kontyban fogja hátra. Harriet nem azért zsörtölődő, mert nem szereti az embereket, hanem azért, mert közel száz százalékig biztos benne, hogy különb, mint a legtöbb ember. Ki tudja, talán így van.

– Az én időmben a fiatal férfiak és nők nem kerültek ilyen intim helyzetbe, mielőtt összeházasodtak. Hagytak valamit a képzeletre is. Valamit, amire lehetett vágyakozni. – Lehajtja a fejét, hogy csücsörítsen, és a szemöldökét ráncolja. – Ki az a nő, akivel együtt töltötted az éjszakát? És tervezed, hogy feleségül veszed?

Ez gyorsan elfajult.

– Hú, nem hölgyem. És nem töltöttem vele az éjszakát. A kocsija lerobbant a kertemben, ezért felajánlottam neki a vendégszobát.

És egyáltalán nem tartozik rád, ezt mondanám neki, ha nem lennék gyáva szar, és nem rémítene halálra ez a nő. Mabellel szeretek vitatkozni, de Harriet elől elbújok. Megfenyeget az ujjával.

– Akkor vigyázz a kezedre. Ha nem áll szándékodban végigvezetni őt templomi padsorok között, akkor ne mártózz meg a tavacskájában!

Grimaszolok. Nem vagyok benne teljesen biztos, hogy ez egy rosszindulatú gyanúsítgatás akart-e lenni, vagy sem, mindenesetre túlzás.

– Ne aggódj. Nem érdekel a… tavacskája.

Hát igen. Éppen olyan gusztustalan volt kimondani, mint ahogy gondoltam. Csodálatos. Meg kell találnom a módját, hogy eltűnhessek mára. Ezért is van az, hogy a város határain kívülre kell mennem, ha egy kis időt akarok tölteni egy nővel. Amit, ha őszinte akarok lenni, már hosszú ideje nem tettem. Nem igazán vagyok az az egyéjszakás kalandokat kedvelő fickó, mert, ahogy arra Rae Rose is rámutatott tegnap éjjel, az egyéjszakás kalandok mindig kínosak. Az egész szituáció kényelmetlen. Szeretem, ha érzelmileg kapcsolódom egy nőhöz, mielőtt lefekszem vele, és ez átkozottul macerás.

Mindezzel azt akarom mondani, hogy egyetlen nőt sem viszek haza, mert ebben a városban valaki mindig lesben áll egy távcsővel, pletykákra éhesen. Harriet a végén majd kitalálja, hogy elküldi a nazarénus prédikátort, hogy kopogjon be hozzám, és emlékeztessen rá, hogy a bujaság a hét halálos bűn egyike. Csakhogy Barton lelkész szereti a pitét, és legalább három darabot megeszik majd, míg prédikál nekem. Rámegy az egész délután.

Harriet bólint, mogorva tekintete még mindig mély árkokat vés két szemöldöke közé.

– Nos, rendben. Maradjon is így.

Nagyszerű, örülök, hogy ezen túl vagyok.

– Zárásig elkészítem a barackos pitédet.

Szerda van, így tudom, hogy beugrik majd, hogy felvegye, miközben a kötőcsoportba tart. Néma ujjongással megemelem a kávémat, és továbbmegyek. Felveszem a szokásos tempómat, és csodálatos módon senkivel sem találkozom, miközben elhaladok a falatozó, majd a virágbolt mellett (amit az egyik húgom működtet, aki egészen biztosan kirohanna és válaszokat követelne, ha épp nem lenne a városon kívül a másik két húgommal). Végül aztán megérkezem a Pitebolt bejáratához. Bedugom a kulcsomat a zárba, bár valószínűleg éjszakára is nyitva hagyhatnám a helyet, mégsem vetemedne senki arra, hogy tönkretegyen vagy ellopjon valamit. Phil valószínűleg bejönne, és megjavítaná a billegő bárszékeket, majd bezárna helyettem, amikor távozik.

Belépni a boltba olyan, mint egy nagy ölelés. Lehet, hogy másnak nem jelent sokat ez a hely, de számomra maga az otthon. Ez a pitebolt évtizedek óta a családomé. Az évek folyamán alig változott, amiért hálás vagyok. Ugyanazok a kék-fehér függönyök lógnak a dupla ablakok előtt. Ugyanaz az összekarcolt fa munkalap a pitéspult mellett. A nagy, utcára néző ablak előtti magas asztalt ki kellett cserélnem, mert már nagyon elkopott, de sikerült találnom egyet, amely szinte tökéletes mása az eredetinek.

Teszek tíz lépést a boltban, felemelem a felhajtható pultot, átsétálok, majd lehajtom magam mögött. Ez, akárcsak az üveg pitepult, elválasztja az üzlet első részét a hátsótól. Hátul, mögöttem van egy kis konyha, ahol az anyukám, a nagymamám, és előtte az ő anyukája, és még előtte az ő anyukája sütötte titkos recept alapján a Walker család pitéit. És tulajdonképpen ennyi az egész. Kicsi ugyan, vagy eredeti, vagy akárhogy szeretnéd nevezni, de ez minden, amire szükségem van.

A következő néhány percet azzal töltöm, hogy előkészítsem az üzletet a nyitásra. Bekapcsolom a hatalmas sütőt, friss kávét főzök a vásárlóknak, letörlöm a pultot és az asztalok tetejét. Éppen egy tálca pitét kapok ki a fagyasztóból, és rakom be a sütőbe, amikor kinyílik a hátsó ajtó, és belép James egy almával teli ládával. Hozzám hasonlóan ő is ebben a városban nőtt fel, és átvette a családja farmját. Az óvodától kezdve együtt jártunk iskolába, egészen a közösségi főiskoláig, ahol mind a kettőnknek a kereskedelem volt a fő szakunk.

– Hogy vagy, Noah?

– Jól. Hogy…

– Szóval, ki a nő? – kérdezi, miközben lerakja a ládát, és összefonja a karját.

Töltök magamnak egy csésze friss kávét, és az az érzésem, hogy ma több csészére is szükségem lesz.

– A fenébe is. Honnan tudsz róla? Még csak reggel nyolc van.

Vállat von.

– Mabel hívott, és megkérdezte, hogy láttam-e valamit a verandámról.

James gyakorlatilag a szomszédom. Leszámítva, hogy a házainkat több hektár választja el egymástól. A számhoz emelem a kávémat, és kortyolok egyet.

– És láttál?

– Nem, túl messze van.

– Nem találtad a távcsövedet?

– Azt hiszem, kölcsönadtam valakinek.

James kiszolgálja magát egy elvihető hungarocell csészével, és megtölti kávéval. Aztán nekitámaszkodik a pultnak, mintha egész nap nem lenne semmilyen nyavalyás dolga. Egyik csizmás lábát átveti a másikon.

– Kényelmesen érzed magad? – kérdezem bosszús hangon. – Tehetek érted még bármit? Hozzak egy újságot? Egy pokrócot? Egy széket?

– Jól vagyok, köszönöm.

Elnézőn mosolyog. A nők gyakran mondják Jamesre, hogy elbűvölő. Én bosszantó seggfejnek nevezném.

– Szóval… mi a neve?

Igazából nem tudom, mi ilyenkor a protokoll. El kell mondanod az embereknek, ha egy híresség van a házadban?

– Rae – felelem, finoman köszörülve a torkomat.

– És a vezetékneve?

Megfújja a kávéját, és a csészéje pereme felett bámul rám. Felfelé nézek, mintha a válaszon törném a fejemet. Mintha nem ez zsongott volna a fejemben egész reggel. Mintha nem lenne a nyelvem hegyén, és nem száguldott volna át az álmaimon tegnap éjjel.

– Khm… Azt hiszem, Törődj a magad átkozott dolgával volt a neve. Nem kell több ládát kiraknod? Tudom, hogy ennél többet rendeltem.

Felkapom az almákat, beviszem őket a kamrába, és elkezdem kipakolni őket a kosarakba. Bosszantó árnyékom követ.

– Miért titkolózol ennyire?

– Nem titkolózom. Csak belefáradtam abba, hogy veled beszélgessek.

– Hm. Ma rendkívül tüskés vagy. Ez a nő nagyon a bögyödben lehet. Mennyi ideig marad?

Megfordulok, és a vállára csapok, miközben kijövök a kamrából.

– Te vagy nagyon a bögyömben.

Ha nem pakolja le a ládákat, majd megteszem én. Ez a város a bolhából is elefántot csinál. Van egy nő a házamban? Nagy ügy. Nem marad ott. Igazából azt remélem, hogy már nem lesz ott, amikor hazaérek. A legkevésbé sem hiányzik, hogy egy híres popsztár megdobja a villanyszámlámat.

Kimegyek a hátsó kis utcába, és lehúzok egy tálca tojást James teherautójának platójáról. Fontolóra veszem, hogy egy-két tojást leszedjek a tetejéről, és a kocsi szélvédőjéhez vágjam. Amikor visszafordulok az üzlet felé, James elállja a hátsó bejáratot. Pont olyan csibész képet vág, mint gyerekkorunkban, amikor rábeszélt, hogy kiszökjünk éjszaka, hogy együtt úszhassunk a Fremont lányokkal. Ami azt illeti, jó kis este volt.

– Csak áruld el a részleteket, és elmegyek.

Kifújom az iménti mély levegőt, ami inkább hangzik morgásnak, mint kilégzésnek.

– Rendben. A neve Rae Rose, és a kocsija az előkertemben robbant le. Megengedtem neki, hogy a vendégszobában aludjon, és ennyi. Történet vége.

Összevonja a szemöldökét, és látom, hogy megpróbálja valahová tenni a nő nevét. Hallott már róla – mindenki hallott –, szóval, csak idő kérdése, hogy leessen neki, ki van a házamban. Ééééés, meg is van. Elkerekedik a szeme, és tátva marad a szája.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy…

Bólintok, és befejezem a mondatot helyette.

– Az érzelmes pop hercegnője a házamban van, és a drága levegőmet szívja.

– Ne, a francba!

Egy vadonatúj kifejezés jelenik meg az arcán, ami nem igazán tetszik.

Mintha elképzelné Rae arcát. Mintha a saját új lehetőségeit mérlegelné. Aztán a szeme rám siklik, és megváltozik a tekintete.

– Ó, most már értem ezt a mogorva hozzáállást.

– Mindig mogorva vagyok.

Most úgy vigyorog, mintha mindent értene velem kapcsolatban. És valószínűleg így is van. Utálom ezt.

– Gyönyörű és tehetséges, és tetszik neked. De nem idevalósi, és te túl kiábrándult vagy ahhoz, hogy egyáltalán szóba állj vele.

– Beszélgettem vele. És most mozdulj – mondom, miközben elsuhanok mellette, és lerakom a tojásokat. Pokoli zajt csapva végigsöprök néhány edényen és serpenyőn a kezemmel. Nem tetszik, hogy olyan könnyedén leírt.

Sajnos, James nem ijed meg a hangulataimtól, mint a város többi lakója.

– Ember, te egy igazi barom vagy. Rae Rose…

Egy újabb pillantást vet rám, miközben arrébb megy, és attól a pillantástól kedvem lenne megütni valamit. Vagy őt.

– Mellesleg, egy a millióhoz az esélye annak, hogy épp a te előkertedben rohad le a kocsija. Amúgy hová tart?

Azt kívánom, bárcsak az ő előkertjébe pottyant volna az enyém helyett. Nyilvánvalóan többre értékeli a szituációt, mint én.

– Miért izgatna ez engem?

– Mert… Nem tudom. Talán próbálkozhatnál nála.

– Nem akarok próbálkozni nála.

Gúnyosan néz, a szemét forgatja.

– Ugyan már, ember! Soha többet nem akarsz újra randevúzni? Merritt ennyire tönkretett téged?

Összeszorítom az állkapcsomat.

– Ne beszélj nekem róla!

Nem vesz tudomást a fenyegetésemről.

– Végül úgyis újra meg kell próbálnod. Miért nem mozgatsz meg minden követ, és próbálod meg egy gyönyörű hírességgel?

Mellesleg miből gondolja, hogy egy ilyen nővel próbálkoznék? Ez a város megőrült. Rae Rose olyan messze van az én szintemtől, hogy eszébe sem jutna az ilyesmi.

Egyértelmű, hogy James nem hagyja abba a nyomulást, ha nem adom meg neki, amit akar. Szóval, miután olyan mély levegőt veszek, amilyet csak tudok, és elnyomom azt a kellemetlen érzést, amely azzal jár, hogy megosztom mással az érzelmi világom egy részét, egyenesen rá nézek.

– Majd akkor randizom újra, ha jól leszek, és készen állok rá. De az holtbiztos, hogy nem próbálkozom egy másik olyan nővel, aki a városon kívül él, mert mint azt te is tudod, nem mehetek vele. Mondjuk úgy, hogy a világ egyszer már a feje tetejére állt, amikor egy átutazóban lévő nő érdeklődni kezdett egy Kentuckyban élő pitebolt-tulajdonos iránt. Nem akarok egy hírességgel randizni, és egy pletykalapból értesülni arról, hogy megcsalt.

James szánakozó pillantást vet rám.

– Csak mert…

– Nem. Végeztünk.

Kinyitom a konyha hátsó ajtaját, ezzel nem túl finoman jelzem Jamesnek, hogy takarodjon. Nem mozdul. Bérelnem kell egy targoncát mára, és fizikailag ki kell vinnem innen.

– Felhagynál azzal, hogy olyasmit kerekítesz a dologból, ami valójában nincs? Rae el fog menni, amint Tommy elvontatja a kocsiját a műhelyébe, és önt bele egy kis olajat.

Ha szerencsém van, látnom sem kell többet. Ezt kellett volna tennem akkor is, amikor Merritt utazott keresztül a városon pár évvel ezelőtt – nem kellett volna tudomást vennem róla. Hagytam Rae-nek egy üzenetet a konyhapulton ma reggel Tommy autószerelő műhelyének telefonszámával, és remélem, hogy mindent elintéz, mielőtt hazaérek.

– Mit csinál most? – kérdezi James, és én sóhajtok, majd újra bevágom az ajtót, és kimegyek a hűtőhöz, hogy bepakoljak egy karton tojást.

– Nem tudom, James. Talán a helyi kábelcsatornák között válogat. Mint mondtam, nem érdekel.

Odalép mellém, így látja a profilomat.

– Ugye tudod, hogy seggfej vagy?

– Volt egy sejtésem.

Megrázza a fejét, és megdörzsöli a tarkóját.

– A nagymamád szégyenkezne a modorod miatt.

Oké, ez övön aluli ütés, és James ezt tudja is. A nagymamát szerettem a legjobban a világon. Még annak a leghalványabb gondolatától is viszketni kezd a bőröm, hogy csalódást okozok neki. Összehúzott szemmel meredek Jamesre.

– Mégis miért? Biztonságos helyet adtam a nőnek múlt éjjel, és otthagytam neki a helyi autószerelő műhely telefonszámát. Miért hoznék ezzel szégyent magamra?

– Egyedül hagytad egy ismeretlen városban, hogy gondoskodjon magáról egy csomó idegen között.

Hirtelen felé fordulok.

– De hát én is idegen vagyok!

Leint, mintha ez nem lenne lényeges.

– Tudod, hogy jobban kellett volna vele bánnod. Képzeld csak el, hogy érzi most magát! Ez a nő röhejesen híres. Fogadok, hogy retteg elmenni bárhová egyedül, ha nincs vele egy testőr.

Erre gondolnia kellett volna, mielőtt minden biztonsági intézkedés nélkül elhagyta a házát. Az a nő nem az én gondom. Nem. Sőt, még csak a legkisebb gondom sem lehet. James arckifejezése teljesen és tökéletesen önelégültre vált. Azt sugallja, hogy bármit is akar mondani, az a döntő meccset lezáró ütés lesz.

– Hogyan bánna vele a nagymamád, ha még itt lenne?

Micsoda kis szemét! Természetesen a nagymamám azt mondaná, hogy minden tőlem telhetőt meg kellene tennem, hogy segítsem Rae-t. Valószínűleg tarkón legyintene, amiért nem csináltam reggelit neki ma reggel, és nem vittem el a szerelőhöz, hogy ne kelljen beszállnia Tommy ordenáré, mocskos autómentőjébe, amelynek csúnyán le van süllyedve a középkonzolja. És, ó, istenem… a háborús történetek! Biztosan beszámol majd neki minden véres részletről. Felnyögök, és felkapom a kulcsaimat a pultról.

– Vedd ki a pitéket, ha lejár az időzítő, és utána kapcsold ki a sütőt! Zárj be, ha elmész!

– Ó… Van munkám, tudod? – mondja a távozó hátamnak.

– Vicces, mert nem úgy tűnt, amikor öt perccel ezelőtt kiszolgáltad magad kávéval, és leálltál csevegni.

Hallom, hogy kuncog.

– Rendben. De elviszek egy pitét, amikor elmegyek.

5. fejezet

Amelia

Kiderül, hogy az impulzív, spontán döntések valójában nagyon másképp néznek ki nappali megvilágításban. Javítás: nem másképp, hanem egyenesen rosszul. Nagyon, nagyon rosszul mutatnak.

Egy idegen házban vagyok a semmi közepén, egy lerobbant autóval, térerő nélkül, és az egyetlen személy, akit valamiképp az ismerősömnek tudhatok, magamra hagyott egy cetlivel, amelyen az áll, hogy kit kell felhívnom, hogy megjavítsák az autómat, de semmi egyéb útmutatás. Azt hiszem, ez jobb, mint a semmi. Mindazonáltal ez teljesen új élmény számomra. Általában az történik, hogy az idegen férfiak felmásznak a kapura, hogy bejussanak a házamba, nem pedig az, hogy eltakarodnak, mielőtt felébrednék, hogy látniuk se kelljen.

– Oké, Amélia, meg tudod csinálni – mondom ki hangosan, mert úgy tűnik, hogy az az új heppem, hogy magamban beszélek. Tök röhejes, hogy ideges vagyok, mert fel kell hívnom egy autószerelőt, de már jó ideje nem csináltam… nos, semmit önállóan. Általában minden ilyen feladatot Susanre vagy Claire-re hagyok. Tíz év alatt egyetlen időpontot sem kértem magamnak, és ha ez nem lenne elég szörnyű, még csak nem is én vezettem, amikor megjelentem egy-egy ilyen találkozón, mert mindig sofőr vitt.

Számomra nagyon gyorsan jött a hírnév. Egyik nap még teljesen hétköznapi voltam – egy középiskolás diák, aki megosztott egy videót a YouTube-on, amint a saját dalomat énekelem zongorakísérettel. A következő pillanatban pedig már szárnyára vett az internet. Saját dalok és népszerű feldolgozások videóit töltöttem fel, és az emberek megőrültek értük. Akkoriban, amikor a „virális” kifejezés teljesen újnak számított, ezt rendellenesnek éreztem. Még mielőtt kiadtam volna egy profin felvett albumot, a YouTube-csatornámról az emberek már tudták, ki vagyok. Dicsérték az érett hangzást, azt az érzelemdús hangot, amely inkább egy harmincéveshez tartozott volna, pedig én csak tizenhat voltam.

Emlékszem, hogy esküvőkre és más különleges eseményekre szerződtettek kétszáz dollárért, és azt hittem, hogy piszkosul gazdag vagyok. De nem érdekelt a pénz. Nekem már az is megérte, hogy a saját zenémet játszottam mások előtt. Aztán amikor tizenhét éves lettem, megkeresett egy menedzser, Susan, és azt mondta, hogy szerinte van valami különleges bennem, és segíteni akart a karrierem építésében. És igaza volt. Ezután minden olyan gyorsan történt. Susan segített nekem tető alá hozni egy lemezszerződést, amely nemzetközi hírűvé tett, arra azonban semmi sem készíthetett fel, hogy ez teljes mértékben megváltoztatja az életemet. Arra, hogyan rombolja le a kapcsolatomat anyukámmal.

Az az első néhány év nagyon izgalmas volt, anyukám és én nagyon közel álltunk egymáshoz. A hírnév roppant kecsegtető volt… amíg nem voltam híres. Lettek híres barátaim, de hamar rájöttem, hogy ezek a kapcsolatok sohasem lesznek mélyebbek felszínes barátságoknál. Tudod, olyasfajta kapcsolatok ezek, amikor megkérdezik tőled, hogy hogy vagy, és te akkor is azt válaszolod, hogy nagyszerűen, ha éppen darabokra hullik az életed. Ezek az emberek határozottan nem olyan fajta barátok, akiknek sürgős üzenetet küldhetsz egy buliból a mosdóból, azzal, hogy véletlenül eldugítottad a vécét, és szükséged lenne egy menekülőautóra.

Kívülről azt hihetik az emberek, hogy mindenem megvan. Rae Rose erős, tehetséges, kiegyensúlyozott, és ó, olyan sikeres. Bármelyik helyiséget uralja, ahová besétál, és már-már zavarba ejtően magabiztos a mikrofon mögött. A gond csak az, hogy még én sem vagyok Rae Rose. Nem én kezelem a közösségimédia-felületeimet, nem én választom ki a ruháimat a fontos eseményekre vagy az interjúkra. És bár mindennél jobban szeretném felhívni az anyukámat, a kapcsolatunk annyira szar, hogy nem teszem. A legtöbb sztorit pedig, amit a beszélgetős műsorokban elmesélek, már előzőleg finomra hangolta és ellenőrizte a PR-csapatom. Rae nem más, mint egy kitalált karakter, aki mögé elrejtőzöm, mert fiatalon megtanultam, hogy a megjátszott magabiztosság az egyetlen módja annak, hogy az ember túlélje, és sikeresen boldoguljon ebben az iparban.

Csakhogy minél többször kell magamra öltenem ezt az álarcot, ráadásul mindennap, annál inkább úgy érzem, hogy én magam eltűnök. Hiányzik Amelia. Hiányoznak a napok, amikor a zenélés és az éneklés volt a lényeg. Mostanában nem vagyok más, mint egy kimerített hitelkártya, amelyet mindenki lehúz.

És ebben a pillanatban azonnal elcserélném a celeb magabiztosságomat az alapvető társas készségekre. Mert el kell intéznem egy egyszerű telefonhívást, és remeg a kezem. Egyáltalán, mit mondok, ha felhívom? Felemelem az ósdi telefonkagylót. Olyan nehéz, hogy beszámítom a napi felsőtestformáló edzésembe. A másik kezemben mentőövként szorongatom Noah cetlijét. Gyönyörű a kézírása. Végighúzom a mutatóujjamat a betűk légies vonalain, és rádöbbenek, hogy manapság milyen ritka, hogy valaki folyóírással írjon. Valahogy ezek a betűk tökéletesen passzolnak ehhez a férfihoz. Érdekesek. Méltóságteljesek. Pontosak. És mégis… van bennük valami lágyság.

Amikor ráveszem magam, hogy abbahagyjam Noah cetlijének simogatását, megacélozom a lelkemet, és beütöm a telefonszámot. És, hűha, ez a legkielégítőbb dolog, amit valaha csináltam. Vajon tudják az emberek, hogy ezek a régi telefonok éppen olyanok, mint a stresszoldó játékok? Szörnyű csalódás lesz az okostelefonom, miután ezt használtam. Egy pillanatig megnyugtattak ezek a varázslatos gombok, de amikor kicsöng a vonal, újra szorongani kezdek.

Belehalt volna Noah, ha egy kicsivel több útmutatást hagy nekem? Ez az üzenet – bármilyen szép és keretbe illő – nagyon hiányos. Azt írja, hogy hívjam fel Tommyt. Ő majd elvontatja a kocsidat, és jó áron megjavítja. Nos, nem szeretnék sznobnak tűnni, de nem igazán aggódom az ár miatt. Valójában szívesen fizetnék Tommynak egymillió dollárt is, ha biztosít arról, hogy nem rabol el sem ő, sem senki más az autószervizében.

A telefon kicsöng még egyszer, mielőtt egy férfi beleszól.

– Alló. Autóműhelyésfiai.

Hűha. Mit mondott ez az ember? Egyetlen szót sem értettem. Egyáltalán, angolul beszélt? Őszintén, úgy hangzott, mintha egy konyhamalac éppen most darálna le egy halom összekevert szót. És ez remek példa arra, hogy miért nem bonyolítok le telefonhívásokat. Sohasem tudhatod, mi vár rád a vonal túlsó végén, és ez szinte sohasem kellemes élmény.

– Ööö… szia… Tommyval beszélek? – kérdezem lepillantva a papírra, hogy megbizonyosodjam róla, jó nevet mondtam-e, bár mostanra már vagy hússzor elolvastam, és annyit cirógattam azt a cetlit, hogy talán már teherbe is estem tőle. Összerezzenek, amikor a vonal másik végén hirtelen egy hangos dübörgés hallatszik. Így még nehezebb lesz megérteni a férfit, amikor eldünnyögi a válaszát, amely igazából úgy hangzik, mintha azt mondaná, hogy:

– Aha, dudáló asztal vagy.

Ez nem lehet igaz.

Hideg veríték ütközik ki a bőrömön, és két másodpercre vagyok attól, hogy drámai sírásban törjek ki. Úgy érzem magam, mint egy kisgyerek, aki elveszett a vidámparkban. Nem találom az utat, és semmi sem tűnik ismerősnek. Utálom, hogy megbántam, hogy elhagytam Nashville-t. Utálom, hogy nem tudok megállni a magam lábán. És nagyon utálom, hogy soha többé nem tartozom sehová.

És most már reszketek. Talán nem erre találtak ki. Talán ideje befejezni ezt a hívást, és tárcsázni Susant inkább. Majd könyörgök neki, hogy küldjön egy kocsit vagy egy repülőgépet. Vagy akár egy kicseszett egykerekűt is küldhet. Vacsorára otthon lehetnék, mintha semmi sem történt volna. Csakhogy ahogy felidézem az ottani életemet, egy satu azonnal szorítani kezdi a mellkasomat, és egyre szorosabban préseli. Még nem mehetek vissza. Még nem adhatom fel, bármit keresek is ebben a városban.

– Alló! – mondja a férfi újra, most türelmesebbnek tűnik, mint az előbb.

– Igen, itt vagyok. Izé… Nem vagyok biztos abban, hogy mit mondott, de…

Zihálni kezdek. Ekkor egy férfikéz átnyúl a vállam felett, és kiveszi a telefont a kezemből. Megfordulok, és azon kapom magam, hogy egyenesen Noah széles mellkasát bámulom. Nem hallottam, ahogy bejött a házba, így most már a szívem nemcsak gyorsan ver, hanem kiabál és felháborodva rugdossa a bordáimat, hogy biztosan odafigyeljek rá. Vagy talán megpróbál elmenekülni a testemből, és biztonságosabb talajra érni.

Tekintetem feltipeg a nyakára, és az állára, finoman tétovázva végigtántorog telt, mogorva száján, mígnem biztonságosan landol a zöld szemén. Fogva tartja a tekintetemet, miközben a füléhez emeli a telefont.

– Tommy? Igen, Noah vagyok. Van itt nálam egy nő, akinek a kocsiját el kellene vontatnod a műhelybe.

Megáll, és hallgatja a választ, továbbra is a szemembe néz. Olyan áthatóan és rendíthetetlenül mered rám, hogy mocorgásra késztet. Milyen kiváló őr lenne belőle a Buckingham-palotában.

Noah bólint.

– Ühüm. Ez menni fog. Köszönöm, Tommy.

Áthajol fölöttem, és mellkasa finom tüzet csihol a vállamon. A telefonkagyló kattanása, ahogy visszarakja a készülékre, olyan ijesztő a halotti csendben, hogy ugrom egy kicsit. Úgy érzem, reagálok Noah-ra, méghozzá oly módon, amit még sohasem tapasztaltam korábban.

– Köszönöm – mondom, miközben úgy kell kipréselnem a hangomat a hirtelen támadt vonzalom vastag felhője alól.

– Nem hiszem, hogy értetted, amit mondott.

A szája sarka megrándul, mintha mosolyogni akarna, de nem fog.

– Tommy elég bugris. Ezért, plusz az erős akcentusa miatt nehéz megérteni.

– De neked nem okozott gondot.

– Mert én itt nőttem fel. Beszélek bugrisul. Ez egy önálló nyelv.

– Kétnyelvű vagy – állapítom meg enyhe kuncogással, és hagyom, hogy a tekintetem lejjebb csússzon. Orr, száj, borostás áll, nyak. Amikor megremeg az ádámcsutkája, rádöbbenek, hogy bámulom. Csorgatom a nyálamat. Nem akarom, csak van benne valami különleges, amitől mágnessé válok. Nemcsak hogy röhejesen vonzó (és igen, az!), de itt van ez a finom trükk, ez az édes ellentmondása a határozott férfiasságnak, ami a kényelmes normalitással keveredik, és ami arra késztet, hogy be akarjam magam burkolni abba szürke pamutpólóba, amit visel, és örökké abban élni. Még csak nem is ismerem őt, mégis biztonságban érzem magam mellette. Noah az a pokrócerőd, amit gyerekként mindig építettél, és elrejtőztél benne. Meleg és megnyugtató.

Azt hiszem, nagyon különbözik azoktól a férfiaktól, akik körülvesznek a mindennapi életben. Azoktól a művésztípusoktól, akik mindig a frizurájuk miatt aggódnak – vagy az utolsó barátomtól, aki csak akkor törődött velem, amikor nyilvános helyen voltunk, ahol mindenki láthatott.

A kapcsolat nem feltétlenül volt hamis – de a menedzsereink javasolták azzal, hogy „jót tesz” mindkettőnknek. Reméltem, hogy valami nagyszerű dolog alakul majd ki belőle, de akárcsak az a maroknyi egyéb komolytalan kapcsolatom, ez is végtelenül sekélyes volt. Erőtlen, mint a szódavíz egy két hete nyitva álló kétliteres szódásüvegben.

Nyilvánosan akart Rae Rose-zal randevúzni, mindig partikra akart járni, rengeteg pénzt költeni az éttermekben, és teljesen kiaknázni a sztárságunkat. Mindig ügyelt rá, hogy a sajtó ott legyen körülöttünk, hogy megörökítse „szerelmünk őszinte pillanatait”, hogy olyan gyakran szerepelhessünk az újságok címlapján, amilyen gyakran csak lehetséges. (És mellesleg, szörnyen csókolt. Két pont a tízből, említésre sem méltó.)

Lehet, hogy huszonegy évesen, amikor még nem voltam kiégve a rivaldafény miatt, én is ilyen életmódot folytattam, de most csak olyasvalakit szeretnék, aki scrabble-özik velem, és összebújjunk egy takaró alatt. Erre sohasem tudtam rávenni az exemet, így nagyon gyorsan véget vetettem a kapcsolatunknak, akárcsak a többinek, amelyeket kevésbé említésre méltó férfiakkal folytattam. (De akik legalább jobban csókoltak.)

Egyik férfi sem tűnt valódinak azok közül. Nem úgy, mint az, amelyik most itt áll előttem. Noah megköszörüli a torkát, és hátralép.

– Tommy kilencre itt lesz, hogy elvigye a kocsidat. Elviszi a műhelybe, és megnézi, mi baja.

Nyelek egyet, és bólintok, üdvözölve a hűvös levegőt, amely elfoglalja Noah testmelegének a helyét. Az etikett nógatni kezd.

– Nagyszerű. És köszönöm még egyszer. Nagyon sajnálom, hogy kellemetlenséget okozok. Szeretném kifizetni.

Udvariasan, udvariasan, udvariasan. Mindig, minden körülmények között udvarias vagyok.

– Ne aggódj emiatt – mindössze ennyit mond, mielőtt ismét csend telepszik ránk, és irigylem azt a képességét, hogy egyszerűen csak kimondja dolgokat. Csak azt mondja, amit akar, és egyetlen szóval sem többet. Olyan csend van, hogy hallom a saját lélegzetemet. A gondolataim úgy kopognak a fejemben, mint légy a befőttesüvegben. Nem tehetek róla, de kíváncsi vagyok rá, hol volt ma reggel, és miért jött vissza. Az üzenete azt sugallta, hogy ma nem lesz a közelben. Mégis itt van.

Olyan diszkréten, amennyire csak lehetséges, végigmérem, és megpróbálom kitalálni, miféle munkája lehet egy olyan férfinak, mint ő. Baseballsapkát visel, és egy pólót, amely megfelelően lazán lóg a testén, ám mégis kellő mértékben simul a vállára és a mellkasára ahhoz, hogy ne legyen pacuha vagy buggyos. A farmerja egyszerű, mégis stílusos. Látszik, hogy sokszor hordja, bizonyos helyeken enyhén kifehéredett, ebből arra következtetek, hogy ez a kedvenc nadrágja. A lábán barna munkásbakancs. De itt van egy kis csavar, mert ez nem igazi munkásbakancs. Inkább az a fajta, amilyet a trendi fickók hordanak a városi kávézókban. Érdekes.

– Hunyorogva nézel rám – állapítja meg, és kibillent Sherlock Holmes-féle nyomozásomból. Úgy érzem, egy pillanatra kénytelen leszek őszinte lenni.

– Megpróbálom kitalálni, hogy egy olyan férfi, mint te, mivel foglalkozik.

Felvonja a szemöldökét és keresztbe fonja a karját. Barátságtalan, mogorva póz.

– Egy olyan férfi, mint én?

– Igen, tudod… – mondom, és bátorkodom egy incselkedő mosolyt megereszteni. – A sok izom, a borosta, és a parancsolgató modor.

– És?

A hangja éles. Nem talál elbűvölőnek. Számára én vagyok a legkevésbé elbűvölő személy a világon, és azt hiszem, ez tetszik nekem.

– Mit és?

Leengedi a karját (ezzel vége a barátságtalan póznak), és sarkon fordulva odamegy a konyhaszekrényhez, elővesz egy tálat, engem pedig otthagy ácsorogni a telefon mellett. Fogalmam sincs, hol kellene állnom ebben a házban.

– Mire tippelsz? – biztat finoman.

Egy pillanatra meglepődöm, mert nem gondoltam volna, hogy belemegy a játékba. Nem tűnik játékos típusnak. Nos, akkor rendben. Játsszunk!

– Hm.

Még egyszer tanulmányozom, alaposan és pofátlanul. A fenébe. Jó a teste. Nagyon jó. Valamivel magasabb, mint száznyolcvan centi, ha tippelnem kellene, azt mondanám, úgy hét-nyolc centivel, pólójának rövid ujja alól kilóg hosszú, szikár bicepsze és erős alkarja, mindkettőn kirajzolódnak az erek. Azt mondanám, hogy valamit a kezével csinál, amihez a felsőteste erejére van szüksége. És mivel sapkát hord, talán a munkája miatt sokat kell a napon lennie? A sapkája alól enyhén kilógó aranyhaja megerősíti a gyanúmat.

– Gazda? – kérdezem, miközben magára hagyom telefonbarátomat, és elveszek egy széket a kis konyhasziget mellől. A konyhasziget másik oldalán Noah elkezdte összegyűjteni valaminek a hozzávalóit.

– Nem.

Kivesz egy csomag írót és néhány tojást a hűtőből.

– Farmer?

Most a vajon van a sor.

– Téves.

– Oké. Akkor egy pázsitgondozó céged van?

Legutoljára a lisztet, cukrot, sütőport és szódabikarbónát tartalmazó dobozokat teszi a pultra.

Noah vet rám egy rövid pillantást, majd elkapja a tekintetét.

– Meg kellene sértődnöm, hogy még nem említetted az ügyvédet vagy az orvost? – kérdezi száraz hangon, amely valahogy mégis humoros.

Ez az apró ugratás a hangjában elég ösztönző ahhoz, hogy megpróbáljam megnyerni magamnak. Kicsit morgós, van egy része, amelyik azt üzeni, hogy vigyázz, mert lehet, hogy harapok, ám a szeme azt súgja, hogy gyengéd leszek. Micsoda rejtély ez a férfi! Hát igen, számomra mostanában minden rejtély. Úgy érzem, mintha most ébredtem volna a hibernálásból, és hirtelen újra kellene tanulnom ezt az új, átalakult világot.

– Nem ismerek sok ügyvédet, aki farmerban járna dolgozni.

A pultra könyökölök, és a tenyerembe támasztom az államat.

– Ez csak azért van, mert még nem találkoztál Larryvel.

Még. Miért rándult össze a gyomrom ettől a szótól?

– Gyerünk, áruld el! Kifogytam a találgatásokból.

Megvonja a vállát, és miután a hozzávalókat belerakja az edénybe anélkül, hogy mérőeszközöket használt volna, mindent összekever. Az alkarja megfeszül, és a puha szőke szőrszálakra vonzzák a tekintetemet.

– Szerintem sohasem jössz rá.

Noah megfordul, begyújtja a gáztűzhelyet, és megolvaszt egy kis vajat egy serpenyőben. Nem akarok általánosítani, de sokkal könnyedebben mozog a konyhában, mint amit elvárnék olyasvalakitől, aki úgy néz ki… nos… olyan férfias, mint ő. Csendben maradok. Élvezem, jobban is, mint kellene, ahogy össze kell raknom ezt a fickót, mint egy kirakóst. Kikanalaz egy adag masszát, és a serpenyőbe dobja. Most jövök rá, hogy palacsintát süt. Palacsintát a semmiből, ráadásul recept nélkül.

És akkor mellbe vág a felismerés.

Zihálok és rámutatok.

– Pék. Pék vagy, ugye?

Úgy tett szert a csábító alkarokra, hogy tésztát dagasztott! Csak egy vékony csíkot látok Noah arcából, ahogy félrebillenti a fejét, de ez elég, hogy elkapjam egy vigyor nyomát. És azt a vigyort a fülem hegyében is érzem. És a lábujjaim végében is. A zsigereimben.

– Kitaláltad, Nancy Drew. Piteboltom van.

Tátva marad a szám.

– Nincs.

– De van. Van valami baj ezzel?

Már vissza is húzódott.

Megrázom a fejemet, lecsúszom a székről, így a gáztűzhely melletti pultnak támaszkodhatom. Noah nem néz rám, de a szemét arra a pontra szegezi, ahol a tenyerem van mellettem a pulton. Mivel azt hiszem, hogy talán útban van neki, összekulcsolom a kezemet magam előtt.

– Ez nagyszerű. Csak nem gondoltam volna. Nem, a te… nos… tudod.

Megint a férfias alakja felé intek, mert a kínos jelenetekkel megrakott hajóm már vitorlát bontott, és nem lehet visszavontatni a kikötőbe.

– Szóval, mi a kedvenc pitéd?

– Nem szeretem a pitét – mondja határozottan.

Csak pislogok rá.

– De hiszen piteboltod van.

– Valószínűleg ezért nem szeretem a pitét.

Megrökönyödve ingatom a fejemet. Még több ellentmondás. Mit érezne, ha azt mondanám neki, hogy nem szeretek énekelni? Imádok énekelni, szóval, ez a felvetés érvénytelen. Vagy legalábbis imádtam énekelni, és nagyon remélem, hogy újra imádok majd.

– De ha nem eszed meg, honnan tudod, hogy jó vagy sem?

– A nagymamámtól örököltem a piteboltot. Már nemzedékek óta a családunké. Ugyanazokat az elronthatatlan recepteket használom, amiket ők használtak.

Lepillant rám, és látja, hogy kíváncsian felvonom a szemöldökömet.

– Sohasem szerettél valamit csak azért, amit az a dolog jelent neked?

Először is, meg vagyok döbbenve, mert Noah eddig nem tűnt érzelmes típusnak. Csakhogy a nagymamája piteboltját üzemelteti, szóval, nyilvánvalóan tévedtem. Másodszor, de igen, abszolút szerettem, és ezt a valamit, jobban mondva valakit, Audrey Hepburnnek hívják. Gondolatban azonnal visszarepülök arra az éjszakára, amikor tizenhárom éves voltam, és nem tudtam aludni. Rosszat álmodtam, és hideg verejtékben úszva ébredtem. Kimentem a nappaliba, hogy megkeressem anyukámat. Éjjeli bagoly volt (valószínűleg azért, mert egyedülálló anyuka volt, és miután én lefeküdtem aludni, az a pár óra jutott csak neki, hogy magával is foglalkozhasson), és ott találtam a kanapén összekucorodva, ahogy egy filmet nézett.

– Szia, édesem, nem tudsz aludni? – kérdezte, miközben felemelte a takarója szélét, és így alábújhattam, és hozzá simulhattam.

– Rosszat álmodtam – mondtam.

Közelebb húzott magához, és mind a ketten a tévében játszott fekete-fehér film felé fordítottuk a figyelmünket.

– Nos, megvan a tökéletes orvosságom a rossz álmok ellen. Az Álom luxuskivitelben. Audrey Hepburn mindig felvidít, ha rossz kedvem van.

Sokáig fennmaradtunk, és néztük ezt a klasszikus filmet, és anyukámnak igaza volt. Abban a pár órában nem éreztem félelmet vagy szomorúságot. Ezután hagyománnyá vált számunkra, hogy együtt nézzük Audrey Hepburn filmjeit, ha egyikünknek rossz napja volt. Csakhogy most egyedül nézem őket, mert a kapcsolatunk régen megromlott, és nem hiszem, hogy valaha is megjavul. De ezek közül semmit nem mondhatok el Noah-nak, mert mindez túl személyes. Szóval példát veszek Noah tömörségéről, és röviden azt mondom, hogy:

– De igen.

Elfogadja a válaszomat úgy, ahogy van, és feldobja a palacsintát. Ezer kérdésem van, amit fel szeretnék tenni, de csakúgy, mit előző este, csomót köt a nyelvemre az, hogy ilyen közel vagyok hozzá. Most frissen mosott ruha, férfias tusfürdő és édes, vajas palacsinta illata árad belőle. Tökéletes illat.

A csend hosszúra nyúlik, és én nem akarom megtörni. Inkább azt figyelem, ahogy a tészta serceg és bugyog a serpenyőben. Azon töprengek, utoljára mikor érezte magát valaki annyira kényelmesen mellettem, hogy élvezze a csendet. Évekkel ezelőtt.

– Nem szereted a palacsintát? – kérdezi Noah, kirángatva a gondolataimból. Kérdőn nézek rá, mire hozzáteszi: – Ráncoltad a homlokodat, ahogy a serpenyőt nézted.

Semmi kedvem elmondani neki, hogy azért ráncoltam a homlokomat, mert anyámra gondoltam, úgyhogy kikerülöm a kérdést.

– Ja, nem… nem erről van szó. Csak nem ehetek palacsintát.

– Glutén?

– Szénhidrát. Nagyon szigorú a diétám, amelyet be kell tartanom. Különösen, hogy pár héten belül turném lesz. A menedzserem megöl, ha úgy megyek haza, hogy a derekam egy centivel vastagabb.

Sok jelmezem van, amibe bele kell férnem, és higgy nekem, Susan megmondja, ha úgy gondolja, hogy túl gömbölyűnek tűnök bennük. Vagy beszél a séffel, aki egész hétre főz nekem, és kíméletlenül elintézi, hogy a menüm kisebb adagokból álljon, és ne legyen benne semmi finomság.

– Oké – mondja, és tányérra szedi a serpenyőből a legomlósabb aranybarna palacsintát, amit valaha is láttam.

Újabb adag tésztát dob a serpenyőbe, ami serceg.

– Akkor tojást?

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Meg sem próbálsz meggyőzni, hogy egyek palacsintát?

Ezúttal zavartan, egyszersmind érdeklődve néz rám.

– Nem. Kellene?

– Valahogy azt reméltem. Mert akkor mondhatnám azt a menedzseremnek, hogy azzal vádoltál, hogy udvariatlan vagyok, amiért visszautasítom a szívélyes kínálásodat, és belátná, hogy nem volt más választásom, mint hogy megegyem őket, különben bemártottál volna a sajtóban.

Felvonja a szemöldökét, és feldob egy palacsintát.

– Szükséged van a menedzsered beleegyezésére, hogy egyél?

Hallom a kihívást a hangjában. De ezen túl, azt is hallom, milyen egyszerű a kérdése, és hogy milyen egyszerű lenne azt mondani, hogy Nem, ha ha, persze hogy nem. Röhejes lenne! De a francba is, mégis kell Susan jóváhagyása. Belegondolok, hányszor futott át Susan neve az agyamon, amióta tegnap éjjel eljöttem, és azon kezdek töprengeni, hogy talán ő is a gondjaim része. Lehet, hogy az életemre vonatkozó összes döntést rá hagytam?

A szemem követi a spatulát, ahogy Noah ráemel egy aranyszínű palacsintát a már elkészült palacsintákból álló halom tetejére. Úgy néz ki, mint valami műalkotás. Ennek a palacsintának saját közösségimédia-oldalra lenne szüksége, amelyet csak annak szentelnének, hogy minden oldalról meg lehessen csodálni.

– Szóval… – mondja Noah. – Egy rántottát?

Amikor nem válaszolok azonnal, Noah végre a szemembe néz. Amikor egymás szemébe nézünk, érzem, hogy ugyanaz a jóleső borzongás fut végig rajtam, mint előző este. Rémület és öröm. Remény és rettegés. Csak annyit tudok, hogy megadja a lökést, amire szükségem van ahhoz, hogy megbízzam magamban.

– Nem, ma palacsintát eszem.

6. fejezet

Noah

Ismételd meg! – kérem Tommyt a telefonban, azt remélve, hogy elsőre nem hallottam jól.

– Legalább két hétig nem lesz készen – mondja a szokásos zavaros módján. De ezúttal aggasztóan biztos vagyok benne, hogy jól hallottam. Nem is olyan régen vitte el a kocsit, és máris tönkreteszi a napomat? Rae-re nézek, aki a második adag palacsintáját eszi, olyan mohón, mintha évek óta nem evett volna. Ma világosszürke pólót visel, lazán betűrve egy divatos, sötétkék skinny farmerba, amely a csupasz bokája fölött végződik. Szűk, mármint a póló. Lágy, rugalmas anyagból szabták, amely a kulcscsontjánál kezdődik, majd körbeöleli, és rásimul a mellkasára és a felsőtestére, feltárva karcsú alakját, amely csodásan nőies. A könyökhajlatáig érő póló ujja hosszú karjára tapad. Az egyetlen dolog, ami modern a kinézetében, az a barna haja. Tulajdonképpen majdnem fekete, ha nem lennének azok a világosabb részek, amik akkor látszanak, amikor rájuk süt a nap. Még mindig egy rendetlen kontyba van púpozva a fején. Egyik lábát (piros körmökkel) felhúzta a székre.

A palacsintahalom fölé hajol. Sűrű szempillái szinte az arccsontját legyezik, ahogy egy újabb falatot tesz a szájába a villával. Tetszik, ahogy kihúzta a szemét (ezt a kifejezést a húgaimnak köszönhetően ismerem). Tökéletes fekete vonalat rajzolt csinos szempillái tövébe, kissé tovább húzta, és ettől olyan lett a tekintete, mint a fekete-fehér filmek szereplőinek. Csodálatosan néz ki.

Grimaszolok.

– Ne csináld ezt, Tommy. Ennél hamarabb el kellene készülnie. A barátomnak van egy élete, ahová vissza kell térnie.

Amikor kimondom a barátom szót, Rae rám emeli nagy, kék szemét, amely annyira tele van hálával, ahogy lenyel egy óriási falat palacsintát, hogy másfelé kell néznem. Nem kellett volna azt mondanom, hogy a barátom. Nem úgy értettem. Csak nem akartam kimondani a nevét, és felhívni az egész város figyelmét arra a tényre, hogy egy popsztár van a házamban. Mert higgyék el nekem, nem akarok Rae barátja lenni, vagy bármi mása. Mindössze biztos szeretnék lenni abban, hogy ez a nő, amilyen hamar csak lehet, elmegy innen, el az életemből, hogy minden visszatérjen a normális kerékvágásba.

– Ez nem tőled függ, Noah. Nincs hűtőcsövünk, és leghamarabb két hét múlva lesz készleten. Majd szólok, ha megérkezett.

Lerakja a telefont, és minden reményem egykedvűen porba hull. Két hét. Biztosan nem marad két hétig a városban? Természetesen, nem. Kit akarok átverni? Korábban már volt dolgod olyan nővel, mint ő, emlékszel, Noah? Merritt szintén városi lány volt, és azonnal elment, ahogy itt befejeződött a dolga. Biztos vagyok benne, Rae Rose is alig várja, hogy visszamenjen a csillogó életébe. Nincs szükségem arra, hogy emiatt aggódjam.

– Minden oké? – kérdezi Rae, és hallom villája csörgését, ahogy óvatosan leteszi a tányérjára.

– Ööö… igen.

Ránézek, és megdörzsölöm a tarkómat.

– Vagyis, nem. Azt hiszem, attól függ, honnan nézed a dolgot. Úgy tűnik, hogy a kocsidat két hétig nem javítják meg, amíg nem kapják meg a szükséges alkatrészt. De a jó hír az, hogy felhívhatod azt az embert, bárki legyen is az, aki fuvarozni szokott, és megkérheted, hogy elvigyen… oda vigyen, ahová csak akarod. Mondjuk, a strandra?

– Hogy mit? Nem – feleli döbbenten.

– Akkor a hegyekbe? – kérdezem, és leülök vele szemben a kis reggeliző sarkomban. Nem tetszik, ahogy a fény körülöleli a vállát és ettől gyakorlatilag ragyog. Be kell csuknom a spalettákat. Megrázza a fejét, és láthatóan zaklatottnak tűnik.

– Nem, úgy értem, nem tudok senkit sem felhívni, hogy elvigyen.

Oké, most felhúzzák a veszélyre figyelmeztető a vörös zászlókat. Valami bajba került volna? Egy szökevény popsztárt rejtegetek?

– Nem akartam, hogy ilyen drámaian hangozzon. Én csak… egy kis ideig rejtőzködöm.

– Rejtőzködsz? – visszhangzom dünnyögve.

– Igen.

Megvakarja a tarkóját, és lenéz az immár üres tányérjára.

– Nem a törvény elől bujkálok, vagy valami őrült volt barát elől, vagy ilyesmi, ha esetleg ezt gondolod. – Erre gondoltam. Igazából mind a kettőre.

Megereszti a legszomorúbb mosolyt, amit valaha láttam, és lenéz a tányérjára.

– Az életem nagyon gyorsan túl sok lett. Szükségem volt egy kis szünetre…

Hirtelen felállok, a szék lábai nyikorognak a padlón. Ez kissé túl drámainak tűnik, de nincs időm itt üldögélni, és hallgatni, hogy milyen nehéz egy popsztár élete. Nem ehet szénhidrátot? Nagy ügy. Ő akarta ezt az életet, és én ebben a pillanatban kiszállok a sajnálkozásból. Egy pillanatig majdnem beszippantott az érzés, hogy törődjem vele, és azon töprengjek, őzikeszeme miért van tele fájdalommal és bánattal. De nem tarthatok azon az úton Rae Rose-zal. Siránkozhat a saját társaságának, nekem van elég szerettem, akik miatt aggódhatok.

– Mennem kell dolgozni. Már így is túl sokáig voltam távol. De beviszlek a városba, így kivehetsz egy szobát Mabel panziójában, mert itt nem maradhatsz.

Ez még nekem is nyers volt. De nem tehetek róla. Valami Rae-ben olyan érzést kelt bennem, mintha el kellene hessegetnem egy kezet, nehogy hozzáérjen egy eleven sebhez.

– Ó.

Pislog párszor, aztán feláll. Túl finom a mozgása ahhoz, hogy a szék lába nyikorogjon.

– Persze. Igen. Sajnálom, nem akartam azt sugallani, hogy itt szeretnék maradni. Sohasem terveztem ilyet.

Felkapja a tányérját, és elsiet vele a mosogatóhoz. Arcán két rózsaszín folt ül.

– Csak elmosogatom ezt a tányért, aztán összeszedem a cuccomat.

Feltűri a felsője ujját és kétségbeesetten dörzsölni kezdi a szirupot a tányérjáról. Ettől az az érzésem támad, hogy éppolyan seggfej vagyok, amilyennek James lefestett. Nagyszerű. Kérlek, magyarázzátok el nekem, mi a francért érzem bűnösnek magam e pillanatban, amikor ő az, aki belezavart az életembe!

Nézem, ahogy a csípője előre és hátra billeg, miközben hatalmas erővel igyekszik eltávolítani a tányérra tapadt szirupot a kezével és egy csepp mosogatószerrel. A vállát felhúzta a füléig, és teljesen biztos vagyok benne, hogy ha a szemébe néznék, elhomályosítanák a könnyek. Említettem már, hogy három húgom van? Igen, jól ismerem ezt a fajta megküzdési mechanizmust, amelyik őrült pucolásnak álcázza magát.

Kivéve, hogy Rae-től nyilvánvalóan igen távol áll a takarítás világa.

Tartózkodva a morgolódástól teszek két lépést felé, kiveszem a tányért a kezéből, és a zöld mosogatószivacsot használva, amelyet a mosogató alatt tartok, könnyedén tisztára mosom a tányért. Érzem, hogy engem figyel, de nem vagyok hajlandó viszonozni a pillantását. Nem azért, mert nem bízom magamban, hogy újra ilyen közelről a szemébe nézzek (megtanultam a leckét ma reggel a telefon mellett), hanem mert nem akarom, hogy kényelmesen érezze itt magát, és azt gondolja, hogy valójában barátok vagyunk. Ez az, amire azt mondom, hogy világosan meg kell húzni a határvonalat.

– Köszönöm – mondja halkan. – És… mellesleg… a nevem… – Egy rövid szünet. – Amelia. Amelia Rose. – Hátrálni kezd. – A Rae csak művésznév.

Miután elhagyja a konyhát, ott állok mozdulatlanul, és a neve ott köröz a fejem körül. Amelia. A fenébe. Bárcsak ne tudnám! Minél hamarabb kirakom Amelia Rose-t a házamból, annál jobb.

7. fejezet

Amelia

Telt ház van – mondom, és ijedten nézem, ahogy Noah állkapcsa összeszorul. Széles vállával kissé áthajol a panzió recepciós pultja felett egy aranyos kis öreg hölgy felé, aki porba tiporta az álmait. Azonnal szimpátiát érzek Mabel iránt, aki farkasszemet néz Noah-val. Jobban mondva felmered rá, mivel felfelé kell emelnie az állát, hogy lássa Noah-t. Mabel a hetvenes éveiben járó fekete nő, ezüstös, rövidre vágott extragöndör hajjal. Mély árnyalatú, mályvaszínű rúzst visel, és olyan puha, nagymamás alakja van, hogy egy nagy ölelést szeretnél kapni tőle. Olyan érzés figyelni ezt a kettőt, miközben egymást fixírozzák, mintha egy élőszereplős jelenetet néznék a nagy, gonosz farkassal és Piroska nagymamájával.

– Az nem lehet, Mabel. Alig látogat valaki ebbe a városba.

Mabel bölcs tekintete végigfut rajtam, majd visszafordul Noah-hoz. A hirtelen megcsillanó huncutság, amit megpillantok a szemében, azt súgja nekem, hogy teljesen félreértettem ezt a sztorit. Ő van nyeregben, és nem Noah.

– Nos, ez egyszerűen nem igaz. Ráadásul, ha igaz lenne, akkor csődbe mentem volna. Csakhogy van egy csomó pénzem.

Noah orrcimpája kitágul, ahogy vesz egy nagy levegőt. Ez a férfi meg akar tőlem szabadulni, jobban akarja ezt, mint bármi mást az életében. Érzem, ahogy a dühe füstként szivárog ki a csontjaiból.

– Láthatnám a foglalásokat tartalmazó könyvet?

Mabel hirtelen becsukja könyvet, amely nyitva hevert előtte, és ijesztően mogorva pillantást vet Noah-ra.

– Nem, nem láthatnád. És meg ne próbálj megint így bánni velem! Ne feledkezz meg arról, hogy én cseréltem ki a pelenkáidat! – mondja, és az ujjával megfenyegeti Noah-t.

Noah a legkisebb mértékben sem tűnik megszeppentnek. Inkább kimerültnek nevezném.

– Mrs. Mabel – mondja Noah, ezúttal lassan és gyengéden. Sűrű mézbe mártotta a hangját. – Nincs hol megszállnia. Biztosan tudsz neki találni egy szobát a csodálatos panziódban.

Mabel hunyorog.

– Úgy hangzik, mintha egy bibliai történetet akarnál plagizálni – mondja, és elvigyorodik. – Ráadásul, Noah, nekem nagyon is úgy tűnik, hogy van egy hely, ahol megszállhat. A vendégszobád még mindig tárva-nyitva, és szabad, mint a madár, ha jól emlékszem.

A pillantás, ahogy Noah Mabelre néz, arra késztet, hogy össze akarjak zsugorodni, és elsüllyedni egy lyukba a földben. Mit gondol ez a nő? Nyilvánvalóan hazudik, és valahogy azon ügyeskedik, hogy Noah házában marasztaljon. És az is nyilvánvaló, hogy Noah nem akar engem még a háza közelében sem tudni. Csak azt nem tudom eldönteni, hogy azért-e, mert ennyire szereti a házát, vagy azért, mert ennyire nem kedvel engem. Gondolom, a kettő bonyolult keveréke.

Mindezt könnyen meg tudnám oldani azzal, hogy felhívom Susant, és küldetek vele egy autót. Két és fél órán belül be lennék csatolva egy besötétített, páncélozott terepjáró hátsó ülésébe, és ez a város nem lenne más, csak egy pont a visszapillantó tükörben. De nem akarom ezt. Minél tovább vagyok itt, annál inkább érzem, hogy élek, hogy újra bizseregnek a végtagjaim. Fontosnak tűnik, hogy maradjak, nem számít, milyen kínos.

Odalépek a recepciós pulthoz, azt gondolva, hogyha végre megszólalok, az majd segít.

– Üdvözlöm, Mrs. Mabel, én…

– Tudom, te vagy Rae Rose, kicsim. Van tévém és rádióm. Tetszett az előadásod Jó reggelt, Amerika! című műsorban a múlt hónapban.

– Ó. – Halkan nevetek. Nem pont ezt a választ vártam, mert eddig alig nézett rám. – Nos, köszönöm.

Udvariasan. Udvariasan. Udvariasan.

– Rendkívül hálás lennék, ha esetleg be tudna itt préselni egy szobába. Boldogan fizetném a szokásos ár háromszorosát is.

Édesen mosolyog, felemeli öreg kezét és meglapogatja az enyémet. Kicsit megdöbbenten nézek le rá. Senki sem szokott megérinteni. Nos, ez nem teljesen igaz. Ha a rajongó tömegek között találom magam, mindenki rángat, és tapogat… de idegenek sohasem érintik meg a kezemet ilyen szeretetteljesen, ahogy csak egy nagymama tudja. A gesztus annyira kedves és édes. Olyan érzés, mintha buborékfóliába csomagolnák a szívemet. Megint hiányzik az anyukám.

– Nincs szükségem a pénzedre. Mocskosul gazdag vagyok. A drága férjemnek, nyugodjon békében, fantasztikus életbiztosítása volt. Ott maradsz Noah-nál, és nem akarok több szót hallani erről.

Metsző barna tekintetét Noah felé fordítja, és felvonja a szemöldökét, mintha látni akarná, hogy vissza mer-e beszélni. Noah torkából valami morgásszerű hang tör fel, és a szemét forgatja, mielőtt kiviharzik az ajtón. Nos, hát akkor. Mabelre nézek, és kínosan mosolygok. Kacsint egyet, és odasúgja:

– Ne hagyd magad, drágám!

Még egyszer megütögeti a kezemet gyengéden, megerősítőn, mielőtt elengedi, és int, hogy menjek Noah után. Odakint Noah a sötét narancssárga színű furgonja felé igyekszik, olyan komoran és feldúltan, mint egy bika. Félve kellene közelednem hozzá, de úgy érzem, már ismerem őt annyira, hogy tudjam, csak ugat, és nem harap. Ne hagyd magad, drágám! Őszintén, különös módon biztonságban érzem magam vele. Legalábbis nagyobb biztonságban, mintha egyedül bolyonganék.

Beszáll a klasszikus Chevy furgonjába, és becsapja az ajtót maga mögött. Lassan közelítem meg az utasoldalt, és bekukucskálok az ablakon. Noah a kormányra támasztja a kezét, és előremered a semmibe, nem hajlandó a szemembe nézni. És ekkor, ellentmondva a mogorva és ellenséges képnek, kinyitja az ajtót, így becsusszanhatok mellé. Leszámítva a palacsinta édes illatát, a furgonnak teljesen olyan illata van, mint neki. Finoman előre-hátra mozgatom az ujjaimat a sima bőrülésen, amíg le nem nyugszom annyira, hogy mondjak neki valamit.

– Szia – kockáztatom meg bocsánatkérő hangon. – Milyen napod van?

Megrándul a szája, és rám néz az erdőket idéző szemével.

– Seggfej vagyok, és tudom is.

– Oké, nos, azt mondják, hogy a beismerés az első lépés.

Ezt egy őszinte, fülig érő vigyorral jutalmazza. Ó, milyen jól áll neki. Most már értem, miért nem vigyorog gyakrabban, ugyanis teljesen összezavar vele. Meg akarom bökni az arcát, pont ott, ahol a vigyortól gödröcskék keletkeztek, és csak alig tudom fékezni magam. Korábban soha senki mellett nem éreztem ezt a könnyedséget. Amikor rám néz, egyáltalán nem a sztárt látja bennem, és ettől majdnem normálisnak érzem magam. Ha nem vigyázok, még függővé válhatok.

– Miért nem kedvelsz? – kérdezem, nem azért, mintha megbántódtam volna, hanem tényleg kíváncsi vagyok.

A kormányra mered. Először azt hiszem, hogy nem fog válaszolni. A csend nagyon hosszúra nyúlik, mielőtt végül megszólal.

– Nem miattad van.

Tekintete rám siklik, és elmerülök egy sűrű, zöld erdőben. Várok egy percet, hogy kifejtse, de lassan megtanulom, hogy a magyarázkodás nem Noah specialitása. Teszek egy gesztust.

– Figyelj, tudom, hogy nem jelentkeztél erre a feladatra. Biztosan nem akartad, hogy egy elkényeztetett popsztár beszambázzon az életedbe, és beköltözzön a vendégszobádba. Szóval… – Nem akarom ezt mondani, de muszáj. Ez így helyes. – Csak szólj, és felhívom a menedzseremet, és megkérem, hogy küldjön értem valakit. Délutánra eltűnhetek az életedből – mondom, és igyekszem nem túl csalódottnak tűnni, miközben felajánlom a számomra legkedvezőtlenebb opciót.

– De nem igazán akarod ezt tenni, ugye?

Óvatosan megválogatom a szavaimat.

– Én csak… reménykedtem benne, hogy lesz egy kis időm távol mindentől.

Megpróbálom rövidre fogni, mert még nem felejtettem el, hogyan reagált ma reggel, amikor az életemről kezdtem mesélni neki. A tekintete továbbra is rám fókuszál. Olvas bennem, keres valamit, és megtalálja a választ.

Vesz egy mély levegőt, és kibámul a szélvédőn. Három szívdobbanással később egyetlen nagy szuszra kiengedi a levegőt.

– Rendben. A hétvégére itt maradhatsz nálam. De hétfőn reggel el kell menned máshová.

– Tényleg?

Olyan a hangom, mint egy háromévesé, akit brownie-val kínáltak lefekvés előtt. Soha életemben nem vágytam még ennyire kétségbeesetten semmire. Nagyon boldog vagyok ettől a lehetőségtől. Megköszörülöm a torkomat.

– Biztos vagy benne?

Megpróbál elnyomni egy vigyort.

– Igen. Csak… nem lehetek az idegenvezetőd, amíg itt vagy. Teljes munkaidőben dolgozom, így neked kell gondoskodnod magadról. Érted?

– Értem – válaszolom, és bólintok. – Majd meghúzom magam. Tényleg, olyan csendben leszek, mint egy kisegér. Észre sem fogod venni, hogy itt vagyok.

Elindítja a furgont, hátramenetbe kapcsolja, és miközben kitolat, a válla fölött hátranézve azt motyogja:

– Ezt erősen kétlem.

8. fejezet

Amelia

És most meg kell tennem, aminél még a szememet kivájni is kellemesebb. Lebámulok a mobiltelefonomra, és megnyitom Susan elérhetőségeit. Nincs nem fogadott hívásom vagy olvasatlan üzenetem tőle, mivel még mindig nincs térerő (a sors megkegyelmezett). Bár mindennél jobban szeretnék leszakadni a hálózatról, tudom, hogy nem lehetek ennyire felelőtlen. Ebben a pillanatban hivatalosan tízperces késésben vagyok a Vogue-interjúmról. Biztos vagyok benne, hogy Susan a falat kaparja, bárhol van is, és másodpercek választják el attól, hogy bevonja a különleges egységet.

Nem akartam ilyen hosszú időre eltűnni anélkül, hogy bejelentkeztem volna nála, de beszippantottak a palacsinták, a kirándulás a városba, és most az egyszer megfeledkeztem Susanről és a kötelességeimről. Mégis utolértek, és remeg a kezem.

Kisétálok a hálószobából. Noah megengedte, hogy itt maradjak a következő négy napban. Bemegyek a nappaliba. Noah azt mondta, hogy dolgoznia kell, de nem ment el rögtön, miután hazajöttünk. Ehelyett megnézte, mennyi az idő, azután sóhajtott, mintha valamiféle döntést hozott volna, és nekiállt, hogy találomra elvégezzen néhány feladatot a házban. Berakott egy adag szennyest a mosógépbe. Beindította a mosogatógépet. Beosont a szobájába, aztán ki, és éppen csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy be tudjon menni. A kíváncsiságom drámai méreteket öltött. Mi a fene van odabent, és miért nem akarja, hogy lássam?

A képzeletem vad vágtázásba kezdett. A szobája egy perverz szexbarlang. Vagy Star Trek-rajongó, és a szobája tele van Start Trek-relikviákkal. Vagy nem is! Lehet, hogy plüssfigurákat gyűjt. Végtelen sok ijesztő opció van, és sohasem fogom megtudni, hogy mi van az ajtó másik oldalán (valószínűleg ez a legjobb), mert hétfőn keresek magamnak egy másik szállást. Talán addigra Mabel megváltoztatja a hozzáállását, és megkönyörül rajtam.

Noah háta enyhén megfeszül, amikor hallja, hogy közeledem, de nem fordul meg azonnal. Egy pillanatig elidőzik, letörölgeti a konyhapultot, majd utána ő és a széles válla felém fordul.

– Hellóóóó – mondom ragyogó mosollyal.

– Szia – válaszol szkeptikusan. A szeme aggodalmat sugároz, mintha attól tartana, hogy bármelyik pillanatban valami szörnyűséget csinálok.

– Nézd, nem fogom ellopni a párnáidat, oké?

A homlokát ráncolja, és megrázza a fejét.

– Nem gondoltam, hogy el akarod lopni őket.

Csúfondárosan nevetek, és a szememet forgatom.

– Nos, pedig úgy tűnt abból, ahogy fel-alá járkálsz itt, mint egy ősember, aki az értékes köveit őrzi.

Körbetrappolok, és eljátszom, hogyan képzelek el egy feldühödött őskori hímet, aki védi, ami az övé. Nem valami kedvesen néz rám. A szemöldöke felszökik. Összefonja maga előtt a karját. Mogorva póz.

– Ez én akarok lenni?

– Nyilvánvalóan.

– Hú.

Szünet.

– Ki kellene húznom magam.

Érzem, hogy mosolyra húzódik a szám.

– Ez egy… poén, Noah Walker?

– Nem.

Azt mondja, hogy nem, de a szó úgy siklik át a bőrömön, mintha igent suttogna a tarkómnak. Zavarba ejtő, felkavaró férfi. A testhőmérsékletem is zavarba ejtő. Úgy bámulunk egymásra, hogy azt érzem, a ruháink mindjárt maguktól lángra kaphatnak. Nevetséges módon egy olyan tűzbiztonsági technika jut eszembe, amit még az óvodában tanultam, de még sohasem volt szükségem rá, hogy használjam: állj meg, vetődj a földre, és gurulj.

– Szükséged lenne valamire? – kérdezi Noah. Tekintete elrejt minden arra vonatkozó nyomot, hogy egy pillanattal korábban kívánatosnak talált. Minden erre utaló nyom eltűnt, és ez töprengésre késztet. Vajon csak képzeltem az egészet?

– Ó… igen. Van wifid?

Felmutatom a telefonomat.

– Nincs.

Összekulcsolt karral nekidől a pultnak, és egyik bakancsával keresztezi a másikat. A póz egy mellékhajtása a kritikusok által is elismert Mogorva póznak (védjegy még függőben), és olyan hihetetlenül férfias, hogy libabőrös lesz a karom tőle. Állj meg, vetődj a földre, és gurulj.

– Neked… neked nincs interneted?

Biztosan csak félreértette a kérdést. Megrázza homokszőke fejét.

– Nincs internet.

Noah olyan, mint egy pénzzel teli malacpersely. A szavai a pénzérmék. Fejjel lefelé fordítottam, megráztam, hogy néhány cent kiessen belőle. Eltűnődöm rajta, hogy vajon csak azért tartja-e vissza a szavakat, hogy engem bosszantson. Csak hogy idegesítsen. És miért tetszik ez nekem annyira?

Két válasz vívódik bennem egymással. Az első a szokásos, finomhangolt, sohasem hibázó udvarias. A második, és úgy döntök, hogy ezt fogom követni, egy új ösztön, tele önző, primitív vágyakkal. Játssz, játssz, játssz!

– És még töprengtél rajta, honnan vettem az ősemberes hasonlatot.

Pedig nem is ősember, inkább… régi vágású. Mint a furgonja. Mint a telefonja. Mint a kézírása. Mint az erős alkarján feltűrt kockás inge.

– Ilyen az, amikor olyan csendes vagy, mint egy kisegér?

A homlokát ráncolja, pedig érzem, hogy mindketten jól szórakozunk.

– Ez a leghosszabb mondat, amit valaha összefűztél?

Felvonja az egyik szemöldökét. Talált.

– Elfoglalja a vendégszobámat. A kajámat eszi. Ősembernek hív. És kétségbe vonja az értelmi képességeimet – mondja, miközben gúnyolódva, megjátszott rosszallással megrázza a fejét.

– És a következő, hogy kölcsön kell kérnem egy pizsit.

Bárcsak képes lennék úgy ráncolni a homlokomat, és olyan sztoikus képet vágni, mint ő – olyan száraz szellemességgel adhatnám elő a poénjaimat, hogy egyetlen gyufaszál is lángra gyújthatná az egészet, de nem vagyok rá képes. Unalmas alak vagyok, és végig mosolygok, míg ezt mondom.

– Miért kell neked a pizsamám?

Ó! Ő egy igazi, keményített pizsamás fickó, és nem a cuki, rövid pizsis, ahogy én szeretem mondani. Ez az aprócska különbség tökéletesen összegez mindkettőnket. Halványan elmosolyodom.

– Mert feltételezem, nem akarod, hogy meztelenül mászkáljak a házadban.

Játssz, játssz, játssz! Észreveszem, hogy a füle hegye elpirul, úgyhogy megkönyörülök rajta.

– Elfelejtettem bepakolni valami kényelmeset a lebzseléshez.

Nyel egyet, tekintetével nagyon gyorsan végigméri a testemet, és bólint.

– Mindjárt visszajövök.

Noah úgy menekül a szobájába, mintha a Párna Bandita üldözné, én pedig ezt a pillanatot használom ki, hogy felhívjam Susant. Miután az elérhetőségei közül kiolvasom a telefonszámát, és bepötyögöm a dinoszauruszokkal egyidős őskori telefonba, a vonal kicseng.

– Susan Malley – szól bele a telefonba Susan tárgyilagos hangon.

– Susan! Helló, itt…

– Rae! Ó, hála ISTENNEK!

Kicsit el kell tartanom a telefont a fülemtől, hogy ne okozzon visszafordíthatatlan halláskárosodást. A nyilvánvaló megkönnyebbülése egy pillanatra meleg, lágy fénnyel tölt el. Észrevette, hogy elmentem, és aggódott miattam! Egy rövid pillanatig olyan, mintha a régi Susannel beszélnék, aki felfedezett, és olyan sokat törődött velem a karrierem első éveiben. De aztán folytatja, és minden fény elhalványul.

– Hol vagy? Nagyon szar dolog tőled, hogy így elkéstél. És hol van a telefonod? Egész reggel hívtalak! Annyit mondok, jobb, ha norovírus-fertőzésed van, és azért nem vetted fel, mert egyfolytában hánytál.

Nem aggódott miattam. Amiatt aggódott, hogy Rae Rose kihagy egy interjút.

– Nem vagyok beteg. Én csak… nincs térerő.

Susan nevet, de nyilvánvaló, hogy semmit sem talál mulatságosnak.

– Miről beszélsz? Kiváló a térerő a házadban. Akarod, hogy rendeljek neked egy új telefont? Veszek egyet ma reggel, mert ez nem történhet meg velünk, amikor…

– Susan – szakítom félbe. – Nem vagyok otthon.

Szünet.

– Okéé – mondja lassan, és végre észreveszi a változást a hangomban. – Hol vagy?

– Én… – összeszorítom a számat, és a vállam fölött a folyosó irányába nézek, amely Noah és az én szobámba vezet. Megmondjam Susannek, hogy hol vagyok? Bízzam benne, hogy nem jön ide azonnal az ajtót döngetni, vagy hogy nem küld ide egy egész biztonsági csapatot, hogy kövessenek? Végre egyszer érzem a szabadság ízét, és megrémít, hogy elveszíthetem.

– Nyaralok egyet a turné előtt.

– Szóval… nyaralsz…

Mindezt olyan fájdalmasan lassan mondja, mint egy szülő, aki esélyt ad a gyerekének, hogy kijavítsa, amit korábban mondott. Behunyom a szememet, és megacélozom magam.

– Igen.

Ezúttal ijesztő kacajt hallat.

– Te most viccelsz velem?

– Nem, nem viccelek. Szakítok egy kis időt magamra, mert…

Eszembe jut Noah aznap reggeli kérdése: Neked engedély kell ahhoz, hogy egyél? Hirtelen nincs kedvem magyarázkodni. Malacperselynek érzem magam.

– Mert szükségem van rá.

Susan nem boldog. A csend olyan feszült, hogy úgy érzem, kezdek meginogni. Ha továbbra is nyomást gyakorol rám a hallgatásával, nem tudom, képes leszek-e kitartani.

– Kötelezettségeid vannak, méghozzá rengeteg, Rae. Mit akarsz, mit tegyek? Telefonáljak, és mondjam le őket? Ez egy promóció a turnédnak! Mindez azért van, hogy segítsen elérni az álmaidat. Sok ember áldozza rád az értékes idejét, és igazodik hozzád.

Hú, utálom, ahogy rólam beszél. Hirtelen úgy érzem magam, mint egy elkényeztetett kölyök, akinek rövid szünetre van szüksége ahhoz, hogy megtanulja a leckéjét. Mintha mást nem is csinálnék, csak mindig önmagamra gondolnék. Kezdem azt hinni, hogyha ez igaz lenne, akkor nem érezném magam úgy, mint egy szemétkupac. Pedig mostanában így érzem. Az a helyzet, hogy sohasem ellenkeztem. Sohasem hagytam ki az interjúkat, és mindig igyekszem tekintettel lenni más emberek idejére. Ez az egyetlen eset, amikor kihátráltam valamiből. Ennek számítania kell, ugye?

Noah felbukkan a sarkon, és amikor látja, hogy telefonálok, tesz egy fél fordulatot a nappali irányába, és ledobja magát a kanapéra, meglepően kisfiús módon. Nyugtalanító, hogy ott van és hallgatja, amit mondok, még ha úgy tesz is, mintha nem hallgatózna.

Elfordulok Noah-tól, és az ujjam köré csavarom a telefon zsinórját.

– Tényleg sajnálom, Susan. Csak nagyon fáradt vagyok, és szükségem van egy kis térre, hogy lélegzethez jussak, és újra önmagam lehessek.

Korábban Susannel nagyon közel álltunk egymáshoz, és mindenről beszélgettünk. Emlékszem, nem sokkal azután, hogy a karrierem beindult, elvitt engem és anyát egy rádiós turnéra. Susan a legszebb szállodákat foglalta nekünk. Minden interjú után elmentünk a legnevezetesebb turistalátványosságokhoz, és szórakoztató éttermekben vacsoráztunk. Vagy csak rendeltünk valamit a szobaszerviztől, és filmeket néztünk a szállodai plüssköntösünkben – nevetgélve, mint a barátok. Az volt a legjobb, hogy a menedzserem egyszerre volt az anyám és a barátom. Még izgalmas és új volt ez a fajta élet, és még nem égtem ki a hírnévtől.

Azokon a napokon és éjszakákon sokat beszélgettünk az álmaimról, és hogy mit szeretnék ettől a karriertől. Susan nagyon érdeklődő volt, és kedves. Türelmes és megértő. Nem tudom, mikor szűnt meg ilyennek lenni, de az világos számomra, hogy az a Susan, akit megismertem, már régen nincs.

Hiányzik, ugyanúgy, mint az a csillogó szemű lány, aki azért zenélt és énekelt, mert ha nem tette volna, rosszabbnak tűnt volna a világ. Aki korán reggel felkelt, mert le kellett írnia egy dalszöveget, ami ott motoszkált a fejében. A lány, akinek az ujjai és a háta a nap végére csodálatosan sajogtak, mert túl hosszú ideig merült bele a zongorázásba.

Egy részem kíváncsi, hogy Susan egyáltalán észrevette-e, hogy ez a lány eltűnt.

– Mi mindannyian fáradtak vagyunk, Rae, de tőlünk sohasem látsz olyat, hogy otthagyunk vagy cserben hagyunk embereket, mint ahogy te tetted ma reggel. Figyelj, adok neked egy hétvégét, de aztán vissza kell jönnöd. És azt is tudnom kell, hol vagy, hogy oda tudjam küldeni Willt, hogy ott maradjon veled.

Will a testőröm. Mindenhova követni fog. És míg normál esetben nagyra értékelem és szükségem van rá, hogy ott legyen mellettem, most Mabelre gondolok, és arra, ahogy gyengéden megütögette a kezemet ma reggel, és úgy érzem, hogy Will jelenléte nem szükséges itt.

Rádöbbenek, hogy visszafordultam Noah felé, és amikor átnéz a válla felett, találkozik a tekintetünk.

– Nincs szükségem Willre. Biztonságban vagyok és vigyáznak rám.

– Nem. Ez elfogadhatatlan. Van nálam egy toll, és most mondd meg a címedet! És amíg ott vagy, adnod kell néhány telefonos interjút is. Ez fontos, hogy mozgásban maradjunk a turné előtt. Lesz időd pihenni a turnébuszon a fellépések helyszínei között.

Jézusom, Susan mindig ilyen gőzhenger volt? Úgy érzem, mintha kilapított volna a földön.

Noah feláll, és odajön hozzám. Ahelyett, hogy megismételné a ma reggeli jelenetet, megáll tőlem pár méterre. Az izgatottságtól mintha pillangók repdesnének a gyomromban, és biztos vagyok benne, ha tudná ezt, itatna velem egy kis csípős szószt vagy valami hasonlóan brutális dolgot, hogy elpusztítsa őket. Ahogy rám néz, eszembe juttatja, hogy szükségem van arra, hogy itt legyek, hogy ez a lassú, bizsergő érzés lényeges, mert az életre emlékeztet, és hogy Audrey Hepburn sohasem téved. Bele kell mélyednem, akármi is ez, és Susannek most az egyszer boldogulnia kell anélkül is, hogy éjjel-nappal elérhető lennék.

– Nos, Susan, vasárnap este felhívlak, és megmondom, hogy hová küldj egy kocsit, ahol felvehettek hétfőn reggel. Addig nem leszek elérhető.

– Ne, Rae, vá…

Lerakom telefont.

Azután elkerekedett szemmel meredek a telefonkagylóra. Tényleg megtettem? Szabadnak érzem magam, és erősnek, és HIHETETLENNEK… egészen addig, amíg a telefon el nem kezd csengeni. Összerándulok a hangtól, és kétségbeesetten Noah-ra nézek a vállam fölött. Fogalmam sincs, miért nézek rá. Nem mintha bármit is tehetne…

Éppen, ahogyan reggel, megint ott van mögöttem. Karjával átnyúl a vállam felett, kihúzza a telefont, és ledobja a kunkori vezetéket a földre. Abbamarad a csöngés, és képtelen vagyok bármit is tenni azon kívül, hogy felnézek rá.

Nem igazán mosolyog, de nem is ráncolja a homlokát, amikor azt mondja:

– Az ősembereknek amúgy sincs szükségük telefonra.

Egy pizsit tesz a kezembe.

Kibontom a batyut. Miért nem vagyok egyáltalán meglepve, hogy egy hozzá illő, gombos felsőből és alsóból álló pizsamagarnitúrát adott? Flanel, palakék és fehér függőleges csíkokkal. A pizsama pont úgy néz ki, mint amilyet Gregory Peck hordott a Római vakációban. Kifinomult, megfelelő, klasszikus pizsama. Természetes, hogy Noah-nak ilyen van.

Látja, hogy mosolygok a pizsin, és tudja, hogy miért.

– Húgaim vannak – vallja be, és igazi öröm, hogy szemtanúja lehetek a zavarának. – Ők vették nekem poénból karácsonyi ajándékként, mert mindig azt mondják, hogy olyan vagyok, mint egy öregember.

– Óvatosan. Ez nagyon sok szó volt. Ha így folytatod, azt fogom hinni, hogy beszélgetsz velem.

Halványan elmosolyodom, és az arcomhoz emelem az anyagot. Finoman hozzá simítom, és élvezem a lágyságát. Fura, amit csinálok, és nem tudom, miért érzem magam elég otthonosan ahhoz, hogy közvetlenül előtte tegyem.

Egy pillanatig figyelmesen tanulmányoz, aztán elnéz a válla felett, próbálja megakadályozni, hogy lássam a mosolyát. De látom.

– Valakivel együtt kell ebédelnem, mielőtt visszamegyek a boltba.

Ó. Akkor ezért téblábolt itthon ma reggel, ahelyett hogy egyenesen visszament volna dolgozni? Randevúja van valakivel délben? Azt mondta, hogy nincs senkije, de azt hiszem, ez nem jelenti azt, hogy valójában nem randizik. És MIÉRT szorítom emiatt össze az állkapcsomat?

Felkapja a kulcsait a pultról.

– Szóval, hm… a hűtőben van kaja, ha éhes vagy, és most már tudod, merre van a város, szóval, odakint, hátul van egy bicikli, ha bármiért be kellene menned. Hívd a 911-et, ha tűz van!

– Állj meg, vesd magad a földre, és gurulj! – mondom vigyorogva.

Párszor bólint.

– Rendben. Nos, gondolom, később látlak.

– Gondolom, igen.

9. fejezet

Noah

Gyöngyszeme követ, akárhová megyek. Mint egy bosszantó kis manó, aki nem hagy békén.

Amelia már majdnem három egész napja a házamban van, de Mabelen kívül senki sem tudta megerősíteni a létezését, mert még nem merészkedett ki a házból, én pedig továbbra is azon az állásponton vagyok, hogy nem kommentálok semmit. Fogalmam sincs, mi a fenét csinált az elmúlt két napban, mert elkerültem őt, ahogy Harrietet is kerülöm… nos, mindenhol. De az nyilvánvaló, hogy a találgatások Ameliáról – vagy Rae-ről, ahogy ők ismerik – gyorsan terjedtek a helyiek között, mert a piteboltomnak nagyobb forgalma volt az elmúlt két napban, mint az egész hónapban.

Errefelé senki sem hallgat igazán mainstream zenét, mert jobban szeretik a countryhangulatú dalokat, és az olyan dalszövegeket, amelyek egy emberről és a szeretett kutyájáról szólnak, amint a poros utakat róják a kocsijukkal. Szóval, senki sem akarja megszállottan látni őt vagy bármi. Nem, ők csak azért vannak itt, hogy érezzék a nyelvükön a szaftos pletykák ízét. Azt remélik, hogy egy kicsit feldobják a kávéjukat a vasárnapi iskolában, miközben szemérmesen megosztják a részleteket a híres sztárról, mintha nagylelkűen százdolláros bankjegyeket osztogatnának a szegényeknek és a rászorulóknak.

Plusz, emlékeznek rá, hogy ment az egész Meritt-tel, és az első sorból akarják nézni szörnyűséges szerelmi életem lehetséges folytatását. Csakhogy van egy hírem számukra. Nagyon csalódottak lesznek, mert Amelia közelébe sem megyek.

Ez az egyetlen ok, amiért itt ólálkodnak. Mindenki tudja, milyen a pitekínálat. Mindegyiküknek van kedvence, és még tök részegen is el tudom mondani minden városlakó szokásos rendelését. És mégis, mindannyian itt lebzseltek, és úgy bámulják a pités pultot, mintha ezek a kis kerek sütemények újdonságszámba mennének.

– És ez a szedres pite mivel van töltve?

– Szederrel – válaszolom összefont karral.

– Nos, azt tudom, de nincs bennük másfajta bogyó is? – kérdezi Gemma, a szemközti rövidáruüzlet tulajdonosa.

– Nincs. Ugyanazok az alapanyagok vannak benne, mint az elmúlt ötven évben.

Gemma is nagyjából ötvenéves, és helyi születésű, szóval ezzel ugyanúgy tisztában van, mint bárki más, itt a városban. Az orrát ráncolja, beismerve, hogy az akadozó módszere végleg csődöt mondott.

Mosoly nélkül bámulok rá, és szeretném, ha felkapna egy átkozott pitét, és távozna. Phil és Todd a magas asztalnál ülnek, és a kávét szürcsölgetik, amit egy órával ezelőtt rendeltek, miközben morzsa méretű falatokat esznek. Láttam már egereket, amik nagyobb falatokat harapnak. Hála istennek nagyjából harminc perc múlva bezárhatok, és… várjunk csak, nem, nem mehetek haza. Amelia otthon lesz. Mit kellene neki mondanom? Hogyan fogom elkerülni ennyi órán keresztül, amíg igazoltan lefekhetek aludni? Úgy terveztem, hogy munka után mindennap James házába megyek majd, egészen addig, amíg készen nem állok, hogy lefeküdjek, így nem kell időt töltenem Ameliával. De James azt mondta – nem túl udvariasan –, hogy hagyjak fel a gyávasággal, és hogy ma este nem lát szívesen a házában.

Már a hajamat tépem, amiért belementem, hogy Amelia itt maradjon hétvégére. Azonnal el kellett volna őt küldenem. Hiszen nem hajléktalan vagy nincstelen. És amikor megkérdezem magamtól, miért hagytam, hogy maradjon, elég kényelmetlen válaszolni. Mert teljesen biztos vagyok benne, hogy valami köze lehet ahhoz, ahogy ott toporogtam a fürdőszobában a testápolója felett, mint valami ütődött.

Azt mondtam magamnak, jobb, ha nem nyúlok hozzá. Csak hagyd BÉKÉN. De ott állt közvetlenül a hajkeféje és a sminktáskája mellett, és túl csábító volt ahhoz, hogy ne pattintsam ki a tetejét, és ne szippantsak bele. Szánalmas szar vagyok. És ami ennél is rosszabb, miután megszagoltam, csalódott lettem, mert tudtam – mivel túl sokszor, túl közel álltam Ameliához –, hogy ez az illat nem ugyanaz. Ugyanis megváltozik, amikor az ő bőrén van. Mélyebbé válik, lágyabbá és melegebbé.

Dühös vagyok.

Mérges.

Csalódott.

Úgy kapaszkodom ezekbe az érzelmekbe, mint régi jó barátokba, mert ők azok, akik visszatartanak az olyan óvatlan hibáktól, mint az, hogy egyre inkább kötődjek egy gyönyörű, tehetséges, nagyszerű személyiségű nőhöz, akinek az élete nagyon-nagyon messze van a kentuckyi Rome-tól.

Gemma végre elhagyja a boltot az almás-bourbon vaníliás pitéjével (mellesleg, mindig ugyanezt veszi), és Philt és Toddot leszámítva a többiek is elhúznak. Éppen a pultot törlöm, amikor észreveszek egy nőt, aki elteker a kirakat előtt egy biciklin…

Nem. Mit csinál itt? És miért viseli a sapkámat?

A kis tolvaj.

Az ajtó csilingel, ahogy Amelia belép. Körülöleli a napfény, mintha egy átkozott angyal lenne, akit azért küldtek a földre, hogy bebizonyítsák, a menny tényleg létezik. Bárcsak azt mondhatnám, hogy a tekintetem nem követi a hosszú, napbarnított, izmos lábát a fehér rövidnadrágjában – ugyanezt viselte azon az estén, amikor találkoztunk –, csakhogy ez nem lenne igaz. Hosszú, sötét haja be van fonva, és egészen a háta közepéig lelóg. A végét tengerészkék selyemszalaggal kötötte össze, ami jól illik a kékcsíkos felsőjéhez, amit visel. Fehér vászon tornacipő van a lábán, és én tudom, hogy vörösre lakkozott körmök rejtőznek alatta. Szükségtelen mondani, hogy klasszikus és kifinomult stílusa éles kontrasztot alkot az én öreg, kifakult Atlanta Braves baseballsapkámmal. Azt hiszi, hogy ez segít elrejtőzni? Hiszen teljesen kilóg a többiek közül, olyan gyönyörű és sugárzó.

Kicsit lehajtja a fejét, és habozva közelít a pulthoz.

– Tudom, hogy azt mondtam, nem foglak zavarni, de a hűtőd szinte üres volt, szóval arra gondoltam, bejövök a városba és veszek pár dolgot, hogy vacsorát készítsek ma este. Hogy ledolgozzam a kosztot és a kvártélyt. De akkor megláttam ennek a boltnak a nevét, és emlékeztem rá, hogy azt mondtad, van egy piteboltod, és jaj, dühös vagy.

Felméri, ahogy a homlokomat ráncolom, és hátrálni kezd.

– De megyek is. Bocsánat. Rossz ötlet volt, és…

Félbeszakítja magát, megfordul, elindul az ajtó felé. Hajfonata a hátát csapkodja, mintha gyorsabb mozgásra ösztökélné.

Phil és Todd összedugják a fejüket, sugdolóznak, és csalódott pillantásokat küldenek felém. Akárcsak James, ők is úgy gondolják, hogy nem bánok túl jól Ameliával. Ez a város átkozottul udvarias, és bárcsak ne úgy neveltek volna, hogy ugyanígy gondolkodjam. Bárcsak sikerülne elküldenem, ahogy próbáltam is, ahelyett hogy azonnal visszarángatom.

– Amel… Rae!

A válla összeugrik, amikor a nevén szólítom, és lefagy. Majd finoman megpördül a lábfején, hogy ismét rám nézzen. A pitepult felé bökök a fejemmel.

– Nézz körül!

Talán, ha hagyom, hogy mindent lásson, akkor jól lakik a „normális élettel”, és hamarabb útnak indul. Mert abban biztos vagyok, hogy számára csak ennyi. A gazdag és híres sztár lehajol a színpadról és hű meg ha, megcsodálja a mi kis régimódi életünket. Aztán majd magával visz az útra néhány történetet a mi Mayberry típusú városunkról, és elmeséli a barátainak. Ez a város csak egy pihenő a hozzá hasonló emberek számára. Higgyetek nekem!

Nem tudom, hogy Amelia mosolyog, vagy a homlokát ráncolja, amikor bekukkant a piteboltom minden szegletébe, mert hátramegyek a konyhába, hogy kitakarítsak a nap végén. Amikor meghallom a bejárati ajtó csilingelését, jól hallhatóan és megkönnyebbülten felsóhajtok, mert tudom, hogy a csengő azt jelenti, elment.

– Nem lett volna szabad hagynom, hogy itt maradjon – morgom az orrom alatt, miközben a keverőedényt súrolom a mosogatóban. – Nem éri meg.

Dörzsölés, dörzsölés, dörzsölés.

– Micsoda idióta!

– Többet beszélgetsz az edényeiddel, mint az emberekkel.

Hatalmasat ugrom, amikor Amelia hangja felcsendül mögöttem. Annyira megijedek, hogy ahogy fellendítem a kezemet, véletlenül közvetlenül a szemembe hintek egy nagy adag mosogatószer-buborékot.

– A fenébe!

A szemem úgy ég, mintha medveriasztó spray-t fújtak volna bele. Próbálom a könyököm segítségével megtörölni, de a kezem még mindig túl mosogatószeres ahhoz, hogy használjam.

– Nagyon sajnálom! Hadd segítsek!

Amelia megragadja a vállamat, és maga felé fordít. Az égő, hunyorgó szememmel látom, hogy megnedvesít egy konyharuhát. Ha azt hiszi, hogy hagyom, hogy doktort játsszon nekem, akkor nagyon téved. Nem akarom, hogy a közelemben legyen.

– Jól vagyok.

Megtörlöm a szememet az alkarommal, de csak rosszabb lesz. Akaratlanul könnycseppek gördülnek ki a szememből. Nem sírok! Hadd szögezzem le, hogy a szemem ezt magától csinálja!

A mosószeres kezemet a vízsugár alá rakom, és kétségbeesve próbálom leöblíteni, hogy kimoshassam a szememből azt, amiről most azt gondolom, hogy egyenesen akkumulátorsav. Amelia megpróbálja újra megragadni a vállamat, de meg sem mozdulok.

– Az isten szerelmére! – mondja, mintha több mint két napja élne ebben a városban. Azután felkúszik a karom alatt, becsusszan közém és a mosogató közé. A karom most körülöleli, és a mellkasunk összeér. Forró elektromosság áramlik végig az ereimen, és döbbenten állok. Túl régen tartottam már nőt a karomban, és ez az egyetlen oka annak, hogy a testem most olyan élénken reagál.

– Csak hagyd, hogy kitöröljem a buborékokat, aztán megint nem kell tudomást venned rólam! – mondja, és lábujjhegyre áll, hogy oda nyomhassa a konyharuhát mindkét szememhez. Ez segít. Vagy csak már nem érzem a fájdalmat, mert az agyam azokra a helyekre koncentrál, ahol a testünk összeér. Két másodpercbe telik, hogy észrevegyem a szemében lévő zöld foltokat. Hogy amikor a vaníliaillatú testápolója összekeveredik a bőrével, annak olyan az illata, mint a barna cukornak. Halvány szeplők ülnek az orrnyergén. Nem hiszem, hogy túl sok sminket visel azon a finom fekete vonalon kívül, amely átível a szemhéján és kisiklik a sűrű szempillái mellett. Ha fogadnom kellene, azt mondanám, hogy eperpiros ajka természetes.

Nyelek egyet, amikor a keze leereszkedik, és a szemem nem ég tovább. Nem mozdul. Nem mozdulok. Nem vagyok boldog, amikor rádöbbenek, hogy létezik egyfajta mágneses vonzás kettőnk között. Mindennél jobban örülnék annak, ha taszítana, de nem így van. És holtbiztos vagyok benne, hogy nem utálom bámulni azt a telt ajkat. Azon töprengek, hogy vajon tényleg olyan fanyaran édesek-e, amilyennek látszanak.

Hátrébb kellene lépnem. Leengedni a karomat. Venni egy nagy levegőt és lassan kifújni. De képtelen vagyok – a lábam nem mozdul, és a szememet nem tudom levenni a szájáról.

És akkor, nem tudom, ki mozdul először, de az ajkunk összeér. A kezem felemelkedik, és a tarkójára fonódik, a karja a derekamra tekeredik, és a testemet az övéhez húzza. Lágy hajlatok. Meleg illat. Mohó kezek. Finom szája elűzi a logikus gondolataimat, míg semmi más nem marad, csak a vágy. Előrelépek, a mosogatónak préselve a hátát. Meg kellene állnunk. Ez ellenkezik mindazzal, amit mondtam neki. Halk, bátorító hangot hallat, ami sürgetőbb késztetést ébreszt bennem, mint amit vissza tudnék tartani.

Általában úgy csókolok, mintha az egész nap a rendelkezésemre állna. Az érzékiség gyengéd építménye az ízlelésre szolgál. De Amelia kinyitott bennem valamit. Türelmetlen. Kívánatos. A nyelve az enyémen siklik, és olyan átkozottul édes, hogy úgy érzem, élve elégek.

A kezemet a derekára csúsztatom, és a csípője köré fonom az ujjaimat. Egy másodpercre vagyunk attól, hogy felemeljem a pultra, amikor a bolt ajtaja csilingelni kezd. A hang alámerít minket a valóságba, és visszatér minden racionális gondolatom.

Leengedem a kezemet, hátralépek, és erősen érzem, hogy bármi volt is ez, hiba volt. Amelia a pult legtávolabbi sarkához araszol. Már nem nézünk egymás szemébe, és a légkör kínossá válik.

– Sajnálom, Amelia. Ennek…

– …nem lett volna szabad volna megtörténnie – fejezi be sietve a mondatomat. – Tudom. És én is sajnálom. Lépjünk tovább, és egyezzünk meg, hogy nem csináljuk újra!

Meggátolnak bennünket abban, hogy tovább beszélgessünk erről – és talán ez a legjobb –, ugyanis ismerős hang szólongat a bejárati ajtóból.

– Noah!

Ó, nem. Ne most. Még ne. Azt hittem, hogy csak holnap jönnek vissza a városba!

– Biztosan hátul van.

– Valószínűleg bujkál.

Ameliára nézek, és grimaszolok.

– Előre is elnézést kérek.

Ameliának csak egyetlen másodperce van, hogy zavartan nézzen, mielőtt mind a három húgom beront a konyhaajtón, őrjöngő, prédára leső tekintettel.

– Hát itt vagy! – mondja Emily, a legidősebb húgom, akit leginkább egy üveg csípős szószként tudnék leírni. – Sok mindent meg kell magyaráznod!

Múlt évben töltötte be a huszonkilencet, és anya zöld szemét örökölte. Akárcsak én. Ezután Madison bukkan fel, a középső. Átfurakodik a lengőajtón, és Emily válla fölött kukucskál.

– Csak most jöttünk vissza a városba, és azt kellett hallanunk Harriettől, hogy a múlt éjjel egy véletlenül felbukkant nő aludt a házadban!

Madison hasonlít leginkább apánkra. Sötét haja van, és sötét szeme. Úgy tesz, mintha ugyanolyan rámenős és rendíthetetlen lenne, mint Emily, de engem nem ver át. Nagyon mély érzésű.

Ezután Annabell érkezik (vagyis Annie), a család huszonhat éves kisbabája. Gyengéd, csendes és jóságos, és az egyetlen a családban, akinek természetesen világos, szinte fehér, ragyogó szőke haja van. Azzal szoktunk viccelni, hogy ezt a postástól örökölte, mert sem anyánknak, sem apánknak nem volt szőke haja. Még Emilynek és nekem is inkább arany, homokszínű a hajunk, mint igazi szőke.

– De aztán hallottuk Philtől, aki Gemmától hallotta, aki pedig Mabeltől hallotta, hogy ez nem egy random nő, hanem Rae Rose!

Madison odajön, és megböki a mellkasomat.

– Mire gondoltál, hogy ilyesmit el akartál titkolni előlünk? Nem szeretsz bennünket?

Finoman grimaszolok.

– Milyen volt a virágbemutató?

– Ne próbáld elterelni a figyelmünket! Gyerünk, Noah, mondd, hogy utálsz bennünket! – mondja Emily.

Annie csípőre teszi a kezét.

– Ez az egyetlen indok, amit el tudunk képzelni, amiért nem hívtál azonnal és mondtad el, hogy egy pophercegnő száll meg a házadban. – Megáll egy pillanatra, majd zavart ábrázattal folytatja. – A virágbemutató szép volt. Köszönöm, hogy kérdezted.

Ahogy mondani szoktam, a nap miatt tele vannak energiával. Ezek a nők nagyon gyorsan beszélnek, amit csak a legtapasztaltabbak tudnak követni. Történetesen én vagyok az egyik.

Megköszörülöm a torkomat, és a fejük felett vetek egy pillantást a szegény nőre, aki elkerekedett szemmel áll a helyiség sarkában, és úgy néz ki, mint egy csapdába esett nyuszi. Igazából ez jó. Talán ez megijeszti, és elmenekül a városból. Hamarabb rá kellett volna uszítanom a húgaimat. A lányok követik a tekintetemet, fejük Amelia felé fordul.

– Hölgyeim, ez itt Rae Rose. – Jobban mondva Amelia, javít ki az agyam. – A kocsija sajnos lerobbant a kertemben pár estével ezelőtt, ezért itt marad a városban, amíg Tommy meg nem tudja javítani… vagy…

Hagyom, hogy ez a vagy ott lógjon a levegőben. Vagy addig, amíg ránk nem un, és hív egy sofőrt, aki elviszi. Vagy amíg az izgatottságom el nem űzi. Vagy amíg fel nem ébredek ebből az álomból/rémálomból.

A húgaimnak tátva marad a szájuk, akár egy légy is berepülhetne rajtuk, és talán életükben először elakad a szavuk. Amelia mosolyog, és muszáj észrevennem, hogy ez mennyire más, mint ahogyan rám szokott. Aztán egy mozdulattal, amit csak kecsesként lehet leírni, felemeli a kezét, és kedvesen int nekik.

– Sziasztok, nagyon örülök, hogy találkoztunk, lányok.

Körülbelül két másodpercnyi teljes csend következik, mielőtt a húgaim döbbenete elmúlik, és lecsapnak. Élénk déli hangok forgataga ostromolja Ameliát. Egyik kérdés a másik után zúdul rá. Amelia szerencséjére csak három ember van ebben a városban, aki igazi rajongója. Amelia szerencsétlenségére, jelenleg mind a hárman a konyhában tartózkodnak. A beszélgetés így hangzik, de nagyjából minden egyszerre:

Emily: – Noah házában ragadtál? Tudod, hogy még wifije sincs?

Madison: – Noah unalmas. Gyere el velünk valahova este!

Annie: – Hankhez megyünk, nem akarsz jönni?

Emily: – Hanké a helyi bár, oda szoktunk járni inni péntek esténként.

Madison: – Fel tudunk venni!

Annie: – Biztosíthatunk róla, hogy senki sem fog bosszantani, amíg ott vagy.

Emily: – Imádni fogod, megígérem.

Arra számítok, hogy Amelia félresöpri őket az útból, és elmenekül a hegyekbe. Lehetetlen, hogy bármit is felfogott volna abból a rengeteg szóból, amit egyszerre rázúdítottak. De természetesen megint tévedek, és Amelia nyilvánvalóan az egyetlen nő az egész világon, aki képes az Izgatott Walker Lányok nyelvén beszélni.

Ragyogó mosolyra húzódik a szája, és őszintén, még sohasem láttam senkit, aki ennél boldogabbnak tűnt. Vagy csinosabbnak, teszi hozzá az agyam ismét, mert az agyam egy igazi kis bunkó.

– Hm. Hank bárja. Nagyon szívesen elmennék veletek lányok. Ha…

Rám siklik a tekintete, mosolya jóval hervadtabb lesz.

– Ha Noah-nak ez rendben.

Esélyem sincs válaszolni, mert Emily közénk áll, és megkérdezi:

– Mi a francért kell neked az engedélye? Legutóbb még nem az övé volt a hely. Ez a bolt az övé, de Hank bárja nem. Szóval, eljössz velünk?

Hogy szivárgott be ilyen gyorsan ez a nő az életembe? Szerintem a tornádók is lassabban söpörnek végig a városon. És valószínűleg kevesebb pusztítást hagynak maguk után, mint amit ő előreláthatóan okozni fog.

10. fejezet

Amelia

Furcsának kellene éreznem, hogy Noah házában lakom. Miért nem furcsa mégsem? Még a pazar szállodai szobákban sem éreztem magam ilyen kényelmesen, ahol a kedvenc csemegéim kifolytak a minibárból, és biztonsági személyzet állt az ajtóm előtt. Noah miatt valamiért otthonosnak érzem ezt a helyet. Körbepillantok a szobában, ahol állok, és rájövök, hogy ez azért van, mert úgy tűnik, hogy a házában mindennek célja van, minden mögött egy történet rejtőzik, mindenhez valami érzelem kötődik. Míg ő egy patchwork takarót használ, amit valószínűleg a nagymamája vagy a nénikéje készített, addig én egy drága paplanhuzatot, amit a lakberendezőm választott. És ez az, ami a nashville-i házamból hiányzik. Az én házam ugyanis tárgyakkal van tele, és nem emlékekkel.

Mikor történt mindez? Néha úgy érzem, aznap, amikor elfogadtam a Rae Rose nevet, egy hatalmas radír kitörölte az addigi életemet. Belesajdul a szívem, ha azokra az anyukámmal töltött csendes estékre gondolok, amikor a konyhaasztalnál a körmünket festettük, és pattogatott kukoricát ettünk. Az apámat nem ismertem, mert amikor a főiskola utolsó évében anyukám terhes lett velem, apám lelépett; egyáltalán nem akart egy családdal bajlódni. Világossá tette anyám számára, hogy egyedül marad, ha meg akar tartani. Anyu azt mondta, neki mindig is tetszett az elképzelés, hogy fiatal anya legyen, és korán családot alapítson. Nem értette, miért ne alkothatnánk családot apám nélkül is, szóval, számára egyszerű volt a döntés.

És igaza volt, sohasem éreztem, hogy nem teljes a családunk, vagy hiányt szenvednénk valamiben. Úgy értem, a dolgok szűkösek voltak, és neki sokat kellett dolgoznia egyedülálló anyaként, de boldogok voltunk. És azok a nevezetes utazásaink évente egyszer a tengerpartra még mindig a legszebb emlékeim. Kibéreltünk egy nyirkos szállodai szobát, amelynek homokos volt a szőnyege, mert mást nem engedhettünk meg magunknak. Számomra anyukám volt az egész család, amire szükségem volt. A legjobb barátom. Csakhogy aztán az első kislemezem a slágerlisták élére került, és minden megváltozott.

Amikor a dolgok felpörögtek, és dőlni kezdett a sok pénz, ez lassan elszakított minket. Első adandó alkalommal felpattantunk egy költöztető teherautóra, és Arizonából egy nagy házba költöztünk Los Angelesbe. Először barlangszerűnek tűnt. Az új bútorokon nem volt ott a fenekem lenyomata, és sehol sem éreztem magam kényelmesen. De anyukám imádta, és engem boldoggá tett, hogy őt boldognak látom. Mindig ő volt a parti lelke, és semmi gondot nem okozott neki, hogy új barátokat szerezzen azokban a celeb körökben, ahová bekerültem. Eleinte közel maradtunk egymáshoz, de aztán az első pár év után már nem volt annyira közel. Nem jelent meg a megbeszélt vacsoráinkon, biztosan totál kiment a fejéből. Volt, hogy azt állította, amikor felhívtam, miután egy órát egyedül ültem az asztalnál, hogy egyáltalán nem emlékszik rá, hogy megbeszéltünk volna bármi közös programot. Márpedig tudom, hogy megbeszéltük, mert Susan megerősítette, és Susan a legalaposabb ember, akit ismerek.

Sok hasonló eset kezdett felhalmozódni, nem beszélve arról, hogy állandóan azért könyörgött Susannek, hogy utaljon több pénzt a számlájára. Mindig a hátam mögött próbálja megszerezni, amit akar, de Susan mindig beavat, én pedig nyugtázom, bármi legyen is a kérés. Szívesen megadnék anyukámnak bármit és mindent, amit csak akar, és azt kívánom, bárcsak még mindig szeretne engem is, és nem csak a pénzemet.

Az az esemény, amely számomra az utolsó csepp volt a pohárban, a negyvenötödik születésnapján történt. Egy kis kiruccanást terveztem neki, csak kettesben. Hetekig szerveztem. Susan segített repülőjegyet venni, és kibérelni egy villát Cabóban öt napra. Ám amikor Susan, ahogy terveztük, odaküldött érte egy autót, hogy az elhozza a repülőtérre, ahol én már vártam a nagy meglepetéssel, anyukám közölte, hogy nem jön, mert neki már más tervei vannak a barátaival, és nem akarja lemondani.

És ez volt az a nap, amikor felhagytam azzal, hogy megpróbálok kapcsolatot létesíteni vele.

Annak ellenére, hogy úgy érzem, kihasznál, továbbra is támogatom őt anyagilag, mert ez az egyetlen kapcsolatunk, ami megmaradt. És ahogy az kiderült, tényleg nehéz nemet mondani egy szülőnek, amikor az folyton még többet kér. Így legalább érzem, hogy végül is szüksége van rám, és ez jót tesz az önértékelésemnek. Most főleg Susanen keresztül érintkezünk, ami nagy segítség nekem. Így van egy kis szabad terem anyámtól, de időnként még kapok üzenetet közvetlenül tőle, és ilyenkor mindig kér valamit. Ez fáj, és általában próbálok nagyon röviden válaszolni.

Egyébként tetszik, hogy Noah háza kicsi. A dekor minimális, de nyilvánvaló, hogy itt él, és az is, hogy nem egy rendmániás különc.

A Piteboltba tett látogatásomat leszámítva nem hagytam el ezt a házat az elmúlt napokban, szóval alaposan megismertem. Úgy érzem, egy kicsit többet megtudtam Noah-ról is azokon a hasznos tárgyakon keresztül, amelyekkel körülveszi magát. Az étkezőasztalt például gyönyörű virágokból álló egyszerű csokor díszíti egy tejüveg vázában. Korábban sohasem ismertem olyan férfit, aki virágokat tart az otthonában, és ezt fontosnak érzem megemlíteni. A szájvize éppen olyan zöld színű, mint a szeme. A fürdőszobai polcon áll a fogkeféje (nem elektromos) és a fogkréme (Crest original) mellett. Még nem kukucskáltam be a hálószobájába, mert mindig zárva tartja az ajtaját, mintha attól félne, hogy berontok, mint egy nem szobatiszta kölyökkutya, és összepisilem az ágyneműjét.

Szeretem ezt.

Imádom, hogy nem terít elém vörös szőnyeget, hogy azon sétáljak. Egyszer sem próbált meg szórakoztatni, amióta itt vagyok – sőt, ami azt illeti, az idő legnagyobb részében távol volt. Azt hiszem, ez a mai váratlan csók miatt van (hú, az a hihetetlen csók!), de nem bánom, mert hagyja, hogy úgy éljek, mintha normális, hétköznapi ember lennék. El sem tudom mondani, milyen csodálatos ez.

Még az is, ahogy a húgai bántak velem, más volt, mint ahogy az emberek nagy része szokott. Igen, nagyon erőteljesek, de kedvesek. És mindjárt elmondom, miért tudtam bennük azonnal megbízni. Meghívtak, hogy tartsak velük ma este, anélkül hogy egyetlen dolgot is kértek volna tőlem. Semmi szelfi. Semmi autogram. Csak azt akarták, hogy menjek velük ma este, mert úgy gondolták, hogy vicces lesz. És miután három napig hibernálódtam ebben a házban, és betegre aggódtam magam amiatt, hogy mit fogok kezdeni az életemmel, a szórakozás hihetetlen kilátásnak tűnik.

Ha már a hihetetlenről beszélünk, folyton eszembe jut Noah csókja. Az elmúlt pár órában nagyjából húsz másodpercenként. Hogyan ragadhatott el ennyire egy csók, amit egy látszólag idegennel váltottam? Ki kell zárnom a gondolataimból, mert semmiképp sem történhet meg újra.

Most amúgy is az a legfőbb kérdés, hogy mit vesz fel az ember egy olyan helyre, amit úgy hívnak, hogy Hank bárja. Vagy Honké? Tonké? Azt hiszem, Hank bárja.

– Noah – kiabálok ki a hálószobából. – Mit vegyek fel Honkhoz?

Direkt használom rosszul a nevet, mert az lett az egyik legnagyobb örömem, hogy bosszanthatom Noah-t. Sportot űzök belőle. Mennyi időbe telik, amíg egy morgós pitebolt-tulajdonost kihozok a sodrából? Naplót kellene vezetnem a telefonomban. Letölteni egy bonyolult alkalmazást, hogy nyomon lehessen követni az arckifejezései közötti különbségeket.

Tudom, hogy odakint van, mert hallottam, hogy bement a fürdőszobába, és megnyitotta a zuhanyt, amikor hazajött a munkából. Húsz percig volt bent. Húsz gyötrelmes percen át úgy járkáltam fel-alá ebben a szobában, mint egy ketrecbe zárt tigris, és igyekeztem nem elképzelni, hogyan néz ki meztelenül. Ó, jézusom! Csodálatos látvány lenne, tudom. Csakhogy sohasem fogom látni így, mert számomra nem erről szól ez az utazás. És őszintén, ijesztő, hogy mégis elképzelem. Szégyenkezem miattad, belső szexuális istennő. Uralkodj magadon!

Valahonnan az ajtómon kívülről morgás hallatszik.

– Hank bárja. Az a neve, hogy Hank bárja. Ha el akarsz menni oda, akkor ejtsd jól a nevét!

– Oké, akkor mit vegyek fel Hank bárjába?

– Amit akarsz.

Nem tudom, ez hogyan lehetséges, de Noah még morgósabb lett (valószínűleg köze van a mai esethez, amit nem fogunk megemlíteni). Minden alkalommal, amikor a mosogatószeres fiaskó után rám nézett, szigorú vonalak jelentek meg a két szemöldöke között. Megértem. A személyes tereink egymásba mosódtak, és haragszik emiatt. Nem történik meg újra.

Az a helyzet, hogy a felnőtt életemben három fickóval jártam: egy színésszel, egy modellel, az utolsó barátom pedig szintén zenész volt. Mind olyan férfiak voltak, akiken jókat csámcsogtak a magazinok és a bulvárlapok, mivel a legszexibb és a legsikeresebb férfiak közé tartoztak. Ennek ellenére, sohasem tapasztaltam olyan erős vonzalmat egyikük iránt sem, mint Noah Walker iránt.

Mégsem engedhetem meg magamnak, hogy vonzódjam hozzá. Hétfőn elmegyek, és Susan amúgy is megtiltotta, hogy hétköznapi sráccal járjak, amikor a múltban ezt fontolgattam. Azt mondja, hogy a világaink túl távol esnek egymástól. Sajnos a cupcake-től szintén el vagyok tiltva, ahogy mindenféle üdítő tevékenységtől is. Susan beleegyezése nélkül nem is pisloghatok.

Hú. Lehangol, ahogy a normális életen gondolkodom. A hecc kedvéért ideje Noah-t bosszantani.

– Akkor egy koktélruhát veszek fel! Van egy, amit flitterek borítanak, és fel van vágva a combján… Már volt rajtam Harry Styles születésnapi buliján, de biztos vagyok benne, hogy itt senki sem bánja majd, ha másodszor is felveszem. Ráadásul Harrynek nagyon tetszett, szóval…

Beharapom az alsó ajkamat, és várok. Bizonyosan hallom Noah nehéz lépteit, ahogy közelebb jön az ajtómhoz.

– Ne vedd fel! Röhejesen fogsz kinézni, ha így kinyalod magad.

Senki sem vádolhatja azzal ezt a férfit, hogy nem őszinte. Csupa nyerseség és semmi máz. Fantasztikus.

Utóirat: Még csak nem is hoztam magammal koktélruhát, mert nem vagyok idióta, annak ellenére, hogy valószínűleg ezt gondolja rólam.

– Csak… vegyél fel egy farmert és egy pólót! – mondja Noah. Úgy hangzik, mintha rettentően megviselné, hogy a divattanácsadómként kell viselkednie. Vagy már azt is kínzásként éli meg, hogy úgy általában beszélnie kell velem? Nem tudom. De jó ég, imádom, hogy nem kell mindig úgy viselkednem, mint egy profi mosolygós napocskának. Azt hiszi, elriaszt a szurkálódó hozzáállása. Nem is tudja, hogy a gorombasága csak erősebbé tesz.

Kinyitom az ajtót, és megmutatom a ruhát, ami eleve rajtam volt: farmer, póló és egy csókold meg a seggem vigyor.

– Így?

Tetőtől talpig végigmér, összevonja a szemöldökét, megfordul, és elindul a szobája felé. Csak résnyire nyitja ki, és gyakorlatilag becsusszan, mielőtt becsukná gyorsan maga mögött.

– Óvatosan! – kiabálom a csukott ajtajának. – Majdnem elég helyet hagytál ahhoz, hogy bevetődjek a lábad alatt!

Morog, én pedig mosolygok. Két pont Ameliának. Nulla pont a Morgós Pitebolt-tulajdonosnak.

11. fejezet

Amelia

Noah húgai senkire sem hasonlítanak, akikkel eddig találkoztam. Megálltak Noah háza előtt, és dudáltak, hogy jöjjek ki. Szó szerint. Amikor kiléptem, fütyültek és kiabáltak.

– Juhú, a pophercegnő eljön Hankhez! Ugorj be hátra Annie-hez!

Ezen a furgonjuk platóját értik. Ha Susan most látna, ahogy itt pattogok, mint egy kukoricaszem a serpenyőben, egy koromsötét mellékúton, egy furgon platóján, ahol nincs biztonsági öv, belehalna. Feldobná a talpát azon nyomban. Lármás éjszakának ígérkezik, érzem a csontjaimban. A zötykölődő, rázkódó csontjaimban.

Sajnos, ez a zötykölődés kezd fejfájást okozni. Lehet, hogy semmi, de lehet, hogy erős migrénné változik, ami egyre gyakrabban tör rám. Az orvosom azt mondja, a stressz miatt van, és több pihenésre lenne szükségem. De nekem nincs időm arra, hogy szünetet tartsak, ezért van mindig a táskámban vényköteles ibuprofen, amit most elő is halászok.

Megtalálom a kis narancssárga dobozt, óvatosan lecsavarom a tetejét, kiveszek egy tablettát, és lenyelem, mielőtt Annie meglátná. Nem tudom, miért érzem magam ettől hülyén. Ez csak egy erős ibuprofen, de az emberek hajlamosak fura dolgokra gondolni, amikor azt látják, hogy a hírességek random pirulákat kapnak be, és most nincs kedvem az egész kórtörténetemet megosztani a hölgyekkel. Visszadobom a dobozt a táskámba, miközben odaérünk a bárhoz. Madison kidugja fejét az utasoldali ablakon, és azt kiabálja:

– Vigyázzon mindenki! A tanárok bevadultak!

– Ti tanárok vagytok? – kérdezem Annie-t, és a furgon oldalába kapaszkodom, ahogy Emily élesen befordul a kavicsos parkolóba.

Annie mosolyog.

– Ők azok, de most nyári szünet van. Nekem virágboltom van Noah boltja mellett.

Virágbolt. Hirtelen értelmet nyer a csokor Noah asztalán.

– Szóval akkor bizonyára te vagy az, aki friss virágot visz Noah házába?

Annie nevet, és megrázza a fejét.

– Olyasmi. Noah majdnem mindennap eljön a boltba, és vesz egy csokrot, hogy hazavigye. Szerintem titokban attól fél, hogy tönkremegyek, ha nem teszi.

Au! Ne csináld ezt, szívem. Úgy érzem, megpróbálsz összerándulni, de nem hagyom. Jó testvér. És akkor mi van?

Rohadt. Nagy. Ügy.

Emily és Madison kiszállnak a furgonból, és hátrajönnek, hogy Annie-nek és nekem lenyissák a furgon hátulját, hogy leugorjunk. Amikor meglátom Hank bárját, a gyomrom a torkomba ugrik. Egy kisebbfajta bár, alapvetően a semmi közepén, körülötte kavicsos telek. Zsúfolásig tömve van. A bár felett egy neontábla megerősíti, hogy valójában Hank bárjában vagyunk. A parkoló annyira tele van furgonokkal, hogy úgy néz ki, mint egy Tetris-pálya. Azok, akik elsőnek érkeztek, hamarosan nem tudnak majd kiállni. Az ablakon át látom, hogy a bárban gyenge a világítás. Olyan sok ember van odabent, hogy tudom, ezzel megszegik a tűzvédelmi előírást.

– Minden oké? – kérdezi Annie, aki megáll mellettem, és az ideges arckifejezésemet fürkészi. Nyelek egyet, és erőtlenül a bár felé intek.

– Csak… Zsúfoltnak tűnik.

Emily odajön a másik oldalamra.

– Azért, mert az. Mindenki… és ezt tényleg úgy értem, hogy mindenki Hank bárjába jön péntek esténként. Ez az egyetlen szórakozási lehetőség az egész városban, szóval senki sem hagyja ki.

Ó, szuper. Mindenki bezsúfolódott egyetlen épületbe, én pedig itt vagyok minden valódi védelem nélkül. Mekkora az esélye annak, hogy odabent valaki a popzene bolondja? Hirtelen azt kívánom, bárcsak itt lenne Noah, ami elég röhejes ötlet már önmagában is. Csak pár napja ismerem, de valahogy tudom, ő megvédene.

– Nincs valami… hátsó bejárat, ahol be tudnánk menni? És van egy kalap a furgonotokban? Nem gondoltam volna, hogy ennyire tömve lesz a hely, különben…

Madison tolni kezd hátulról. A bejárat felé tuszkol, én meg úgy nézek ki, mint egy víz felé közelítő macska. Madison nevet.

– Ez a város ártalmatlan. Bízz bennünk. Vigyázni fogunk rád. A környéken Emily a főnök, szóval, hallgatnak rá.

Ühüm. Akkor miért érzem úgy, mintha áldozatként felajánlanának a neonbestiának? Annie kinyitja az ajtót mindannyiunknak, és együttérzőn rám mosolyog, amikor kiáramlik a countryzene. Odabent minden hangos és zajos. Borzongató és félelmetes.

– Hadd menjen be Emily először!

Az utasításnak megfelelően maradok, és gyakorolni kezdek néhány légzéstechnikát, amit akkor használok, mielőtt felmegyek a színpadra, hogy az idegeim a legjobb állapotban legyenek. Még nem végzek a második belégzéssel, amikor Madison megragadja a kezemet, és berángat magával. Esküszöm, hogy a következő harminc másodperc így történt:

Bemegyünk az ajtón.

Minden fej felénk fordul.

Egy csoport ember, akik countrysortáncot járnak a helyiség közepén, hirtelen megáll.

Leáll a zene.

Minden teljesen elnémul, és halljuk, ahogy az ajtó becsukódik mögöttünk.

És mindenki engem bámul.

Mint kiderül… ezek az emberek ismerik a popzenét. Vagy legalábbis a hírességeket. Mert határozottan úgy néznek rám, mint egy hírességre. A nehéz sör- és izzadságszag összekeveredik a szívem kalapálásával, és ettől úgy érzem, hogy mindjárt elhányom magam. Rossz ötlet volt idejönni. Rossz ötlet volt elhagyni Nashville-t. Honnan a fenéből vettem, hogy csak úgy észrevétlenül besurranhatok egy városba, és boldog magányban tölthetem az időmet? Most már mindannyian tudják, hogy itt vagyok, és oda a nyugalmamnak. Felejtsük el a hétfőt, még ma este el kell tűnnöm innen, mert egy másodpercen belül felkapják a telefonjukat, lőnek egy képet, és feltöltik az összes közösségimédia-felületre. Egy órán belül itt lesznek a lesifotósok. Mindig ez történik.

Megfordulok, hogy kirohanjak az ajtón, de Madison elkapja az alkaromat.

– Nyugi! Minden rendben.

Bólint Emilynek, én pedig csodálkozva látom, ahogy a nő felpattan a bárpult tetejére, és tölcsért csinál a kezéből a szája előtt.

– Oké, figyeljetek cimborák! Itt van velem a barátom, Rae Rose, szeretné jól érezni magát, és nem akarja, hogy háborgassák. Szóval, vegyétek elő a jó modorotokat, amit anyukátoktól tanultatok, és viselkedjetek vele tisztelettudón! És mivel inkognitóban van a városunkban még egy kis ideig, legyetek szívesek, és tegyetek úgy, mintha sohasem láttátok volna. Megértette mindenki?

Szívből fakadó üvöltés tör fel a tömegből. Helyeslőn bólogatva felemelik a sörüket, és szélesen mosolyognak.

– Remek! És most valaki hozzon nekem egy italt!

Emily istennő. Mindössze ennyit mondhatok, mert mindenki pontosan azt teszi, amit mond. Felcsendül a zene, újra megindul a nevetés, és mindenki visszatér ahhoz, amit akkor csinált, mielőtt beléptünk. A bárpult mögött álló ember lesegíti Emilyt, majd egy sört nyom a kezébe.

És ennyi.

Senki sem kezel másként. Senki sem bámul. Senki sem kér aláírást. A következő fél órában a Walker nővérek és én nevetgélünk, iszunk és beszélgetünk. Őszintén elfelejtem, hogy mindenhol másutt a világon fontosnak tartanak. Igen, tudni akarják, milyen volt az exemmel, Tyler Newporttal járni (szerintem olyan, mintha azzal a hiú Disney-királynővel járna az ember, aki állandóan a tükörben nézegette magát, és azt kérdezgette, hogy ki a legszebb a világon). Tudni akarják azt is, mit szeretek abban a legjobban, hogy énekes vagyok (ezt a témát kikerülöm, mert a pályafutásomat érintő válságom drámai magaslatokba ugrott, és most egyetlen jó oldalát sem látom az egésznek), de ez a kérdezősködés nagyon gyorsan véget ér, és ekkor a beszélgetésünk gördülékeny lesz.

– Be kell vallanom, attól féltem, hogy mindenki bevadul, amikor meglátják, hogy besétálok. Korábban már előfordult, hogy megvadult rajongók közé keveredtem. Rettegtem, hogy ez ismét megtörténik – mondom a lányoknak az első söröm után, amikor kicsit ellazulok.

Madison nevet, mert egy kívülállónak a „megvadult rajongók” úgy hangzik, mint egy hóbortos jelenet egy Disney-filmben. A valóságban azonban fájdalmas és ijesztő. Nehéz visszaverni egy ilyen, az érzelmi és fizikai biztonságot veszélyeztető támadást. De a legtöbb embernek erről fogalma sincs, ezért megbocsátom a kuncogásukat.

– Csak azért tűntek érdeklődőnek, mert a város azóta keres valamit, amiről beszélhetnek, amióta Kacey-t felcsinálták. Mindenki biztos volt benne, hogy Zac volt az, de végül úgy tűnt, hogy mégis csak a férjétől, Rhett-től van a baba. Azóta unatkozik a város.

Emily kicsit közelebb hajol az asztal felett.

– De komolyra fordítva a szót… én biztos voltam benne, hogy Zac az apa. Különösen azután, ahogy Zac…

– …a templomban nézett rá vasárnap! Igen!

Madison rácsap az asztalra, ettől kilöttyen a sörünk. Annie csak egy csendes mosollyal és kuncogással járul hozzá a beszélgetéshez.

– De különben, mi itt mindannyian jó emberek vagyunk. Csak az elején el kellett őket igazítani. Most már nem fognak háborgatni. És nem kell aggódnod amiatt, hogy bárki is kiszivárogtatja a látogatásodat a közösségi médiának, mert ha nem vetted volna észre, errefelé nincs térerő. A bátyánknak még mobiltelefonja sincs.

Nem vagyok meglepve, hogy nincs mobiltelefonja. Arra azonban kíváncsi vagyok, hogy miért leszek libabőrös pusztán Noah említésétől. Hogy az agyam miért villant fel egy montázst arról, ahogy a keze a testemen pihen, és a dacos szája mohón felfedezi az enyémet. És miért éreztem azt, hogy ez így rendben van, amikor a bőrünk összeért.

– Szóval – mondja Emily, és az alkarjára támaszkodik. – Hová tartottál, mielőtt lerobbantál Noah előkertjében?

Belekortyolok a második sörömbe, majd lenyalom az ajkamat.

– Hú… igazából ide.

Mind a három lány a homlokát ráncolja.

– Ide? – kérdezi Madison.

– Mármint ide, Rome-ba, Kentuckyba? Direkt ide jöttél? Mi a francért csinálnál ilyet? Évek óta próbálok elszabadulni innen, de Annie és Em nem hagynak elmenni.

– Rohadt nyílt vagy – mondja Emily. Annie mindkettőjükre vet egy csalódott pillantást, miközben elővesz egy kis jegyzetfüzetet, és húz egy vonást valamiféle lista mellett.

– Bocs, Annie. Úgy értem, átkozottul nyílt vagy – helyesbít Emily, és egy élénk kézmozdulattal kíséri az átkozott szót.

Annie észreveszi a zavart tekintetemet, ahogy a jegyzetfüzetet bámulom. Emily, Madison, Annie és Noah neve mind szerepel benne, és mellettük jelek. Igazából Annie-nek egyetlen jele sincs, és Noah-nak legalább kétszer annyi van, mint a húgainak. Ez megmagyarázhatatlan okból mosolygásra késztet.

– Próbálom őket leszoktatni a sok káromkodásról. Amikor valamelyikük eléri a húsz vonalat, húsz dolcsit kell befizetnie a káromkodásperselybe – mondja Annie, majd becsukja a jegyzetfüzetet és félreteszi.

Halkan nevetek.

– Miért csinálod ezt?

– Mert ő egy kedves, édes, kis angyalka – válaszolja Emily gúnyos mosollyal.

Annie kinyújtja a nyelvét Emilyre.

– Legalább egyikünknek be kellene jutnia a mennyország kapuján, hogy képviselje a Walkereket.

Madison gúnyosan vigyorog.

– A mennyország kapuján? Én csak ennek a kiba… kibabrált városnak a határát szeretném átlépni.

Annie mosolyog.

– Szép mentés.

Madison felhajtja a sörét.

– Csak mert szeretlek, és mert ha még egy vonalat húzol a nevem mellé, fizetnem kell. És most, merő szeretetből megengednétek, hogy egyszer elmenjek Rome-ból?

– Semmiképp – válaszolja Emily és Annie egyszerre.

Emily, akiről úgy érzem, hogy afféle kotlóstyúk a húgaival, hozzáteszi:

– Noah visszajött, és újra egy család vagyunk. Itt vannak a gyökereink, ide tartozunk.

Noah visszajött? Meg akarom kérdezni Emilyt, hogy Noah honnan jött vissza, de nincs rá alkalmam.

Madison sóhajt, és ebben a sóhajban annyi minden benne van. Vágyódás, vereség, eltökéltség. Egy csomó érzelem, amelyeknek valószínűleg sohasem fogom megtudni az eredetét, mert hétfőn elmegyek. Újra rám néz.

– Elnézést, könnyen eltérünk a tárgytól. Arról beszéltünk, miért látogattál ide.

Most, hogy pár napot a városban töltöttem, már meg tudom érteni a döbbenetét. Ez nem igazán egy hagyományos értelemben vett turistacélpont. Kortyolok egyet a sörömből, hogy időt nyerjek a válasz megfogalmazásához. De ekkor kicsit inogni kezd a helyiség, a nyelvemet egyszerre érzem nehéznek és lazának. Pillanatnyilag össze vagyok zavarodva ettől a váratlan érzékeléstől, és kibököm az igazságot.

– A Google Mapsen rákerestem a legközelebbi Rome nevű városra, mert Audrey is római vakációra ment.

Üres tekintettel merednek rám, és azon tűnődöm, hogy a kijelentésem melyik része döbbentette meg őket jobban. Úgy döntök, hogy a legkevésbé furcsa részével kezdem.

– Tudjátok… az a régi film.

Még üresebb tekintetek.

– Biztos vagyok benne, hogy ismeritek. Audrey Hepburn és Gregory Peck a főszereplő. Audrey Ann hercegnőt játssza, aki egyik éjszaka elmenekül a királyi életéből, és… fogalmatok sincs, miről beszélek?

Mind a három nő megrázza a fejét. Emily szólal meg először.

– Igazából azt hiszem, hogy még sohasem láttunk Audrey Hepburn-filmet. Jók?

Tátva marad a szám. Teljesen összezavarodom. Hogyhogy nem tudják, ki az az Audrey Hepburn?

– Micsoda? Hogy élhetitek le az életeteket anélkül, hogy láttátok volna Audrey filmjeit? Csupa báj, miközben kicsit koravén. Szép és mégis különös. – Zavartan megrázom a fejemet. – Ő… csodálatos.

És a legjobb barátom. Ezt azonban nem mondom, mert nem kívánom, hogy megtudják, valójában milyen fura vagyok. Vagy magányos. Mert csak olyasvalaki állíthatja, hogy egy halott filmsztár a legjobb barátja, akinek nincs barátja.

Madison mosolyog.

– Ez úgy hangzik, mintha Annie-ről mondták volna. – Színpadias szünetet tart, és huncutul a húgára néz. – Már ami a szép, mégis különös részt illeti.

Abból, ahogy szinte énekelve mondja, egyértelmű, hogy ez egy szeretetteljes ugratás. Emily mégis játékosan megböki Madison vállát.

– Oké, elég, ma este már ne piszkáld a kislányt! Tudod, hogy túl aranyos ahhoz, hogy visszavágjon.

– Hé, nem kell megvédened! Meg tudom védeni magam – mondja Annie, és kihúzza magát úgy, hogy több centivel magasabbnak tűnik. Mindkét nővére türelmesen néz rá, a kezükre támasztott állal. – Maddie olyan… nos, ő csak…

Annie bosszúsan morog, a szemét forgatja, és visszadől a széken, amikor képtelen bármi gonoszat mondani.

– Egyértelmű, hogy Madisonra igaz a bájos és a koravén rész. És Maddie, nagyon jól nézel ki ebben a pólóban is ma este.

A nővérek nevetésben törnek ki. Emily gyengéden megpuszilja Annie arcát, aki bosszúsnak tűnik, amiért nem tud gúnyos megjegyzéseket tenni.

– Sose változz meg, Annie!

Ahogy itt ülök, és figyelem, ahogy a három szerető nővér ugratja egymást és zsibong, érzem, hogy mennyire hiányzik ez az én életemből. És emiatt kétségbe vagyok esve. Szeretném megismerni őket, és azt szeretném, hogy ők is ismerjenek. Be akarom fészkelni magam a kis családjukba, és könyörögni nekik, hogy velem is viccelődjenek úgy, mint egymással. Azt szeretném, hogy szembesítsenek a velem kapcsolatos nyilvánvaló igazságokkal, amiket én nem veszek észre. Nevetni akarok, és a szememet forgatni, és egy lenni közülük. Szeretném, ha nekem is lenne az, ami nekik megvan. De ehhez őszintének kell lennem, és megnyílni nekik. Be kellene engednem őket, hagyni, hogy lássák, hogy kissé furcsa vagyok, és rendellenesen működöm. És nem vagyok biztos benne, hogy megérné, mivel hétfőn elmegyek.

Így ahelyett, hogy megnyílnék előttük, lágyan mosolygok, és a sörömet kortyolgatom. Udvariasan, udvariasan, udvariasan.

Pár perccel később, miután rendeltünk még egy kört a sörből, Madison átnéz a vállam felett, és a mosolya még szélesebb lesz.

– Nézzétek, Noah is itt van Jamesszel!

Izgatottságlavina gördül a gyomromban, és az érzés annyira elsöprő, hogy majdnem kiesem a székemből. Valahogy érzem Noah tekintetét a tarkómon. A bőröm meleg. A karom libabőrös lesz. Babrálok az ujjaimmal, és ugrál a térdem. De ezek egyike sem halványítja el azt, ahogy érzékelem, hogy közeledik felém. A számhoz emelem a sört, és felszippantom. Nincs más választásom. Ki vagyok szolgáltatva a megtépázott idegeimnek.

Sajnos a helyiség, amely az imént még csak ingatag volt kissé, most olyan, mintha egy forgó teáscsészében utaznék. Hogy lehet, hogy máris berúgtam? Ez így nincs rendben, hiszen csak másfél sört ittam. Talán kicsit becsíptem volna tőle. De ez az érzés más. Riasztó.

Noah és a fickó, akiről azt mondták, hogy Jamesnek hívják, utat törnek. Noah az asztal másik oldalán áll meg, mert szokás szerint attól fél, hogy harapok, ha túl közel merészkedik. A barátja azonban üdvözlő, nyílt mosollyal mutatkozik be. Felém nyújtja napbarnított, erős kezét. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vettem azonnal észre, mennyire vonzó barna hajával és gyöngyfehér fogsorával.

– Szia, James vagyok. És mindkettőnket megkímélem a kínos jelenetektől azzal, hogy egyenesen bevallom, hogy pontosan tudom, ki vagy. – Jóindulatúan mosolyog, és ettől megkönnyebbülök. – Megtiszteltetés találkozni veled, Rae.

Nos, könnyebb lenne, ha nem érezném magam ilyen átkozottul részegnek.

Gyanakodva pillantok a poharamban maradt sörre, de rám tör a hányinger és a kimerültség. Ki kell támasztanom a szemhéjamat, hogy nyitva tudjam tartani a szememet.

– Én is örülök, hogy találkoztunk, Rae – mondom, és úgy érzem, mintha a szavaim sűrű melaszként jönnének ki a számon. James arca incselkedő mosolyra húzódik. Ó, várjunk csak! Véletlenül a saját nevemen szólítottam. Finoman megrázom a fejemet, és nevetek. – Elnézést. Akarom mondani, James. Örülök, hogy találkoztunk, James.

Felemelem a sörömet, és úgy érzem, mintha száz kilót nyomna.

– Azt hiszem, túl sok volt ebből.

Annie a homlokát ráncolja.

– De csak másfél pohár sört ittál, és az előbb még jól voltál.

Igaza van.

Különös, hogy mégis így viselkedem.

Felnézek, és Noah-ra pillantok. Arckifejezése viharosabbnak tűnik, mint egy hurrikán. Szorosan összevonja sűrű, arany szemöldökét, és összeszorítja az állkapcsát. Nem boldog. Nos, boldog valamikor is, amikor a közelében vagyok? A tekintete olyan átható, hogy másfelé kell néznem, de a szemem sarkából látom, hogy még mindig engem figyel. A karom libabőrös lesz. Abba kell hagynia, hogy így bámul, mielőtt lyukat éget az arcomba.

Ráadásul, hűha, haver, úgy érzem, mintha hirtelen elgázolt volna egy teherautó. Mindennél nagyobb szükségem lenne egy kis alvásra. Szeretném lehajtani a fejemet erre az asztalra, és…

Ó, basszus.

Ekkor döbbenek rá, mit tettem.

– Ó, ez a kedvenc dalom! – kiáltja Madison. Nagyon messziről hallom a hangját, annak ellenére, hogy itt ül velem szemben az asztalnál. – Gyerünk, táncoljunk!

A nővérek felugranak, és elindulnak a táncparkett felé Jamesszel, de Emily visszaszól.

– Jól vagy, Rae?

Megpróbálok normálisan rámosolyogni. Nem vagyok benne biztos, hogy mozog a szám.

– I-igen! Mindjárt ott leszek!

Nevet, de hallom az aggodalmat a hangjában. Anyáskodón kotlik felettem.

– Oké. Noah, kérlek, tartsd rajta a szemedet! Azt hiszem, nem bírja az italt.

Most egyedül vagyok az asztalnál. Megkönnyebbülést érzek amiatt, hogy tudom, senki sem rakott semmit az italomba, de ugyanennyire megrémít, amit tettem. Forog körülöttem a világ, hányingerem van, és a vágy, hogy lehunyjam a szememet, annyira elsöprő, hogy alig bírom leküzdeni. De, ami még rosszabb, pillanatnyilag teljesen sebezhető vagyok.

Próbálom megakadályozni, hogy a szemem keresztbe álljon, és a táskámért nyúlok, amely a szék háttámláján lóg. Beledugom a kezemet, és előhúzom belőle a vényre kapható migréngyógyszeremet. Jókora erőfeszítésembe kerül, hogy fókuszálni tudjak a szememmel, de végül meg tudom állapítani, hogy ez nem ugyanaz a kerek tabletta, amit a furgonon bevettem. És ez azt jelenti… jaj, ne, ne, ne!

Kiveszem a táskámból a másik vényköteles üveget. Ez egy nagyon erős, jövő nyárig kiütlek típusú altató, amit csak a turnékon használok, amikor az utazástól erős jet lagem van más országokban. És igen, ezt a tablettát vettem be korábban. Normálisan nem tartom magamnál, de elfelejtettem, hogy mielőtt elhagytam a várost, a fürdőszobapolcról mindent belesöpörtem abba a táskába, ami most nálam van. Csak akkor veszem elő ezt a gyógyszert, ha súlyos a helyzet, és abszolút nem tudok aludni, mert olyan erősen kiüt, mint egy lónyugtató. Ó, és még egy riasztó felismerés; nagyon nem szabad az altatópirulákat alkohollal keverni.

– Bevettél egyet belőlük?

Noah hangja közvetlenül felettem dübörög. Megfeledkeztem arról, hogy itt van. Még a nevemre is nehezen emlékszem. Lekuporodik mellém, és gyengéden kiveszi a tablettás dobozt a kezemből. Beleborzongok, ahogy az ujjai az enyémhez érnek. Olyan meleg. És még a keze is erősnek tűnik. Jót tesz neki a pitesütés.

Nyelek egyet.

– Igen. Vééééletlenül.

A szavaim összefolynak, mintha már öt pohárral legurítottam volna. Teljesen részegnek érzem magam. És rémültnek. És magányosnak.

– Azt hhhhittem, hogy a mmmmásik gyógyszeremet veszem be. Azt hiszem, összekevertem őket.

– Hányat vettél be?

A hangja olyan, mint egy mikroszálas takaró, amit rám terítenek.

– Csak egyet.

Fizikailag nem tudok tovább ébren maradni. Úgy érzem, az álom belém vájja a karmait, és húz lefelé. Az asztalra hajtom a fejemet, és még egyszer kinyitom a szememet, hogy Noah-ra nézzek. Elmosódottan látom, de már nem tűnik mérgesnek. Látom azt a ráncot a két szeme között. Az aggódó Noah aranyos. Az aggódó Noah helyes. Otthonos.

És ez az utolsó gondolatom, mielőtt minden elsötétül.

12. fejezet

Noah

Nos, ez gyorsan elfajult. Találjátok ki, ki van a furgonomban, aki nincs magánál, és éppen most hozom a helyi orvosi rendelőből, ahol dr. Macky megvizsgálta, miután könyörögtem neki, hogy bejöjjön a rendelőbe rendelési időn kívül? Két segítséget is adok: 1) Az illető hölgy megígérte, hogy észre sem fogom venni, hogy a közelemben van; és 2) mióta találkoztam vele, minden, csak nem észrevehetetlen.

Ez a nő csak pár napja van az életemben, de ő lesz a vesztem. Abban a pillanatban, ahogy ma este megláttam, tudtam, hogy valami nincs rendben. Üveges volt a tekintete, és hiányzott belőle a megszokott csillogás. Rémültnek tűnt, és mintha ott sem lett volna. Egy pillanatig azt hittem, hogy valaki tett valamit az italába, és már készültem, hogy minden asztalt felborítok, amíg meg nem találom, ki volt az.

De aztán megláttam, hogy előhúzza azokat a tablettákat, és bámulja őket, aztán minden beugrott. A megkönnyebbülést, amit amiatt éreztem, hogy senki nem drogozta be valami hátsó szándékkal, azonnal rémület váltotta fel. Ellenőriztem a gyógyszeres dobozt, és kiderült, hogy véletlenül egy altatót vett be. Nem vagyok orvos, de még én is tudom, hogy nem jó dolog az altatót keverni az alkohollal.

Annie visszajött az asztalhoz, amikor észrevette, hogy valami történt, és a segítségével észrevétlenül kivittük Ameliát a furgonba. Szerencsére a bárban mindenki táncolt és olyan hangos volt, hogy úgy tűnik, senki sem vett észre minket. Beültettem Ameliát a furgon első ülésére, és elmondtam Annie-nek, mi történt.

Amíg Annie bement, és a bár telefonjáról felhívta dr. Mackyt, kint ültem a furgonban Ameliával. Életemben nem vezettem még ilyen gyorsan, és még sohasem voltam ennyire hálás azért, hogy csak később érkeztem a bárba. Ha egy órával korábban ott lettem volna, ugyanúgy be lett volna szorítva az én kocsim is, mint a húgom furgonja.

Mindenesetre eljutottunk a rendelőbe, és dr. Macky gyorsan megvizsgálta Ameliát. A vérnyomása rendben volt, az oxigénszintje rendben volt, és bár kába, mint a szar, az orvos azt mondta, hogy rendben lesz, csak ki kell aludnia magát.

Most kiütve hever a furgonom ülésén, én pedig odakint állok a húgommal és próbálok kiutat találni ebből a felelősségből, amit nem akartam. De még ha gondolkodom is ilyesmin, tudom, hogy egy ilyen estén, mint a mai, nem hagyhatom magára. Szeretném, de egyszerűen nem tehetem. Annie a furgonom nyitott ajtaja felé néz. Amelia ott hever, sötét haja szétterül körülötte, arca a bőrkárpithoz simul, és a száján át lélegzik.

– Valahogy egy kiskutyára emlékeztet. Teljesen elveszett és szomorú. Tartsd meg, kééééérlek! – mondja Annie, az álla alá téve a kezét és vagy százszor pislogva.

Annie-vel az a helyzet, hogy csak addig csendes, amíg egyedül nem marad velem. Utána már nincs gondja azzal, hogy kimondja, amit gondol. A szememet forgatom, és nem engedem meg magamnak, hogy megkérdezzem, miért gondolja, hogy Amelia szomorú. Nekem is ez az érzésem, de… ez nem számít. Nem kell tudnom. Igazából, minél kevesebbet tudok róla, annál jobb.

– Nem. És azt mondom neked, meg a többi lánynak, hogy nem kellene vele lógnotok. Nem bízhattok meg egy olyan nőben, mint ő.

Szigorúan nézek rá, hogy lezárjuk a témát. Már most kijelenthetem, hogy mindegyik húgom beleszeretett Ameliába, és a legkevésbé sem jó, ami ebből következik. Mi számára senkik vagyunk. Hátra sem fog nézni, amikor hétfőn elhagyja a várost, és a húgaim jól teszik, ha ezt az eszükbe vésik.

– Ó, szigorú pillantás. Nagyon eltökélt lehetsz – mondja faarccal. – Tudod, mit? Fogadok, hogy igazából nem is popsztár, hanem egy titkos ügynök, akit azért küldtek ebbe a kisvárosba, hogy felderítse a terepet, hol építhetné fel az új bérgyilkos ügynöksége bázisát. – Elgondolkodva bólint. – Igazad van. Jobb, ha tartjuk a távolságot.

Összehúzott szemmel nézek rá, és igyekszem nem mosolyogni.

– Okostojás. Én csak megpróbállak megóvni benneteket attól, hogy összetörjön a szívetek, amikor az új barátotok itt hagy benneteket magatokra.

– Megóvni bennünket, hogy összetörjön a szívünk, vagy megóvni magadat, hogy összetörjön a szíved? Megint.

Bosszantó, hogy olyan szeretteim vannak, akik ilyen jól ismernek. Nem vagyok hajlandó a kezére játszani.

– Fejezd be, és ugorj be hátra!

– Remek. Visszamegyünk hozzád?

– Nem – mondom, és becsukom a csomagtér ajtaját Annie mögött, miután elhelyezkedett.

– Ma este a te ágyadban fog aludni.

Annie rémült pillantást vet rám.

– Miért? Neked van vendégágyad!

– Lehet, hogy nem kedvelem, de ez még nem jelenti, hogy nem akarom, hogy biztonságban érezze magát, amikor reggel felébred, és szarul lesz. Ma este nálad alussza ki magát, ahol nőkkel lesz körülvéve, és nem egy olyan házban, ahol egyedül van egy férfival, akit alig ismer.

Ellenkezni akar, de túlságosan lágy szíve van ahhoz, hogy ezt megtagadja.

– Rendben van, megértem az álláspontodat. Megkaphatja az ágyamat. Elfelejtettem, hogy velünk ellentétben mások nem tudják, hogy egy szentéletű öregember vagy.

– A káromkodási táblázatod szerint nem is annyira szent.

Rám mutat.

– És ami szerint, mellesleg, tartozol negyven dollárral.

Morgok. Többet fizettem már az átkozott káromkodásperselyembe, mint a nyugdíjalapomba. Ha Annie nem jótékony célra ajánlotta volna fel az összeset az év végén, nem tűrtem volna tovább a szeszélyét. De valamilyen oknál fogva fontos számára, hogy ne káromkodjunk, és így… azt hiszem, nekem is fontos. Legalábbis, ha a közelemben van.

Már készülök becsusszanni a vezető ülésbe, amikor Annie megszólal.

– És Noah! Nagymamának tetszett volna Rae, ugye tudod? Nem számít, mit gondolsz, de jó szíve van, ezt bátran mondhatom. – Mosolyog, ahogy felidéz egy emléket. – A nagymama mindig olyasvalakit akart neked, mint ő.

Annie-re bámulok, és próbálom lepattintani a szavait ahelyett, hogy magamba szívnám őket. Aztán a hátsó ülésre mutatok.

– Ülj vissza! Indulunk. – Csendesen, szigorúan mered rám, amíg hozzá nem teszem: – Légy szíves!

A városban mindenki ismeri a gyenge pontomat? Olyan mintha vörössel egy célkereszt lenne festve a mellkasomra. Pontosan tudják, hogy kit kell emlegetni, ha ketté akarják tépni a szívemet.

Felhajtok a házhoz vezető kavicsos úton, és leállítom a motort. Amelia feje csak pár centire van az ölemtől, és a haja egy része is a combomra terül. Felnyög, amikor megbököm a vállát.

– Hé, tintás! Kelj fel!

– Nemvagyokrészeg – válaszolja, és kinyitja kék szemét, hogy rám nézzen. A francba is, Annie-nek igaza volt. Most épp úgy néz ki, mint egy elveszett kölyökkutya. Nem rajongok a védelmező ösztönökért, amiket a pillantása kivált belőlem.

– Akár az is lehetnél – mondom, de már megint alszik. Ez a tabletta és alkohol kombó leterítette. Kiszállok, és megkerülöm a furgont, hogy kinyissam az ajtót. Annie kiugrik a furgon hátsó üléséről, és megáll mellettem.

– Húzzuk az egyik karjánál fogva, amíg fel nem ül?

– Úgy tűnik, ez a legjobb megoldás.

Annie és én együtt dolgozunk, hogy felültessük Ameliát. A feje nekidől az üvegnek, és kinyílik a szája – a szeme csukva. Ha feltennék rá egy napszemüveget, az emberek azt hinnék, hogy újrajátsszuk a Hóbortos hétvégét.

– Jól van, elázott virágszál – mondom Ameliának, miközben a nyakamba veszem az egyik karját, és kirángatom. Semmilyen erőfeszítést nem tesz, lazán lóg az oldalamon, és arra kényszerít, hogy szorosan tartsam; attól tartok, összenyomom. Annie átmegy Amelia másik oldalára, de a húgom csak százötvenhárom centi (tényleg, egy centivel sem több), és ez nem sokat segít.

– Oda se neki – mondom, és megfordulok, így a karomba tudom kapni Ameliát, és be tudom vinni. Ez valahogy könnyebb, különösen miután Annie beigazítja Amelia arcát, így a feje a vállamon van, és nem úgy lóg rajtam, mint egy hulla. Jézusom, milyen különös pár nap!

Annie előrerohan, hogy kinyissa az ajtót, és felkapcsolja a villanyt. Felviszem Ameliát a bejárati lépcsőn, és gondolatban függetlenítem magam attól, milyen érzés a karomban tartani őt, és milyen finom illata van a hajának, vagy milyen a leheletét a nyakamon érezni. Beviszem, leültetem Annie ágyára. Amint a teste a matrachoz ér, felnyög, és a gyomrára szorítja a kezét. Csukott szemmel egy kis labdává gömbölyödik. Hányingere van? Dr. Macky mondta, hogy ez lehet az egyik mellékhatás. Megint előtör belőlem a védelmező ösztön, és ez megijeszt.

Annie mellettem áll, miközben lenézek Ameliára. Mind a ketten kissé bizonytalanok vagyunk abban, hogy mit csináljunk. Valójában én tudom, hogy mit kellene tennem. Ideje átadni a helyet a húgomnak. Igazán gondoskodhat Ameliáról, hiszen ő hívta el szórakozni. A popsztár most már az ő gondja, és nem az enyém. Eleget tettem a kötelességemnek azzal, hogy elvittem egy orvoshoz, hogy megvizsgálja, és egy biztonságos helyre szállítottam. Most már hazamehetek, és nyugodtan aludhatok.

Mennem kellene.

Amelia jól lesz.

Úgy alakul, hogy nem megyek sehová, csak a szoba sarkába, és közelebb tolom Annie olvasószékét az ágyhoz. Aztán bemegyek a fürdőszobába, megnedvesítek egy törülközőt hideg vízzel, hogy megtörölhessem Amelia homlokát, és csillapítsam a hányingerét. Annie mindezt egy túlságosan is önelégült mosollyal figyeli.

– Mi az? – kérdezem udvariatlanul, amiből világos, hogy nem akarom hallani a gondolatait. Összeszorítja a száját, és megrázza a fejét. Csillogó szemmel szórakozik rajtam.

– Semmi. Egyáltalán semmi. Gyorsan lezuhanyozom, és megpróbálom lemosni magamról Hank bárjának a szagát. Az én homlokomra is raknál hideg borogatást, ha kijöttem? Nagyon klassznak tűnik.

– Fogd be! – mondom, és úgy teszek, mintha megpróbálnám kirúgni, miközben vihogva elhagyja a szobát. Egyébként szeretem, amikor Annie ilyen talpraesett. Bárcsak gyakrabban lenne ilyen más emberek előtt is.

Tovább törölgetem a törülközővel Amelia homlokát. Nem vagyok benne biztos, hogy túl sokat használ, de emlékszem, hogy egyszer láttam egy filmben valakit, aki ezt csinálta. Ha jobban belegondolok, egyike lehetett azoknak a régimódi filmeknek, amiket az egyik húgom nézetett meg velem. És nem emlékszem rá, hogy a hősnő valóban beteg volt-e, vagy csak lázas. Akárhogy is, ettől legalább úgy érzem, mintha csinálnék valamit.

Nem vagyok benne biztos, hogy miért akarok csinálni valamit, ami segít Ameliának.

Ekkor megint felnyög és kinyitja a szemét. Hunyorog, úgy, mintha megpróbálná eldönteni, hogy valóság vagyok-e, vagy álom.

– Jól vagy? – kérdezem csendben.

– Noah?

– Igen, én vagyok.

Amelia mély levegőt vesz, és megpróbálja nyitva tartani a szemét, de nem tudja.

– Biztonságban… vagyok? – kérdezi félálomban, amitől összefacsarodik a szívem.

– Igen. A húgaim házában vagy. Vigyáznak rád ma este.

Boldogtalan, csalódott hangot ad ki, de nem nyitja ki a szemét.

– Neee. A barátaim lettek volna. Most majd nem akarnak a barátaim lenni.

A szemöldökömet ráncolom, és a csuklómmal letörlöm a könnycseppet, ami az imént gördült le az arcán.

– Miért gondolod ezt?

– Túl nagy befektetés. – Tart egy kis szünetet, és azt hiszem, talán újra elalszik, de beszélni kezd. – Az emberek csak akkor szeretnek, ha könnyű eset vagyok.

Lehunyt szemmel összehúzza a szemöldökét, és egy újabb könnycsepp gördül le az arcán.

– Mindig udvariasnak kell lennem.

Nem lenne szabad, de a kezemet használom, hogy letöröljek egy újabb könnycseppet, mert nem bírom elviselni a látványt, ahogy lecsordulnak az arcán. Amelia elkapja a kezemet, és megszorítja. Tudom, hogy nincs teljesen magánál – ezt bizonyítja az is, hogy a szeme továbbra is csukva van, és a szavai gyakorlatilag egyetlen hosszú masszává mosódnak össze. De van a szavaiban valami nyers őszinteség, ami fájdalmasan átvágja a szívem háromszorosan erődített falait.

– De veled nem. – Az arcát a kézfejemhez szorítja. – Nem kell veled udvariasnak lennem, mert egyáltalán nem kedvelsz.

– Ez nem igaz – mondom inkább magamnak, mint neki.

Hümmög.

– Az anyukám volt a legjobb barátom, de most már csak a pénzemért szeret. Susan csak a sikeremmel törődik. És a világ csak Rae Rose-t akarja belőlem. – Hosszú szünetet tart, ahogy nagyot sóhajt. – Megfulladok, és senki sem lát.

Hallgatok miközben Amelia továbbra is a puha arcához szorítja a kezemet, mintha ez lenne a legértékesebb dolog, amije valaha volt. Egyszerre kín és mennyország, hogy a bizalmába avat. Érezni, hogy úgy kapaszkodik belém, mintha szüksége lenne rám. Behunyom a szememet a szavai hallatán, mert, a fene egye meg, nem akarok iránta semmit sem érezni, mégis érzek. Sebzett és magányos, és valamilyen oknál fogva szeretném, hogy ezek egyikét se érezze. Merritt óta nagyon keményen dolgoztam azon, hogy ne hagyjam egy másik nőnek, hogy akkora hatalma legyen a szívem felett. És természetesen éppen ez a nő az – a legelérhetetlenebb –, aki átpréselte magát a rácsokon, és aki miatt érzek bizonyos dolgokat.

Nem rajongást. Még csak nem is vágyat. Hanem a legrosszabbat minden érzés közül… törődést.

A törődés meggondolatlan, mert nem jár hozzá ugyanolyan biztonsági öv, mint az önzéshez. A törődésnek sok veszítenivalója van, és majdnem mindig csalódás a vége. Sajnos, tehetetlen vagyok, többé nem tudom féken tartani a szívemet, ha a közelében vagyok. Nagyon rövid azoknak az embereknek a listája az életemben, akikkel kapcsolatban megengedem magamnak, hogy igazán törődjek velük, és úgy tűnik, hogy most egy újabb nevet adtam ehhez a listához. Elsimítom Amelia haját a fülétől, így tudom, hogy hall engem:

– Én látlak téged.

13. fejezet

Amelia

Másik házban vagyok, egy házban, amely határozottan nem Noah-é. Az utolsó dolog, amire emlékszem, hogy Hank bárjában voltam. És most egy különös ágyban ébredek. Pánik lebeg a tudatom repedései felett, amíg össze nem rakom, hogy ez a szoba hihetetlenül nőies. Egy szép, virágos takaró van rajtam, a színkészlete olívazöld, piszkosrózsaszín és krémszín. Az ablakpárkányon pozsgás növények, az ágy mellett pedig egy hatalmas virágcsokor. És még mindig a saját ruháimban vagyok. Suttogó női hangok (nem túl sikeresen suttognak, igazából csak halkabban beszélnek) szivárognak be a csukott ajtón, és megkönnyebbült sóhajjal állapítom meg, hol vagyok.

– Nem kellene felébresztenünk?

– Nem. A doki azt mondta, hogy hagyjuk aludni.

A doki?

Hirtelen emlékfoszlányok törnek rám. A furcsa kábaság a bárban. Ahogy rádöbbentem, hogy miután bevettem egy altatót, alkoholt ittam. És aztán sok-sok emlék Noah zöld szeméről: ahogy mellettem van a bárban, ahogy lenéz rám a furgonban, a vizsgálóban, ahogy az orvos felnyitja a szemhéjamat, és a szemembe világít egy lámpával. És még egy kép, ahogy az elképesztő zöld szeme rám mered a sötétben – nem aggódón, hanem valahogyan másképp. Összehúzom magam, lehunyom az elmosódott képet látó szememet, és felnyögök. Fogadok, hogy igazi seggfejet csináltam magamból tegnap este. Ha nem utált eleve, akkor most már tényleg gyűlöl. Talán ezért vagyok itt ahelyett, hogy az ő házában lennék. Összepakolta a holmimat, és kirúgott. Nem hibáztatnám, ha így tett volna.

– Már majdnem tíz óra. Nem kellene legalább megbizonyosodnunk róla, hogy még életben van?

Ez a hang a leghatározottabban Madisoné.

– Rendben, de csak kukkantsunk be, hogy még az élők között van-e, aztán hagyjuk békén! Noah megöl minket, ha rájön, hogy felébresztettük.

És ez Emily.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy Noah egész éjjel az ágya mellett ült, és vigyázott rá. Lefényképezted? Tök hülye vagyok, hogy én nem. Ó! – kiált fel Madison hangosan a végén.

– Nem, nem fényképezte le. Hogy lehetsz ilyen undok, Maddie?

– Én? Annie cukkol mindig. Abbahagynád?

– Szívesebben cukkollak, mint veszekszem – mondja Annie, és jobban suttog, mint a két nővére.

És várjunk csak! Azt mondták, hogy Noah egész éjjel az ágyam mellett ült, és vigyázott rám? A tekintetem egy ártatlanul üres fotelra siklik az ágy mellett, amely most vibrál a fontosságtól. Az ágy felé van fordítva. Noah egész éjjel abban ült, és megbizonyosodott róla, hogy gondoskodnak rólam. Emlékszem, hogy azt mondta, hogy itt van, és hogy biztonságban vagyok.

A hálószobaajtó résnyire kinyílik, és nem teszek úgy, mintha aludnék. Három szempár szegeződik rám. Felemelem a kezemet, és erőtlen mozdulattal intek.

– Helló. Élek, és mindent hallottam.

Sarkig nyitják az ajtót, és nyögnek.

– Bocsánat. Megpróbáltunk csendben lenni – mondja Annie. Pizsi van rajta, amit rajzfilmes banánfigurák díszítenek.

Madison lehuppan az ágy végére. Ragyogó, batikolt, kapucnis pulcsit és türkizkék melegítőalsót visel, és rágógumi-rózsaszín keretű szemüveget. Az ujjperceire támasztva a fejét könyököl.

– Szóval… altatók, mi?

– Madison! Ne avatkozz bele az életébe, ez tapintatlan! – dorgálja Emily, és bocsánatkérő mosolyt villant rám.

– Nem, nincs semmi baj. Azt hittem, hogy a fejfájásomra veszek be egy másik felírt gyógyszert, de teljesen megfeledkeztem róla, hogy a hét elején begyömöszöltem a táskámba az altatómat is. Általában csak akkor veszem be, ha külföldre utazom és szörnyű jet lagem van. – Megrázom a fejemet. – Nagyon rosszul érzem magam amiatt, hogy olyan sok gondot okoztam múlt éjjel. Tényleg nagyon sajnálom, csajok.

Ha azt mondanám, hogy idiótának érzem magam, az enyhe kifejezés lenne. A tekintetem ismét az ágy felé forduló székre siklik. Emily az ágy szélén ül, elegáns, bordó színű szaténruhát visel. A lábam köré csavarja a takarót, mintha burrito lennék.

– Ha ettől jobban érzed magad, csak Noah-nak és Annabanánnak okoztál gondot.

És ezzel a névvel értelmet nyer a banános pizsi. Felnézek Annie-re.

– Nagyon sajnálom. Különben, azt hittem, hogy Annie-nek hívnak.

Megvonja a vállát, közben kedvesen mosolyog.

– Annie. Annabanán. Mindkettő az Annabell rövidítése.

Nem hiszem, hogy bárkire is valaha olyan tökéletesen illett volna a neve, ahogy az ő neve illik hozzá. Lágy. Déli. Vendégszerető. Nem fair, hogy miközben ők olyan kedvesek, én semmit nem adok, csak elfogadok tőlük. Úgy döntök, hogy abból adok nekik egy keveset, amiből a legnehezebb – önmagamból.

– Nos, a nevem igazából Amelia. A Rae csak művésznév.

Bűnbánó pillantásokat váltanak.

– Már tudjuk – mondja Madison. Felhúzza, majd leengedi a vállát. – A Wikipédia már csak ilyen kis áruló. Minden híresség nevét és címét megtalálod rajta.

Nevetek, mert azt hittem, ez az én hatalmas titkom, közben kiderül, hogy mindvégig nyilvános volt. Ezt kapom, amiért sohasem keresek rá magamra. Hirtelen kíváncsi leszek rá, hogy még milyen mélyen személyes információ érhető el ott. Feltéve, hogy Noah-nak van Wikipédiája… A tekintetem ismét a székre vándorol.

– Izé… Szóval… Noah haragszik? Gondolom, igen, mivel kirúgott.

– Noah nem rúgott ki téged – mondja Annie megnyugtató hangon. – Azért akarta, hogy este itt maradj, mert félt, hogy nem éreznéd biztonságban magad, ha megtudnád, hogy egész éjjel a házában aludtál, miközben teljesen öntudatlan voltál.

Megint bevillan Noah erdőre emlékeztető zöld szeme. Biztonságban vagy. A parányi, aprócska szerelem, amit tápláltam Noah iránt, most fellobban, és olyasmivé nő, ami kicsit rémisztő és emésztő. Miért nem tud olyan lenni, mint a többiek? Könnyebb lenne figyelmen kívül hagyni a dolgait, ha bizonyossá tenné, hogy itt van, amikor felébredek, és így elnyerné minden bizalmamat. De nem. Épp, mint az első reggel, amikor a kentuckyi Rome-ban ébredtem, Noah sehol sincs.

Különös, hogy ha ma reggel az ő házában ébredtem volna, akkor is biztonságban éreztem volna magam. Van valami Noah-ban, ami tiszteletre méltó. Pokolian morgós, de nem kevésbé tiszteletre méltó.

– Hol van most Noah? – kérdezem, miközben körülnézek, mintha kiugorhatna az ajtó mögül vagy ilyesmi.

– Ó, nem akarta, hogy tudd, hogy itt volt egész… Au! Abbahagynád?!

Épp időben nézek oda, hogy lássam, ahogy Annie ujjai visszahúzódnak Madison karjának alsó részétől.

– El kellett mennie dolgozni – mondja, mint egy kecses kis tavaszi lepke. – De azt mondta, hogy ugorj be a boltba, amikor készen állsz rá. Van valami, amiről szeretne veled beszélni. Ha akarod, elvihetlek, amikor bemegyek a virágboltba. Hétvégén nem nyitok ki tizenegy előtt.

Forogni kezd a gyomrom. És nem tudom, hogy az izgalomtól, vagy a rémülettől. Még mindig jó esélyt látok arra, hogy Noah azt fogja mondani, hogy pakoljam össze a holmimat, és menjek utamra két nappal korábban.

Miután beburkoltam egy tál gabonapelyhet, fogat mostam az ujjammal, és megfésülködtem, most első alkalommal bekapcsolom a mobiltelefonomat. Madison mondta, hogy ha felállok az ágyára és a plafon felé hadonászom a mobilommal egy percig, akkor találok térerőt. És igaza van, működik. Végül találok egyvonalnyi térerőt, és ennek köszönhetően hatvanhét üzenetet kapok, továbbá harminckét e-mailt. A legtöbb üzenetet Susan írta, és egypárat az anyukám.

Utálom, hogy még mindig abban reménykedem, hogy az üzenetei talán valami hétköznapi vagy egyszerű dologról szólnak, mint például:

Láttam ezt a papucsot az utcán, és eszembe juttatta azt az időt, amikor beszorult a lábad egy nyilvános vécébe, és cipő nélkül kellett elhagynod a bevásárlóközpontot! Hiányzol! Hívj minél hamarabb, hogy beszélhessünk!

Á, dehogy.

7.02: Szia édesem! A malibui házadban leszel most hétvégén? Szeretnék eltölteni egy kis időt ott. Los Angeles olyan nyomasztó.

7.07: Valószínűleg a barátaiddal leszel elfoglalva ezen a hétvégén. Inkább Susannek küldök egy e-mailt. Ölellek.

Nem kellene, mert a történelem már megtanított rá, hogy az anyám nem foglalkozik velem, de valamilyen okból kifolyólag azon kapom magam, hogy a választ pötyögöm neki.

Igazából ezen a hétvégén Kentuckyban vagyok egy kisvárosban, amit Rome-nak hívnak. El kellett távolodnom mindentől.

Megnyomom a küldést, és bámulom a telefonomat a válaszért. Azt remélem, hogy anya majd kommentálja a tényt, hogy Rome-ban vagyok. Hogy felvillant egy emlékszikrát, amely elárulja nekem, hogy még mindig gondol a közös Audrey-filmnéző estéinkre. A szívem könyörög neki, hogy mutasson valamiféle aggodalmat a burkolt segítségkérésemre. Három pont jelenik meg, aztán következik a válasz.

Oké. Bocs, hogy zavartalak, amíg távol vagy! Majd Susanhez fordulok bármilyen egyéb kérdésben.

Rendben. Az én hibám, hogy bármi mást vártam. Nem is veszem a fáradságot, hogy elolvassam Susan összes üzenetét. Átfutom az első húszat. Eleinte kedvesek és engedékenyek. Finoman megkér, hogy gondoljam át, és jöjjek vissza. Aztán hirtelen feddő, tekintélyparancsoló hangnemre váltanak: Jusson eszedbe, hogy mi a kötelességed! Ezekben az üzenetekben olyan erősen igyekszik bűntudatot ébreszteni bennem, hogy az ember azt hinné, hogy nem egy interjún nem jelentem meg, hanem sokkal inkább egy háborút blicceltem el.

Egy dolog azonban világos, ahogy haladok az üzeneteivel: Susannek kényelmetlen, hogy nem tud elérni. Valami felismerés fénye gyúl az agyam sarkában, de most nincs időm átgondolni. Kikapcsolom a telefonomat anélkül, hogy bármi másra válaszolnék, és megpróbálom az eszembe vésni, hogy később hívjam fel a takarítószolgálatomat. Azt mondtam Susannek, hogy csak vasárnap este beszélek vele, és emellett kitartok.

Az autóút a városba Annie-vel olyan, mint egy dekompressziós kamra a hangos, szívderítő villásreggeli után a nővéreivel. Igazi tehetség, ahogy azok a nők képesek egyszerre beszélni és követni egymást beszélgetés közben. Úgy éreztem magam, mint egy sitcom nézője, és gyakorlatilag rá kellett ülnöm a kezemre, hogy ne tapsoljak, amikor az egyikük valami vicceset mondott.

Most pedig itt ülök Annie furgonjában (nyilvánvalóan kell hogy legyen egy furgonod, ha a környéken laksz), és a város felé tartunk. A legtöbb kisváros, amin keresztülutaztam, négyzet alakú volt. Rome viszont kis t alakú, mindkét útja a farmokig és a helyi házakig terjed. A legtöbb üzlet téglából épült, a kirakatok felett színes napellenzők vannak. A város csak egy apró pont a térképen, és ha éppen pislogsz vezetés közben, akkor lemaradsz róla. De valahogy minden van, amire szüksége lehet itt az embernek. Csak a főutcán ott van egy cukrászda, egy szerszámbolt, egy piac, egy kávézó, egy falatozó, egy virágbolt, és természetesen a Pitebolt. Senki sem parkol az utcán; ehelyett Annie elhajt a főtérig, ami Phil szerszámboltja mellett van. Morbid módon azon tűnődöm, hogy ha valaki meghal itt, akkor az új üzlettulajdonos megváltoztatja-e az üzlet nevét, vagy inkább a saját nevüket változtatják meg, hogy illeszkedjen az üzletéhez? Talán van egy egész temető tele Philekkel és Hankekkel.

Két lépés a furgontól, és kiszúrom Noah sötét narancsszínű Chevyjét. Tudtam, hogy itt lesz. Csak miatta vagyok most a városban, és mégis, lefagyok, miközben a tekintetem a furgonja oldalára tapad. Egy élettelen tárgynak nem kellene melegséggel eltöltenie a szívemet, mégis ez történik. Tényleg ez történik. Ebben a pillanatban bizsergő érzések söpörnek végig a testemen. A férfi mindent átható rejtélyességét okolom ezért, és a rendelkezésünkre álló rövid időt. A helyzet a kamaszkori nyári táborokra emlékeztet. Tudod, hogy csak pár napot fogsz ott tölteni, ezért azonnal megkeresed a legdögösebb elérhető személyt, beveted magadat, és azonnali rohamot indítasz. Ez az egésznek a lényege. Ez egy roham. Vonzódás. Tiltott. Ideiglenes. A testem vonzódik az ő testéhez, és ez minden.

Amikor Annie megköszörüli a torkát, rádöbbenek, hogy úgy bámulom Noah furgonját, mintha szeretkezni akarnék vele. Nagylelkűen nem fűz hozzá megjegyzést. Utolérem, eljutok oda, ahonnan engem figyelt, ahogy a nyálamat csorgatom. Hadd mondjam el, hogy most szupermenőnek érzem magam.

Annie virágboltja a Pitebolt szomszédjában áll, és Annie felajánlja, hogyha szeretnék, előbb menjek be vele a virágboltba. Mivel nyilvánvalóan én vagyok a világ leggyávább embere, boldogan kapok az alkalmon, hogy halogassam a találkozást Noah-val. Annie üzlete a virágboltok Disney Worldje. Csordultig van színekkel és természetes fénnyel, és azzal az ösztönös érzéssel, hogy az életben minden jóra fordul. A falaknál vödrökben sorakoznak a virágok, és az üzlet végében egy hatalmas, fehérre festett, régi, rusztikus asztal áll.

– Miért akartál virágboltot nyitni? – kérdezem, miközben kiválasztok néhány szálas virágot, és csokorba rendezem őket. Egy napraforgót, néhány kamillát, egy nagy rózsaszínű, kövér, kúp alakú virágot, és néhány szál zöldet. Miután így együtt meglátom őket a kezemben, nem vagyok biztos abban, hogy arra születtem, hogy csokrokat állítsak össze.

– Az anyukám miatt. Imádta a virágokat.

Összenézünk a vállam felett, amikor azt mondja, hogy imádta. Múlt időben. Nem kell megkérdeznem.

– Legalábbis így mondták nekem. Kicsi voltam még, amikor meghalt, szóval nem sok mindenre emlékszem vele kapcsolatban – mondja, és közben kiveszi a kis csokrot a kezemből. A kúp alakú virágot eltávolítja, egy halvány rózsaszín rózsával helyettesíti, és hozzátesz néhány narancssárga szegfűt is. Sokkal jobb. Aztán egy munkaasztalra helyezi a csokrot, becsomagolja barna papírba, kis masnit köt rá, és ráragaszt egy matricát a logójával.

– Sajnálattal hallom. De kedves ötlet virágboltot vezetni az emlékére.

Annie mosolya olyan, mint a napsugár.

– Igen. És azt hiszem, nagyon örülne, ha tudná, hogy róla neveztem el az üzletet.

A kézzel festett kalligrafikus feliratra mutat az asztal mögött. Charlotte Virágboltja. Millió kérdés fut át az agyamon arról, hogy mikor halt meg az édesanyjuk és hogyan; de semmi közöm hozzá, így csendben maradok, és előveszem a pénztárcámat, hogy kifizessem a csokrot. Annie nevet, és megrázza a fejét.

– Ma én állom.

– Nem, tényleg szeretném kifizetni – mondom, és azonnal bűntudatom támad. Nem tehetem meg, hogy nem fizetek ezért. Tapintatlanságnak tűnne, különösen, mivel kettőnk közül én vagyok az, aki több millió dolláron csücsül, ő pedig egy kisvárosban visz egy kis forgalmú üzletet. Még Noah is gyakran vesz tőle virágot, hogy ne menjen csődbe. De ekkor Annie átnyújtja nekem a csokrot az asztal felett egy lágy, gödröcskés mosoly kíséretében.

– Barátságunk záloga.

A gesztusa gyomorszájon üt. Nem kér tőlem semmit. Nem kell neki a pénzem. Csak a barátságom. Mosolya együttérzéssé halványul, amikor meglátja az arcomat.

– Te… sírsz?

– Nem! Egyáltalán nem – szipogok. – Ez… nem. Csak a virágok miatt lehet. Azt hiszem, hogy… allergiás vagyok. Vagy talán az altató így távozik a szervezetemből.

Nevet.

– Ühüm. Azt hiszem, az érzelmek hozták ki az allergiádat.

Sóhajtok, és kétségbeesve a mellkasomhoz szorítom a virágokat.

– Igen… talán. Valamitől ebben a városban működésbe lépnek.

– Képzeld azt, hogy itt élsz – mondja, és csillogó szeméből látom, hogy jól mulat.

De nem. Egyáltalán nem fogom elképzelni, mert tudom, hogy túlságosan is tetszene. Valójában itt az ideje, hogy találkozzam azzal az emberrel, akiről tudom, hogy el fogja söpörni ezeket az illúziókat. Morogni fog, és szigorú lesz, és érezteti majd velem, hogy a társaságom az utolsó dolog a világon, amire vágyik, és ez nagyszerű lesz.

Mielőtt elhagyom a virágboltot, Annie segít nekem, hogy összeállítsak egy csokrot Noah kedvenc virágaiból (és meggyőzöm, hogy hagyja, hogy kifizessem).

Ha tovább ácsorogsz ott, gyökeret fog ereszteni a lábad, és ezek a virágok kihajtanak a fejed tetején.

Kifújom a levegőt, és átnézek a vállam fölött. Mabel sétál felém a járdán, virágmintás kartonruhája lebeg a szélben, bőr papucscipője halkan csikorog a talpa alatt. Bölcs tekintete a Piteboltra siklik rólam, amely mellett állok, majd vissza, rám. Megáll mellettem, terjedelmes csípője szinte súrolja az enyémet. A virágcsokrokat úgy tartom a mellkasom előtt, mintha újszülöttek lennének, és az életem árán is meg akarnám védelmezni őket.

– Túl ideges vagyok, hogy bemenjek – ismerem be nyíltan, mert ösztönösen tudom, hogy Mabel nem éri be az igazságnál kevesebbel. Átlátna minden hazugságomon. Csendben állunk egymás mellett, vállvetve, mint két katona a csatatér szélén. Ő töri meg az áhítatos csendet anélkül, hogy rám nézne.

– Miért vagy itt, ifjú hölgy?

– Mert Noah megkért, hogy…

– Nem.

Reszelős hangjától megijedek egy kicsit. Gyors emlékeztető, hogy Mabel talán babusgató, de nem gyenge.

– Úgy értem, ebben a városban. Miért vagy itt?

Lenézek a vidám virágokra.

– Nem igazán tudom. Nem kellene itt lennem.

– Hogy érted?

Csak a pontos válaszokkal lesz elégedett. Mabel nem kertel. Szinte elviselhetetlen vágyat érzek, hogy teljes sprintben elrohanjak tőle. Azt hiszem, ha így tennék, akkor könyörtelen elméjének ereje megragadna a pólóm gallérjánál fogva, és visszarántana.

– Nem lenne szabad itt lennem Noah boltja előtt. Ebben a városban. Távol az életemtől. Vakáción.

Annyiféleképpen mondom el, ahány módon csak tudom, tehát lehetetlen, hogy félreértse.

– Te jó ég, miért, gyermekem?

Gyermekem. Mikor gondolt rám valaki utoljára gyermekként? A becézgetés olyan kedves és hangulatos. Mint amikor hideg kezünket a pattogó tűz fölé tartjuk.

– Nem szabad vakációznom, ha nem tervezték meg előre, és öt különböző ember nem adta rá áldását. Az elmúlt pár napban a menedzserem folyamatosan emlékeztetett rá, hogy elhanyagolom a kötelességeimet, és önző vagyok, amiért ilyen hirtelen eltűntem.

– Hadd kérdezzek tőled valamit. Mióta olyan nagy bűn időnként önzőnek lenni? – Mabel csípőre tett kézzel felém fordul. – Elárulom, mitől leszek baromira dühös. Amikor az emberek megmondják másoknak, hogy hogyan kellene érezniük. Mostanában mindenki átkozottul tud mindent, és nekem elegem van ebből. Néha egy nő egyszerűen csak kimerül, és szüksége van egy kis pihenésre, tudod? – A homlokán elmélyülnek a ráncok. – Ez nem jelenti azt, hogy gyenge vagy, vagy nemtörődöm, ez csak azt bizonyítja minden nőnek, aki melletted áll és nézi, ahogy kikövezed a sikerhez vezető utat, hogy teljesen helyénvaló, ha nemet mondasz. Hogy teljesen rendben van, ha időnként becsukod az ajtót, és kiraksz egy táblát, amin az áll, hogy: Ma magammal foglalkozom. Húzz el!

Könnybe lábad a szemem. A nőre nézek, aki késznek tűnik megvívni a harcot a nevemben, és az igazság kibukik belőlem, mielőtt megálljt tudnék parancsolni neki.

– Mabel, már nem szeretem a hivatásomat. Mostanában énekelni sem szerettem. Ezért vagyok itt.

Gyengéden mosolyog.

– Hát persze hogy nem, drágám. Senki sem szeret olyasmit, amihez nyomorultul oda van láncolva. – Elgondolkodva összehúzza a szemét. – De a saját záradhoz nálad van a kulcs, és ezt ne felejtsd el! Engedd szabadon magadat egy időre, és majd meglátod, a zene szeretete visszatér.

Nem tehetek róla, de halkan felnevetek, mert úgy érzem, mintha ezekkel a szavakkal egy sziklát gördített volna le a vállamról. Az érzések, amelyeket magamban rejtegettem, és amelyek sokáig ott bugyogtak bennem, mert tudtam, hogy senki sem értené meg őket, most kiszabadultak, és lebegnek a szélben. Mabel megérti.

Kicsit közelebb lép, és megfogja a kezemet, éppúgy, ahogy azon a reggelen, a panziójában. Vigyorog, és a ráncai megsokszorozódnak.

– Élvezd ki a szünetet, drágám! És tedd mindezt egy jó emberrel, aki jól bánik majd veled.

A Pitebolt felé bólint a vállam felett.

– Nem maradhatok, Mabel. Noah azt mondta, hogy hétfőn el kell hagynom ezt a helyet.

– Ó, minden rendben lesz azzal, ha maradsz.

Ez a nő bizalmat áraszt.

Reményteljes mosolyt küldök felé.

– Ez azt jelenti, hogy megengedi, hogy kivegyek a szobát a panziójában? Segíthetek a házimunkában is, hogy megérje önnek.

– Dehogy. Tele vagyunk, már mondtam neked.

Sosem találkoztam még olyan nővel, aki ennyire élvezte volna, hogy hazudhat.

– De akkor is a városban maradsz. Jegyezd meg a szavaimat!

– Nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy a reménye nem helytálló. Noah azt sem akarja, hogy a közelében legyek.

Felnevet.

– Baromság. Kisbaba kora óta ismerem ezt a fiút. Úgy olvasok benne, mint egy könyvben, és lefogadom, hogy azért morcos, mert túlságosan is szeretné, hogy a közelében legyél. – Nem tiltakozom, de azért a kirakat felé fordítom a tekintetemet. – És láttam, hogy a fenekedet bámulja, amikor nem vetted észre.

Visszakapom a tekintetemet Mabelre.

– Nem is.

Szélesebb lesz a mosolya.

– Nem, nem tett ilyet. De abból, hogy elpirultál, most már tudom, hogy örültél volna, ha bámulja.

Felvonja, majd leengedi a szemöldökét, aztán tovagördül, maga mögött hagyva a Piteboltot.

– Ó, ez jó lesz – mondja halkan magában. És amikor lepillantok a virágaimra, majd vissza, már el is tűnt, mint egy huncut szellem, akit azért küldtek, hogy kicsúfolja a várost. Minden valószínűség szerint csak elnyelte a piac forgataga, de nekem jobban tetszik a szellemes elmélet.

14. fejezet

Amelia

Ahogy arra számítottam, amint belépek a Pitebolt ajtaján, a kis csengő megszólal a fejem felett, hogy figyelmeztesse Noah-t a jelenlétemre. Amikor felnéz a pultról, ahol egy kis jegyzettömbbe írogat, tekintete váratlan ereje azzal fenyeget, hogy megsemmisít. Régimódi jegyzettömb egy régi vágású férfinak. Tekintete összefonódik az enyémmel, és PUFF, morcos az ábrázata. Jó, hogy nem mosolyog. Képtelen lennék állva maradni, ha mosolyogna. De ez… ezt tudom kezelni.

Lassan közelítek a pulthoz. Ő egy oroszlán, amivel épp most találkoztam a vadonban.

– Sziiia – mondom, és egy apró, gyors lépéssel közelebb lépek. Nem mond semmit, csak felvonja a szemöldökét. Igyekszem nem remegni.

Amikor elég közel érek, mind a két csokrot a pultra helyezem, mint egy hozzájárulásként, közvetlenül az izmos alkarja mellé. Tekintetem elmerül a férfias szőrzettel enyhén fedett karja látványában. A szőrszálak annyira szőkék, finomak, és nem feltűnőek, hogy elég közel kell lenned ahhoz, hogy észrevedd őket. Az agyam teljesen feleslegesen emlékeztet rá, hogy elég közel vagyok ahhoz, hogy lássam őket, azzal az árnyékkal együtt, amit a baseballsapka vet Noah szemére, orrára és az arccsontjára. A borostás álla kicsit feltűnőbb, mint tegnap volt, és ez azt sugallja nekem, hogy Noah talán nem ment haza, miután egész éjjel az ágyam mellett ült. Nem akarom tudni, hogy miért borzongok bele a gondolatba, hogy Noah egész éjszaka aggódott miattam. A csokrokra néz, majd rám.

– Virágok?

– Neked – mondom, és közelebb tolom hozzá azt a csokrot, amit neki csináltam. Aztán összekulcsolom a kezemet a hátam mögött, és könnyedén hintázni kezdek a sarkamon. – Bocsánatkérés- és köszönetképpen azért, hogy vigyáztál rám tegnap este. Felé billentem a vállamat. – És tudom, hogy szereted a virágokat, Annie mondta, hogy hetente többször veszel tőle egy csokrot.

Egy centit sem moccan.

– Csak hogy tisztázzuk, azért teszem, hogy segítsek neki. És nem azért, mert a virágok a rögeszméim vagy bármi.

Elkerekedik a szemem erre a hihetetlen szóra.

– Rögeszme – mondom, és hagyom, hogy kellemesen feloldódjon a nyelvemen. – Persze hogy nem azok – mondom bólogatva, összehúzott szemmel. Játssz, játssz, játssz!

Összeszűkül a szeme.

– Gúnyolódsz velem?

– Csak nem tudom, miért szégyelled bevallani, hogy a virágok a rögeszméid.

Összeszorítom a számat, hogy ne mosolyogjak.

– Nekem nem… – kezdi magyarázni türelmetlenül, teljesen felegyenesedve. Bekapja a csalit, mielőtt rájönne, hogy csak ugratom. Felmordul, és keresztbe fonja a karját. Helló, Mogorva póz. Örülök, hogy látlak ma. – Szeretem a virágokat, de nem rögeszmésen.

Utánzom a tartását, és ez túlságosan vicces.

– Nem baj, ha beismered, hogy odavagy a virágokért, ettől még ugyanúgy férfiasnak tűnsz.

Egy aprócska vigyor jelenik meg a száján. Beszáll a játékomba.

– Piteboltom van. Gondolod, érdekel, hogy férfiasnak tartanak-e? – Átnéz a jobb válla felett. – Ugyan, kérlek – mondja, és visszanéz rám.

– Ha ez igaz… akkor miért vonakodsz, hogy vállald a virágmániádat? Annie azt állítja, hogy azt hiszed, a csőd közelében áll, de akarod tudni, hogy mit gondolok?

– Biztos vagyok benne, hogy el fogod mondani, bármiről legyen is szó.

– Azt hiszem – kezdem lelkes tárgyalótermi hangnemben –, hogy nagyon jól tudod, hány ember szereti és támogatja a boltját, és hogy a virágüzlete nagyon is jól megy. Azt hiszem, drága uram, hogy a testvéri aggodalmadat csak arra használod, hogy álcázd a… – hagyom, hogy a szó lógjon a levegőben, miközben egymásra bámulunk – rögeszmédet.

A tenyerét a pultra támasztja, és közelebb hajol. Valami édes és meleg cikázik a levegőben közöttünk.

– Én meg azt hiszem… hogy a rögeszmém nem a te dolgod.

– Aha! – Az arca elé emelem a mutatóujjamat. – Szóval beismered?! Hölgyeim és uraim, itt, az esküdtszéken, a saját szájából hallhatták!

Teljes döbbenetemre Noah az enyémbe akasztja az ujját, és mindkettőt lassan leereszti a pultra. Túl sok érzékiség keveredik abban az apró érintésben, és amikor nem veszi el azonnal az ujját az enyémtől, miután az ujjaink megpihennek a pulton, a szívem feladja. Megáll. Valaki hozzon hordágyat!

Egy vigyor dereng a szája sarkában – kedves kiegészítése a sötét árnyéknak, amelyet a sapkája vet a szemére.

– Szeretem, ahogy illatozik tőlük a házam.

Semmit sem tudok mondani. Ebben a pillanatban le vagyok fagyva, ahogy Noah lágyan néz rám, a keze az enyémhez ér, és éhes csókjának emléke úszkál az elmémben. Soha nem akarom, hogy vége legyen.

– Anyukád is szerette a virágokat, ugye?

Semmi, és tényleg úgy értem, hogy ennél semmi rosszabbat nem mondhattam volna ebben a pillanatban. Olyan fenyegető csend ereszkedik közénk, hogy gyakorlatilag testet ölt. Egy sebhelyekkel borított férfinak képzelem, aki hatalmas, kérges kezében baseballütővel hadonászik. Sikítva kellene az ellenkező irányba elrohanom. Ehelyett visszatartott lélegzettel figyelem, ahogy Noah össze-, majd felvonja a szemöldökét, és elveszi a kezét az enyémtől. Nem vesz tudomást arról, amit mondtam, és talán ez a legjobb, mivel nem akartam ezt mondani. Elfordul, és egyetlen szó nélkül eltűnik a konyhában.

Képzeletben képen törlöm magam, amiért úgy viselkedtem, mintha elég közel állnék hozzá ahhoz, hogy felemlegessem a fájdalmas múltját, ahogy tettem. Mintha bármiféle jogom lett volna, hogy felhívjam a figyelmét erre, vagy egyáltalán tudni azt, hogy anyukája szerette a virágokat, és hogy már nincs közöttünk. Milyen kiszolgáltatottnak érezheti most magát.

Nagyszerű munka, Nagypofájú! Igazán menő. Nem tudnál csak egy pillanatig normális lenni, és nem tönkretenni mindent?

El kellene mennem. Sőt, el is megyek.

De miután felkapom a virágcsokrot, amit Annie adott nekem, úgy döntök, hogy most már két dologért is bocsánatot kell kérnem, és visszateszem a virágokat a másik csokor mellé. Miután végigsétálok az üzleten, és kinyitom a bejárati ajtót, Noah előbukkan hátulról, és utánam kiált.

– Elmész?

Megdermedek és visszanézek rá. Két tányért tart a kezében, mindegyiken egy-egy szelet pite.

– Azt hittem… Azt hittem, hogy dühös vagy, és jobbnak láttam, ha távozom.

Alig látható mosollyal a szemét forgatja, mielőtt a piték felé mutat.

– Csak hoztam neked egy szelet pitét. Ha érdekel, ez az.

Megkerüli a pultot, kijön a bolt központi részébe, és leteszi a tányérokat egy ablakhoz közeli kétszemélyes asztalhoz. Az egyik tányér fedetlen, a másikon műanyag fólia van.

– Valamit tudnod kell rólam – kezdi lágyabb hangnemben, mint amit eddig hallottam tőle. – Nem vagyok túl bőbeszédű.

Gúnyosan úgy teszek, mintha a meglepetéstől elakadna a lélegzetem, és ez vigyorgásra készteti.

– És nem szeretek személyes dolgokról beszélni, amikor nem vagyok felkészülve rá. Néha szükségem van egy percre, hogy feldolgozzam azt, ami váratlanul ér. De ha tényleg mérges vagyok, azt elmondom. Nem hiszek abban, hogy az ilyen esetekben jobb hallgatni.

Fél lábbal még mindig az ajtón kívül állok, mert képtelen vagyok megmozdulni. Túl sok volt nekem ez a hihetetlenül szívből fakadó beszéd. Azt hiszem, még sohasem volt olyan férfi az életemben, aki ilyen jól megfogalmazta volna az érzelmeit. Nem tudtam, hogy ilyesmire kellene számítanom vagy remélnem. Nyilvánvaló, hogy Noah annyival több mint a Mogorva póza vagy a sötét narancssárga furgonja. A virágok megszállottja. Védelmező. Mély érzésű, de ezt inkább megtartja magának.

És a fenébe is, mintha mindez nem lenne elég, még pokolian szexi is.

Felvonja a szemöldökét, amikor nem válaszolok.

– Nos, bent vagy, vagy kint vagy, popsztár? Ha bent vagy, akkor fordítsd meg a Nyitva táblát, és zárd be az ajtót, amikor visszajössz! Ez az ebédidőm.

Nevetek, és ellépek az ajtótól, hagyom, hogy becsapódjon mögöttem, mielőtt megfordítanám a táblát, és bezárnám.

– A te kiejtéseddel valahogy úgy hangzott, mintha popósztárnak hívtál volna.

– Nem, határozottan nem. – Leül a székére, majd rám villant egy vigyort. – Egyébként szeretem a popósztárokat.

Nevetek, és a fejének dobok egy borsos zacskót az asztalról. Lepattan az arcáról, és leesik a földre. Noah rosszallóan cicceg, miközben lehajol, hogy visszaszerezze.

– Szóba hozza a családom történetét és szemetel a piteboltomban. Ha belegondolok, hogy így viszonzod azt, hogy tegnap éjjel vigyáztam a seggedre!

– Már vettem neked virágokat ezért. Teljes mértékben megfizettem az adósságomat.

Leülök vele szemben, és későn veszem észre, hogy az asztal kis mérete miatt egymáshoz nyomódik a lábunk. Én elmozdítanám az enyémet, de ő nem mozdítja az övét. Szóval az én lábam is marad.

Megköszörülöm a torkomat.

– Ez a búcsúpitém? – Felnézek, és meglátom a zavart arckifejezését. – Feltételezem, azért kérted, hogy ma idejöjjek, mert csak púp vagyok a hátadon, és azt akarod, hogy hétfő reggel helyett még ma este hagyjam el a házadat.

Fizikailag fáj belegondolnom abba, hogy holnapután elhagyom a várost. Túl korai.

Noah nevet. Tényleg nevet. Olyan mélyről fakadó, dübörgő nevetéssel, hogy elképzelem, ahogy a mellkasára nyomom a tenyeremet és érzem a kacaját, miközben hallom. A teljes élmény.

– Határozottan púp vagy a hátamon. De nem rúglak ki. Valójában épp az ellenkezőjére készülök. – Noah idegesen megnyalja az ajkát. – Emlékszel bármire is abból, amit tegnap éjjel mondtál?

Nem emlékeztem, amíg meg nem kérdezte. De ahogy megkérdezi, rám törnek az emlékek.

Az anyukám csak a pénzemért szeret.

Megfulladok, és senki sem lát.

Egyáltalán nem kedvelsz.

Óóó, gyűlölöm ezeket a szavakat. Olyan durvák, hogy viszket tőlük a bőröm. És emiatt préselek ki hazugságot a gyöngyházfehér fogamon keresztül.

– Nem, nem emlékszem.

Alaposan tanulmányoz, és bizonyára jobb pókerarcom van, mint gondolnám, mert úgy tűnik, hisz nekem.

– Nos, te…

Mielőtt befejezhetné, kopognak az ajtón. Noah-val egyszerre nézünk ki az ablakon, és látjuk, hogy két középkorú férfi kukucskál be az ajtón. Noah nem vesz róluk tudomást, így én sem. Különösen, mert tudnom kell, mit akart mondani.

A mód, ahogyan habozott, megrémít. Attól félek, hogy nem emlékszem mindenre, amire emlékeznem kellene a múlt éjszakából, és lehet, hogy letoltam a nadrágomat, és odatartottam neki a meztelen fenekemet vagy valami. Vagy még rosszabb… lehet, hogy ráhajtottam?

– Mindjárt kinyírsz. Mit mondtam tegnap éjjel? – kérdezem olyan tompán, mint a zsigereimbe fúródó kés éle. Túl drámai lennék? Nem. Nem, ha egy lehetséges fenékmutogatás van mérlegen.

Megvakarja a nyakát, pontosan azt a testrészét, amit jelenleg fojtogatni akarok, egészen addig, amíg el nem árulja, hogy mit mondtam és csináltam.

– Azt mondtad, hogy… – Felnéz, és látva rémült ábrázatomat lágyan elmosolyodik – …fáradt vagy.

Noah-nak szintén pókerarca van. Ennyi erővel akár neon sapkaellenzőt is viselhetnénk, és mellünkre szoríthatnánk a kártyákat. Egymásra meredünk, azon tűnődve, ki dobja be először a lapjait. Ha bevallom neki, hogy tudom, hogy a múlt éjjel egyetlenegyszer sem mondtam ki azt a szót, hogy fáradt, akkor tudni fogja, hogy emlékszem, ahogy kibugyogtak belőlem a feltörő érzelmek, és beszélnünk kell majd a dologról. Inkább nem tenném. És azt hiszem, hogy ő sem szeretné ezt.

– Ó, igen, fáradt – mondom, és az asztal közepére tolom a zsetonjaimat. Én hívok.

A beszélgetésünket megint kopogás szakítja meg, és üvölteni szeretnék.

Helyiek kisebb tömege kezd összegyűlni odakint.

– Be kellene őket engednünk?

– Nem – mondja, és megrázza a fejét. Összeráncolt homlokkal néz az ablak felé, ahol legalább tíz ember gyűlt össze. Mutogatnak Noah-nak, hogy nyissa ki az ajtót.

– Nem – mondja elszántan. – Ebédidőben zárva vagyok. Tűnjetek el!

Elhessegeti őket, de az emberek nem menekülnek el.

Nehéz összpontosítani, de eltökéltem, hogy megtudom, merre tart ez a beszélgetés. Noah ugyanezt gondolja, így megigazítja a székét, és úgy helyezkedik el, hogy háttal legyen az ablaknak. Én is így teszek. Most már szinte összeér a vállunk. Ez gyötrelmes.

– Szóval… én, khm… gondolkodtam, és részemről rendben, ha nálam maradsz, amíg megjavítják a kocsidat.

– Tényleg? – kérdezem, és felé fordítom az arcomat, hogy rá nézzek. Olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy a szempillája végét is látom.

Bólint, még mindig pókerarccal.

– Tiéd a vendégszoba, ha szeretnéd. És… – Kínosan megköszörüli a torkát. – Ha… szeretnél egy idegenvezetőt, néhány dolgot átcsoportosítottam, és most lett egy kis szabadidőm.

Úgy pislogok, mintha valaki vakuval a szemembe villantott volna.

– Mindez azért, mert… fáradt vagyok?

Az agyam automatikusan kijavítja a fáradt szót magányosra, és azt hiszem, hogy Noah fejében is ez történik, de túl jószívű ahhoz, hogy ezt hangosan is kimondja. Úgy alakítja a dolgokat, hogy biztonságban érezzem magam, és tudni szeretném, hogy miért. Bárki, aki hallotta a tegnap esti szétcsúszott beszédemet, azt az utat választotta volna, hogy félrenéz. Amit mondtam neki, az zavaros és bonyolult. És ő ehelyett a kezét nyújtja a vízben fuldoklónak. Én látlak téged.

Mégis, a múltbeli tapasztalatok óvatossá, bizalmatlanná tesznek, és nehezen hiszek a jó szándékában.

– Azt tervezed, hogy eladod a látogatásom történetét egy bulvárlapnak? Valaki exkluzív ajánlatot kínált?

Mélyen sértettnek tűnik. Talán még mérges is.

– Nem.

– A tabletta, amit tegnap este be akartam venni, egy migrén elleni gyógyszer volt. A sok stressz miatt kaptam. Az orvosom azt mondja, hogy többet kellene pihennem, de én inkább a gyógyszert választottam. Ez jó kis szaftos sztori. Biztos vagy benne, hogy nem akarod eladni?

– Miért tennék ilyet?

A hangja megint rideg. Bosszantja, hogy nem hiszek a kedvességében.

Élesen felnevetek.

– Mert a világon bárki más ezt tenné. A saját anyám is többször adott már el rólam szóló személyes történeteket bulvárlapoknak.

Az utolsó részt nem akartam elmondani, és alig láthatóan összerándulok a botlásomtól. A pókerarcom egy hajszálnyit megreped, és azt hiszem, Noah látja a lapjaimat. Noah tekintete gyengéd, amikor ránézek. Finoman megrázza a fejét.

– Én nem. Sohasem tenném ezt veled.

Ó, nem. Épp ezek a megfelelő szavak. Túl jók. Érzem, hogy a szívem kétségbeesetten igyekszik felszívni őket. Veszélyes hagynom, hogy higgyek neki, mégis így teszek.

Nem tudom, mit lát az arcomon, de ellágyul tőle az arckifejezése. Kiteríti a lapjait. Nyerésre áll.

– Bízhatsz bennem, Amelia. Nem fogom kihasználni a fáradtságodat.

És most kezdem azt hinni, hogy ami a szóválasztást illeti, nem tévedett. Fáradt vagyok. Belefáradtam a magányba. Belefáradtam a bizalmatlanságba. Belefáradtam, hogy kihasználnak. És belefáradtam, hogy mindig elrejtőzzem mindenki elől.

– Oké – mondom, miközben lenézek a pitémre, és egy falatot szúrok a villámra. El fogom sírni magam, ha ennél többet mondok. Elég sebezhető voltam az elmúlt huszonnégy órában, semmi szükség arra, hogy ezt még könnyekkel is megtoldjam.

– Oké? Szóval maradsz.

– Maradok.

A gyomrom zúgolódik egy kicsit.

Noah kifújja a levegőt, mintha megkönnyebbült volna. Aztán a hátsó zsebéből előhúzza azt a kis jegyzetfüzetet, amelybe írni szokott, és leteszi kettőnk közé az asztalra.

– Le kellene írnod pár dolgot, amit csinálni szeretnél, miközben itt vagyunk. Így lesz egy tervünk.

Imádnivaló, milyen kínban van. Nem fog a szemembe nézni, és fájdalmasan nyilvánvaló, hogy ki kell bújnia a bőréből, át kell lépnie a határait, amikor ilyen sokat beszél velem. El kellene engednem a horogról, és megmondani neki, hogy nem kell velem töltenie az idejét. De inkább meghalok, mint hogy ezt tegyem, mert ez a legrosszabb ötlet a világon. Annyi időt akarok vele tölteni, amíg itt vagyok, amennyit csak lehet.

– Mert te vagy az idegenvezetőm – mondom, és elveszem a jegyzetfüzetet.

Megpróbál elnyomni egy mosolyt.

– Mert én vagyok az idegenvezetőd.

Már most próbálom kitalálni, mi mindent szeretnék csinálni, amíg itt vagyok. Pihenni szeretnék vagy kalandokat? Szeretnék elrejtőzni vagy többet látni a városból? Azt hiszem, hogy ezek valamiféle kombinációjára vágyom.

– Ó, csak még valami.

Ééééés itt is van. A bökkenő. A bibi. Valami, amit cserébe akar. Tudtam, hogy túl szép az egész, hogy igaz legyen.

Noah kissé felém hajol, és lehalkítja a hangját, mintha az összes Kukkoló Tom az ablak túloldalán hallana minket, vagy a szánkról olvasna, noha háttal ülünk nekik.

– Aznap este, amikor azt mondtam neked, hogy nem vagyok a piacon… – kicsit elpirulok, ahogy felidézem az emléket – …azt komolyan gondoltam. Szerintem az a legjobb, ha ezt még az elején tisztázzuk. Ebből nem lesz semmi romantikus kettőnk között. Ez csak… barátság.

Csalódottnak kellene lennem, hogy a nyári tábori szerelmem nem érdeklődik irántam. De nem vagyok. Mert bár aligha tudja, a barátság pontosan az, amire vágyom. Amire szükségem van.

– Tökéletes – mondom neki, és könnyedebbnek érzem magam, mint évek óta bármikor.

Aztán határozottan kopognak az ablakon. Mind a ketten felpattanunk, és hátranézünk a vállunk felett. Mabel az üveghez nyomja az orrát, és szigorúan összehúzza a szemöldökét.

– Noah Daniel Walker – mondja, hangja kicsit tompa az üveg miatt. – Jobb lesz, ha kinyitod. Tudod, hogy alacsony a vércukrom.

Noah felsóhajt Mabel üveghez nyomott orra láttán.

– Eszement őrült város.

Mosolyog, és nyilvánvaló, hogy úgy érti, szeretetre méltó város.

Ekkor veszem észre, hogy az előtte lévő szelet pite le van takarva műanyag fóliával.

– Nem akartad megenni?

– Nem – mondja, és feláll az asztaltól. – Ez valaki másnak lesz, akivel azonnal találkozom, miután kiszolgálom ezeket a fajankókat.

– Tudod, nem tehetek róla, de teljesen igazságtalannak érzem, hogy neked ennyi titkod lehet, miközben én folyamatosan felfedem az enyémeket.

– Ez a te gondodnak hangzik – mondja fapofával, de a hangjából hallani, hogy jól szórakozik.

Noah kölcsönadja a furgonját, hogy visszamenjek vele a házába, és a letekert ablakok mellett, miközben az arcomon mosoly ül, a legkülönösebb dolog történik velem. Azon kapom magam, hogy énekelek a rádióval. Ez olyasmi, amihez már egy ideje nem volt kedvem.

15. fejezet

Noah

Nem láttam Ameliát délután óta, amikor együtt voltunk a Piteboltban. A találkozónknak gyorsan vége szakadt (aminek örültem), mert ez a város nem tudja fékezni magát. Jesszus. Öt percig kellett várniuk, és ez majdnem kicsinálta őket. Miután Mabel odanyomta az orrát az üveghez, úgy tett, mintha menten elájulna. Csodálatos módon, amikor kinyitottam az ajtót, a pite illata felélesztette.

Hagytam, hogy Amelia hazavigye a furgonomat, és kölcsönkértem Annie-ét. Tudom, hogy Amelia oldalát fúrta a kíváncsiság, hogy kivel találkozom, de még nem állok készen rá, hogy eláruljam neki. Talán sohasem mondom el. Majd meglátjuk. Úgy tűnt, megdöbbent, hogy kölcsönadom neki a furgonomat. Azt hitte, hogy ez valami különleges kegy, de az az igazság, hogy mi itt ilyenek vagyunk. A minap Philnek adtam kölcsön, amikor be kellett mennie az egyórányira lévő nagyobb városba, hogy felvegyen néhány dolgot a szerszámboltba, múlt pénteken Mabel vitte el, amikor besétált a városba, és túl fáradt volt ahhoz, hogy hazagyalogoljon. Szóval, elvitte a furgonomat, én pedig kölcsönkértem Annie-ét, hogy haza tudjak menni, ő pedig végül cserélt… nem emlékszem, kivel. Másnap nagy kalamajka volt Rome-ban, amikor egyikünk sem emlékezett rá, kinél van az autója, és mindenkinek be kellett jönnie a városba, hogy megoldjuk a dolgot.

Mindenesetre nem sokkal ezelőtt Annie hazahozott a munkából, és mintegy véletlenül megemlítette, hogy Amelia a délutánt Mabel panziójában töltötte, és segített neki kifesteni az előcsarnokot. Ahogy Mabelt ismerem, a kisujját sem mozdította, inkább felrakta a lábát a recepciós pultra, kis esernyőt dugott az italába, és egész nap figyelte Ameliát, ahogyan az végiggörgeti a festőhengert a falakon. Mosolygok, ahogy elképzelem a jelenetet. Megszokott viselkedés a sztároktól, hogy öreg hölgyeknek segítenek kifesteni a kisvárosi panziójukat? Nem hinném.

A fejem már eleve tele volt kellemes gondolatokkal Ameliáról, és sajnos egyáltalán nem segített, hogy amikor hazaértem, meghallottam, hogy éppen zuhanyozik. Az én zuhanyzómban. Abban, amelyik ott van a folyosón, olyan közel hozzám, hogy látom, ahogy a gőz kiáramlik az ajtó alatti résen. Énekel a zuhanyzóban. Hadd mondjam el, hogy nem igazán értek a költészethez, de a hangja, amely kiszivárog az ajtón, arra ösztönöz, hogy fejben szonetteket írjak. Az emberek több száz dollárt fizetnek, hogy hallják az előadását, nekem pedig ingyen helyem van az első sorban, és hallgathatom, ahogy az NSYNC-től a Tearin’ Up My Heartot énekli. Ez nem tűnik igazságosnak.

El kellett terelnem a figyelmemet a hangjáról, a gondolataimat a testéről, és arról, hogy a samponja illata betölti az otthonomat, ezért bekapcsoltam a tévét. Így most egy régi, fekete-fehér westernt nézek, amelyben lovagló férfiakat lőnek le, játékos puff-puff-puff hang kíséretében.

Ez tökéletesen eltereli a figyelmemet, amíg… a fenébe, egyáltalán nem kellett volna hazajönnöm a munkából. Ki kell költöznöm innen, és átengedni Ameliának a házat, mert a látvány, ahogy befordul a sarkon a kék pizsamaalsómban, és csak a fekete kombinéja takarja a felsőtestét, túl sok. A pizsamaalsó túlságosan nagy rá, ezért lejjebb tűrte a derekán, és a kombinéja nem ér le a nadrág derekáig. Egy csábító kis bőrcsík látszik a testéből. Ez a nő úgy néz ki, mint egy életre kelt fantázia. Egyenesen a legjobb álmaimból szakadt ki, és letelepedett a nappalimban. Micsoda pimaszság.

Mozdulatlanul ülök, miközben Amelia mezítláb végigtopog a nappalimban; nedves haja szétterül a vállán. Olyan hosszú, hogy majdnem a derekáig ér. Lazán, könnyedén omlik le, valahol a hullámos és az egyenes között. Az egyik hajtincse végén egy vízcsepp csüng, és figyelem, ahogy megindul, és lecsöppen meztelen karjára. Amelia egy hawaii strandhoz illene, hajában virággal, lábára tapadó homokkal, miközben egy fotós fényképeket készít róla egy női magazin számára. Nem lenne szabad itt lennie az aprócska, jelentéktelen nappalimban, és úgy mosolyognia rám, ahogy azt végképp nem érdemlem meg. És mégis azon kapom magam, hogy követni akarom mosolygó szája vonalát, pedig még mindig emlékszem a formájára. Hosszú, sűrű haját a kezem és a csuklóm köré akarom tekerni. Ujjaimmal végig akarom simítani a kulcscsontját. Basszus, ez nem jó jel.

Kinyitja a száját, de rámordulok, mielőtt megszólalna:

– Hol van a pizsamafelsőm?

Amelia felvonja a szemöldökét. Most nincs smink az arcán, de valahogy így még csinosabb.

– A szobámban. Ne aggódj, nem vesztettem el az értékes karácsonyi ajándék pizsidet!

Szerinte emiatt aggódom? Amelia leül mellém, én pedig felállok. Úgy nézünk ki, mintha egy libikókán ülnénk.

– Várj, hová mész? Meg akartam ezt mutatni neked.

Nem tudom, mi az, mert háttal állok neki. Megkerülöm a sarkot, és lejjebb csavarom a hőfokszabályzót. A régi klíma üvöltve bekapcsol, és csak ekkor érzem elég kényelmesnek, hogy újra helyet foglaljak a kanapén. Jó messze tőle. Szinte a karfán ülve.

Ha észreveszi, hogy furcsán viselkedem, és minden idegszálammal küzdök, hogy ne nézzek a mellére, nem fogja elengedni magát. Ragyogó mosolyt küld felém, majd a jegyzettömböt, amit ma reggel adtam neki, odadobja az ölembe. Felém fordul, és maga alá húzza a lábát. Kissé túlságosan is otthonosan viselkedik, ha engem kérdeznek. A térdére akarom rakni az ujjamat, és lassan a kanapé másik végébe húzni.

– Befejeztem! A listát! – mondja, és reményteljes hangon a jegyzettömb felé bök.

Elfordítom a tekintetemet gyönyörű arcáról. (Ez túlzás, nem gyönyörű. Csak… rendben, gyönyörű). Azt az átkozott listát nézd! Ahogy olvasni kezdeném, észreveszem, hogy Amelia megborzong.

– Hideg van? – kérdezem kissé buzgón.

– Igen. Nem olyan, mintha hirtelen szuperhideg lenne?

Enyhe homlokráncolással vállat vonok, majd megragadom a takarót, amely a fotelra volt terítve. Odaviszem neki, és a vállára terítem, majd elkezdem bebugyolálni vele, mint valami műanyag csomagolóval, egészen a nyakáig. Most úgy néz ki, mint egy burrito. Meghúzom a felső sarkot, hogy meggyőződjek róla, kényelmesen érzi magát, majd bedugom a takaró teteje alá (ami közvetlenül a fülcimpájáig ér). Szeme hitetlenkedve elkerekedik, mert fogalma sincs róla, hogy csak játszom-e, vagy sem. Alkottam egy házi készítésű erénypokrócot.

– Hm… köszönöm? – kérdezi szinte nevetve.

Most, hogy már elég biztonságban érzem magam, visszaülök mellé, és felkapom a jegyzetfüzetet.

– Csak próbálok vendégszerető lenni.

– Rendben van, Mr. Vendégszerető. Határozottan ez a jelző jut eszembe, amikor Noah Walkerre gondolok.

A plüssburrito tetején kibukkanó fejére szegezem a tekintetemet, és nem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak. Még mindig átkozottul aranyosan néz ki, így lesütöm a szememet, és elolvasom a listáját.

1.Felfedezni a várost.

2.Elmenni horgászni.

3.Csinálni valami izgalmasat.

4.Scrabble-özni.

5.Megtanulni elkészíteni Noah palacsintáját.

– Scrabble-özni? – kérdezem, ahogy leengedem a listát, és ránézek. Valahogy sikerült kilazítania a burritót. A takaró most lazán öleli körül a vállát, és elöl nyitva van. Egy normális ember így terít magára egy takarót. Nekem egyáltalán nem működik.

– Igen.

Végigfuttatja az ujjait a haján, mintha fésű lenne.

– Nincs rám szükséged ahhoz, hogy scrabble-özz.

– Unalmas lenne egyedül játszani. Biztosan én nyernék.

Gúnyos pillantást vetek rá.

– Úgy értem, bárhol játszhatsz szókirakóst. Ez nem egyedülálló dolog, amit csak a mi városunkban tudsz csinálni.

Kihúzza maga alól a lábát, és a mellkasához húzva átöleli a térdét. Hála istennek, megint teljesen körbetekeri magát a takaróval.

– Igazából… otthon senkit sem találtam, aki szeretne játszani.

Amelia finom arcát és lesütött szemét bámulom, ahogy úgy tesz, mintha a vörös lakkot vizslatná a lábkörmén, de tudom, hogy csak azért kerüli a szemkontaktust, mert zavarban van. A védelmező ösztön sürgetőn feltámad a testemben. Hirtelen mindenkit le akarok vadászni, aki valaha is elutasította, hogy szókirakózzon vele, és arra kényszeríteni őket, hogy egész éjszaka scrabble-özzenek Ameliával. Mosolyogni fogsz, és élvezed! Miféle seggfej nem akar barátkozni vele? Hiszen édes. Vicces. Lezser. Gyönyörű. Elképzelhetetlen, hogy szingli.

– Majd meglátjuk – mondom, és igyekszem, hogy mindez nyersen és közönyösen hangozzon, bár mind a ketten tudjuk, hogy scrabble-özni fogok vele.

Újra elolvasom a listát.

– Izgalmas, hm? Mi a te definíciód az izgalmasra?

– Susan azt mondaná, hogy bármi, ami eltörheti az ember csontját, ami mosolyra késztet, vagy általában olyasmi, amitől gyorsabban ver a szívem.

– Mint például szexelni velem az asztalon. – Abban a pillanatban összerándulok, ahogy kimondom. Tátva marad a szája. – Sajnálom… Viccnek szántam, de az előadásom mindig túl száraz és…

– Ne sajnáld! – Az arca felragyog örömében. – Vicceltél! Mr. Régi vágású Férfi épp most sütött el a mocskos poént. A mai napot életem legjobb napjaként kell feljegyeznem a naplómba.

– Azt hittem, hogy Mr. Vendégszerető vagyok.

Megböki az arcomat.

– Miféle más poénokat rejtegetsz még odabent?

Színpadiasan elvágódom, mintha az ő ereje döntött volna fel.

– Jézusom, ne legyél ilyen durva!

Megrázza a fejét. Ajkán széles mosoly, szeme csordultig van örömmel.

– Már azt sem tudom, ki vagy.

Összeszedem magam, és megköszörülöm a torkomat. Ideje megkomolyodni, és abbahagyni a játékot. A játék flörtöléshez vezet. A flörtölés pedig bajhoz.

– Visszatérve a te Susanedhez. Elmondtad neki, hogy tovább maradsz a városban?

– Igen. És nem ment valami jól.

– Aggódott emiatt?

Nagy levegőt vesz, és csücsörít, miközben kiengedi. Szeretem ezt az oldalát. A rendetlen, nem annyira összeszedett nőt. Jól áll neki.

– Aggódott. Megpróbált meggyőzni, hogy nemtörődöm vagyok, és önző, amiért nem árulom el, hol vagyok, és kihátrálok olyan üzleti kötelezettségekből, amelyekbe bele sem egyeztem! – Az utolsó résznél felemelkedik a hangja, és valahogy szeretem látni ezt a tüzet benne. – Aztán kiszedte belőlem, hogy egy egyedül élő férfinál szálltam meg… és hogy megpróbáljam neki leírni, mennyire ártalmatlan vagy, elmondtam, hogy piteboltod van. És akkor lehet, hogy véletlenül beszéltem rólad egy kicsit, és most meg van győződve arról, hogy az egész karrieremet el akarom dobni egy fickó miatt.

Felvonom a szemöldökömet.

– Te beszéltél rólam? Mit mondtál?

Elpirul és az ég felé fordított tekintettel tér ki a kérdés elől.

– Nem fontos. Még mindig nem tudom elhinni, hogy itt vagyok, és szembeszálltam Susannel. Én nem… Én évekig nem tettem semmit magamért. – Elhallgat, én pedig nem sietek, hogy megtörjem a csendet. – Susannek bizonyos mértékben igaza van. Felelőtlenség volt elhagyni a várost testőr nélkül, vagy anélkül, hogy valaki a csapatomból meggyőződött volna róla, hogy biztonságos szállás vár.

Óvatos mosolyra húzódik az ajka. Mintha szeretne büszke lenni magára, de nem tudja, hogy megteheti-e, vagy sem.

Lenézek a kezemben lévő jegyzetfüzetre, és felkapok egy tollat.

– Mit csinálsz? – kérdezi, ahogy kihúzom a Csinálni valami izgalmasat a listáról.

– Gratulálok. Valamit máris kipipáltál a listádról, méghozzá egyedül.

Amelia az áthúzott tételre bámul, és úgy nézi, mintha az arcához akarná szorítani. Mint ahogy a kezemet is múlt éjjel. Szeme tele van érzelmekkel, és tudom, hogy azért vesz mélyebb lélegzeteket, hogy sírva ne fakadjon. Ne! Csak könnyeket ne, kérlek! A sírásban nem vagyok jó.

Hogy enyhítsek a feszült légkörön, finoman megkopogtatom a térdét, de azonnal megbánom, hogy megérintettem.

– Nem mintha szükséged lenne a jóváhagyásomra, de azt hiszem, helyesen döntöttél, amikor eljöttél. A te Susaned igazi ünneprontónak tűnik.

Amelia nevet és a kanapépárnára hajtja a fejét. Tekintetem követi nyaka hosszú, szabadon lévő vonalát, és amikor ismét az arcára nézek, Amelia egyenesen rám bámul.

– Ó, igen. Az a nő nem hagyja, hogy bármit is csináljak. De… jó a munkájában. És neki köszönhetem, hogy a karrierem ilyen magasan szárnyal. Ráadásul a maga fura módján, mindig ott volt nekem, sokkal inkább, mint az anyukám az utóbbi időben.

– De nem vagy boldog – mondom, csak félig kérdezve.

Minden tiltakozik bennem, hogy engem nem érdekel, boldog-e, vagy sem. Nem is akarom, hogy itt legyen a házamban, és elfoglalja a kanapémat, és hogy a nagy kutyuskaszemével és a napfényes személyiségével arra késztessen, hogy kedves legyek vele. De a francba is, miért kérdezem, ha nem érdekel? Miért agyalok máris azon, hogy hová vihetem el, amíg itt van? Vagy azon, hogy kivel kellene találkoznia? Hogy mi nevettetné meg? Hogy mitől nézne rám meleg tekintettel? Jelen pillanatban olyan dühös vagyok magamra, hogy bele tudnék rúgni a falba.

– Néha boldog vagyok. – Lefelé néz. Újra kapargatni kezdi a körömlakkját, és szép kis kupacba rendezgeti a leszedett darabokat. – Vagy legalábbis az voltam. Azt hiszem.

Elfordítja az arcát, mondhatni, eltökélte, hogy befejezi ezt a beszélgetést. Tökéletesen megértem ezt az érzést, szóval nem erőltetem. Majd beszél róla akkor, ha készen áll. Vagy soha, ha nem akar. Nekem nem számít. Csak azért vagyok itt, hogy biztonságos helyet nyújtsak neki, ahol elrejtőzhet egy kis időre, mert a nagymamám azt várná tőlem, hogy így tegyek. A tekintete megakad valamin a konyhában, és figyelem, ahogy ajka lágy mosolyba kunkorodik.

– A virágok, amiket tőlem kaptál. Vázába raktad őket.

Puding vagyok a kezében. Puhány, megolvadt, reszketeg, ízetlen puding.

– Az igazából anyukám egyik régi vázája. Apukám adta neki.

Nem tudom levenni a szememet lágy mosolyáról, és nagyon mérges vagyok, amiért nem tudom elrejteni előle életem tényeit úgy, ahogyan szeretném. Általában nem szeretek a szüleimről beszélni. Vagy bármi másról, ami általában érzelmekre késztet. Nem tudom az érzelmeimet megosztani az emberekkel. De valamiért, amikor Amelia kék tekintete rám siklik, meztelennek érzem magam. Mindent el akarok neki mondani.

– Mind a ketten meghaltak, amikor tízéves voltam. – Nyelek egyet. – Imádták a természetet, és szerették extrém túrákkal tölteni a nyaralásukat. Aztán a tizedik évfordulójukon, amikor Coloradóban kempingeztek, szörnyű baleset történt. Vihar támadt a semmiből… és… hatalmas villámok, és nos, nem jutottak ki a hegyekből. A baleset után a nagymamám lett a gyámunk. Ő nevelt fel bennünket.

Amelia a kezemre teszi a kezét és megszorítja.

– Nagyon sajnálom.

A hangja szelíden cseng. És régen nézett már rám úgy valaki, ahogyan ő néz rám. Mintha azt kívánná, hogy bárcsak törődhetne velem. A keze puha, a tusfürdője illata meleg, otthonos és megnyugtató. Hirtelen azon kapom magam, hogy oda akarok hajolni hozzá, és megcsókolni a pokrócból kilógó nyakát, ezért inkább felállok. Kihúzom a kezemet a keze alól, és a konyha felé fordulva beállok a kanapé mögé. Nagy szükségem van egy barikádra.

– Nagyon régen történt. Nem kell sajnálnod semmit.

Hol van a fémszemetesem? Boldogan bemászom, és magamra húzom a tetejét, mert szeretek Kukalakó Oszkár lenni, a Szezám utcából. Az a kuka kényelmes, és nagyon otthonossá tettem. Távol tartja az idegeneket, és ami még jobb, a gyönyörű énekeseket is, akik úgy kezelnék a szívemet, mint egy korlátlan fogyasztású büfét.

Egy pillanatig habozik.

– Oké. Biztos vagy benne, hogy nem akarsz…

– Semmiképp.

Félbeszakítom, miközben hátracsapom a baseballsapkámat, mivel tudom, hogy fel akarta ajánlani, hogy beszéljek a dologról. Hidd el, a legkevésbé sem akarok beszélgetni. Semmiről. Soha. A szavaktól kényelmetlenül érzem magam. És miért osztanék meg vele bármit, amikor elmegy még azelőtt, hogy észrevenném?

Könnyedén nevet, de nem vidáman. Inkább zavartan.

– Nem tudom, mit gondoljak rólad, Noah.

Felkapom a kulcsaimat.

– Csak ne gondolkodj rólam egyáltalán, és jól leszel!

Vissza akarok nézni rá, de éppen ezért nem teszem.

– Későn jövök haza. A hűtőben van maradék zöldségragu. Ne vegyél be több altatót! Ó, és mellesleg… – Megállok, és engedve a kísértésnek, ma este utoljára visszanézek hatalmas kiskutyaszemébe. – Nem kaphatod meg a palacsintareceptemet. Ugyanis titok.

16. fejezet

Noah

Miután leparkolom a furgonomat, elsétálok a Piteboltig, és látom, hogy húgaim már megelőztek. Odakint sötét van, ezért simán belátok a kivilágított boltba. A kártyaasztal az általában szabad terület közepén áll, nasik sorakoznak a pult tetején, és a húgaim már az asztal köré gyűltek, iszogatnak és nevetgélnek. Szombat este van, vagyis a mi esténk, amit mindig együtt töltünk, és a Hearts nevű kártyajátékot játsszuk. Azóta csináljuk, amióta három évvel ezelőtt visszajöttem a városba. És azóta, hogy egyikünknek sincs semmi dolga hétvégenként (szingli parti négyünknek), ritkán hagyjuk ki a közös szombat estét. A bolt már bezárt, és annak ellenére, hogy szinte a kirakatban ülünk, a város tudja, hogy nem szabad zavarnia minket. Mert ha van valami, amit a kentuckyi Rome lakói imádnak, az a családi hagyományok. És semmi esetre sem állnának ennek az útjába. Kinyitom az ajtót, és belépek lelkes kishúgaim ujjongása és füttyögései kíséretében.

– Itt is van! Casanova! – kiabálja Emily, aki tölcsért csinál a kezéből.

– Nem! Nem Casanova… inkább valaki tragikusabb és merengőbb. Mondjuk, Rómeó – kontráz Madison.

Legyintek rájuk, és a pult mögé megyek, lerakom a karton sört, amit útközben vettem. Úgy tűnik, hogy minden húgom hozott egy kartonnal, ezért az enyémet hátraviszem, hogy berakjam a hűtőbe. Jó lesz a következő hétre. Amikor visszatérek az üzlettérbe, a húgaim még mindig a gúnynevemen vitatkoznak. Azt hiszik, hogy viccesek.

Emily hosszú zoknis lábát a kártyaasztalra felrakva lazít, a vita közti szünetekben gumicukrot dob a szájába. Annie törökülésben trónol az asztalnál, könyvet olvas, és szokás szerint a maga dolgával törődik. Madison is a kártyaasztalnál ül, a lábujjkörmeit festegeti. Mindig tart a táskájában körömlakkot az ilyen pillanatokra, mint ez.

– Ez gusztustalan – mondom, odamegyek hozzá, kiveszem az ecsetet a kezéből, visszarakom az üvegbe, és rácsavarom a kupakját. – Holnap ugyanilyen szaga lesz miattad a boltnak, mint ennek.

Kinyújtja a nyelvét. Sokkal inkább úgy viselkedik, mint a gyerekek, akiket tanít, és nem úgy, mint egy felnőtt. A tanári pálya mindig is furcsa választásnak tűnt részéről. Mindig is szeretett főzni – télen hetente egyszer főzőtanfolyamot is tart esténként –, és mindig azt hittem, hogy valami vendéglátó vagy főzőiskolába fog járni. Ehelyett, mindannyiunkat meglepve, Rome-ban maradt, és Emily nyomdokaiba lépve általános iskolai tanítónő lett. Néha aggódom amiatt, hogy Madison túlságosan is szót fogad Emilynek – ráadásul mind a ketten ugyanabban az iskolában tanítanak –, pedig hozzá jobban illene valami szabadabb foglalkozás. Valami kalandosabb.

– Csak azért bosszankodsz, mert adtunk neked egy becenevet, Hősszerelmes – jegyzi meg Madison.

– Ne hívj Hősszerelmesnek!

A francba. Ez hiba volt. Nagyon jól tudom, hogy azt mondani ezeknek a nőknek, hogy ne csináljanak valamit, csak olaj a tűzre, és arra buzdítja őket, hogy sokkal jobban akarják csinálni, méghozzá mohó mosollyal az arcukon. Elég csak rájuk nézni. Ragyog a szemük. Számukra kihívás, ha bosszanthatnak. Még a csendes Annie is becsukja a könyvét, és beszáll a játékba.

– Miért ne, Hősszerelmes?

Felnyögök, és megragadok egy sört a hátam mögötti pultról. Elmennék, ha nem szeretném őket annyira. A húgaim nevetnek, és Emily lerakja a lábát a földre, hogy több támasztéka legyen az incselkedéshez.

– Ó, Hősszerelmes, nem tetszik a beceneved?

Madison gyakorlatilag kiabál.

– Gyerünk, Hősszerelmes, ragadd meg azt a zacskó csipszet, és hozd ide, mielőtt leülsz!

Ezek a nők! Szerencsére olyan sok kínos dolgot tudok róluk, hogy egy egész új földrészt összerakhatnék belőlük. Emilyre nézek.

– Meséljek nekik május huszonharmadikáról?

Lehervad a mosolya.

– Hm. Tudtam.

Ezután Madisonhoz fordulok.

– Mi is a neve annak a srácnak, akit a házatokból láttam kijönni aznap reggel, amikor Emily és Annie elmentek azért a rusztikus asztalért Alabamába?

Madison összeszorítja a száját. Épp Annie-t készülök megzsarolni, amikor feltartja a kezét.

– Ne strapáld magad! Győztél. Befejezzük.

– Köszönöm – mondom, majd leülök az asztalhoz, és lopok egyet Emily gumicukrából.

– És most elkezdhetjük végre a játékot?

Emily oszt.

– Rendben. De ünneprontó vagy.

A szavai azonnal visszarepítenek az Ameliával a kanapén töltött időre. Nem tudom megállni, hogy ne gondoljak rá, és arra, amit mondott. Néha boldog vagyok. Legalábbis az voltam. Rá gondolok. Csakhogy nem akarok Ameliára gondolni ma este, így kényszerítem magam, hogy a kártyára és a húgaimra figyeljek. Játszunk néhány kört, és csevegünk, mivel nem tudnak tovább csendben maradni. Gyakorlatilag mind a hárman remegnek a fel nem tett kérdések miatt. A testük nem bírja tovább, elájulnak, ha nem kérdezhetnek.

– Szóóóval – kezdi Emily.

A számhoz emelem a második sörömet, és nagyot kortyolok belőle, miközben lapos pillantással nézek rá.

– Mit szólsz ahhoz, hogy Amelia hétfőn elmegy, mert nem engeded, hogy nálad maradjon?

– Amelia? – kérdezem, és próbálok közömbösnek tűnni.

– Igen. Mindent elmondott nekünk, a nevét is beleértve. Felajánlottuk neki, hogy maradjon velünk, mivel te durva vagy. Mondtam neki, hogy megkaphatja az ágyamat, én majd alszom a kanapén, de ő túl kedves, és azt mondta, hogy nem akar gondot okozni.

Igen. Amelia megbabonázta őket, épp, ahogy sejtettem. Óvatosan lerakom a sörömet, és igyekszem nem túl sok lelkesedést mutatni, hogy róla beszélünk.

– Nagyon figyelmesek vagytok, csajok.

– Ühüm – dünnyögi Madison, és lerak öt treffet. A tekintetéből látszik, hogy jól szórakozik. Megpróbál túljárni az eszemen, és nem csak a kártyapartiban.

– Bosszant, hogy nem te vagy az egyetlen, akinek elmondta?

Állom a tekintetét.

– Egyáltalán nem. Az sem érdekelne, ha az egész átkozott városnak elmondana mindent.

De igen, érdekelne. Sőt, érdekel.

Morognak, és a szemüket forgatják, mert ezek a lányok csak egyvalamit utálnak jobban annál, ha nem viccelhetnek velem, azt, ha lemaradnak valamiről. Odadobok nekik egy csontot, mert az én szememben örökké öt-, hat- és nyolcévesek lesznek, és azért könyörögnek, hogy vigyem őket magammal a Jamesszel közös kalandjaimra.

– Ami azt illeti, mondtam neki, hogy maradhat nálam, amíg a kocsiját megjavítják.

Mindnyájan visítanak. Szétreped a dobhártyám. Már megbántam.

– Jól van, jól van – mondom. Megdörzsölöm a fülemet, majd felállok, és megragadok egy másik sört. Mert szükségem lesz rá. Emily vádlón rám szegezi az ujját.

– Nagyon is kedveled! Tudtam. Hősszerelmes újra lecsap.

– Nem kedvelem. – Lepattintom a söröm kupakját. – Csak sajnálom, és úgy helyes, ha vigyázok rá.

Madison felvonja a szemöldökét.

– Vigyázol rá vagy rámozdulsz?

– Komolyan mondom, semmi sem fog történni közöttünk. Csak átutazó a városon, és szüksége van egy helyre, ahol ellehet, amíg itt van. Azon kívül – visszaülök az asztalhoz, és a kezemben lévő kártyákra nézek megint, mintha igazából a játékra figyelnék – már megmondtam neki, hogy nem érdekel.

– Nem tehettél ilyet – hüledezik Madison. Még soha nem akadt ki miattam ennyire.

– De bizony, megtettem. Ezeket a dolgokat jobb előre tisztázni. A barátja leszek, semmi több.

Emily felvonja a szemöldökét, miközben a kártyáit bámulja.

– Nos. Valószínűleg okosan tetted. Szórakoztató dolog ugratni téged, de egyetértek veled abban, hogy ne hajts rá. Nem igazán vagy az a típusú srác, aki csak szórakozik, és neki végül majd el kell mennie… Te pedig nem mehetsz vele.

Mindannyian érezzük a figyelmeztetést Emily utolsó mondatában. Még mindig nem bocsátott meg nekem teljesen, amiért elköltöztem New Yorkba Merritt-tel. Szerintem Emily volt az egyetlen, aki nem volt feldúlt, amikor minden tönkrement közöttem és a volt menyasszonyom között, mert tudta, hogy ez azt jelenti, hogy végleg itt maradok a városban.

Madison ki van akadva.

– Nem! Ez nem okos dolog! Egy idióta vagy, Noah, és legszívesebben fellökném a székedet.

– Nagyon erőszakos vagy. Te jössz, Annie.

Mindannyian felnézünk, hogy lássuk, mit tartogat Annie. Rám mosolyog. Lágy, mindentudó mosolyt küld felém. Annie mindig is jobban megértett engem, mint a másik két húgom, és idegesít, hogy tud valamit, amivel kapcsolatban kétségbeesetten próbálok úgy tenni, mintha nem létezne. Megiszom a maradék sörömet, és úgy döntök, hogy iszom még egyet… aztán még egyet… és még egyet.

17. fejezet

Amelia

Éjfél van, és Noah még nem jött vissza. Nem tudom, hogy miért bosszankodom úgy, mint egy feleség, akinek nem jött haza a férje este, de nyugtalanít a dolog. Általában ilyen sokáig ki szokott maradni? Egyáltalán, mit lehet csinálni ebben a városban este tíz után? Csak azért aggódom, mert azt hiszem, megbántottam korábban, amikor megpróbáltam vele a szüleiről beszélni. Fel kell hagynom azzal, hogy megpróbálom folytatni ezt a különös barátságot Noah-val, és el kell engednem a dolgot. Lényegében ő az Airbnb szállásadóm/idegenvezetőm. Nem gondol rám többé, amikor elhagyom a várost. Teljesen nyilvánvalóvá tette, hogy nem érdeklem. Csak engedd el a dolgot, Amelia! És nagyszerű… most a Jégvarázs ideillő betétdalát éneklem, mert már szó szerint lehetetlen kimondani ezt a mondatot anélkül, hogy az ember énekelné.

Várjunk csak, hallok valamit. Olyan, mint egy…

Ó, egy furgon hangja!

Hagyom, hogy a redőnylécek, amelyek között kikukucskáltam, visszapattanjanak a helyükre, és elsurranok az ablaktól. Mit kellene tennem? Hova kellene elbújnom? Nem tudhatja meg, hogy itt ácsorgok, mint egy elmebeteg, és várom, hogy visszajöjjön.

Hallom, ahogy becsapódik a furgon ajtaja, és felkiáltok. Noah jön, és a ház még mindig úgy ki van világítva, mint július negyedikén. Így meg fogja tudni, hogy várom. Vagy várjunk csak! Nem kell tudnia, hogy őt várom. Csak annyit tud rólam, hogy éjszakai bagoly vagyok, és így élek. Igen, egy híresség vagyok, mozgalmas éjszakai élettel. Legalábbis hagyni fogom, hogy ezt higgye.

Berohanok a nappaliba, és zokniban keresztülcsúszom a padlón, újrajátszva a Kockázatos üzletet a Noah-tól kapott túlméretes, gombos pizsifelsőben. És szia, Amelia, hol van a nadrágod? FEL KELL VENNED A NADRÁGOT! A sok év, amit jelmezben töltöttem a színpadon, és hiányos öltözetben az újságok címoldalán, érzéketlenné tett az erényes, visszafogott viselet iránt. Mindig megfeledkezem róla, hogy mások nem mászkálnak félmeztelenül, mint én.

Mint egy rajzfilmfigura, becsúszkálok a szobámba, felrángatom a pizsamaalsómat, visszarohanok a nappaliba, és belesüppedek a kanapéba. Van egy pokróc a közelben, úgyhogy felkapom, és beleburkolózom, hasonlóan ahhoz, ahogy Noah korábban becsomagolt. Nagyon színpadiasnak tűnik? Úgy néz ki, mintha meg sem mozdultam volna, mióta elment? Ez valahogy hátborzongató. Az utolsó pillanatban úgy döntök, kihagyom a takarót. Kikapcsolom a tévét, és berohanok a fürdőszobába. Ez normálisabb dolognak tűnik, és nem azt üvölti, hogy BELÉD VAGYOK ESVE, ÉS ÉBREN VÁRTALAK, HOGY LÁTHASSALAK.

Abban a pillanatban, ahogy becsukom a fürdőszoba ajtaját, hallom, hogy kinyílik a bejárati ajtó. Nekidőlök az ajtónak, és visszafojtom a lélegzetemet. Megnyitom a vizet, hogy úgy hangozzon, mintha kezet mosnék – ezzel nyerek harminc extra másodpercet, hogy magamhoz térjek. Csakhogy ez tizenöt másodpercre csökken, amikor csattanást hallok a nappaliban.

A francba. Nem Noah van odakint? Lehet, hogy egy betörő. Vagy egy rajongó, aki rájött, hol vagyok. Mit kellene tennem? Kiálthatnám a nevét, de akkor felhívnám a jelenlétemre a nappaliban lévő besurranó figyelmét. Körülnézek a fürdőszobában, és találok egy tükröt. A filmnek tulajdoníthatóan, amely tönkretette a gyerekkoromat, tudom, mit kell tenni vele. (A film címe Jelek, ha kíváncsiak vagytok rá, és borzasztó volt.)

Kicsúsztatom a tükröt az ajtó alatt, és olyan szögbe igazítom, hogy lássam a nappalit. Nehezebb manőverezni, mint ahogy a filmekben látszik, de végül működik. Ekkor látom meg, hogy Noah a földön térdel, és valamit szedeget.

Hú.

Nem fogok meghalni ma este. Micsoda megkönnyebbülés.

Vetek egy gyors pillantást a tükörbe, és nem töprengek azon, miért izgat annyira, hogy mit gondol arról, hogyan nézek ki. Visszateszem a tükröt, és kimegyek a nappaliba.

Noah egy törött üveglámpa darabjai fölé görnyed, amit bizonyára levert az asztal végéről, és most a szilánkokat szedegeti… Felszisszen, amikor egy üvegszilánk megszúrja a kezét. Az izmai összerándulnak a pólója alatt.

– Noah!

Gyorsan odamegyek hozzá, megrángatom a karját, és ráveszem, hogy hagyja ott az üveget, és álljon fel.

– Dobd el! Hogy gondolod, hogy a puszta kezeddel szedegeted fel az üvegszilánkokat?

Amikor talpra állítom, azonnal meginog, mintha egy hajón lennénk, aminek éppen nekicsapódott egy hatalmas hullám. Át kell karolnom a testét, nehogy hátradőljön.

– Jól vagyok – mondja elnyújtva. Tiltakozik a segítségem ellen.

– Noah, te… részeg vagy? – kérdezem, miután biztonságosan felállt, és elengedhetem. Az igazat megvallva, nem igazán akarom elengedni. Ez a férfi olyan erős, mint egy tölgyfa. Ahogy így tartom, meg tudom erősíteni, hogy a vékony pamutpóló alatt egy merő izom. Csábító, kidolgozott izom. Hogy lehet egy péknek ilyen teste? Nem igazságos.

Hátralépek, és felnézek a vigyorgó arcára. Most szinte kisfiúsnak tűnik. Nem tudom megállni, hogy nevessek, mert nincs rajta a sapkája, és a haja ferdén áll és az égbe mered, mintha végigfuttatta volna rajta a kezét. Csak feltételezem, hogy Noah futtatta végig rajta a kezét. De lehet, hogy egy nő volt. Talán az a rejtélyes nő, akivel ebédidőben szokott találkozni. Miért késztet ez arra egy féltékeny kis trollt, hogy a hátamra ugorjon, és noszogasson, hogy indítsak háborút?

– Igen. A lányok képesek az asztal alá inni. Deneaggódj, nem én veszettemm haza – mondja alig érthetően, és megint nagyon inog. Ezúttal megragadom a karját, a nyakam köré fonom, és elvezetem a földön heverő üvegkupactól, hogy lelökhessem a kanapéra. Úgy dől a párnákra, mint ahogy egy fa dől ki az erdőben. A hasa, és az arca oldala belenyomódik a párnába, a karja lelóg a földre.

Szívesen szánnék egy percet arra, hogy megcsodáljam, ahogy a teste betakarja az egész kanapét, de az agyamat túlságosan is leköti, hogy a lányok szón pörög megszállottan. Többes szám. Noah playboy? Hogy lehetséges ez egy ilyen méretű városban? Bár mindig a kisvárosokban kell óvatosnak lenni. Pont ilyen városkákat láthatunk a Netflix dokumentumfilmjeiben, hogy a föld alatt egy egész metamfetaminlaboratóriumuk van.

– Lányok, mi? – kérdezem csípőre tett kézzel, és úgy bámulok le rá, mintha bármi okom lenne bosszankodni.

Mosolyog. MOSOLYOG. Vakító a mosolya. Megáll a szívem, majd újra verni kezd, szinte kiugrik a mellkasomból. Te jó ég, ennek a fickónak gyönyörű a fogsora! És apró ráncok vannak a szeme sarkában. Amikor így mosolyog, annyira megközelíthetőnek és megnyugtatónak tűnik, hogy rá akarom vetni magam, és jól megölelni. Mert ölelni való. A Morgós Piteboltos abszolút ölelni való. Felvonja a szemöldökét.

– Féltékeny vagy?

És flörtöl.

Noah mosolyog és flörtöl, és kócos, és hűha. Nagyon tetszik az ittas Noah. Valójában az a baj, hogy Noah minden verziója nagyon tetszik.

– Nem.

Letérdelek mellé, és megragadom a karját. Nem áll ellen. Csak féloldalasan mosolyogva bámul rám, ahogy felemelem a tenyerét, hogy megvizsgáljam. Ahogy sejtettem: vérzik.

– Csak arra vagyok kíváncsi, hogy ezek a titokzatos lányok miért itattak le, és hagytak mégis magadra ma este. De annak örülök, hogy legalább nem te vezettél haza.

Óvatosan leengedem a kezét, és otthagyom őt, hogy átkutassam a konyhája fiókjait és szekrényeit.

– Annabanán dobott haza. Hoppá. Felfedtem a titkot. A húgaimmal voltam.

Abbahagyom a kutatást egy pillanatra, hogy mosolyogjak. Lehullik a teher a vállamról, és az égető érzés eloszlik a mellkasomban. A Féltékeny Kis Troll leugrik a hátamról, és éjszakára visszatér az ágyába. Nem fogom hagyni magamnak, hogy azon töprengjek, vajon miért váltott ki belőlem ilyen erős reakciót, hogy Noah más nőkkel volt. Mert nem számít. Nem számíthat. Ő csak egy barát, Amelia, vésd jól az eszedbe!

– Miért nem jött be? – kérdezem, miközben kihúzok egy másik fiókot. A kanapé hátához megyek, és lenézek. Noah szeme be van csukva, de még mindig vigyorog, mint egy részeg bolond. Imádom ezt.

– Gyanítom, biztosra akart menni, hogy te gondoskodj rólam.

– Én?

Kinyitja az egyik szemét.

– Igen, te. Simliskedik. Igazi simlis.

– Miért tenne ilyet?

Nem kellene csapdát állítanom neki, mivel ki van ütve, de nem tudom megállni. Megoldódott a nyelve, és úgy érzem, ez az egyetlen alkalom, amikor egyenes választ kaphatok tőle.

Vagy nyilvánvalóan nem.

Szélesebben mosolyog, és feltartja az ujját.

– Szép próbálkozás. Annyira azért nem vagyok berúgva.

– Hm. Nem hibáztathatsz egy lányt azért, mert próbálkozik. – Játékosan meglököm a vállát. – Hol van az elsősegélycsomagod?

Belekuncog a mellkasába.

– Mit gondolsz, ki vagyok? Egy anyuka? Nekem nincselsősegélycsomagom. – Ezeket a szavakat bizonyára különösen nehéz volt kiejteni. – De egy doboz sebtapasz van a fürdőszobában.

Kisietek a fürdőszobába, hogy megkeressem a sebtapaszokat. Arrébb kell tolnom a dezodorját és a fogkrémjét, és egy üveg kölnit, mielőtt megtalálom a doboz ragtapaszt a fiók hátuljába simulva. Igazából legszívesebben kinyitnám a dezodort és addig szagolnám, amíg el nem ájulok, de nem teszem, inkább kényszerítem magam, hogy úgy viselkedjek, mint egy civilizált nő. Jólnevelten, jólnevelten, jólnevelten.

De egyetlen szippantás a kölniből még nem fog megártani senkinek. Beleszagolok, és azonnal függővé válok. Fújok egy kis – majdnem mikroszkopikus – mennyiséget a pizsimre. Vakmerő, vakmerő, vakmerő.

Amikor visszamegyek a nappaliba egy nedves kéztörlővel és egy ragtapasszal, Noah úgy néz ki, mint aki majdnem alszik. A mosolya elhalványult, és olyan, mint egy alvó medve. Ölelnivaló és megközelíthető. Ha ébren lenne, morogna és rám vicsorogna, ahogy közeledem felé, de most engedékeny és meleg. Leülök a földre a kanapé mellé, és ismét felemelem a kezét. Egy kis vérző sebet találok a tenyerén, de szerintem nem néz ki olyan rosszul, hogy össze kelljen varrni. Nem látok üvegszilánkokat sem, szóval, ez jó jel.

Ironikus, hogy múlt éjjel ő vigyázott rám, amikor nem voltam magamnál, most pedig én vigyázok rá. Örülök a lehetőségnek, hogy törleszthetek egy kicsit.

Óvatosan meglapogatom a nedves papírtörlőt a vágáson, hogy letisztítsam. Olyan a keze, mint egy nagy, forró tégla. Az ujjpercei is nagyok. A tenyere elég érdes, és ha találgatnom kellene, azt mondanám, hogy még életében nem használt hidratálókrémet. Nem tudom megállni, hogy bámuljam. A szememmel egy vonalat követek az ujjai hegyétől a tenyerén át a csuklójáig, és elfordítom a fejemet, hogy tekintetemet férfias alkarjára, bicepszére és vállára vethessem. Aztán észreveszem, hogy rám szegezi elképesztő zöld szemét.

Megköszörülöm a torkomat, és hátravetem a fejemet, hogy ráragasszam a sebtapaszt a tenyerére. Abba kell hagynom ezt a hiábavaló epekedést. Nem. Érdekled. Őt. Amelia.

Gyorsan dolgozom, miközben Noah karja a vállamon pihen, a tenyere meg majdnem az ölemben. Nem mozdul, és nem ellenkezik. Ami jó, mert be kell ezt fejeznem, fel kell takarítanom az üvegszilánkokat a padlóról, és vissza kell vonszolnom a seggemet a hálószobámba, mielőtt beleszeretek.

– Tessék – mondom, megpaskolom a kézfejét, és kicsusszanok a karja alól. – Minden orvosolva. Ezer dollárt kapok a szolgálataimért.

Megfordulok, hogy ránézzek, és amikor így teszek, felemeli a kezét, és az ujjaival végigsimítja az államat. Olyan gyengéden, mintha attól félne, hogy sérülést okoz, ha a nagy medvemancsával a bőrömhöz ér. Megborzongok.

– Olyan csinos vagy – mondja érthetően, de nehezen forgó nyelvvel. – És úgy énekelsz, mint egy angyal.

– Köszönöm.

Lágy, örömteli érzés bugyog ki a gyomromból. Tudom, hogy részeg. Tudom, hogy nem úgy érti. Mégis szeretném egy hálóval elkapdosni a szavait, mintha lepkék lennének.

– És édes vagy. Mint a porcukor.

A tekintete a számra esik, és úgy érzem, hogy a gyomrom a torkomba ugrik.

– Olyan átkozottul édes.

Mosolygok. Noah beakasztja az ujját az állam alá, és gyengéden maga felé húz.

– Megcsókolhatlak? Csak még egyszer?

A lélegzetem megfagy a tüdőmben. Bárminél jobban szeretném hagyni, hogy megcsókoljon. Hihetetlen lenne az ajka az ajkamon – ezt tapasztalatból tudom. De nem hagyhatom, hogy megtegye, mert, tudjátok… az alkohol, meg minden. Nem lenne fair megcsókolni egy férfit, aki nincs teljesen magánál.

Ezért inkább előrebillenek, és megpuszilom a homlokát. Egy lágy, apró puszi – semmi sem indokolja, hogy ez az ajakmentes érintkezés olyan legyen, mint a villámlás az esőben. De olyan. Az érzés, hogy az ajkam a bőréhez ér, az arcunk és a testünk közelsége – mindez lüktet bennem. És amikor Noah mélyeket lélegzik, és torkából halk, elégedett hang tör fel, végleg elvesztem.

Elhúzódom tőle, és ránézek.

– Köszönöm – mondja, és hüvelykujjával könnyedén megsimogatja az államat. Gyengéd mozdulat. Olyan édes, hogy fájnak a csontjaim. Olyan meleg, hogy soha többé nem lesz szükségem takaróra. Még ha részeg is, Noah tudja, hogyan legyen gyengéd, és biztonságot sugárzó.

A szeme csukva marad, de mosolyog. Nem tehetek róla, de csak ülök itt és bámulom őt, ahogy elnehezül a légzése, és a keze lehanyatlik. Szeretném kiismerni, de attól tartok, hogy sohasem fogom. Mogorva és szűkszavú, egyszersmind költői és kedves. Nem akarja, hogy a házában legyek, de mindent megtesz azért, hogy hogy jól érezzem magam, és gondoskodik rólam. Erős és érzéketlen, ugyanakkor gyengéd és ragaszkodó. Nem érdeklem, de kér egy másik csókot.

Végül feltakarítom a szilánkokat, és betakarom Noah-t egy takaróval. És amikor bebújok a puha, patchworkpaplanom alá az ágyba, Noah kölnije ringat álomba, és a hiú remény, hogy egy napon újra csókolózunk majd.

18. fejezet

Noah

A reggel úgy vág fejbe, mint egy tégla. Nyilvánvaló, hogy az éjszaka egy pontján odabotorkáltam az ágyamhoz. Különös, hogy a részeg kiadásunk teljesen más emberként képes érezni. Például így, józanul, összerezzenek a gondolatra, hogy olyan részeg voltam, hogy a pólómat már csak a fejemen tudtam áthúzni, és csupán az egyik karomról tudtam lerángatni. Ezért most hanyagul lóg le az egyik vállamról, amíg teljesen le nem tépem magamról, és át nem hajítom a szobámon a szennyeskosárba. Már ez az apró mozdulat is elgondolkodtat, hogy nem cserélte-e ki valaki az agyamat egy labdára. A másnaposság egészen más harmincéves kor után, ezért soha többet nem fogok berúgni. És határozottan nem fogok berúgni a húgaimmal töltött játékesteken. Bár ez volt az egyetlen módja annak, hogy kibírjam. Továbbra is Ameliára vonatkozó kérdésekkel bombáztak, és ez volt az egyetlen dolog, amit tehettem, hogy ne gondoljak rá. Az alkohol volt az egyetlen védőpajzsom, amelyről kiderült, hogy valójában egy kés, amellyel hátba szúrtam magam.

Felnyögök, megfordulok az ágyban, és miközben megtörlöm az arcomat, valami finoman megkarcolja. A tenyeremre hunyorgok. Egy ragtapasz. Ééééés már itt is vannak. A múlt éjszaka homályos emlékei visszatérnek hozzám. Emlékszem, hogy hazaértem, és összetörtem egy lámpát, amikor nekimentem az asztalnak. Megpróbáltam feltakarítani, és akkor vágtam el a kezemet. És utána… Amelia.

Ó, a francba. Felébresztettem, ő pedig ellátta a vérző sebemet, aztán azt mondtam neki, hogy nagyon csinos, és megkértem, hogy hadd csókoljam meg újra. Hihetetlen. Mennyi erőfeszítésembe került, hogy távol tartsam őt magamtól, aztán egy kis túlzásba vitt sörözés, és rögtön megpróbálom a karomba vonni. Mekkora idióta vagyok! Gyávaság lenne kimászni az ablakon, és elrejtőzni, amíg el nem hagyja a várost? Különösen szerencsétlen dolog, hogy ma van a szabadnapom. Van egy alkalmazottam, aki vasárnap és hétfőn viszi helyettem a boltot, de ma haza kell őt küldenem, hogy visszakaphassam a rejtekhelyemet.

Ez meg mi… Felülök, beszívom a levegőt, és igen, ez határozottan füst. Ledobom magamról a takarót, és kipattanok az ágyból, amikor visítani kezd a tűzjelző. Kirohanok a hálószobámból, be a konyhába, ahol ott találom Ameliát a túlméretezett pizsamájában, és úgy káromkodik, mint egy tinédzser, aki most tanulta meg a csúnya szavakat. A tűzhely mellett áll, füstfelhő veszi körül, amit a kezével próbál eloszlatni.

– JAJ! Noah! Segítség!

Még mindig a füstölő serpenyőt csapkodja.

Arrébb tolom, és felkapom a serpenyőt. Már kikapcsolta a gázrózsát, és semmi sincs a tűzön, így átviszem az edényt a mosogatóba, és vizet zúdítok rá. Hangosan sistereg és pattog, amikor a hideg víz ráömlik. Nyitva hagyom a csapot, amíg kinyitom a bejárati ajtót és néhány ablakot, hogy kiszellőzzön a ház. Amelia most a füstérzékelő alatt áll, és egy konyharuhával csapkodja, mintha a füstjelző megcsalta volna őt a legjobb barátjával. Újra meg újra felugrál, hogy elérje. Ugrás, csapás. Ugrás, csapás. Ugrás, csapás. Ez a látvány túl sok. Még mielőtt tudatosulna bennem, csípőre teszem a kezemet, és le kell hajtanom a fejemet, hogy el ne röhögjem magam. Nem használ. Érzem, ahogy a nevetés feltolul a gyomromban, míg végül kitör belőlem.

Amikor a füst eloszlik, és a riasztó befejezi a vijjogást, csak az én hangom marad. Amelia zihálva lép oda hozzám. A látómezőmbe kerül a csupasz lába.

– Ugye, most nem nevetsz ki?

– De bizony!

– Nos… – mondja, jogosan felháborodva. – Ne tedd! Nagyon szégyellem magam!

Felemelem a tekintetemet, és egyenesen a gyönyörű nagy kék szemébe nézek. Pislog és ideges – összevonja a szemöldökét. A karomba akarom vonni és átölelni, de ellenállok, mert az a csókra vonatkozó kérés még mindig ott kísért közöttünk. Nem érinthetem meg újra. Nem fogom.

– Mit akartál itt csinálni, azon kívül, hogy felgyújtod a házat?

A válla elragadóan megremeg.

– Megpróbáltam elkészíteni a palacsintádat.

– Mivel? Gázolajjal?

– Hagyd abba!

Megböki a mellkasomat. Mind a kettőnkben egyszerre tudatosul, hogy éppen hozzáért a csupasz mellkasomhoz. Elkapja a tekintetét, hangja ellágyul, és ettől az az érzésem támad, hogy most öntött le benzinnel, és gyújtott meg egy gyufát.

– A füstöt… – nyel egyet. – A vaj okozta a serpenyőben. Biztosan túl sokáig hagytam ott.

Védtelennek érzem magam. Nem jöttem volna ide ki póló nélkül, ha nem hittem volna, hogy a házam hamarosan porig ég. De most itt állok Ameliával a konyhában, egy szál farmerban, és nincs rajtam póló. A tekintete végipásztázza a csupasz bőröm minden négyzetcentiméterét, majd hosszasan elidőzik a bal bordaívem fölött, ahol az egyetlen tetoválásom van. Egy csokor virágban fészkelő pite. A legtöbb ember röhejesnek tartana egy ilyen tetoválást, de Amelia mosolya azt üzeni, hogy tudtam, hogy a virágok a rögeszméid. És most duplán védtelennek érzem magam, mert nem csupán a bőrömet látja, hanem látja a… a fenébe, nem lehet kevésbé csöpögősen fogalmazni, látja a szívemet is.

Arrébb lépek, és elzárom a mosogató csapját, hogy fejben összeszedjem magam. Ezután felmérem a rendetlenséget a pulton. Úgy néz ki, mintha egy lisztbomba aktiválódott volna.

– Mindezt azért csináltad, hogy megsajnáljalak, és megtanítsam neked a palacsintám receptjét?

Amelia ismét a közelemben van, és esküszöm, nem tudok tőle szabadulni, hiába próbálom a legundokabb formámat nyújtani.

– Először is, nagyon igyekeztem, hogy elkészítsem, de nem emlékeztem az adagokra, neked pedig nincs interneted, így nem tudtam kikeresni a receptet. De! Mielőtt a második adag vajat beleraktam volna a serpenyőbe, ezt mind én csináltam!

Olyan büszke és izgatott a hangja, hogy el kell nyomnom egy mosolyt.

– Korábban sohasem csináltál még palacsintát?

– Nem – mondja boldogan.

– Soha?

– Soha.

– Azelőtt sem, hogy zenélni kezdtél? – kérdezem szkeptikus hangon. Amelia a szájára tapasztja a kezét, mintha még egyszer átgondolná a kérdést.

– Ó, várj, igen!

– Szóval csináltál?

Alig láthatóan forgatja a szemét.

– Nem, Noah, nem csináltam. Hiába kérdezed száz különböző módon, a válasz attól még a nem lesz. Az anyukám szörnyű szakács volt, szóval általában csak gabonapelyhet ettünk reggelire, vagy bedobtunk egy bagelt a kenyérpirítóba. Csak akkor ettem palacsintát, amikor szombat reggelente elmentünk egy étterembe. És mielőtt megkérdeznéd, fogalmam sincs róla, hogy apám jó szakács-e, vagy sem, mert elhagyott minket, amikor anyukám terhes lett. Szóval, szeretnél továbbra is olyan kérdésekkel bombázni, amelyek a szüleimmel való megromlott kapcsolatomra emlékeztetnek, vagy megkóstolod a palacsintámat?

Helló, be kellett volna fognom a számat. Mekkora segg vagyok. De nem tehetek róla, szeretem, ahogy visszavág. Mindennap egyre jobban kibújik a csigaházából, és én is egyre jobban élvezem ezt. És ez tényleg probléma lesz.

– Mutasd azokat a palacsintákat!

Amelia odajön mellém, a karja súrolja a hasamat, ahogy átnyúl előttem, hogy levegye az alufóliaborítást egy kupac palacsintáról. Összeszorul a gyomrom, és a pulthoz nyomom magam, hogy elkerüljem az érintését. Olyan ez, mint A padló láva nevű játék, amelyet gyerekkoromban játszottam, azzal a különbséggel, hogy a játék neve ezúttal az, hogy A nő láva. Nem érinthetem meg, vagy elégek.

Amelia haja le van engedve ma is, és vadul hullámzik körülötte. Még mindig az én pizsamám van rajta, de szerencsére ezúttal felvette a bő, gombos felsőrészt is. Bizonyos okokból imádom, hogy a szeme egy kicsit duzzadt az alvástól, és az arca rózsaszín. Soha nem láttam nála szebb nőt.

A palacsintája viszont… Hunyorogva sandítok rájuk.

– Adtál hozzá kakaóport?

– Nem. – Összeszorítja a száját, miközben a villájára szúrja a legfelső palacsintát. – Azt hiszem, hogy kicsit túlsütöttem őket.

– Csak egy kicsit – mondom szárazon, és ezzel kiérdemlem, hogy finoman belekönyököljön a bordáimba.

Abból a tényből kiindulva, hogy a palacsinták kemények, mint a fal, azt mondanám, hogy túl sok lisztet használt. Egy porcikám sem kívánja, hogy megkóstoljam, de olyan büszkének tűnik, amiért csinált valamit, amit azelőtt még sohasem, hogy nem tehetek mást, mint hogy kiveszem a villát a kezéből, elveszek egy palacsintát a tányérról, és vágok belőle egy szeletet. A vágok talán túl nagylelkű szó ebben az esetben. Sokkal inkább török egy darab palacsintát. Amelia közelről figyel, ahogy a falatot a számhoz emelem. Ám abban a pillanatban, ahogy a nyelvemhez ér, a testem fellázad, és könyörög, hogy köpjem ki. De Amelia szeme felcsillan, és málnaszínű ajka izgatott mosolyra húzódik, szóval lassan rágni kezdem a palacsintát, és megpróbálok valami szépet kitalálni, amit majd a borzalmas alkotására mondhatok.

– Nos, milyen?

Összekulcsolja a kezét az álla alatt. Egy kisgyerek, aki a születésnapján várja az ajándékát. Lenyelem a falatot.

– Ó, szar. – Hát, igen, nem tudtam semmi szépet kitalálni. – De tényleg, rossz. Mi a fenét raktál bele? – kérdezem nevetve, miközben megpróbálok elugrani a konyharuha elől, amellyel igyekszik rám csapni.

– Belehalnál, ha kedves lennél?

Ő is nevet, és üldöz azzal az átkozott konyharuhával. A sarka egyszer a hátamnak csapódik, és biztosan nyomot hagy majd. Felkapok egy edényt és pajzsként magam előtt tartom.

– Nem hagytad, hogy befejezzem. Azt akartam mondani, hogy… ezek mégiscsak a te szaros palacsintáid, amit te magad csináltál, és emiatt nagyon büszkének kell lenned!

– Ó, igen, csak úgy sugárzik rólam a büszkeség.

A hangja tele van szarkazmussal, ahogy abbahagyja az üldözést, és lerogy egy bárszékre. Hátradobja a haját, így valahogy még csábítóbb lesz.

– Tényleg olyan rosszak?

– Mint a homok a strandon, amit lepisilt egy kutya.

– Hű – mondja hitetlenkedő tekintettel. – Remek. Gondolom, akkor most megtanítod, hogy kell csinálni.

Úgy néz rám, mintha talán nem emlékeznék rá, hogy már nemet mondtam neki. Az a helyzet, hogy megtaníthatnám neki a receptet. Ez nem valami nagy titok, amit magammal akarok vinni a sírba, mint ahogy múltkor elhitettem vele. De valahogy szeretem a játékosságot, és azzal, hogy nem árultam el neki a receptet, feldobtam a hangulatot. Van valamim, amit akar, de nem kaphat meg. Ez így igazságosnak tűnik, hiszen ő is hamar azzá a személlyé válhat, akit akarok, de szintén nem kaphatok meg.

– Semmiképp. Már mondtam neked, hogy titok.

Leveszek egy bögrét, és öntök egy csésze kávét magamnak abból, amit ő főzött, és az összes kávéistenhez imádkozva abban reménykedem, hogy nem olyan íze van, mint a palacsintájának.

– Ki fogom találni. Milyen nehéz lehet megsütni egy tökéletes palacsintát?

Az elégetett palacsintakupacra nézek.

– Egy átlagos embernek vagy neked?

Felhúzza az orrát, és felém hajítja a konyharuhát. A konyharuha elegánsan landol a vállamon.

– Megsebesültem – mondom szárazon, ahogy a számhoz emelem a csészét, és habozva kortyolok egyet a kávéból. Ez jó. Tényleg jó.

– Hm.

Némán ujjongva felemelem a bögrét.

– Szar palacsintát csinálsz, de a kávéd nagyszerű. Ez is valami.

A szeme huncutul villan. Ha lenne valami a közelben, tudom, az is a fejemen koppanna. Ehelyett be kell érnie azzal, hogy csak szavakat vághat hozzám, és valahogy tudom, nem fog tetszeni, bármit készül mondani. Amelia félrebillenti a fejét, ezzel akaratlanul is feltárja nyaka kecses ívét.

– Nos, szerinted, nagyooooon csinos is vagyok.

Felnyögök, és elkapom róla a tekintetemet.

– Ugyan már, ne hozd ezt fel! Részeg voltam.

Reméltem, hogy nem fogja ezt megemlíteni – hogy hagyja, hogy mindketten úgy tegyünk egész nap, mintha mindez sohasem történt volna meg. Gondolom, hiába reménykedtem.

– Azt várod tőlem, hogy ne hozzam fel, mi történt tegnap éjjel? – Úgy nevet, mintha ez lenne a legröhejesebb dolog, amit valaha hallott, majd rám néz a válla fölött. – Könyörögtél, hogy megcsókolhass.

Állom a gúnyos tekintetét, és hm, elég könnyedén. Még egy lezser korty, és hátradőlök a pultnak.

– Könyörögtem? Érdekes. Én nem pont így emlékszem.

Elhalványul a mosolya, és megesküdnék rá, hogy visszatartja a lélegzetét. Te akartál játszani, Amelia, hát akkor játsszunk.

– Nos, te voltál az, aki részeg volt, szóval nem tudom, mennyire lehet megbízható a memóriád.

– Kijöttél a fürdőszobából a pizsidben. Átkaroltál, amikor megbotlottam, odavezettél a kanapéhoz, ahol hasra feküdtem. Otthagytál, hogy keress valami kötszert, és amikor megkérdezted, hogy hol van az elsősegélydobozom, azt mondtam, hogy nem vagyok anyuka, de van ragtapaszom a fürdőszobában.

Teszek egy lépést előre, lerakom a kávésbögrémet a konyhaszigetre, ahol ül. Az alkaromra támaszkodom.

– És akkor… amikor visszajöttél a fürdőszobából, és mielőtt elláttad a sebet a kezemen, emlékszem, hogy arra gondoltam, hogy pont olyan illatod van, mint a kölnimnek.

Tudom, hogy a találgatásom teljesen pontos, mert Amelia szeme akkorára kerekedik, mint egy csészealj, és szinte visszatartja a lélegzetét. Az arccsontja eperszínű. Szeretném végigsimítani a hüvelykujjammal. Ehelyett úgy dobom az asztalra az utolsó emlékemet, mint egy kesztyűt.

– És miután megkérdeztem, hogy megcsókolhatlak-e csak még egyszer…

Hagyom, hogy a szavak ott lógjanak a levegőben, és várok, hogy meglássam, elég bátor-e, hogy megtegye az utolsó lépést, vagy nekem kell megadnom a lökést.

Az az Amelia, akivel először találkoztam, most talált volna valami kifogást és valószínűleg kisurrant volna a szobából, hogy elkerüljön egy kényelmetlen helyzetet. Vagy nevetett volna, és valami olyasmire fogta volna azt a gyengéd csókot a homlokomon, hogy fáradt volt vagy ilyesmi. Az új Amelia veszélyes. Előrébb csusszan – olyan közel, hogy a szánk összeérhetne, ha előrebillennék –, és azt a zavart, eperszínű pírt az arcán csábító színözönné alakítja, amely éppolyan édes, mint a málnaszínű ajka. Aztán vigyorog.

– Megcsókoltam a homlokodat. – Megáll, és a számat bámulja, emlékszikrák ragyognak a szemében. Élesen felnéz rám. – Mert a szádat akartam megcsókolni, de tudtam, hogy túl részeg vagy.

Száj. Szem. Száj. Szem. Száj. Szem.

A tekintetem ezt a mintázatot követi. A testem sürgetően azt skandálja, hogy Tedd meg! Csókold meg! Már tudom, mennyire jó lenne. És tudom, hogy most rajtam a sor, hogy feszengjek. Finoman megköszörülöm a torkomat, és megvakarom a nyakamat. Felállok, és hallgatom a vészharangokat a fejemben. Nem szabad engednem a kísértésnek, bármilyen csábító is. Számunkra nincs jövő – és én nem vagyok az alkalmi kapcsolatok híve. Semmi sem változott. Nekem itt kell maradnom ebben a városban, és neki haza kell mennie végül. Szóval, csak állj le, Noah!

– Sajnálom, hogy tegnap éjjel azt kérdeztem. Nem kellett volna, mert még mindig nem keresek semmiféle románcot.

Hazugság.

A másodperc töredékéig Amelia tényleg megbántottnak tűnik. A szemöldöke kezd összerándulni, de gyorsan letörli a ráncot a homlokáról, és összeszedi magát.

– Ki beszélt itt románcról? Ez csak egy homlokra adott puszi volt, Noah. Sima, egyszerű és teljesen ártatlan. És soha nem kértél volna arra, hogy csókoljalak meg még egyszer, ha józan lettél volna. Szóval, rendben van.

Ösztönösen szeretnék megszabadulni ettől a szánakozó szartól, de tudom, hogy irgalomból mondja, szóval hagyom, hogy kettőnk között landoljon, és azzá a gáttá váljon, aminek szánta. Bárcsak ne kedvelném ettől még jobban! Ne tisztelném még jobban!

– Nos, köszönöm ezt – felemelem a ragtapaszos tenyeremet. – Sajnálom, hogy velem kellett foglalkoznod múlt éjjel, meg a sok üveggel.

Lágyan elmosolyodik.

– Nem gond. Azonkívül, románc ide vagy oda, jó tudni, hogy szerinted csinos vagyok, és édes. – Játékosan kacsint. – Mint a porcukor.

És ez a jel, hogy távozzam.

Egy újabb nyögéssel elindulok a fürdőszobába, és magammal viszem a bögrémet. Amelia követ, mint egy kiskutya, aki a sarkamat harapdálja.

– Ez tényleg igaz, Noah? A Morgós Pitebolt-tulajdonos tényleg úgy gondolja, hogy édes vagyok, mint a porcukor?

Megpróbálom becsukni a fürdőszoba ajtót, de odateszi a lábát, így nem tudom bezárni. A csészét a polcra rakom, és lenézek rá.

– Most csak púp vagy a hátamon – mondom, és amíg nem pillantok a tükörbe, nem is tudatosul bennem, hogy túlságosan is elnéző mosollyal mondtam.

Felém billenti az állát.

– De úgy gondolod, hogy csinos púp vagyok a hátadon?

Ezúttal lágyabban kérdezi, még mindig játékosan, de elárulja hangja, mit akar kérdezni valójában. Tudni akarja, hogy komolyan gondoltam-e, amit mondtam. Gyanítom, hogy a maradék időben, amíg Amelia a házban lesz, kötélen fogok egyensúlyozni. Kedvelem. Ő is kedvel. És nagyon erős a vonzódás közöttünk, mégsem adhatom át magam ennek.

Állom a tekintetét, és veszek egy mély lélegzetet.

– Mindenki úgy gondolja, hogy szép vagy. Ezt te is tudod.

Nem enged el a horogról.

– És te?

A másodperc törtrészéig a szájára téved a tekintetem, és nagyon is jól emlékszem rá, milyen nagyon meg akartam csókolni a múlt éjjel. És ezt a vágyat még most is érzem.

– Mindig komolyan gondolom, amit mondok. – Kicsit billegek a kötélen. – És most elengedhetnénk ezt az egészet, és kezelhetnénk felnőttek módjára?

Könnyeden felnevet.

– Ez túl nagy kérés.

Megfordul, megragadja a fürdőszoba ajtaját, és becsukja. De mielőtt megtenné, visszadugja a fejét, és szégyentelenül végigméri a mellkasomat és a felsőtestemet, aztán ismét a szemembe néz.

– Csak hogy tudd, szerintem te is csinos vagy.

Becsukja az ajtót, és bár nem akarok, ismét mosolygok.

19. fejezet

Amelia

Noah és én stoppoltunk a városba. Stoppoltunk! Tegnap este a bolt közelében hagyta a furgonját, így miután befejezte a zuhanyzást, és kijött a fürdőszobából, olyan illatot árasztva, mint egy isten, aki az erdők mélyéről származik, megkérdezte, hogy szeretném-e kipipálni az első tételt a listámon. Kisétáltunk az útra, hogy szerezzünk egy fuvart a városba.

Igazából nem volt olyan izgalmas, mint reméltem. Bár azt a kifejezést használta, hogy stoppolunk, valójában korábban felhívta a barátját, Jamest, és megkérte, hogy vegyen fel minket a felhajtó végén. Szóval most be vagyok szorulva két gyönyörű férfi közé, és a városba tartok. El akarom majd mondani Susannek, hogy stoppoltam, amíg távol voltam, és hagyom majd, hogy fantáziákat gyártson rólam, amint egy kamionban utazom egy nagy termetű, agyontetovált férfi mellett, akinek élvhajhász vigyor ül az arcán.

De James kedves. Jókedélyű, és tudni akarja, hogy élvezem-e a nagyvárosi élettől távol töltött időmet. Tele van ötletekkel, hogy milyen helyeket kellene felfedeznem, és mi mindent kellene csinálnom, amíg itt vagyok. A legtöbb mondata így kezdődik: „Ó, Noah! Tudod, mit kellene csinálnia?” És: „Noah! El kellene vinned őt…”

Rájöttem, hogy azt hiszi, hogy Noah és én együtt vagyunk, de valamiért nem haragszom emiatt.

Noah azonban visszatért morgós önmagához. Hozzápréselődik a furgon ajtajához, így a karunk nem ér össze. Tegnap még azt gondoltam volna, hogy azért, mert bosszantónak talál. De most, a Csókkérés után, a kirakós egy új darabja került a helyére. És úgy tűnik, Noah azt mondta nekem, hogy csinos vagyok, és édes. Porcukor vagyok. Végül is nem hiszem, hogy utálna. Azt hiszem, kicsit kedvel, és ez megijeszti.

James a város főterén tesz ki bennünket, és búcsút int, mondván, a városon kívülre megy, hogy felvegyen egy rendelést a helyi piac számára. Amikor elhajt, csak én és Noah maradunk, és úgy állunk itt, mint két telefonoszlop. Beharapom a szám szélét, és próbálok valamit mondani. Rájöttem, hogy nem várhatok arra, hogy Noah szólaljon meg először, mert addigra néma szerzetesek lesznek belőlünk.

– Szóval… melyik boltba kellene…

– Abba kell hagynunk a flörtölést – tör ki.

Hitetlenkedve felnevetek.

– Hogy mondod?

Ha valaki messziről néz minket, azt hiheti, hogy Noah dühös.

– Te és én. Flörtölni. Vagy bármi volt is ez ma reggel. Ezt be kell fejeznünk. Nem vagyunk… Barátok vagyunk. Ez minden.

– Noah – felé fordulok, és mélyen a szemébe nézek. – Abba kell hagynod az aggódást. Én sem keresek kapcsolatot. De lehetünk két felnőtt, akik a csókolózásról beszélnek, amit nem terveznek újra megtenni, és megjegyezhetjük, hogy a másik vonzó anélkül, hogy beleugranánk egy szerelmi kapcsolatba.

A feszültség egy része leolvad az arcáról. Elgondolkodva bólint.

– Oké. Csak nem akartalak becsapni.

Nevetni akarok. Imádom, hogy úgy kezel, mintha… mintha egy átlagos nő lennék, akivel akkor találkozott, amikor a nő kocsija lerobbant az előkertjében. A legtöbb férfinak nem lenne elég bátorsága ahhoz, hogy ilyesmit mondjon nekem. Nem lennének elég tökösek, hogy visszautasítsanak. Nincs rajtam nyomás Noah-val kapcsolatban. Bár el tudnám képzelni, hogyha ebben a városban élnék, beleszeretnék, de tudom, hogy hamarosan el kell mennem, hogy visszatérjek az életembe. A barátság jobban működik.

– Köszönöm. És szerintem olyan édes vagy, mint a juharszirup.

Morog, és a szemét forgatja, amikor rájön, hogy megint ugratom, és egyik bakancsos lábával már távolodni is kezd tőlem. Folytatom.

– Persze, nem teljesen olyan, mint a porcukor, de ne aggódj! Ha elég keményem próbálkozol, eléred nálam az édességskála legmagasabb fokozatát!

Hirtelen mögém kerül, finoman megböki a hátamat. Összevont szemöldökkel nézek rá a vállam fölött.

– Mit művelsz?

– Megpróbálom megtalálni a kikapcsológombot – mondja, majd elsétál mellettem. Könnyed vigyor ragad a szájára. Az imént megint játszott velem, és ezzel ismét szétzúzza a Morgós Pitebolt-tulajdonossal kapcsolatos összes előítéletemet.

– Gyere, dumagép! – int, hogy érjem utol. – A falatozóban kezdünk, ahol nem kell homokpalacsintát ennünk.

Mit kérjek? – kérdezem Noah-t, és a laminált, enyhén ragacsos étlapot nézem.

– Azt, amit csak akarsz.

Értem. Több kávéra van szüksége. Eleget voltam a közelében ahhoz, hogy tudjam, folyamatos dózisokra van szüksége ahhoz, hogy fenntarthassa a kevésbé gyilkos énjét. És feketén issza, semmi cukor, semmi tejszín. Épp, mint a személyisége. Noah egy sallangmentes fickó.

– Azt hiszem, kérek egy… – félbeszakít a telefonom rezgése az asztalon. Biztosan talált egy kis térerőt véletlenül, mert egyfolytában rezeg a bejövő üzenetektől. Nem kellett volna magammal hoznom, de rossz érzés lett volna otthagyni, amikor úgy hozzászoktam, hogy mindig velem van. Most már bánom. Noah felvont szemöldökkel bámulja szegény kicsikét.

– Hűha. Valaki tényleg nagyon akar téged.

És ezzel a boldogság érzése, amely egész idáig körülöttem lebegett, eltűnik. A valóság mindig megtalál. Felkapom a telefonomat, megnézem, pedig már tudom, mit fogok látni.

Susan: Kérlek, mondd, hogy betartod a táplálkozási előírásokat akkor is, ha elmentél. Csak mert távol vagy, az még nem jelenti azt, hogy ez egy igazi vakáció. A színpadi jelmezeid már elkészültek.

Susan: És mellesleg a pite nem szerepel a megengedett ételek között.

Susan: És ha már itt tartunk, a pitebolt-tulajdonosok sem. Légy észnél, amíg távol vagy! Túl jó vagy egy ilyen fickóhoz.

Susan: Meglepetés! Anyukád küldött nekem egy e-mailt ma reggel a malibui házadból, és azt kérdezi, hol van a Land Rovered kulcsa. Ezenkívül továbbítottam neki az ajánlatodat, hogy csatlakozzon hozzád a turnéd első pár napján, de azt mondta, hogy túl sok dolga van.

Leteszem a telefonomat, és felnézek. Noah engem tanulmányoz. Felvillantok egy mosolyt, és folytatom az étlap olvasását.

– Oké… mit is mondtam? Ó, igen. Azt hiszem, én is francia pirítóst fogok rendelni. Finom?

Amikor nem válaszol, ismét felnézek. A szemöldökét ráncolja. Az álla megfeszül. Finoman megrázza a fejét.

– Nem kell ezt csinálnod.

– Mit?

– Színlelned.

A telefonom felé int.

– Akarsz róla beszélni? Bármi is az, amit az imént olvastál.

Hú. Itt van újra! Miért csak az az egyetlen ember akar megérteni, aki átmenetileg van az életemben? Aki anélkül is itt van mellettem, hogy erre megkértem volna?

– Azt hiszem, ugyanúgy felelek erre a kérdésre, ahogyan te, mielőtt elmentél tegnap este. Semmiképp.

Túlhangsúlyozva ejtek ki minden betűt, és gyönyörrel tölt el a képességem, hogy el tudom nyomni a fejemben kántáló hangot: udvariasan, udvariasan, udvariasan. Noah-val nem. Noah-val soha.

A szája vigyorra húzódik.

– Ez elég fair.

Egy pillanattal később egy fiatal pincérnő jön az asztalhoz.

– Sziasztok. Mit hozhatok?

Azon kívül, hogy extra széles mosollyal néz rám, nem bánik velem másképp, mint Noah-val. Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is meg fogom kapni azt a szabadságot, amit ezek az emberek itt a városban megadnak nekem. Szeretném becsomagolni, és elvinni magammal a való világba.

– Palacsintát szeretnék kérni, és francia pirítóst – mondom –, neki pedig több kávéra van szüksége, amilyen gyorsan csak lehet. Morgós lesz, ha nem gondoskodom róla, hogy az ereiben ott csöpögjön az utánpótlás.

Noah rám néz, de a pincérnő elragadtatott nevetéssel hátradönti szép, vörös hajjal teli fejét.

– Megéri a pénzét! Örülök Noah, hogy végre találtál magadnak egy nőt, aki tudja, hogy bánjon veled!

Noah sietve válaszol.

– Ő nem a nőm.

Udvariasan rámosolygok.

– Csinálok egy táblát ezekkel a szavakkal, hogy a nap hátralévő részében körbehordozhassa, és abbahagyja a felesleges duzzogást emiatt.

Egy újabb homlokráncolás a jutalmam Noah-tól. Nem tudom, hogy csinálja, de képes egyszerre mosolyogni és homlokot ráncolni.

– Nos, bevallom – mondja a pincérnő, miközben felém fordul, és a ceruzáját a füle mögé dugja –, meglepődtem, amikor hallottam a pletykát, miszerint ti ketten együtt vagytok, tekintettel Noah múltjára, és a nőkkel szembeni általános ellenszenvére az óta az eset óta.

Felvonom a szemöldökömet.

– A múltjára?

– Én tojást kérek és pirítóst, Jeanine – förmed rá Noah az asztal fölött.

Jeanine nem figyel rá.

– Igen, egy lányról van szó. Noah évekig teljesen odavolt azért a menő New York-iért, tudod?

Elkerekedik a szemem.

– Nem, fogalmam sem volt róla.

Noah-ra nézek, és ezt a régi vágású férfit, aki utálja a wifit, nincs mobiltelefonja, és egy sötét narancssárga furgont vezet, próbálom elképzelni egy nadrágkosztümös New York-i sznobbal. Egy újabb ellentmondás.

– Igen! – mondja Jeanine tágra nyílt szemmel. Úgy tűnik a pletyka az éltető eleme. – Teljesen megbabonázta ezt az embert. Itt töltött egy nyarat a városban, hogy rendbe hozza és eladja az elhunyt nagybátyja házát, és amikor eljött az ideje, hogy hazamenjen, Noah felkerekedett, és New Yorkba költözött vele! Igazi Hallmark-film volt. Csakhogy, amikor Noah-nak vissza kellett jönnie a nagymamája miatt, a nő nem jött vele, és…

Noah felemeli a kezét az asztalról.

– Tudjátok, én is itt vagyok ám! És mindent hallok, amit mondtok.

Jeanine Noah felé kapja a fejét.

– Miért nem mondtad el neki?

– Mert nem az ő dolga. Gyakorlatilag csak most találkoztunk.

Szegény Noah. Dühös. Egy férfi, aki a boksz másik oldalán ül mögöttem, hirtelen áthajol, hogy könnyebben beszélhessen Jeanine-hez és hozzám.

– Ne érezd rosszul magad! Senkivel sem szeret erről beszélni. Az a nő összetörte a szívét, és azóta nem ugyanaz az ember.

– Ó, te jó ég! – mondja Noah, arcát a kezébe temetve.

– Tudod, mit, Phil? Egyetértek. Nem hiszem, hogy ilyen mogorva lett volna, amikor elment New Yorkba.

Jeanine lehuppan a mellettem lévő helyre, így arrébb kell csusszannom, hogy helyet csináljak neki.

– És most, drágám, szurkolok neked. Bár azt hiszem, az a tény, hogy híres énekes vagy, megnehezíti a dolgokat, ez hosszú távú akadály. Ne add fel! Noah megéri, és nem találsz nála jobb fickót.

Aranyos, ahogy ez a város rajong érte.

– Na jó. Öntök magamnak kávét, mert az világos, hogy ma nem akarsz dolgozni.

– Szóval, továbbra is beszélhetünk rólad? – kérdezi Jeanine könyörgő szemmel.

– Nem mernélek leállítani.

Noah kicsúszik a bokszból, én pedig nézem, ahogy mind a száznyolcvan-egynéhány centimétere elhagyja az asztalt. Leállíthatnám ezt az egészet, de… nem akarom. Szórakoztató őt nézni, ahogy vergődik, és közben megtudhatom a sötét titkait is. Ráadásul, még meg is engedte nekünk. Most már nincs visszaút.

– Ó, édesem, öntenél nekem egy csészével, ha már ott vagy? – mondja a pincérnő a válla felett, miközben még mindig Philt nézi.

– Igen – morogja Noah. – Tejszín és cukor?

– Csak egy kicsit.

Noah bemegy a falatozó pultja mögé, és kitölti a kávékat. Úgy tűnik, néhány ember szintén szeretne kávét, így őket is kiszolgálja. Őt bámulom, képtelen vagyok levenni a szememet jóképű arcáról, miközben Jeanine és Phil tovább fecsegnek mellettem. Az alkarja meghajlik, ahogy a kávéskannát megbillenti. Időnként gödröcskés mosolyra húzódik a szája, amikor valaki mond neki valamit. Érzem, hogy a szívem lebukfencezik egy párkányról, ahol eleve nem is kellett volna ott lennie.

– Szívesen kicsavarnám annak a nőnek a nyakát, amiért így bánt vele. Az ég irgalmazzon neki, ha még egyszer beteszi a lábát ebbe a városba – mondja Jeanine.

– De te nem teszed ezt vele, ugye? – kérdezi tőlem Phil.

– Jól fogsz bánni a mi Noah-nkkal, ugye?

– Hú…

Elvesztem. Úgy tűnik, azt hiszik, hogy Noah és én többek vagyunk annál, mint amik vagyunk.

– Igazából csak barátok vagyunk. Valójában, csak egy fokkal többek, mint idegenek.

Mindketten kétkedő arcot vágnak, mintha az a tény, hogy csak néhány nappal ezelőtt találkoztam Noah-val, csupán jelentéktelen kérdés lenne.

– Felismerem a jó párost, ha ilyet látok – mondja Jeanine, és meghúzza a lófarkát, hogy hetykébben álljon. – Jegyezd meg, amit mondok, kettőtök között van valami! Csak ne csald meg, mint a volt menyasszonya, és máris nagyságrendekkel jobb leszel annál a nőnél!

Noah felé pillantok, aki épp most szolgált fel egy tányér palacsintát valakinek a falatozóban. Volt menyasszonya? New Yorkban élt? Megcsalták? Rengeteg minden van, amit nem tudok róla, és most fájón érzem a tudás hiányát. Többet szeretnék róla tudni. Ismerni akarom kívül-belül. Úgy akarom őt tanulmányozni, mintha egy év végi vizsgára magolnék. Csakhogy nagyon valóságos esélye van annak, hogy sohasem hagyná, hogy megismerjem.

Egymásra nézünk. Először nem mosolyodik el, de minél hosszabb ideig néz engem, annál inkább mosolyra húzódik a szája, mintha nem tehetne róla. És hirtelen arra gondolok, hogy talán nem is rosszak az esélyeim.

20. fejezet

Noah

Gondolom, hogy hallani akarod majd az egész szívet tépő sztorit? – kérdezem Ameliát, miután elhagyjuk a falatozót, és ismét kettesben vagyunk. Önelégült vigyorral néz fel rám.

– Ez úgy hangzik, mintha épp beletörődnél egy gyökérkezelésbe.

– Nagyjából ugyanaz a fájdalomszint.

Ezt poénnak szántam, de kissé laposra sikerült. Vagy talán kissé túl fájdalmasan érintett. Mert mindig fáj, ha Merrittre gondolok. Utólag visszagondolva, látom magam, ahogy lelkesen követem azt a nőt New Yorkba. Tényleg hittem benne, hogy a mi kis nyári flörtünk igazi volt. Megborzongok.

Ahogy arra Jeanine rámutatott a falatozóban, Merritt azért jött a városba, hogy a nagybátyja halála után elrendezze az ingatlanának a sorsát. Először járt itt. Ő volt az egyetlen ügyvéd a családban, ezért a szülei úgy gondolták, hogy az lenne a legjobb, ha őt küldenék ide, hogy eladja a nagybátyja házát, és elvarrja a családtagok halálakor előbukkanó többi szálat. Nos, egyrészt ezért, másrészt azért, mert az anyja és a nagybátyja nagyon csúnyán összevesztek még Merritt születése előtt, és soha többet nem beszéltek egymással. Merritt nagyon magányosnak tűnt a városban, miközben egyedül intézte ezeket a dolgokat, ezért felajánlottam neki a társaságomat. Délutánonként segítettem neki összepakolni a nagybátyja házát, és egy idő után már nálam töltötte az éjszakákat.

A városban töltött utolsó napján spontán megkértem a kezét, mert romantikusnak és izgalmasnak tűnt. Ő ugyanezen okokból igent mondott, azzal a feltétellel, ha New Yorkba költözöm vele. A húgaim és a nagymamám teljesen ledöbbentek, amikor úgy távoztam, hogy csak egy nappal korábban szóltam nekik. Szívesen visszamennék az időben, és behúznék magamnak egyet, amiért ilyen naiv és meggondolatlan voltam.

Az első hónapokban működött a dolog, de amikor a fizikai vonzalom kezdett kimerülni (valószínűleg azért, mert Merritt inkább egy kollégájával gyakorolta a kémiát), nem maradt semmink. Neki a munka volt a mindene, ami nagyszerű, leszámítva azt a tényt, hogy azt akarta, hogy én is ugyanolyan legyek. New Yorkban hasznát vettem az üzleti diplomámnak, és kaptam egy alacsony beosztású munkát egy bankban. Mindennap elképzeltem, hogy kikaparom a szememet e miatt az unalmas, élettelen munka miatt.

Sohasem voltam elég jó Merrittnek, és megszállottan ki akart törölni a személyiségemből minden „vidékiséget”. Biztos akart lenni benne, hogy kidolgozom a lelkem, hogy feljebb jussak a ranglétrán és igényt tarthassak arra a pozícióra, amellyel végre büszkélkedhet, amikor bemutat a barátainak. Szóval rengeteget dolgoztam, hihetetlenül magányos voltam, nagyon kevés örömöm volt, és mivel hűséges vagyok egy nyilvánvaló hibához is, egy egész évig tartott, hogy véget vessek ennek. Remek… hűséges és büszke. Nem akartam hazavonszolni magam, és mindenkinek magyarázkodni, hogy mekkora hibát követtem el.

Nem mondanám, hogy kifejezetten boldog vagyok attól, hogy megcsalt, de ez megadta a lökést, amire szükségem volt, hogy véget vessek a dolgoknak. Különben talán még sokkal több időt vesztegettem volna arra, hogy boldogtalan legyek egy nő mellett, aki mindig rossz volt hozzám. És miután hivatalosan is tönkrement, megfogadtam, hogy sohasem fogok kapcsolatot erőltetni valakivel, akinek az élete nem illeszkedik automatikusan a kezdetektől az enyémhez. Mert Merrittnek és nekem különböző dolgokra volt szükségünk, és nem találtuk meg a közös hangot.

Amelia habozik egy percig, de aztán észrevehet valamit az arcomon, amit nem akarok megmutatni, mert elmosolyodik, és megrázza a fejét.

– Akkor nem. Nem akarom hallani. Úgy hangzik, mint ami tönkretenné a reggelünket.

Csillogó kék szeme rám mered. Bedugom a kezemet a zsebembe, és enyhén nekinyomom a vállamat az övének. A magam csendes, befelé forduló, utálok beszélgetni módján megköszönöm neki. Viszonozza a vállával.

– Szóval, a város melyik részét szeretnéd először felfedezni?

Amelia megáll, és elgondolkodva körülnéz. Végre igazán megnézhetem, mert más köti le a figyelmét. Egy egyszerű, krémszínű, vékony pántos nyári ruhát visel. Tetszik, ahogy a ruha átöleli a mellkasát és a felsőtestét, de deréktól kissé kiszélesedik. Az alsó része előre-hátra leng, ahogy sétál. Olyan csinos, hogy az már fáj.

– Mi az a hely? – kérdezi, az utca túloldalán lévő épület felé hunyorítva. Az ajka ma extra rózsaszín, és kíváncsi vagyok, hogy rúzs van-e rajta, vagy színezett ajakbalzsam. Tisztában vagyok a kettő közötti különbséggel. Egyszer a húgom színezett ajakbalzsamját használtam, mert azt hittem, hogy sima szőlőzsír. Egész éjszaka vörös szájjal mászkáltam, mert a húgaim úgy gondolták, vicces, ha nem mondják el nekem. Szerintem Amelia nem rúzst visel, túl természetesnek tűnik a szín. Csókolni valónak.

Jól van. Elég ennyi az ajkáról. Pontosan tudom, hová vigyem el. Abba az irányba fordulok, amerre mutat.

– Az egy fodrászüzlet.

Várj! – mondja Amelia, és lassít a járdán. – Túl ijesztő. Nem tudok bemenni.

– Csak egy szépségszalon.

Amelia tekintete az utcai ablakra siklik, úgy kukucskál be, mintha a Tiffany kirakatában méregetne egy gyémánt nyakláncot. Néhány perccel ezelőtt mondta, hogy már régóta le akarja vágatni a haját, de sohasem volt hozzá elég bátorsága, hogy megtegye. Azt fontolgatja éppen, hogy most megteszi, szóval mellé állok, és egymás mellett bámulunk be a szalonba, mint a kukkolók.

Heather, Tanya és Virginia mind odabent dolgoznak hangos zenére, és a vendégekkel nevetgélnek. A jelenet vidám, bár nem is kicsit túlzó. Ameliára nézek.

– Nem látom sehol a fenyegetést.

– Nem tudom megtenni – mondja kábán. – Tééényleg szeretném, de képtelen vagyok.

– Miért nem?

– Mert Susan nagyon fog haragudni. Tényleg nagyon mérges lesz. A hajam fontos. Ez az egyik ismertetőjelem.

Ezzel az új nézőponttal siklik végig a tekintetem haja hosszú hullámain, amelyek lezúdulnak a hátán. Az a fajta gyönyörű haja van, amibe szívesen elsüllyeszteném az ujjaimat. Elszomorít, hogy sohasem tehetem meg, de már nagyon elegem van Susan nevének említésétől, ezért bátorítani fogom Ameliát, hogy most azonnal vágassa le a haját a füléig, ha ez az, ami elhozza neki a szabadságot.

– Bocsánat, nem tudtam, hogy ez Susan haja. Így már van értelme.

Igazi okostojás vagyok, de tetszik neki. Szomorúan mulatva nevet, majd rám néz. A válla megereszkedik a korai vereségtől.

– Nem tehetem, Noah. Egyszerűen nem tehetem. Tudom, hogy hülyeség, de a dolgok így működnek az én helyzetemben. Már nem én döntök a kinézetemről.

– Oké. – Megvonom a vállam. – De csak mondom, ha lázadni szeretnél, és megszegni Susan szabályait, a hajvágásod után felhajtok a furgonnal a járdaszegélyre, te pedig Hazárd megye lordjai stílusban becsusszanhatsz mellém, és gondoskodunk róla, hogy Susan sohase kapjon el minket.

Vigyorog.

– Minket?

– Nos, igen. Láttam, hogy vezeted a furgonomat. A csigák is lehagytak, és felmutatták neked a középső ujjukat, meg minden. Kínos volt.

Amelia nevet és megrázza a fejét, majd visszafordul a kirakat felé. És ebben a pillanatban rájövök, hogy szinte bármit megtennék, hogy megnevettessem. Mi történik velem?

Amelia vesz egy nagy levegőt, ahogy bebámul az ablakon, és bólint – határozottan. Ismét rám néz, és ezúttal eltökélt. Tűz ég abban a kristálykék szempárban. Az elszántságtól átkozottul szexi lesz. A heves vágy, hogy megcsókoljam, ismét felbugyog bennem.

– Oké, megcsinálom. Bemegyek és levágatom a hajam. Jobb, ha készenlétbe helyezed a furgont, Bo Duke! – mondja, és egyik lábáról a másikra szökdécsel, mint egy hivatásos bokszoló, aki a ringbe készül lépni. Ha lenne fogvédője, azt is feltenné. Le kell ragasztanom az ujjperceit. – Olyan nő vagyok, aki palacsintát eszik, és akkor vágatja le a haját, amikor akarja. Én vagyok a saját átkozott főnököm, és most visszaveszem az életemet!

Elindul az ajtó felé, a kilincsre teszi a kezét, aztán gyorsan elengedi, és visszalép hozzám. Nem áll meg, egyenesen elmegy mellettem. A furgon felé tart, aztán hirtelen újra lefagy. Lassan megfordul, és még egyszer odamegy az ajtóhoz. Az egész műveletet megismétli még kétszer.

Ezért a negyedik kísérletnél, amikor látom, hogy megint elveszíti a bátorságát, odalépek mögé, kinyitom az ajtót, a derekához nyomom a kezemet, és áttuszkolom a küszöbön.

– Pokolian szórakoztató volt nézni, de kezdek szédülni attól, hogy oda-vissza mászkálsz.

Hálás mosollyal néz rám a válla felett.

– Most akartam bemenni.

– Persze, tudom.

– Velem maradsz?

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem akarok. A pokolba is, fognám a kezét odabent, ha arra kérne. De tudom, hogy ezt nem engedhetem meg magamnak. Ha nem akarok beleszeretni, meg kell húznom néhány határvonalat. Szükségem van egy kis távolságra, és ki kell tisztítanom a fejemet. A hüvelykujjammal hátrabökök a vállam felett, és hátralépek.

– Együtt ebédelek valakivel. Visszajövök kicsit később.

Kisietek, még mielőtt Tanya erősen festett tekintete a bejárat melletti pultra siklik, és meglát engem és Ameliát. Belém mélyesztené a karmát, és egy hajvágással végezném, amit sohasem kértem. Még mielőtt becsukódik az ajtó, ezt hallom:

– Drágám, azóta reméltem, hogy benézel hozzánk, mióta hallottam, hogy beugrottál a városba. Ülj le, és helyezd magad kényelembe. Kérsz kólát? Tudom, hogy valószínűleg borozni szoktál, de hazaautózhatok, és hozhatok egy dobozzal a hűtőmből, nagyjából húsz percig tartana.

Csak remélem, hogy Amelia nem dauerolt hajjal jön ki.

21. fejezet

Amelia

A tükörnek háttal ülök, a fodrászok mindig így csinálják (meg vagyok győződve róla, hogy azért, hogy még azelőtt kijavíthassák a frizurádat, mielőtt észrevennéd, hogy esetleg elrontották), úgyhogy egész idő alatt egyetlen pillantást sem vetettem a hajamra. Heather, Tanya huszonegy éves lánya az egyetlen, aki a hajamon dolgozott. Ahogy Tanya mondaná, durva hallgatni, ahogy ezek a hölgyek beszélgetnek; mintha egy röplabdát ütögetnének ide-oda. Azt hiszem, észre sem venném, vagy nem is bánnám, ha véletlenül leborotválnák a fejemet. Érdemes hallgatni, ahogy kiteregetik a város szennyesét. Bárcsak ismerném az összes embert, akit délies udvariassággal szétcincálnak.

– Most pedig mondj nekünk valamit Noah-ról és magadról! – kéri Heather kissé hangosan. Úgy tűnik, hogy még a hajszárító hangja mellett is mindenki hallotta. Minden fej felém fordul. Gondolom, most rajtam a sor, hogy kiteregessem a szennyest.

Tanya és Virginia, a másik két fodrász, idősebb vendégeken dolgoznak, rózsaszínű hajcsavarókat tekernek a dauerhoz. Virginiának élénkszőke haja van, amit a plafonig feltupíroz. Hangosan rágózik, miközben huncutul mosolyog rám.

– Próbáltam vele randizni, tudtad? A francba, nem is igazán randizni akartam vele. Felajánlottam neki, hogy bemászom egyenesen az ágyába.

Szerencsére nem látják, hogy köpenyem alatt a kezem féltékenyen ökölbe szorul. Próbálok könnyedén nevetni, de remeg a hangom.

Virginia rám kacsint.

– Ne aggódj, bébi. Túlságosan is úriember. Visszautasított, és hazaküldött egy almás pitével.

Az ég felé fordítja a szemét, mintha újra érezné a pite ízét – vagy megpróbálja megnézni, látja-e a haja tetejét. Sohasem fogja megtalálni.

– Képzeld csak el, milyen édes lehet vele a szex, ha ilyen jó pitét tud sütni!

– Virginia! – förmed rá Tanya. Azt mondanám, hogy Tanya körülbelül ötvenéves, gesztenyebarna hajjal. A szeme vastagon kihúzva, nagy karika fülbevalót hord, és tizenöt centis magas sarkút, amelyben ugyanolyan könnyedén sétálgat, mintha papucsban lenne. Irigy vagyok.

– Ne beszélj így, Heather!

Virginia nevetve hátradobja a fejét, és látom a rágóját a szájában.

– Ne már, Tanya! A lány hamarosan férjhez megy. Most már biztosan beszélhet a szexről.

Heather kihasználja az alkalmat, lehajol hozzám, és miközben Virginia és Tanya arról vitatkoznak, hogy miről illik a szalonban beszélgetni, halkan a fülembe súgja:

– Mama, az isten áldja meg őt, azt hiszi, hogy még mindig szűz vagyok. – Nagy szemmel, nevetve néz rám. – Valahogy a fejébe vette, hogy Charlie és én várunk a mézeshetekig azzal, hogy szexeljünk, pedig már aznap lefeküdtünk egymással, amikor visszakaptam a jogosítványomat a középiskolában.

– Hallottam, fiatal hölgy! – mondja Tanya beszédes pillantással, miközben egy rózsaszín hajcsavarót szegez rá. Heather a szemét forgatja, és tovább rángat egy körkefét a hajamban.

– Nem hallottál semmit.

Megint suttogni kezd, hogy csak én halljam.

– Valami, amit megtanultam a déli anyukákról: úgy tesznek, mintha mindent tudnának, még akkor is, ha nem így van, csak azért, hogy mindent bevallj. Soha ne vallj be semmit! Mindig blöffölnek.

Nevetek, és fészkelődöm kicsit a széken, így újra érzem a fenekemet.

– Jó tudni.

– És mi a helyzet veled? – kérdezi Heather a vállam fölött lesve. – A te mamád is Kotnyeles Kata és beleüti az orrát mindenbe?

Éles, szinte támadó nevetés tör fel a torkomból, mielőtt le tudnám állítani.

– Az anyukám csak a karrierem miatt aggódik, csak az érdekli, hogyan tudna profitálni belőlem. Az apámat pedig sohasem ismertem.

El sem hiszem, hogy mindezt elmondtam egy idegennek. Mi van a levegőben ebben a városban? Igazságszérum? Elképzelem, hogy ezek a cselszövő déli anyukák minden reggel ott kuporognak egy szellőző körül, kezükben egy Igazságszérum feliratú üvegecskével, hogy mindig naprakészek legyenek, és mindent tudjanak.

Ezt a titkot a szüleimről éveken át magamba zártam, leszámítva, amikor az altatótól kábán Noah-nak kiböktem. Csak mosolyogtam és bólogattam a számtalan interjún, amikor mindenki a tökéletes életemről és a tökéletes családomról akart tudni, és mindig azt mondtam, hogy nagyon hálás vagyok az anyukámnak (miközben a kapcsolatunk az utóbbi időben csak egy rohadt almamag volt).

Heather kikapcsolja a hajszárítót, és tátott szájjal bámul rám. Olyan szorosan összevonja tökéletesen formált két szemöldökét, hogy azok egyetlen csíkká olvadnak össze. Attól tartok, hogy mindjárt könnyekben tör ki. És ekkor hirtelen a nyakam köré fonja a karját, és megölel. MEGÖLEL. Nem utálom a dolgot.

– Ó – mondom kicsit riadtan, de határozottan nem utasítom vissza, és kínos módon megütögetem a hátát. – Egy ölelés. Hűha. Köszönöm.

Elhúzódik.

– Ez a legszomorúbb dolog, amit valaha hallottam. Mindenképpen el kell jönnöd az esküvőmre.

Pislogok, és próbálom kitalálni, hogy ez a két dolog hogyan kapcsolódik össze, amikor kinyílik a szalon ajtaja. Összerándul a gyomrom, amikor meglátom, ki az. Noah. Miért van rám ilyen hatással a látványa? Valaki mondja meg, miért vibrál a levegő, és miért válik nehézzé a lélegzetvétel. Furcsa elektromosság lüktet az ujjbegyeimben, és attól tartok, csak akkor szűnik meg, ha végigsimíthatom a bőrét.

– Nos, csak nem Noah Walker az, személyesen? – mondja Heather felhíva az egész szalon figyelmét Noah jelenlétére. – Elhoznád magaddal Ameliát az esküvőmre?

Noah mozdulatlanul áll az ajtóban. Még nem nézett rám. Tetőtől talpig szemügyre veszem. Olyan alaposan, hogy le tudnám írni egy rajzolóművésznek, aki tökéletesen hasonlító rajzot tudna készíteni róla. Először a borostát az állán írnám le. Fontos, hogy pontos legyen, mert nem hosszú és szakállszerű, és nincs formára nyírva vagy hegyes szögűre borotválva. Csak egyfajta természetes borosta, ami nem sértené fel a bőrödet, amikor megcsókol, de egy kicsit talán csiklandozna. Ezután következik a haja. Ó, az a homokszőke haj. Formázóhabbal enyhén összeborzolva. Matt zselé – rugalmas szálak. Tudom, mert osztozunk a fürdőszobán, és mocskosul kíváncsi vagyok.

És azt is tudom, hogy a fehér póló alatt, ami a széles vállára tapad, ott egy tetoválás. A legcsodálatosabb, tökéletesen illő tetoválás, amit valaha is férfin láttam az életemben. Újra felidézem a ma reggelt, amikor póló nélkül rohant be a konyhába. Feszes testének képe életem végéig ott fog kísérteni az emlékezetemben. Aranybarna bőr. Halvány szeplők a lenyűgöző vállán. Gyors ugrás a bicepszekre és a hasizmokra, amelyek a keskeny derekáig követhetők.

Egyszóval: gyönyörű.

Elégedetten mosolygok, tudva, hogy én láttam Noah-t olyan állapotban, amilyenben Virginia csak szerette volna. Ez feldob. Ó, basszus. Szánalmas vagyok? Azt hiszem, igen, mivel nagyon is valós érzéseket kezdek táplálni egy férfi iránt, aki teljesen világossá tette, hogy semmilyen körülmények között sem szabad érzelmeket táplálnom iránta.

Noah tekintete végül rám siklik, és látom, hogy eláll a lélegzete. Ez most jó vagy rossz? Olyan erőteljes az arckifejezése, hogy azt kívánom, bárcsak előbb láttam volna a frizurámat, mint ő. Talán tépett fazonú lett. Vagy valahol van egy nagy hiányos folt. Nos, az sem számít, ha nem tetszik neki. Ez a hajvágás értem volt, és örülök, hogy megtettem.

De nem bírom tovább, ahogy bámul. Pislogok és lenézek.

– Heather – kezdi Noah, és utálom, hogy ennyire imádom a hangját. Csinálnom kell egy listát azokból a dolgokból, amiket nem szeretek Noah-ban, hogy megóvjam magam attól, hogy beleessem az érzelmi csapdákba. – Ne kényszerítsd a nőt, hogy eljöjjön az esküvődre! Arról híres, hogy hangosan sír. Az ember olyanok esküvőjére sem akar elmenni, akiket ismer, nemhogy idegenekére. Ne vedd sértésnek.

– Hé! – mondom, és Noah-ra emelem a tekintetemet. – Mi lenne, ha hagynád, hogy a szóban forgó hölgy maga döntse el, mit szeretne, és mit nem. Nagyon köszönöm, Mr. Morgós.

Noah szája széle megrándul. Tudom is, miért. Gondolatban hozzátesz még egy becenevet a folyton növekvő listájához.

– Nagyon szívesen elmennék az esküvődre, Heather. Nagyon szépen köszönöm a meghívást. – Pimasz pillantást vetek Noah-ra. – Akkor is ott leszek, ha Noah-nak már van kísérője. Mikor lesz?

– Mához egy hónapra.

Nem akarok Noah-ra nézni. Önelégült lesz a képe.

– Ó… igazából már nem leszek itt. – Szégyenlősen Heatherre mosolygok. – Turnén leszek. Sajnálom.

– Hallgatnod kellett volna rám.

– Ó, hallgass! – mondom, és az egész szalon nevet. Ezzel kiérdemlek egy őszinte mosolyt borostás Noah szeszélyes szájától. De akkor megakad valakin a pillantásom Noah válla mögött. Egy férfi az. A ruházata azonnal riadóztat – teljesen feketébe öltözött, és egy nagy fókusztávolságú objektíves fényképezőgép lóg a hátán. Kétségtelen, hogy egy lesifotós.

– A francba! – mondom idegesen suttogva. Letépem magamról a köpenyt, és körülnézek, hogy hol rejtőzhetnék el. – Megtaláltak.

– Ki talált meg? – kérdezi Noah szigorúan és védelmezőn. A hangja egész testemben borzongást kelt.

– A lesifotósok.

Az utca felőli ablakon túlra mutatok, a férfira, aki háttal áll nekünk, és a város főterét kémleli. Ha megtalál, és megerősíti, hogy itt vagyok, akkor nekem végem. Hiábavaló lesz ez az egész kaland.

Sajnos, nem is kell belegondolnom, hogy tudjam, ki küldte ide. Anyám az egyetlen, aki tudja, hol vagyok, és sajnos, tudjuk, hogy szokott sztorikat eladni rólam a pletykalapoknak. Jobban kellene ismernem annál, mint hogy elmondom neki, hol vagyok. Alig várom, hogy megtudjam, mire fogja költeni a pénzt. Dizájnertáskára? Cipőkre? Természetesen halála napjáig tagadni fogja ezt, mert retteg attól, hogy megszakítom vele a kapcsolatot, ha megtudom az igazat, de Susan a névtelen újságírói forrásaitól mindig kideríti, hogy anyukám volt, aki a tippet adta nekik. Sohasem volt bátorságom, hogy emiatt felhívjam anyut, és számonkérjem rajta. Mert az a szomorú helyzet, hogy akkor is örülök a figyelmének, ha az hamis. Jó úgy tenni, mintha elhinném, hogy őszintén érdeklődik irántam, amikor az életemről kérdez. Hogy nincsenek hátsó szándékai, amikor beszél velem, vagy a házamban időzik. De ez már a múlt, ideje újraértékelnünk a kapcsolatunkat. Képtelen vagyok így folytatni.

Noah mellettem terem azonnal, hosszú lába határozottan gyűri le a távolságot.

– Édesem, ne aggódj! – mondja Heather, és kitol a székből. – Elbújtatunk.

– Köszönöm! Később visszajövök és fizetek.

– Emiatt egy pillanatig se aggódj!

Tanya hevesen mutat a szalon hátulja felé.

– Vidd ki a sikátorba, Noah!

Erre azonban már nincs idő. Csak a szalon túlsó végéig jutunk el, amikor csilingelni kezd az ajtó. Noah megpördül előttem, így a testem most az övéhez préselődik. Most már egy test vagyunk, és a szívem ezt nem bírja ki. Érzem őt. Érzem az illatát. Érzem a teste melegét. Ó, ez mind olyan jó. De ennél is tovább kell mennie, és rosszabbá tennie a helyzetet azzal, hogy hátranyúl, és megragadja a csípőmet, hogy pár centivel balra igazítson. Így most jobban eltakar.

– Maradj így! – mondja, mintha bárhová is el akarnék menni innen.

Sok szerencsét, haver. Sohasem hámoznak le rólad. Most már itt fogok élni.

– Jó napot, uram! – mondja Tanya csicseregve. – Van időpontja?

Hallom, ahogy a szívem a fülemben dobol. Noah és én a szalon túlsó sarkában vagyunk, részben eltakarnak a körmös asztalok és a hajszárító búrák, de mégsem hiszem, hogy ez a kis testőrös trükk működni fog.

– Nincsen. Igazából keresek valakit.

Virginia nevet, és hallom a magas sarkúja kopogását, ahogy a padlón lépked.

– Szeretőt keres? Majd én randizom magával, édes.

– Hízelgő, de köszönöm, nem. Az OK magazinnál dolgozom, és kaptam egy fülest, hogy Rae Rose talán itt van az önök városában. Kíváncsi vagyok, hogy valamelyikük látta-e őt. Természetesen hajlandó lennék fizetni a segítségükért.

Nyelek egyet, készen állok rá, hogy e nők egyike felém mutat majd az akrilkörmével. Noah hátának támasztom a homlokomat. Szükségem van támogatásra. Amikor az arcom már az erős hátán pihen, rájövök, hogy talán nem tetszik neki, hogy így rátámaszkodom. Tévedek. Hirtelen érzem, hogy Noah ujjai megsimítják az enyémeket, majd az ujjaim köré csavarja a kezét, és megszorítja a kezemet. Mintha a lelkemet simogatná.

– Rae Rose? – kérdezi Heather hangosan. Hallom, ahogy átsiet a padlón a férfi felé. – Viccel velem? Itt van? Ebben a városban?

Olyan magas a hangja, hogy mindjárt megrepeszti az ablakot.

– Mama, ez hihetetlen.

– Tudom, kicsim, de ezt mondja. Én sem hiszem el. Ha itt lenne, tudnánk róla. Ez a város akkora csak, mint egy suttogás.

Mosolygok, és elönt a megkönnyebbülés. Tényleg meg akarnak védeni. Ezek a nők, akik semmivel sem tartoznak nekem, elrejtenek. Noah megint megszorítja a kezemet, mintha olvasna a gondolataimban.

– Szóval… akkor nem látták őt? – kérdezi a férfi megint. Gyanakvónak tűnik. Vagy csak ő is megpróbálja megtalálni Virginia hajának a tetejét.

– Az egekre, nem! Ó, de nézze! Ő az az utca túloldalán?

– Hol? – kérdezi a férfi mohón, épp, amikor Noah felém fordul és megrántja a kezemet, hogy kövessem a hátsó ajtó felé. Visszanézek a vállam felett. Az egész szalon odagyűlt az ablakhoz, falat emelve közém és a lesifotós közé. Heatherre nézek, eltátogom neki, hogy köszönöm, ő pedig kacsint, mielőtt visszafordulna a férfihoz. Heather a férfi válla fölött egy pontra mutat.

– Ott! Látja azt a nőt?

– Hölgyem, az egy idős nő, aki bottal jár.

– Hű! Azt hiszem, ezek után tényleg szükségem lesz egy szemüvegre.

És ez az utolsó dolog, amit hallok, mielőtt Noah és én kiszöknénk a sikátorba. Az ujjai még mindig összefonódnak az enyémekkel, és három lépéssel követnem kell. Csendben cikázunk a kukák és a szemetesek között a parkoló felé. Amikor kiérünk a sikátorból, Noah int, hogy várjak, amíg kimegy a parkolóba, és felméri a terepet. Valami halálos elszántság látszik az arcán. Mintha ő lenne Jason Bourne, és rendszeresen ehhez hasonló helyzeteket irányítana. Amikor eljut a furgonjához, zöld szemét rám szegezi, és finoman bólint, jelezve, hogy tiszta a terep. Görnyedve szaladok, hogy az ott sorakozó kocsik és furgonok eltakarjanak, amíg el nem érek Noah furgonjához. Egyszerre ugrunk be a kocsiba. Amikor becsapódnak az ajtók, kifújom a lélegzetemet és belesüppedek az ülésbe. Ő ugyanezt teszi.

Idebent minden csendes és biztonságos. Épp, mint Noah.

– Köszönöm, hogy kihoztál onnan – mondom, és felé fordítom a fejemet. Rám bámul. Nem mosolyog. Nem ráncolja a homlokát. Noah nem válaszol, de felemeli a kezét, és finoman végighúzza az ujjait az új frufrumon. Megfeledkeztem a hajvágásról. Még mindig nem láttam a frizurámat, de nagyon remélem, hogy úgy néz ki, mint Zoey Deschanel haja azon a képen, amelyet mutattam Heathernek inspirációként, és nem úgy, mint azok a fotók, amelyeket az újságokban látni, amikor arról próbálják meggyőzni az olvasókat, hogy soha ne vágják le maguknak a frufrujukat.

– Berezeltem a teljes hajvágástól – mondom kevés önbizalommal. – De frufrut már régóta szerettem volna. Susan mindig lebeszélt róla, mondván, hogy nem állna jól az arcformámhoz.

Szeretném lehunyni a szememet, miközben érzem, hogy erős kezének ujjai megérintik a bőrömet. Remeg a hangom, ahogy folytatom a fecsegést. – Igazán remélem, hogy tévedett. De azt hiszem, most már túl késő. Különben is, visszanő majd. És ha nagyon ronda, hátratűzhetem.

Leejti a kezét, én pedig felnézek az örökzöld szemébe. Az álla megfeszül, és előrefordul. Az egyik kezével megmarkolja a kormányt, a másikkal elfordítja az indítókulcsot.

– A fenébe – suttogja, és még egyszer rám néz. – Nagyon jól nézel ki.

Még mielőtt kiülne az ajkamra, érzem a mosolyt a lelkemben.

– Úgy mondtad, mintha ez rossz dolog lenne.

– Nekem az.

Mindössze ennyit mond, mielőtt kitolat, és döbbent csendben hazavezet.

22. fejezet

Noah

Türtőztetni fogom magam. Nehéz lesz, de teljesen elvágom magam Ameliától. A mai nap kicsúszott a kezem közül. Azt hiszem, legalább milliószor megérintettem ezt a nőt, és valahányszor azt mondtam magamnak, hogy menjek el, és csináljak valami mást, mindig úgy végződött, hogy valahogyan közelebb kerültem hozzá. Még vacsorát is együtt főztünk ma este. VACSORÁT. Nos, azt hiszem, hogy a vacsorát tulajdonképpen én készítettem, és Amelia segített megsózni és megborsozni a levest, amikor erre megkértem. Tyúkhúslevest ettünk. Mint egy kedves, harminc éve házas öreg pár. Leültünk egymás mellé a kanapéra, és Jeopardyt néztünk, mert csak ez volt, és közben kettesben szürcsöltük a levesünket.

Amelia interaktív tévénéző. A válaszait mindig odakiabálta a tévének. Megpróbáltam nem bámulni őt egész este. Mindketten nagyon serények voltunk. A karja súrolta az enyémet, amikor az üres tányérunkat a mosogatóba raktuk, és szinte a szememet forgattam attól, ahogy a testem reagált. Mintha áramütés ért volna. Egy hozzám érő kar még soha nem váltott ki ilyesmit belőlem.

Ma este jöttem rá, hogy tényleg az a veszély fenyeget, hogy érezni kezdek iránta valamit. És ez baj, mert az igazat megvallva, az a fajta hűséges srác vagyok, aki heves érzelmeket táplál, majd túlságosan gyorsan, és nagyon csúnyán pofára esik. Nem tudom, hogyan kell a dolgokat hétköznapi módon kezelni. Utálom a hétköznapi dolgokat. Értelmetlenek számomra. Mint a városi lányok, akik kötött sapkát viselnek.

Szóval igen, az éjszaka hátralévő részében bezárkózom a hálószobámba, ahol nem tudok több sérülést okozni magamnak. Ágyban vagyok, egy könyvvel az ölemben. Csakhogy ugyanazt a bekezdést olvasom negyedszerre. Eltereli a figyelmemet az Amelia iránti vonzódásom. Minden alkalommal összerándulok, amikor csak hallom, ahogy mezítláb lépked a folyosón. Nem engedhetem meg magamnak, hogy megérintsem a kilincset. Kibírsz egyetlen kicseszett éjszakát anélkül, hogy látnád őt, Noah. Minden éjszakát túléltél korábban is, azelőtt, hogy találkoztál vele.

Hallom, hogy megint járkál, ezért leengedem a könyvemet. A szívverésem felgyorsul, amikor észreveszem az árnyékát az ajtóm alatti résnél. És azt is észreveszem, hogy elfelejtettem teljesen bezárni azt az átkozott vacakot. Behajtottam az ajtót, hozzáér az ajtófélfához, szóval Amelia nem lát be, no de mégis. Ha kicsit megnyomja az ajtót az ujjával, az azonnal kinyílik.

Ott áll, és tudom, hogy azon gondolkodik, kinyissa-e. Nem hiszem, hogy akarom, hogy megtegye. Szándékosan mindig zárva tartottam előtte a szobámat, mert egyáltalán nem akartam, hogy megismerjen. Ez a szoba túlságosan személyes. Túl sok van itt belőlem. Szeretem kézben tartani azt, hogy mennyit engedek megismerni magamból, ám ha bejönne ide, nagy eséllyel mindent elmondanék neki.

Eltűnik az árnyéka, és fellélegzem. Nem tolakodhat csak úgy be ide. Újra felemelem a könyvemet, és magramra parancsolok, hogy összpontosítsak az olvasásra.

23. fejezet

Amelia

Ne menj be oda, te bolond! Hú. Röhejesen viselkedem. Tudom, hogy Noah azért ment be a szobájába, hogy kapjon egy kis levegőt tőlem. Szóval, mi a fenének mennék be, és zavarnám? Csakhogy az ajtaja nincs bezárva. És az ajtó rám vigyorog a rajzfilmszemével és -szájával. Fel-le vonogatja a szemöldökét. A fejével int, és megpróbál becsábítani. Kísért.

Távolabb megyek az ajtótól, és hogy megpróbáljam kiverni Noah-t a fejemből, és azt, mennyire szeretnék most vele lenni. Besurranok a konyhába, és felhívom Susant. Téééényleg nem akarom, de nem rázhatom le magamról teljesen a kötelességeimet. A legkevesebb, amit tehetek, hogy időről időre bejelentkezem nála, hogy tudja, nem raboltak el. Akkor talán a kérlelhetetlen e-mailjei is kicsit megenyhülnek. Tárcsázom Susan számát, és várom, hogy felvegye. Sokáig kicsöng, és már azt hiszem, szerencsém lesz, és küldhetek neki egy hangüzenetet azzal, hogy megpróbáltam felhívni. Csakhogy a vonal kapcsol.

– Élvezed a játszóházat? – így üdvözöl.

Csalódást érzek. Tudtam, hogy nem fog kiugrani a bőréből a boldogságtól, de azért nem is vártam ennyire kemény szavakat.

– Miről beszélsz?

– A fickóról, akit említettél, amikor legutóbb beszéltünk – mondja kimérten. – Felteszem, ő az oka annak, hogy még mindig rejtőzködsz, akárhol vagy is. Kérlek, mondd azt legalább, hogy te, a világhíres sztár nem fontolgatod, hogy összejössz egy átlagos pitebolt-tulajdonossal, aki sohasem lesz elég jó neked!

– Te jó ég, Susan. Ez durva, nem gondolod? Ő nagyszerű fickó.

– Ó, istenem! Te tényleg azon gondolkodsz, hogy összejössz vele – mondja gúnyolódva. – Őszintén, nem tudom elhinni, hogy még mindig ott vesztegeted az idődet. Ez az egész arra késztet, hogy aggódni kezdjek a mentális állapotod miatt.

– HAHA! – vontatottan nevetek. – Most már aggódsz a mentális állapotom miatt? Azt próbálom neked elmagyarázni, Susan, hogy jobban érzem magam, mint évek óta bármikor. Szükségem volt egy kis szünetre.

Nem vagyok hajlandó tovább mentegetőzni, amiért szükségem van egy kis pihenésre.

– Szervezhettem volna neked egy wellnessnapot, tudod? Egyébként most bemegyek egy megbeszélésre. Mivel vonalban vagy, átadlak Claire-nek. Átnézi veled a beosztást, amivel kapcsolatban szükség van a válaszaidra. Ha készen állsz arra, hogy ismét profi legyél, hívj fel, és küldök érted egy kocsit!

Leesik az állam, szinte el sem tudom hinni, hogy képes így beszélni velem. Aztán arra gondolok, hogy sohasem kellett velem így beszélnie, mert mindig bólogattam, mosolyogtam, és mindennel egyetértettem, amit valaha kért tőlem. Udvariasan, udvariasan, udvariasan.

– Helló – mondja Claire óvatosan, miután Susan átadja neki a telefont.

– Szia, Claire.

– Szóval, Susan azt akarja, hogy beszéljek veled a turné első hetéről, és…

Claire elhallgat, és hallom, hogy becsukódik egy ajtó. Aztán hangosan kifújja a levegőt.

– Oké, elment. Figyelj! El kell mondanom neked pár dolgot, mert nem tudom tovább magamban tartani őket. Először is, nem tudom, hány napig fogok még Susannek dolgozni. Rémálom a nő. Több mint rémálom. Hetente egyszer felkeresek egy terapeutát, ahol semmi mást nem csinálok, csak Susanről beszélek. – Szünetet tart, de nem elég hosszút ahhoz, hogy közbeszólhassak. – Az a helyzet, hogy Susan szörnyű, és egy csomó minden zajlik a hátad mögött, amire csak most jöttem rá. Nincs időm, hogy most mindent elmondjak neked, de megteszem, ha visszajössz a városba. Remélem, hogy nem jössz vissza egyhamar, mert nagyon örülök, hogy végre pihensz. Láttam, hogy szükséged van rá, de mostanáig túl gyáva voltam ahhoz, hogy megmondjam.

Megint egy rövid hallgatás, amit nem szakítok meg, mert túlságosan is meg vagyok döbbenve ahhoz, hogy beszéljek.

– Figyelj, nem akarom, hogy aggódnod kelljen a munka miatt. Szóval azt fogom mondani Susannek, hogy megszakadt a vonal, és nem tudtalak visszahívni.

Ki ez az ember? Nehezen tudom összeegyeztetni azzal a csendes nővel, aki általában Susan árnyékában áll. Legszívesebben nyomban megölelném.

– Claire – mondom gyorsan, mert érzem, hogy szeretné befejezni a beszélgetést. – Köszönöm. Csak… köszönöm. Tedd, amit tenned kell, hogy vigyázhass magadra, de szomorú lennék, ha elveszítenélek a csapatból. Beszéljünk, amikor visszamegyek!

– Rendben – mondja, és hallom a mosolyt a hangjában. – Viszlát, Amelia.

Szédülök, amikor Claire lerakja. Szükségem volt valamire, ami elvonja a figyelmemet Noah-ról, és istenem, ez a trükk bevált. Most van min töprengenem. Sok mindent el kell döntenem. És mi folyik a hátam mögött, amiről nem tudok?

Végigmasírozom a folyosón, az a szándékom, hogy eltűnök a szobámban, és átgondolom az összes, jövőre vonatkozó lehetőséget. Most az egyszer nem érzem úgy, hogy minden kőbe van vésve. Úgy érzem, képes vagyok változtatni. Hogy változtatnom kellene néhány dolgon. Csakhogy nem jutok el a szobámig, mert miközben a folyosón haladok, megbotlom a túl hosszú pizsinadrág alsó szegélyében, és egyenesen nekicsapódom Noah ajtajának, amit a testem száz kilométer/órás sebességgel vág ki. A hasamra zuhanok, elterülök a padlón, mint egy tengeri csillag.

Lihegve felülök. Noah elkerekedett szemmel és tátott szájjal bámul rám az ágyában ülve. Pislog. Én is pislogok. És ekkor mind a ketten egyszerre kezdünk beszélni.

– Sajnálom, hogy beestem a szobádba, véletlen volt!

– Jó ég, jól vagy? Kemény esés volt!

Egyikünk sem próbál megmozdulni.

Ezúttal hagyja, hogy én beszéljek először.

– Jól vagyok. Az egóm kicsit megsérült, de én…

A tekintetem végül megakad Noah mellkasán és… és pont ugyanolyan pizsit visel, mint én, csak szürkében. Széles és gonosz mosoly terül szét az arcomon, ahogy újult erővel felpattanok. Figyelmeztető pillantást vet rám, miután észreveszi a csillogást a szememben.

Mindenesetre rámutatok.

– Neked több ilyen pizsid is van! És hordod is őket!

Megnedvesíti az ajkát, a szemét forgatja, becsukja a könyvet, amit olvasott – istenem, Noah szokott olvasni! –, és félreteszi.

– Oké, ki vele!

– Ezek nem csak poénajándékok voltak. Azért van ilyen pizsid, mert imádod őket. Noah, a Régi vágású Férfi, még régimódibb, mint gondoltam. Nézd csak meg, gallér van a pizsiden! Istenem, az összes gombot begomboltad!

És mégis jól néz ki benne, mint mindig. Ez nem igazságos.

Röhejesen kellene kinéznie ebben a begombolt pizsamában, ahogy ő nevezi. De nem. Pokolian szexi így. Kellemes pamutban. Mint egy jóképű üzletember az 1950-es években, közvetlenül azelőtt, hogy felvenné az öltönyét és a puhakalapját, és elmenne a Wall Street-i menő munkahelyére, hogy üzleteket kössön. És ahogyan a mellkasa és a válla kitölti azt a felsőt, az tagadhatatlanul, ínycsiklandóan finom. Főleg azért, mert el tudom képzelni, hogy az ölében ülök, és kigombolom az összes apró gombot.

– Az elsőt poénajándékként kaptam. – Tart egy kis szünetet. – De aztán hordtam, és tetszett, hogy olyan meleg.

– Hány darab? Hány darab van, Noah? – kérdezem, és azt hiszem, kicsit túl csábítóan hangzik. De nem tehetek róla. Nyilvánvaló, hogy beindítanak a csini pizsamák a férfiakon. Nyel egyet.

– Tíz.

– TÍZ! – Gyakorlatilag éneklem ezt a szót. Feldob a válasza, és nem bírom tovább. Noah-nak tíz csodálatos öregemberpizsije van. – Vannak cuki apró minták bármelyiken is?

– Nem, mindegyik sima.

– Naná, hogy az! – mondom boldogan. Sosem hordana semmi ünnepit vagy vidámat.

Ez rossz hír. Nagyon rossz hír. Mert most már hivatalosan, minden kétséget kizáróan érzek valamit Noah iránt. Kedvelem. Őszintén kedvelem. És nagyon vonzódom hozzá, és a puszta illatától száguldásba kezd a vérem. A szívem felfúvódik, mintha egy biciklipumpához lenne kapcsolva. És most itt vagyok, és nem akarok elmenni.

– Noah – mondom gyengéden, és nem veszem le a szememet az arcáról. – Körülnézhetek a szobádban? Nem hatolok be a magánszférádba, ha nem akarod.

Ezt komolyan is gondolom. Behunyom a szememet, és kibotladozom, ha kényelmetlen számára, hogy látom a szobáját. Smaragd szemét továbbra is rám szegezi, megtölti a tüdejét levegővel, majd egyszerre kifújja.

– Körülnézhetsz.

Épp most adta ide nekem Disney World kulcsát.

Elmosolyodom, és megfordulok, hogy megnézzem a szobát. És ekkor látom meg a polcokat és a könyvespolcokat. Ez az ember nem csak hogy olvas… ő egy könyvmoly. Érzem magamon Noah tekintetét, ahogy odalépek a faltól falig könyvespolchoz. Gyönyörű tervezésű darab. Nyersfából és fekete fényezett acélból készült. Nem tudom, hogy ő építette-e, vagy valaki más rakta össze, de az egyértelmű, hogy fontos számára, mert nagyon jól kidolgozott – és ettől fájdalmasan édes.

Noah finoman megköszörüli a torkát.

– Apukám nagyon szeretett olvasni. Sok könyv az övé volt ezek közül.

Piték, virágok, könyvek. Apránként képes vagyok Noah ezen darabkáit összerakni. Félelmetes, hogy kiderül, Noah csodálatosabb, mint vártam. Hátrakulcsolom a kezemet, mintha egy múzeumban lennék, és körülöttem minden értékes és törékeny lenne.

– Miért tartod itt elrejtve ezt?

Halkan felnevet, és imádom a moraját.

– Nincs elrejtve.

Ránézek a vállam fölött.

– Szó szerint a szobádban van, amit mindig zárva tartasz, és sohasem engeded, hogy bekukkantsak. El van rejtve.

Még mindig a fejtámlának támaszkodva ül, és ez a látvány bizonyos szempontból annyira intim, hogy másfelé kell néznem. Azt hiszem, akkor is kevésbé sebezhetőnek érezné magát, ha teljesen meztelenül állna előttem. Nagyon kiszolgáltatott így, ahogy a kedvenc pizsijében fekszik az ágyban a kedvenc könyveivel körülvéve.

– Rendben, azt hiszem, kicsit el van rejtve. Szeretem az életemet magamnak megtartani. Csak bizonyos embereknek hagyom, hogy ilyen szinten ismerjenek.

Megérintek egy kemény kötésű könyvet – egy második világháborús katona életrajzát.

– De nekem nem, mert én csak egy celeb vagyok, aki úgyis elmegy.

A hangom könnyed és szenvtelen. Nem nézek rá, csak tovább tanulmányozom a többnyire ismeretterjesztő könyvekből álló könyvtárát. Nyilvánvalóan szeret bármiről és mindenről olvasni. Ez nem lep meg.

– Rendben – mondja csendben. – Azt hiszem, te azt mondanád, hogy kissé kiábrándult és megfáradt vagyok. Szeretem minimális szinten tartani azoknak az embereknek a számát, akik ismerik az érzelmi oldalamat.

Ránézek.

– Megértem. Tényleg. Szerintem már egy életre elég szívfájdalmat viseltél el, és a helyedben én is megvédeném magam.

A szemöldöke összefut, mintha a szavaim hasba vágták volna. Látom, hogy az álla megfeszül, és pislog, mielőtt zöld szemét a szoba sarka felé fordítaná.

– Maradhatsz, ha akarsz. Válassz egy könyvet.

Noah a mögöttem lévő sarok felé bök a fejével. Megfordulok, és a szoba sarkában ott látom a legkényelmesebb, legférfiasabb, repedezett bőrbevonatú fotelt. Egy meleg takaró van a háttámlájára terítve, mögötte állólámpa. Hívogat. Egy nagy ölelés lenne az a fotel. A legkényelmesebb ülőalkalmatosság a világon, mivel Noah teste alakította éveken át. Nem ülhetek oda. Nem hatolhatok be így a területre.

– Ez kedves, köszönöm, de hagyom, hogy egyedül töltsd az éjszakát.

Megfordulok, hogy elmeneküljek, de Noah hangja megállít.

– Maradj, Amelia, kérlek!

Lassan rá emelem a tekintetemet, és tudom, hogy az arcomon tétovázó kifejezés jelenik meg.

– Biztos vagy benne? Nem leszek csendes társaság. Képtelen vagyok rá.

Az a legjobb, ha tiszta vizet öntünk a pohárba. Vigyorog.

– Tudom.

Hátrálni kezdek a fotel felé.

– És nem ülök nyugodtan. Valószínűleg hangos leszek. És jár a lábam, ha túl sokáig ülök.

– Rendben.

– Felolvasnál nekem a könyvedből?

– Határozottan nem.

– Kérlek!

– Nem.

– SZÉPEN KÉRLEK!

Úgy néz rám a könyve felett, mintha halálra idegesíteném. Mosolygok, és a polc felé fordítom a figyelmemet. Nagy hűhót csapok, hogy megtaláljam a tökéletes könyvet.

– Van legalább valami romantikus könyved? Valami csöpögős és érzelmes.

Nevet.

– Nincs.

– És te nevezed magadat olvasó embernek? Szégyellhetnéd magadat. Csak ezek az unalmas ismeretterjesztő könyveid vannak?

Kihúzok a polcról egy ókori filozófusokról szóló könyvet, tudom, hogy ez segíteni fog, hogy elaludjak.

– Tedd azt vissza! Utálni fogod. Ragadd meg azt a vastagot odalent, majdnem legalul!

– Parancsolgatós.

Úgy teszek, ahogy mondta, és kihúzom azt, amelyik valamiféle fantasynek tűnik. De legalább egy regény. Magammal viszem a kincsemet a világ legtökéletesebb foteljába, és letelepszem. Hangosan és szándékosan felnyögök, amikor kényelembe helyezem magam. Noah rám néz a szeme sarkából a könyve mögül, de nem mond semmit. Vigyorgok magamban, és az első oldalra lapozok. A következő órában tovább lapozgatok, de nem olvasok. Még csak nem is nézek a könyvre. A pórusaimba szívom Noah szobájának minden részletét. Azt, hogy az illata épp olyan, mint a tusfürdőjéé. Azt, ahogyan a fotel vajpuhaságú bőrét érzem a bőrömhöz simulni. Azt a halk, sercegő hangot, ahogy Noah lapoz a könyvében. Bevésem az emlékezetembe a jóképű, férfias profilját. Megjegyzem, ahogy az arca ellágyul, miközben olvas. Időnként elmosolyodik, és sohasem fogom megtudni, hogy azért-e, mert érzi, hogy bámulom, vagy mert a háborús könyve ilyen vicces.

Közvetlenül Noah mögött van egy kép a komódján, amelyen ő szerepel kisfiúként a három húgával, az anyukájával és az apukájával. Összeszorul a szívem, és még mielőtt tudatosulna bennem, letörlök egy huncut könnycseppet az arcomról. Annyira jó ez a férfi. El sem tudom képzelni, hogyan leszek képes elmenni.

Te hogy csináltad, Audrey?

24. fejezet

Amelia

Az egész háznak pattogatottkukorica- és kukoricapehelysüti-illata van. Nem tudok sok mindent főzni, így amikor Annie korábban felhívott, és azt javasolta, hogy tartsunk egy Audrey Hepburn-moziestét ma, az egyetlen dolgot választottam ki Noah kamrájában, amit el tudok készíteni anélkül, hogy attól félnék, hogy felgyújtom az egész házat. Még a pattogatott kukoricában is bizonytalan voltam egy pillanatig.

– Minden megvan, amire szükséged van? – kérdezi Noah a bejárati ajtóban toporogva, kezében a kulcsaival.

Ő és én egyértelműen kerültük egymást. Valami történt tegnap, ami olyan pályára állított bennünket, amelyet egyikünk sem követhet. Először is ott van ez a röhejes szexuális vonzalom kettőnk között, amitől időnként úgy érzem, hogy a vágy szó szerint lángba borítja a bőrömet. Másodszor, van közöttünk egy érzelmi kapcsolat. Barátság. És ez a kettő együtt totálisan halálosnak tűnik.

Szóval anélkül, hogy ezt tudatosítottuk volna, hátrálunk egy lépést. Ma délután a házában lebzselek, és tovább olvasom a fantasyregényt, amelyet kölcsönadott. Bár állítólag hétfőnként szabadnapos, ma mégis bement a boltba, és a délután nagy részében dolgozott. Most pedig James házába megy, míg a Walker lányokkal együtt elfoglaljuk az otthonát.

– Igen! – mondom, és úgy teszek, mint egy normális ember, aki nem ideges attól, hogy más nőkkel együtt csap egy csajos estét. Csakhogy én ideges vagyok. Nem akarom, hogy a Hank bárjában történtek megismétlődjenek. Elhatároztam, hogy megmutatom nekik, hogy teljesen normális vagyok. NORMÁLIS. Vagy legalábbis becsapom őket, hogy azt higgyék, az vagyok.

Noah átlát rajtam. Egy kilométerről megérzi, hogy ideges vagyok. Topogok. Túl sokat pislogok. Felszállni készülő rakéta vagyok. Oldalra billenti a fejét, rám szegezi zöld szemét, és amikor kérdőn felvonja a szemöldökét, ki is borul a bili.

– Okéééé. Nem! Ideges vagyok! Nem hiszem, hogy meg tudom csinálni. Tudod, milyen régen volt, amikor utoljára csajos filmezős estét tartottunk? A középiskolában, Noah! A GIMIBEN! Még a Backstreet Boysról beszélgettünk, és a Hollister pólónk eséséről!

Dacos szája vigyorra húzódik. Tesz egy lépést felém.

– Rendben leszel.

Tesz még egy lépést. Közelebb, közelebb, közelebb. Ezért kerüljük egymást. Mindig ez történik, amikor hasonlóan közel vagyunk egymáshoz, és azt hiszem egyikünk sem képes ezt megállítani. A testünk olyan hullámhosszon van, amiről az elménknek nincs tudomása.

Egyre feljebb és feljebb kell emelnem az államat, ahogy közelebb jön. Imádom, hogy magasabb nálam.

– Nincs jobb tanácsod számomra?

– Nincs.

– Nincs tipped, hogy vehetném rá a húgaidat, hogy szeressenek?

Megvonja a vállát.

– Ne hagyj nyomot a poharaddal a dohányzóasztalon.

– Ettől majd szeretni fognak?

Most már olyan közel van, hogy a mellkasunk szinte összeér.

– Rendben leszel.

– Noah.

– Hm?

– Mit csinálsz? – kérdezem halkan. Mintha bárki más hallhatná a titkunkat.

– Fogalmam sincs. Azt hiszem, meg akartalak ölelni.

Az ajkamba harapok, hogy ne mosolyogjak.

– Akartál?

– Nos, most, hogy itt vagyok, már nem érzem úgy, hogy ez jó ötlet lenne.

Bólintok, és nem tudom letörölni a mosolyt az arcomról. Nem kell magyarázkodnia. Mindketten érezzük, hogy ez olyan, mint a légnyomásváltozás vihar előtt. Nem kérdés, hogy kedvel-e, vagy sem – tudom, hogy igen. Akar engem, és én akarom őt, de nem engedhetjük, hogy ez megtörténjen. Mert valamilyen okból nem érdeklődik semmilyen velem kapcsolatos romantikus kapcsolat iránt. Okos. Egy kapcsolat velem csak bonyolítaná az életét azon túl is, amivel tisztában van.

– De még megtehetem – mondja, és hangjában hezitálás vagy idegesség bujkál.

Áramlik köztünk az őszinteség.

– Szeretném, hogy megtedd.

Lágy mosoly jelenik meg telt ajkán.

– Oké, megteszem. Itt vagyok. Most át foglak ölelni.

Még soha nem figyelmeztettek előre egy ölelésre. Ez egy teljesen új várakozást ad az öleléshez. Lassan felemeli a kezét, én pedig teljesen mozdulatlanul állok, miközben az ujjai könnyedén megérintik a bicepszemet. Ahogy a hüvelykujja hozzám ér, forróságcsíkot húz a bőröm pár centis területén, és úgy érzem, olvadni kezdek. Kicsit előrébb tipegek. Kicsit magához húz. Ennek eredményeképpen a karjába omlok, és éppen mielőtt belefeledkeznénk abba, amiről tudom, hogy az életünket megváltoztató ölelés lenne, kinyílik a bejárati ajtó.

– Sziasztok! Ó, basszuuus!

Ez Madison, kezében egy serpenyő, műanyaggal letakarva. Fütyül, miközben megáll a bejáratnál. Noah és én szétrebbenünk, és olyan bűnösnek látszunk, mint a tinédzserek, akik egy sötét szobából bújnak elő. A másik két nővér Madison mögött érkezik.

– Ez egy újabb dollár az üvegbe – mondja Annie, és kidugja a fejét Madison válla fölött. Emily is feltűnik a másik oldalon.

– Mi az? Miről maradtam le?

Az arcom tűzvörös. Noah az állkapcsát dörzsöli.

– Azt hiszem, hogy félbeszakítottam egy kis érzéki randevút – mondja Madison elnéző szemöldökráncolással. Noah megragad egy sapkát a fali kabátakasztóról, és hátrasimítja a haját, mielőtt a sapkát erősen a szexi fejébe nyomná. Szexi? Nem… állj le, Amelia!

– Ez nem az… volt – mondja Noah fájdalmas hangon. – Oké, megyek.

Nem fog rám nézni. Azt hiszem, ő is nagyon zavarban van. A nővérek szétválnak, ahogy Noah átvág köztük, ki az ajtón, bele az éjszakába. Soha senkit sem láttam még ilyen gyorsan beugrani egy furgonba, és kitolatni az útra.

Abban a pillanatban, ahogy Noah elhajt, mind a három lány rám szegezi a tekintetét. Nagyon zavarban vagyok. Mintha nem is azon kaptak volna bennünket, hogy ölelkezünk, hanem azon, hogy meztelenül twisterezünk. Legalábbis így érzem. De jézusom, ez akkor is valamiféle ölelés akart lenni. Olyan erős ölelés, amit csak Noah barátnője kapott volna. Felteszem a kezemet, és hazudok.

– Nem volt érzéki.

Madison gúnyolódik.

– Márpedig ez nagyon is szexi volt. Tudom, mert majd elhánytam magam, hogy a bátyámat ilyen érzéki szituációban láttam.

– Egy ölelés! Ez minden – mondom könyörgő hangon, sokkal inkább magamnak, mint nekik.

– Egy erotikus ölelés – teszi hozzá Madison gonosz csillogással a szemében, és behajtja a bejárati ajtót a lábával, összezárva mindannyiunkat.

Mindannyian szipogunk, és a szemünket törölgetjük, ahogy a VÉGE felirat felvillan a tévé képernyőjén.

– Imádom őt – mondja Annie sírós hangon.

– Mondtam, hogy hihetetlen a nő.

Egy zsebkendővel megtörlöm a szemem alját. Nem számít, hogy már hússzor láttam ezt a filmet, a Római vakáció a végén mindig megríkat. Sírok. Mint egy szánalomra méltó kisbaba.

– De…

Emilynek szüksége van egy pillanatra, hogy összeszedje magát, mielőtt folytatja.

– De miért kellett elmennie a végén? – kérdezi Madison az orrát fújva.

– Mert el kellett mennie! Kötelessége volt az országával szemben. Egyszerűen nem maradhatott Rómában a férfival örökre. Mennie kellett, Em.

Szétterülünk Noah nappalijában, különböző ülő és fekvő pózokban. Én Annie-vel vagyok a kanapén, Emily a fotelban, Madison egy halom párnán és takarón fekszik a padlón. Mindannyian ziláltak vagyunk, kényelmes öltözetben, melegítőben, hajunk kócos kontyba fogva. Minden második másodpercben ki kellett fújnom a frufrumat a szememből, mert még nem szoktam meg, de megéri. Szeretem a frufrumat. Szeretem, amit képvisel számomra.

A lányok látják, hogy a frufrumat babrálom, és jelentőségteljesen néznek rám.

– Mi az? – kérdezem, és leengedem a kezemet a frissen vágott tincsekről.

– Levágattad a hajadat – mondja Madison.

Emily tekintete a tévére siklik rólam, majd vissza rám.

– Mint ahogy Audrey tette a filmben.

– És Rome-ban vagy – teszi hozzá Annie.

Zihálok, és a fejemhez kapom a kezemet.

– Igazatok van. De csajok, esküszöm, nem vagyok őrült, és nem próbálom lemásolni a filmet. Én csak… nos, kezdetben szándékosan másoltam, amikor éjszaka elszöktem otthonról, és Rome-ba jöttem, meg minden… de az utánzásnak ezzel vége volt!

Emily megböki a térdemet a lábával.

– Nem emiatt aggódunk. Azért aggódunk, mert… Audrey elmegy a végén. És nincs boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

Ó. Szóval ez az.

Nyelek egyet.

– Nos, ez nem feltétlenül igaz.

Szalmaszálakba kapaszkodom. Ami a film kapcsán a kalandom kezdetén olyan felszabadító érzés volt, most olyan, mint a halálos ítélet.

– Azt hiszem, Audrey végül boldogan élt, amíg meg nem halt. Csak… nem Gregory Peckkel. Meglelte a saját boldogságát. És ez elég volt neki. Azt hiszem, mindannyian tanulhatunk belőle.

Három kölyökkutya bámul rám úgy, mintha az imént könyörtelenül beléjük rúgtam volna. Madison az első, aki megpróbálja helyreállítani a vidám hangulatot, de a hangja túlságosan élénk.

– Igaz. És… nem mintha igazából azt várnánk tőled… úgy értem, Audrey-tól, hogy Rómában maradjon. Ez nem praktikus a te… az ő karrierje szempontjából.

– De most már tudjuk, hogy te… ő vagy… hú. Felejtsd el. Mindannyian rólad beszélünk, és ezzel tisztában vagyunk – mondja Annie csendesen, amivel ismét lehúzza a hangulatot. – És nehéz lesz elbúcsúzni.

– És Noah… – teszi hozzá Emily, gondoskodva róla, hogy a hangulat mélyen a béka segge alá kerüljön, és teljesen helyreállíthatatlan legyen. – El kell majd köszönnie tőled… épp, mint Gregory Pecknek Audrey-tól.

Csillogó tekintetünk a tévéképernyőre siklik, ahol ki van merevítve a férfi csüggedt arca.

Ó, Gregory! Hogyhogy nem vettem észre korábban soha, hogy ez a film egy tragédia? Akár Shakespeare is lehetne! ISTENEM! Hogy tudta Audrey csak úgy elhagyni végül?

A tévére pillantok.

– Talán kapcsolatban maradnak.

– Aha – morog Emily, és egyértelműen Noah-ra vetíti a helyzetet, amikor ezt mondja: – Nagy gondot okoz neki, hogy megbízzon a nőkben. Sohasem lesz távkapcsolata.

– Ilyen sokat tudsz Gregory Peck karakterének háttértörténetéről? – kérdezem gúnyosan.

Emily éles pillantást vet rám.

– Minden apró részletét ismerem. Tudom, min ment keresztül. Tudom, hogy megérdemel egy olyan nőt, aki ragaszkodik majd hozzá, és úgy szereti, ahogy szüksége van rá. És tudom, hogy ezek az erotikus ölelések nem könnyítik meg a helyzetet, ha Audrey végül elmegy.

Madison ezután hozzávág egy párnát Emilyhez.

– Törődj a saját dolgoddal, Em! Gregory nem szeretné, ha beleavatkoznál. Képes önállóan dönteni.

– Gregory rengeteget szenvedett már, és nem akarom azt látni, hogy még egyszer keresztülmegy ezen, mert legutóbb, amikor egy nő átutazott ezen a városon és ellopta a szívét, ő gyökerestül kitépte innen az életét, hogy kövesse őt, és amikor nem maradt más választása, mint hogy hazajöjjön, az a nő rátaposott, és ezért ő elvesztette a bizalmát az összes nőben!

Rám szegezi a tekintetét – az arckifejezése lágyabb, mint amit a húgának címez.

– Nem téged akarunk bántani, Amelia.

Megrázom a fejemet.

– Nem veszem magamra.

És tényleg, nem sértődtem meg amiatt, amit mondott, mert semmiképpen sem akarnám Noah-t bántani. Vagy bárki mást. És azt hiszem, igaza van. Semmiképpen sem tudom Noah-nak megadni azt, amire szüksége van, vagy amit akar. Az isten szerelmére, egy kilenc hónapos világ körüli turnéra készülök! Noah az a hintaszékes, több gyerekre vágyó fickó. Hirtelen beugrik valami, amit Emily mondott.

– Noah-nak miért nem volt más választása, mint hogy hazajöjjön?

– Okééé!

Annie feláll a kanapéról, megragad egy újabb csodálatos fűszeres csirkecalzonét, amit Madison készített, majd visszatelepszik a kanapéra.

– Azt hiszem, eltértünk a témától. Gregorynak nem tetszene, ha kiborítanánk az összes babját, úgy értem kikotyognánk a titkait a csajos estén.

Madison alig tudja fékezni a nevetését.

– Egy férfival kapcsolatban nem beszélhetsz a babokról, Annie.

– Miért nem?

– Mert hallottam, hogy a férfiak időnként babként emlegetik a golyóikat.

Annie zihál.

– Ne. Miért tennék ezt? Ez durva.

Madison Emilyre pillant.

– Ezért kell néha utaznunk és kimozdulni innen. Többet kell megtapasztalni a világból.

– Hogy több szót tanuljak a férfi nemi szervre? Nem, köszönöm – mondja Annie, és mélyebben bújik a takarójába a calzonét rágcsálva. Emily felvont szemöldökkel néz Madisonra.

– Te sem láttad a világot, és úgy tűnik, remekül boldogulsz a férfi anatómiára vonatkozó kifejezésekkel.

– De tanulhatnék többet! Csak képzeld el! Megtanulhatnám, hogy mondják a golyókat franciául! Olaszul! Spanyolul!

Annie rosszallón cicceg.

– Audrey Hepburn sohasem mondana ilyen nyers dolgot.

– Igazából – szólok közbe –, Audrey egy másik filmben call girlt játszott. Ez az, ami olyan nagyszerű benne. Kiszámíthatatlan. Az egyik filmben báli ruhában látod, a másikban túlméretezett férfiingben nadrág nélkül. A magánéletében pedig egy szarvasgida volt a háziállata.

– Ez az. Olyan akarok lenni, mint ő. Madison felemeli a kezét és az ujjain kezd számolni. – Utazik. Hihetetlen érzéke van a divathoz. És minden bizonnyal megtanítaná nekem a golyók szót franciául.

– Mit gondoltok, miért fordulok mindig Audrey-hoz, ha elveszettnek érzem magam?

Azt nem említem, hogy amikor Audrey filmjeit nézem, ismét közelebb érzem magam anyukámhoz is, amikor hiányzik nekem.

Madison rám mutat.

– IGEN. Mostantól én is ezt fogom csinálni. Szükségem van egy életvezetési tanácsadóra, és ő tűnik a legmegfelelőbbnek.

Emily gúnyolódik.

– Azt hittem, én vagyok az életvezetési tanácsadód.

– Önjelölt életvezetési tanácsadó.

– Attól még életvezetési tanácsadó – mondja Emily vigyorogva.

Madison nem viszonozza a testvére mosolyát.

– Te irányítottál a tanári pálya felé.

– És?

– Utálok tanár lenni.

– Ó, majd megszereted.

A három nővér tovább ugratja egymást, és ez elég ahhoz, hogy megszüntesse a feszültséget, amely betöltötte a szobát a film után. Legalábbis számukra. Nevetnek, de az én hangulatomnak annyi. Lesüllyed egészen a padlóig, ahol a lábam igyekszik apró gyökereket ereszteni. Egy pillanatra elfelejtettem, hogy el fogok menni. Ez a város olyan, mint egy antigravitációs kamra. Könnyű vagyok, és tele reményekkel a város határain belül. De tudom, hogy amikor eljön az ideje, el fogok menni. Ugyanúgy, mint Audrey.

Bármi is az, ami kezdett kialakulni köztem és Noah között, meg kell állítani. Nemcsak azért, mert hamarosan elhagyom ezt a várost, hanem azért is, mert Noah már az elején világossá tette, hogy minden romantikus dolog ki van zárva. Bárcsak ugyanezt mondaná a szeme és a testbeszéde! Óvatosnak kell lennem vele. Mivel én vagyok az, aki elmegy, ha elkészül a kocsija, nekem kell megerősítenem a határokat, amelyeket eredetileg ő húzott azért, hogy megvédje magát.

Annie – az érzelmileg mindig érzékeny húg – bizonyára olvas a gondolataimban. Kezdem azt hinni, hogy ez a szuperereje.

– Majd kitalálod, és végül azt teszed, ami a legjobb neked. És bármi is az, rendben van. A barátaid vagyunk, szóval támogatni fogunk. És Noah is.

25. fejezet

Noah

Te itt aludtál? – kérdezi James. Áthajol a kanapé háttámlája felett, és vádlón bámul rám.

Felmordulok, és ledobom a lábamat a kanapéról, hogy felüljek. Mindenem sajog, ahogy megdörzsölöm a szememet a tenyerem sarkával, és azt kívánom, bárcsak még hét órát aludtam volna. Kiderül, hogy harmincasként a kanapén aludni nem olyan könnyű, mint huszonévesként volt.

– Igen. Új kanapét kell venned.

– Ennyi? Mindössze ennyit akarsz erről mondani?

James nevet, megkerüli a kanapét, és kezében egy csésze gőzölgő kávéval leül egy fotelba. Megvonom a vállam. Túl korán van még a beszélgetéshez. Bár Jamesnek nem túl korán. Ő hajnali öt óra körül kezdi a napját a farmon. Fogadok, hogy ez már a második csésze kávéja. Talán a harmadik.

– Kilenc órakor hagytalak itt a bekapcsolt tévé mellett, és azt hittem, hogy hazamész, ha a lányok elhagyják a házadat. És amikor kijövök, itt talállak elbújva a kanapémon, amint horkolsz.

– Nem horkolok. – Felkapom a pólómat a padlóról, és áthúzom a fejemen. – És nem bujkálok.

James vigyorog.

– Ó, tényleg? Akkor minek akarod nevezni?

A nyelvemet elgondolkodva a szám belsejéhez nyomom.

– Elkerülésnek.

Könnyedén nevet.

– Nos, legalább ennyit vállalsz.

Ideje kávézni. Igazából, mindig itt az ideje egy kávénak. Felállok, bemegyek James konyhájába, ahol találok egy teli kávéskannát és egy bögrét. James úgy készíti a kávéját, mint egy átkozott cowboy. Beledobhatnék egy patkót és lebomlana. Kortyolok egyet, és elfintorodom.

– Hogy tudod ezt meginni?

– Gyerekkoromban kezdtem. Azt hiszem, már akkor elégettem minden belső szervemet, szóval, már észre sem veszem.

– Tom is így issza?

Tom James öccse. James örökölte a farmot, amikor a szüleik megöregedtek, és már nem akarták vezetni, de Tom sohasem akart farmer lenni. Sikeres vállalkozó, mindig utazik, új cégeket, éttermeket és szállodákat alapít a világ minden táján. Jó ebben. Ugyanakkor egy faszkalap. Hogy őszinte legyek, ki nem állhatom. James nevet.

– A pokolba is, nem. Tom hozzá sem nyúl a kávéhoz, ha az nem valami tejes izé, gusztustalan sziruppal.

– Pedig nagyjából jól hangzik.

Iszom még egy kortyot, és örülök, hogy úgy tűnik, ez elvonta James figyelmét arról, hogy Ameliáról beszélgessünk. Szükségem van még néhány milligramm koffeinre, mielőtt készen állok rá, hogy erről a nőről beszélgessek, vagy akár csak gondoljak rá.

– Hol van most Tom?

– Azt hiszem, New Yorkban. Egy új, ínyenc tésztaéttermen dolgozik, és szupermodellekkel szexel.

– Micsoda élet.

Felnyög.

– Mindegy is. Tudod, hogy te is választhatnád ezt az életet bármikor. Ami azt illeti, meg is tetted.

– Hogy igazságosak legyünk, a szupermodellek nem voltak benne a csomagban. Talán más lett volna, ha ez az opció is elérhető lett volna.

James mosolyogva megrázza a fejét.

– Baromság. Nem rajongsz a szupermodellekért. – Fürkészővé válik a mosolya. – Te a sötét hajú, édes mosolyú, csodálatos idomokkal megáldott énekesnőkért vagy oda.

– Nyugi – mondom, mielőtt még felfognám, hogy saját területem elleni fenyegetésként érzékelem a gondolatát is annak, hogy James csodálja Amelia idomait. Mi a fene van velem? Ő nem az enyém, hogy birtokoljam. Ha James rá akar hajtani Ameliára, az teljesen… elfogadhatatlan lenne. Kit akarok becsapni? Megölném. És a lehető legfájdalmasabban csinálnám.

James felvonja a szemöldökét. Örül, hogy sikeresen rátapintott a gyenge pontomra.

– Tudtam. A fenébe, fejjel lefelé esel bele abba a nőbe. – A fejét ingatja. – Bajban vagy.

Lerakom a csésze folyékony kátrányt, amit James szeret kávénak hinni, és megtámadom a kamráját.

– Olyan drámai vagy! Nem esem bele. Vonzódom hozzá. És van különbség a kettő között.

Kiveszek egy vekni házikenyeret, amiről tudom, hogy Jenna Kenyereskosarából származik, és bedobok egy szeletet a pirítóba. Igazából kettőt dobok be. – És ha valóban tudni akarod, ezért töltöttem itt az éjszakát. Mert képes vagyok felfogni, hogy miután lemegy a nap, távol kell maradnom a nőtől, akihez vonzódom.

Elhúzza a száját.

– Ez azt jelenti, hogy mindig arra ébredek majd, hogy itt vagy a kanapémon?

– Nem, a fenébe is. Azt hiszem meghúztam a nyakamat, miközben itt aludtam.

Megdörzsölöm a fájó pontot. Olyan érzés, mintha valaki dugóhúzót szúrt volna a nyakamba, és most azt csavargatná.

– Csak szükségem volt egy éjszakára távol tőle, hogy a helyükre kerüljenek a gondolataim. Most már jól vagyok.

– Biztosan így van. – James gúnyosan bólint. – Egyetlen távol töltött éjszaka alatt meggyógyultál.

A pirítósok elkészültek, és ez a jel, hogy távozzam. Kenek egy kis vajat az aranybarba pirítósszeletekre, és letépek két papírtörlőt. Egyet-egyet mind a két szelet pirítósnak. James észreveszi, mert pillanatnyilag túl sok időt és energiát fordít az életemre.

– Miért téptél le két papírtörlőt?

– Miért fontos ez? Te vagy a papírtörlő-rendőrség?

– Csak tudni akarom, hogy miért pazarolod a kiváló papíromat, amikor egy papírtörlőbe is bele tudnád rakni a két pirítósszeletet.

Hallatszik, milyen jól mulat. Egyáltalán nem érdekli a kiváló papírja. Csak az érdekli, hogy engem bosszantson.

Halk kopogás hallatszik. James és én mindketten a homlokunkat ráncoljuk, mielőtt odamenne kinyitni az ajtót, mert a városban senki sem megy látogatóba ilyen korán. Kinyitja az ajtót, és ott áll a nő, akit kerülök. Új frufruja ékesíti csinos arcát, a többi haja rendetlen kontyba fogva a fején… és a melegítőfelsőm van rajta. Hordja egyáltalán valamikor a saját ruháit?

James háza ugyanolyan kicsi, mint az enyém, így még a konyhából is fel tudom venni a szemkontaktust Ameliával, aki a bejárati ajtón kívül áll. Látja, hogy összehúzom a szemöldökömet, miután végigmérem. Elpirul. Egy tolvaj, akit rajtakaptak a sikátorban. A nagy kék szeme villan egyet, és összefonja a kezét a mellkasa előtt, mintha vissza akarnám szerezni a melegítőmet.

– Fáztam. Hideg van a házadban. És nem pakoltam be melegítőfelsőt. – Szünetet tart, és amikor még inkább összeszűkül a tekintetem, hozzáteszi: – A fogason találtam!

James halkan nevet, és a válla felett vet rám egy pillantást, mielőtt visszanéz rá.

– Jó reggelt, Amelia, mi tehetek érted?

Amelia gödröcskéi megjelennek, ahogy mosolyog, én pedig azon kapom magam, hogy el akarom takarni a kezemmel az arcát, hogy James ne lássa azokat a gödröcskéket. Mintha azok a gödröcskék a teste intim részei lennének, amiket csak nekem szabad látnom. Basszus, nagy bajban vagyok.

– Igazából Noah-t keresem.

James arrébb lép, és int Ameliának, hogy jöjjön be. Amelia így tesz, és ekkor veszem észre, hogy még mindig rövidnadrágban van. Apró sortban. Épp csak kilóg a melegítőfelső alól, és James is észreveszi, amikor Amelia elmegy mellette. De mivel jó barát, gyorsan elkapja a szemét. Egyenesen a csillogó tekintetemre, ami azt illeti.

Amelia átsétál a szobán, és megáll előttem a konyhában. Rám törnek a tegnap este emlékei, amikor ott álltam vele a bejáratnál. Megérintettem. Gyengéden. Szelíden. Sokáig nem érintettem így nőt. Igen, érzéki volt, de valami más is volt. Abban a pillanatban, amikor a bőröm a bőréhez ért, mindössze annyit tehettem, hogy nem ízlelem meg. Úgy, ahogy olyasvalakivel tenném, akivel törődöm. Próbálom azt mondani magamnak, hogy ez csak testi vonzódás, de nem vagyok benne biztos, hogy továbbra is el tudom ezt hitetni magammal. Hiszen, amikor rám mosolyog, úgy érzem, hogy az egész bensőm fénybe borul. És majd meghalok, hogy megtudjam, hogy ment az este a húgaimmal. Bárcsak le tudnám mondani a mai napomat, és vele tölthetném az egészet, és csak hallgatnám, ahogy beszél! Rettegek.

Amikor Amelia karnyújtásnyira van tőlem, átadom neki az egyik szelet pirítóst. Először habozik.

– Nem akarom elvenni a pirítósodat.

– Neked csináltam – mondom könnyed vállrándítással. – Éppen indultam haza.

Véletlenül Jamesre nézek. Megrázza a fejét és közben azt tátogja, hogy „tudtam”. Aztán elmutogatja, hogy „beleestél”.

– Köszönöm.

Kínos csend támad, miközben Amelia toporog, majd a válla fölött röviden Jamesre pillant. James csak áll ott, és vigyorog, mint egy idióta, nem veszi a célzást, hogy Amelia négyszemközt akar beszélni velem.

– Velem akarsz visszajönni a furgonban?

– Nem! – mondja kissé túl határozottan, majd elmosolyodik. – Bocs. Csak azért jöttem, hogy elmondjam, ma nem leszek púp a hátadon. Annie meghívott, hogy dolgozzam vele a virágboltban, és igent mondtam.

– Nem hiszem, hogy valaha is bárkitől hallottam volna, hogy a meghívni szót használja a dolgozni kifejezés előtt. Ne érezd úgy, hogy igent kell mondanod! Azért vagy itt, hogy pihenj, nem azért, hogy ingyen dolgozz a húgom üzletében.

A frufrujával babrál.

– Ó, tudom! De szeretnék. Jó móka lesz. Még soha nem dolgoztam a színpadon kívül. Valójában alig várom.

Arrébb fújja a frufruját. És még mielőtt parancsolni tudnék a kezemnek, végigsimítom a frufruját, kisöpörve a szeméből. Lágyan – kíváncsian – elmosolyodik a gesztus hatására. Mentegetőznék, de nincs semmi jó kifogásom. Így csak vállat vonok egy amolyan „ez az, ami” mosollyal. És ekkor tovább rontok a helyzeten.

– Dolgozhatsz velem is a Piteboltban.

A szavak kicsúsznak, mielőtt visszaszívhatnám őket. Mi a fenéért mondtam ezt? Épp most határoztam el, hogy kevesebb időt töltök Amelia közelében, erre meghívom, hogy töltse az egész napot velem?

– Hogyhogy engem sohasem hívtál, hogy dolgozzam veled a Piteboltban? – kérdezi James, aki nyilvánvalóan megpróbálja lerövidíteni az életét.

Ameliát kikerülve az idióta barátomra nézek.

– Nincs valami jobb dolgod? Egy kis hántani való kukorica? Tehenek, amiket meg kell fejni?

Megrázza a fejét, és felénk fordulva visszaül a fotelba.

– Semmi. Semmi az égvilágon.

Amelia Jamesre néz.

– Igazából azt reméltem, hogy egyik nap megmutatod nekem a farmodat, amíg a városban vagyok.

Nem vagyok bosszús. A legkevésbé sem bosszant, hogy átugrott az ajánlatomon, hogy dolgozzon a Piteboltban, és inkább megkérte Jamest, hogy mutassa meg neki a farmját. Nem, egyáltalán nem bosszant.

– Persze. Van kedved eljönni egy kicsit dolgozni velem holnap?

Amelia arca sugárzik.

– Igen! Elmehetünk ebédelni is a falatozóba? Amíg itt vagyok, próbálok olyan sokat magamba szívni a városból, amennyit csak lehet.

– Naná – mondja James engedékenyen, én meg arról fantáziálok, hogy átviharzom a nappalin, és kivágom az ablakon.

Amelia visszanéz rám, és a kézfejével finoman megütögeti a mellkasomat.

– Látod! Most már két teljes napig nem kell aggódnod amiatt, hogy púp leszek a hátadon. Boldog vagy?

– Átkozottul boldog vagyok.

Kortyolok még egyet az akkumulátorsavra hasonlító kávéból, csak mert érezni akarom, ahogy éget, aztán felkapom a kulcsaimat a pultról.

– Akkor most indulok…

– VÁRJ! – kiáltja Amelia, és erősen a mellemnek nyomja a kezét. A szeme tágra nyílik, a szempillája gyakorlatilag megérinti a szemöldökét, és amikor meglátja az arckifejezésemet, leejti a kezét. Lassan hátrál az ablak felé, a keze kinyújtva felém, mintha egy riadt ló lennék, aki el akar szelelni. – Csak… várj egy pillanatig.

Amikor elér az ablakhoz, kikukkant a redőnyön keresztül a házam irányába, és felsóhajt.

– Oké, most már hazamehetsz.

Élénk hangja azonnal gyanakvóvá tesz.

– Mit műveltél a házammal, Amelia?

– Semmit.

– Amelia.

Az orrát ráncolja, és elindul az ajtó felé, egyre gyorsabban és gyorsabban mozog minden lépésnél.

– Igazán, semmiség volt. Csak… egy kis tűz a tűzhelyen! De a tűzoltók eloltották, és már el is mentek, szóval később találkozunk! – kiáltja veszettül hadarva, mielőtt kirohanna a bejárati ajtón, kezében a darab pirítóssal. Az ajtó becsapódik mögötte, és egy pillanatnyi csend után Jamesre nézek.

– Ne szólj egy szót s…

– Amelia és Noah szerelmesek…

– Hidd csak ezt, és legyen szar napod, James! – mondom csipkelődve, és felmutatom neki a középső ujjamat a vállam felett.

– Mondd meg a barátnődnek, hogy alig várom az ebédelős randinkat. Szeretlek!

Beugrom a furgonomba, és pontosan egy perc alatt hazavezetek. Kiszállok, és eltökélten kivágom az ajtót. Nem fog érdekelni, hogy Amelia Annie-vel tölti a napot helyettem. És nem leszek féltékeny, amiért a holnapi napot Jamesszel tölti. Sőt, a nap hátralévő részében nem is fogok rá gondolni. Élvezni fogom a magányomat a boltban, ahogy mindig is.

26. fejezet

Amelia

Pár órája vagyok a virágüzletben Annie-vel, amikor kivágódik az ajtó, és belép Noah. Az ajtó nekicsapódik az egyik dísznek, és majdnem felborítja. Annie és én felugrunk, Mabel, aki csokrokat gyűjt a panziójába, sikít. Noah összerándul.

– Elnézést. – Ritka vörös pír önti el az arcát. – Nem akartam ilyen drámai belépőt.

Mabel Noah felé bök az ujjával.

– Azt akarod, hogy szívrohamot kapjak? Nem érdekel, ha megpróbálsz előbb a sírba vinni, mert szeretlek, de nem hagyom rád a panziót a végrendeletemben. Az az unokahúgomé lesz.

Noah óvatosan becsukja maga mögött az ajtót.

– Nem kell a panziód, Mabel.

Mabel gúnyolódik.

– Kellene, ha tudnád, mi a jó neked! Édesem, mindenféle pénz van abban a fogadóban. Nem úgy értem, hogy kötegekbe kötve, hanem elrejtve a padlóban.

Noah a homlokát ráncolja.

– Az nem helyes. Nem kellene a padlódeszkák alá raktároznod a pénzt, Mabel. Mi van, ha tűz üt ki?

Nem igazán tetszik, ahogy rám néz, amikor ezt mondja. Csak egy kis tűz volt, oké? Tényleg nagyon aprócska. El is oltottam, mire kijöttek a tűzoltók. Ők csak segítettek az összes füstöt kiszellőztetni a házból. Mindenesetre megtanultam a leckét. Ne hagyd a palacsintát a serpenyőben, miközben egy újabb adagot keversz be. Mabel a méretes csípőjére teszi a kezét.

– És ki gyújtana tüzet? Azt tervezed, hogy felgyújtod, Noah? Csak mondd meg, ha pénzre van szükséged. Intézek neked néhány ablakmosós napot, így nem kell gonosz dolgokat csinálnod.

Noah elképedtnek tűnik. Aztán elkeseredettnek. Aztán megint döbbentnek.

– Nem… Mabel… Nincs szükségem pénzre. És hogy gyújtanám fel… – Megrázza a fejét és felemeli a kezét. – Tudod, mit? Nem fontos.

Noah Annie-re néz, aki abban a pillanatban odarohan a közbeszóló idős asszonyhoz.

– Mabel, gyere, fejezzük be neked azokat a csokrokat! Majd segítek.

Azok ketten folytatják a virágok kiválasztását a csokrokhoz, és Noah végre odajön hozzám a pult mögé, ahol állok, és úgy nézek ki, mint egy igazi dolgozó nő.

– Szia – mondja a maga csendes, dörmögő módján. Hangja nem feltétlenül mély, de van benne valami karc, amit jó hallani. Be kell dugnom a fülemet. Próbálom magam távol tartani tőle, és nem elképzelni, ahogy a fülembe suttog, miközben együtt ücsörgünk egy kád habfürdőben, és az ujjaival egy finom vonalat rajzol a bőrömre – lágyabban, mint a hangja simogatása. A fenébe, már látom is magam előtt. És nem segít, hogy ma nincs rajta a sapkája, mert így a megdöbbentő zöld szeme a teljes hatását ki tudja rám fejteni. Belefúlok egy buja örökzöld erdőbe.

– Helló – felelem, és kirángatom az agyamat ebből az elképzelt habfürdőből. – Azért jöttél, hogy virágokat vegyél?

Elkapja a tekintetét, leereszti nehéz szempilláit.

– Nem.

Nézem, ahogy finoman végighúzza az ujját egy pult mellett álló, hosszú szárú virág bársonyos szirmán, amitől megborzongok, nyilvánvalóan a róla szóló legutóbbi fantáziám okán.

– Annie-vel kell beszélned?

Megint egy nemmel szembesülök.

– Akkor a piacra mész?

Topog és megrázza a fejét.

– Van elég kajám.

Istenem, Noah mindig titokzatos, de ez már túl sok. És kínos. Csak áll ott, gyakorlatilag vibrál a feszültségtől, és ez engem is idegessé tesz. Kezdek izzadni. Egyetlen további aggódással töltött perc választ el attól, hogy izzadságfoltok jelenjenek meg a pólómon. Miért csak áll itt? Miért nem mond többet? Nem én vagyok az egyetlen, aki észreveszi ezt. Mabel mélyet sóhajt a helyiség túloldalán, és gyakorlatilag rám kiabál.

– Könyörülj rajta, gyermekem! Miattad van itt! Te pedig, Noah, hívd ki a hölgyet, hogy véget vethessünk ennek a kínos jelenetnek.

Lángol az arcom. Biztos vagyok benne, hogy úgy néz ki, mintha belemártottam volna egy kád paradicsomlébe. Noah kicsit elmosolyodik, a szeme sarkában apró ráncok jelennek meg.

– Ma korán végzek, és elmegyek horgászni. Rajta volt a listádon, szóval úgy gondoltam, megkérdezlek, nincs-e kedved velem jönni.

Noah-val tölteni a délutánt? Nem tudom. Megpróbáltam távol tölteni tőle a napot, abban bízva, hogy ez a dolog, ami itt köztünk bizsereg, elmúlik. Ezért is tervezem a holnapi napot Jamesszel tölteni. Azt hittem, hogy Noah és én ugyanazon az állásponton vagyunk ez ügyben, hogy ő is távol akar tartani magától engem, hiszen a múlt éjjelt is James házában töltötte. De ahogy a szemébe nézek, elgyengülök. Lehet, hogy össze vagyok zavarodva, de nem tudnék neki nemet mondani, akkor sem, ha megpróbálnék. Ám természetesen előbb bosszantanom kell egy kicsit. Előrehajolok, a könyökömet a pultra támasztom, az államat pedig a kézfejemre.

– Miért? Hiányzom?

A szemét forgatja, és megrándul a szája sarka.

– Abszolút nem. Csak próbálok megfelelni a Mr. Vendégszerető címnek.

– Márpedig hiányoztam neked. Itt durcáskodtál, mert fogalmad sincs, mit csinálj, ha többé nem vagyok benne az életedben.

– Jössz vagy nem?

Megkerülöm a pultot, megállok Noah előtt, és úgy nézek fel rá, mint egy szemérmes Disney-hercegnő.

– Nagyon magányos voltál nélkülem?

A derekamnál fogva az ajtó felé kezd tolni. Ezek szerint vele megyek.

– A pokolba is, sokkal, de sokkal békésebb volt, mint most.

– Csak ismerd be, hogy hiányoztam!

Gyenge kísérletet teszek, hogy lefékezzem, de ő továbbra is tol maga előtt, és úgy ér a derekamhoz, mintha már ezerszer megtette volna. Mintha a keze melege, ami átszivárog a pólómon, nem küldene áramot a bőrömbe. Mintha nem mennék el vele önként, ahová csak akarja.

– Annie, elviszem tőled ezt az elkényeztetett popsztárt a nap hátralévő részére.

– Annabell! Vedd rá, hogy bevallja, hogy hiányoztam neki! – kiáltom a vállam felett. Gyorsan feléjük pillantok, és mielőtt Noah becsukja az ajtót mögöttünk, egy mosolygó Annie-t látok egy vigyorgó Mabellel.

– Hallgass! – mondja Noah, és megáll, hogy rám nézzen, amikor elérjük a járdaszegélyt. Bugyborékoló nevetésben török ki, amit akkor sem tudnék visszatartani, ha akarnám. Ez az a fajta boldog nevetés, ami arra késztet, hogy a combodra akard támasztani a kezedet, hogy ne zuhanj a földre. Noah tekintete a számra siklik. Egy teljes lélegzetvételnyi ideig ott időzik, mielőtt a szempillái újra a szememhez emelkednek.

– Hiányoztál.

Abbahagyom a nevetést.

A szívem kalapál.

Az ajkam szétválik.

Csakhogy még mielőtt válaszolhatnék, hozzáteszi:

– De még mindig púp vagy a hátamon.

Hogyan tudja ezt úgy mondani, hogy úgy érezzem, mintha megint ott lennék abban az elképzelt habfürdőben?

Amikor fiatalabb voltam, volt egy hatalmas tölgyfa az előkertünkben. Nyáron a kedvenc elfoglaltságom volt, hogy leültem a tövébe, nekitámasztottam a hátamat, és zenét hallgattam. Néha kivittem a gitáromat is, és pengettem, dalokat írtam, és magamba szívtam a napsütés utolsó sugarait. Semmi rossz nem érhetett el hozzám, amikor a tölgyfa alatt ültem, és a nap simogatta a bőrömet. Nem létezett más hely ezen a világon, amely képes lett volna visszaadni ezt a léleksimogatóan békés érzést.

Egészen mostanáig.

A karom kilóg Noah furgonjának ablakából, és az én jó öreg barátom, Napfény feléleszti múltbeli szerelmünket, és megcsókolja védtelen bőrömet. A szél összeborzolja a hajamat az arcom körül. Noah mellettem ül – a kezét lazán tartja a kormányon. Tökéletesen cizellált arcán halvány vigyor. És amikor azt mondom, hogy tökéletesen cizellált, nem úgy értem, hogy klasszikusan tökéletes. Noah semmilyen értelemben sem szépfiú. Az arca napbarnított és borostás. Az orrnyergén is szeplők ülnek a túl sok nap és a kevés fényvédő krém okán. Van egy kis heg a szemöldöke és egy másik az ajka fölött. Gondolom, hogy kisfiúként szerezte őket egy verekedésben. Valaki csúfolta a legjobb barátját, és ő közbelépett. De a zord hegek és a zöld szemét ölelő sűrű, hosszú szempillák egyedülálló keverékét be kellene tiltani. Ugyanúgy, mint a metkristályt.

Leszámítva a szél hangját, csendben autózunk, és gyors oldalpillantásokat vetek Noah-ra, amikor biztos vagyok benne, hogy nem figyel. Általában szeretem a köztünk lévő csendet. De most izgatott vagyok, ami látszólag hadilábon áll a békével, amit érzek, és mégsem így van. Kéz a kézben járnak. Ez maga a nyugalom és derű érzése, ami tudatja velem, hogy most valami félreérthetetlenül más. Noah megpengetett bennem egy húrt, ami most rezeg. Muszáj a lábamnak járnia. Összekötöm a hajamat egy lófarokba. Megnézem a telefonomat, és látom, hogy még mindig nincs térerő, ezért újra kikapcsolom.

Noah észreveszi, de az egyetlen reakciója, hogy alig láthatóan felvonja a szemöldökét. Tudja, hogyha akarok róla beszélni, akkor majd fogok. Nem olyan férfi, akinek folyamatosan biztatásra, megerősítésre van szüksége – ezért korábban azt hittem, hogy morcos, pedig valójában csak komoly. És pontosan ezért pusztító, hogy itt vagyunk kettesben, az én testem az ő testével. És a testem arra akarja kényszeríteni, hogy húzódjon félre, hogy rámászhassak a testére. Épp tegnap este emlékeztettem magam arra, hogy álljak le, és ne engedjek a Noah iránti vonzalmamnak. Hogy ne firtassam, miért csüggök minden kimondott szaván. Eldöntöttem, hogy távol maradok tőle. Nagyon, nagyon távol. Egy átkozott erődöt építek közénk. De most itt vagyok, a tekintetem az arca vonalát követi, mintha egy térkép lenne, amit memorizálok.

Szükségünk van egy kis zenére, hogy megtörje ezt a csendet.

Előrenyúlok, és bekapcsolom a rádiót. A rádió hagyományos – ezért elgondolkodom, hogy Noah egyáltalán hallgat-e zenét –, így a gombot a legközelebbi állomásra csavarom. Country. Egy régi George Strait-dal tölti be a levegőt, és tökéletesen meglovagolja a szellőt. Nem igazán vagyok countryzene-rajongó, de be kell ismernem, hogy valami miatt tökéletesen illik az aranyló napsütéshez és a meleg naphoz. Behunyom a szememet és hagyom, hogy a fejem belesüllyedjen a fejtámlába. Élvezem a nyugalom pillanatát.

Ebben az elmúlt pár napban úgy éreztem, hogy egyes részeim újra életre keltek. Mint amikor túl sokáig ültél a lábadon, és végre sétálsz egyet. Eleinte bizsereg a lábad, és kényelmetlen, de aztán visszatér belé az élet, és újra normálisan tudsz mozogni.

A meghitt pillanat hirtelen félbeszakad, amikor egy másik dal következik, és megváltoztatja az autózás hangulatát. Ez Faith Hill és Tim McGraw egyik dala. Olyan szexi, hogy meg akarok halni. „Szeretkezzünk… egész éjjel… amíg el nem hagy az erőnk…” Kipattan a szemem, és Noah-ra nézek. A keze erősebben szorítja a kormányt, de máskülönben nem árulja el, hogy hirtelen ő is ugyanolyan kínosan érzi magát, mint én. Kíváncsi vagyok, hogy elkapcsolja-e a rádióállomást, de nem teszi, és fogalmam sincs, hogy miért. Vagy azért, mert nem akarja felhívni a figyelmemet a kényelmetlenségre, vagy mert látni akarja, hogy hatással van-e rám a dalszöveg, vagy sem. Vagy talán mert viccesnek találja. Így aztán én hajolok előre és állomást váltok.

– Hűha! – mondom hangosan, így próbálom leplezni a kínos pillanatot, és azt, hogy majdnem letöröm a rádiója gombját, olyan erővel tekerem. – Nem bánod, ha egy kicsit keresgélek a rádióadók között? Nem igazán vagyok ma olyan hangulatban, hogy countryt hallgassak.

A szája sarka felkunkorodik.

– Gyalázat. Nekem ez az egyik kedvencem.

Vetek rá egy oldalpillantást, tovább tekergetem a rádiót, és ezzel megnevettetem.

– Nagyon sajnálom, hogy kiábrándítalak.

Végül egy férfi hajhullás elleni szerről szóló reklámnál megállok. Tökéletes. Semmi szexuális feszültség nincs benne. Minden újabb megállapításnál, amit a rádióbemondó tesz, megjátszott biztató pillantásokat vetek Noah-ra.

– Na látod, Noah! – mondom, és játékosan megütögetem a bicepszét. Kétségbeesetten igyekszem kikecmeregni a pár pillanattal korábbi sikamlós terepről. – Végül is van remény a kopasz foltodra.

Uralkodik magán, így erősebben szorongatom.

– Fogadok, hogy még csak nem is tudtad, hogy van egy kopasz foltod. Pedig van. Ott, hátul. Ott tátong egy fényes kopasz folt. És tudod, mit? Jó barát vagyok, szóval, ha akarod, megveszem neked ezt a krémet, és felkenem rád. És nem is várok mást cserébe, csak hogy mindennap csinálj nekem palacsintát tejszínhabbal, csokireszelékkel a tetején.

– Boldogan csinálok neked mindennap palacsintát, ha felhagysz azzal, hogy megpróbálod porig égetni a házamat.

Már éppen készülök valami pimasz és elragadó választ adni, amikor a saját hangom megállít. Ez a legújabb toplistás kislemezem. Lefagyok, amikor a hangszórókon keresztül lejátssza a rádió. Az örömöm elhalványul, és a szikla visszatelepszik a mellkasomra. Emlékeztető a való világra, amit nem akarok, és amire nincs szükségem.

– Ezzel az albummal fogsz turnézni, ugye?

Bólintok, és lenyelem a torkomban keletkező gombócot. Noah is bólint. Újabb szünet után megkérdezi.

– Mennyi ideig leszel… milyen hosszú ideig fog a turné tartani?

A hangja gyanúsan könnyed. Mintha nagyon keményen dolgozna azon, hogy meggyőzzön, egyáltalán nem érdekli, és ez csak egy laza csevegés. Csakhogy tudom. A rövidnadrágom szélével babrálok.

– Kilenc hónapig. Lesz egy szünet az amerikai és az európai szakasz között, de csak rövid.

Noah lassan bólint megint. És ezúttal ő az, aki hirtelen megszakítja a dalt.

– Oké, elég a rádióból. Ráadásul úgy hallom, hogy ez az énekes egy igazi díva. És valamilyen oknál fogva azt akarja, hogy mindenki szeresse a joghurtot – mondja mosolyogva, mielőtt átkapcsol a CD-re.

– Van itt egy CD-lejátszód? Ki hallgat még CD-t? – kérdezi a nő, akinek DVD-i vannak, és továbbra is DVD-ket néz.

Vet rám egy pillantást.

– Örülj, hogy nem kazettás.

Elhelyezkedem az ülésen, kifelé nézek az ablakon, és izgatottan várom, hogy megtudjam, milyen Noah személyes zenegyűjteménye. Nem tudom, mire számítok, de azt millió év alatt sem találtam volna ki, hogy Frank Sinatrát fogok hallani. Elvis klasszikus dalának, a Love me tendernek a Frank Sinatra-féle változata szól Noah öreg furgonjának utasterében, és annyira gyönyörű, hogy még a nap is elalél tőle. Természetesen megvan neki. Természetesen, hiszen ő egy régi vágású férfi. Az én „pasim”, akarja hozzátenni az agyam, de elhessegetem a gondolatot, mint egy bosszantó szúnyogot. Élesen megfordulok, hogy Noah-ra nézzek.

– Ez nem a te CD-d?

– Miért?

– Mert te egy harmincéves férfi vagy, aki Kentuckyban él, Rome-ban.

– Harminckettő.

– Rendben. Harminckettő. Neked nem ezt kellene hallgatnod… Nem tudom, mit, mondjuk, valami furcsa rockzenét ifjúkorodból. Vagy mivel szereted a klasszikus dolgokat, talán Hank Williamset. Vagy Johnny Casht! Nem tudom… Bármit, de nem ezt!

Rám pillant, majd visszafordul az út felé.

– Nem szereted Franket?

Frank. Annyira közel áll hozzá, hogy úgy érzi, a keresztnevén emlegetheti. Mint én Audrey-t. Fizikai fájdalmat okoz, annyira lenyűgöz Noah. Többet nem bírok el.

– Imádom Frank Sinatrát – mondom olyan hangon, mint az az ember, aki megpróbál beszélni, miközben összeszorul a szíve. – Mint ahogy a többi nagyságot is abból az időből. Ella Fitzgeraldot, Bing Crosbyt, és…

– Ők is itt vannak – jelenti ki Noah olyan lazán, mintha ettől nem fognék padlót. Hallgatok. Mosolyogva rám néz, jól mulat.

– Ez egy válogatás-CD. A nagymamám vette nekem nagyon régen. – Nevet, és visszafordul az út felé. – Azért vette nekem, mert túl sok olyan fura rockzenét hallgattam, amiről beszéltél. Azt mondta, hogy ismernem kell a klasszikusokat, ha van rá bármi remény, hogy jó ember váljon belőlem.

Feladat teljesítve.

Ezt elég hangosan szeretném suttogni ahhoz, hogy meghallja, de inkább csendben maradok, és hagyom, hogy a dal körülöleljen bennünket. Ez a máris tökéletes pillanat olyan, mint egy álom. Amikor a dal véget ér, Noah-ra nézek.

– Szeretem a nagymamádat. Bárcsak találkozhatnék vele!

Valódi, őszinte mosoly terül szét az arcán, mint amikor a nap felbukkan a horizonton hajnalban, de nem mond semmit.

Noah lehúzódik egy kis parkolóba, amely egy kis festői tóba nyúló kikötőre néz. A partot fák szegélyezik, és ettől félreesőbbnek és meghittebbnek tűnik. Mindketten kiszállunk a furgonból, ő pedig kivesz két horgászbotot és egy szerelékes dobozt a furgon hátuljából. Végigsétálunk a hosszú kikötőn, amíg egy kis stéghez nem érkezünk. Leveszem a fehér vászon tornacipőmet, leülök, és a stég széléről lóbálom a lábamat. Elég magas, így a lábam körülbelül harminc centivel a víz felett lóg. Noah leül mellém, és a vállunk összeér. Az arcom kipirul az ártatlan élvezettől, amit évek óta nem tapasztaltam.

Noah fülének a hegye kicsit rózsaszín lesz – már tudom, hogy ez olyankor történik vele, amikor zavarban van, és elmenekül. Ha lenne egy ablak kettőnk között, azt hiszem, mind a ketten feltekernénk, lassan és drámaian. Úgy viselkedünk, mintha korábban még soha, senkit sem érintettünk volna meg a másik nemből. Ez abszolút röhejes. És csodálatos. És hihetetlen.

– Milyen volt?

Kétségbeesetten várom, hogy felderengjen egy kép, amit ő fog festeni nekem, hogy megtörje ezt a köztünk lévő feszültséget.

– A nagymamám? – kérdezi, ahogy kinyitja a szerelékes dobozt, és elkezdi felcsalizni a horgot. Bólintok. – Gyengéd… és egyúttal tüzes. Az a nő imádta az embereket. Esküszöm, senkit sem engedett ki a piteboltjából ölelés nélkül. Még az idegeneket sem. Egyszerűen ilyen volt.

– Mi volt a neve?

– Silvie Walker. Akár hiszed, akár nem, ő és Mabel a legjobb barátok voltak kamaszkoruk óta. Azok ketten mindenféle bajba keveredtek együtt. És mivel a nagyapám már meghalt addigra, amikor a nagymamám lett a gyámunk, Mabel sok tekintetben úgy viselkedett, mintha a második szülőnk lenne. Ritkán van olyan nap, hogy ne találkoznánk.

– Ó, ezért szeret Mabel téged annyira.

– Ezért piszkál annyit.

Vigyorog, és hallom a gyengédséget a hangjában.

– Lehet, hogy elvesztettem a szüleimet, de igazán szerencsés vagyok azért, hogy olyan sok ember szeret, akik olyanok nekem és a húgaimnak, mint a családunk. Ezért nem haboztam, hogy visszajöjjek, amikor szükségük volt rám itt.

Kinyitom a számat, hogy megkérdezzem, miért volt itt rá szükségük, de mielőtt megtehetném, folytatja a mesélést.

– Ha már a neveknél tartunk… – Felrakja a horgára a csalit, vagyis egy gusztustalan kinézetű gumiférget, lerakja a horgászbotját, és felém fordul. – Kíváncsi vagyok, hogy választottad a művésznevedet.

– A Rae a második keresztnevem. – Kicsit megvonom a vállamat. – Anyukám Rae-Rae-nek hívott időnként, amikor kicsi voltam, és kedves választásnak éreztem, amikor művésznevet kerestem. Úgy gondoltam, az, hogy az emberek Rae-ként hivatkoznak rám, és nem Ameliaként, segít majd nekem abban, hogy elkülönítsem a szakmai és a magánéletemet.

– És segített? – kérdezi, és ez olyasmi Noah-ban, ami annyira megkülönbözteti őt a többi embertől. A legtöbb ember csak bólintana, és továbblépne. De ő tudni akarja a választ. És segített?

– Nem. Igazából Rae Rose magába szippantott. Úgy érzem, mintha sokáig nem lettem volna Amelia. Téged és a húgaidat meg Jamest leszámítva most mindenki csak Rae-nek hív. Még az anyukám is. Ez…

Megtorpanok, mert keresem a megfelelő szót, hogy leírjam, milyen érzés, végül megelégszem egy gyerekes kifejezéssel.

– Utálom. Össze vagyok zavarodva, és bizonytalan vagyok abban, ki is vagyok.

– Kemény lehet – mondja Noah vádaskodás és döbbenet nélkül. Nem ad tanácsot, és nem vág hozzám egy csomó „kellene”-t sem. És úgy tűnik, azt sem várja tőlem, hogy ebben a pillanatban valami következtetésre jussak. Csak el kell mondanom, amit érzek, és ha ez nem a szabadság, akkor nem tudom, mi az.

– Főleg a magány teszi olyan nehézzé. Abban a pillanatban, amikor híres lettem, többé senki sem látta a valódi énemet. Most csak Rae Rose-t látják, és azt, amit tehet értük vagy adni tud nekik. Tudtad, hogy anyukám a legjobb barátom volt? Most pedig csak egy huszonnégy órán át nyitva tartó ATM-nek lát ő is. Ez szívás. És az a furcsa, hogy ritkán vagyok egyedül, de mégis állhatok egy több száz emberrel teli teremben, akik állítólag szeretnek engem, miközben teljesen elszigeteltnek érzem magam.

– Most is magányosnak érzed magad?

Noah kérdése szíven üt.

– Nem.

Minden sokkal könnyebb lenne, ha a válaszom igen lenne. Egyik részem az kívánja, hogy bárcsak a zene örömére találtam volna rá újra ebben az átkozott városban, nem pedig valami másra.

– Jó. Örülök.

Őszintének tűnik.

– És talán a távol töltött idő után újra rátalálsz a pályád iránti szeretetre is.

– Mabel pontosan ugyanezt mondta.

– És ő sohasem téved. Vagy legalábbis elhiteti veled, hogy nem.

Vigyorog, és a szerelékes dobozra fordítja a tekintetét. Kivesz egy undorító, ficánkoló, nedves kukacot, ami azonnal lehűti a bensőséges hangulatot, mint egy vödör hideg víz. Szuper. Szükségünk van erre.

– Szóval akarod te feltenni a csalit a horogra?

– Gyáva nyúl vagyok, ha nemet mondok?

– Határozottan.

Elgondolkodó képet vágok, mielőtt válaszolnék.

– Rájöttem, hogy jó nekem így, nyúlként.

– Tégy, ahogy jólesik, de kimaradsz minden élvezetből.

Nevetek, és játékosan meglököm a vállát.

– Ez a te elképzelésed az élvezetről.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezi, de a hangjából világos, hogy játszik.

– Egyszerűen nem tűnsz olyan srácnak, aki hajszolja az élvezetet vagy a szórakozást. Szóval, valami, ami ilyen nyugodt és békés dolog, neked szórakozásnak számít.

– Én nagyon szórakoztató vagyok – mondja faarccal. – Felejtsd el Mr. Vendégszeretőt. Mindenki más Mr. Mókának hív. Csak még nem vagy itt elég hosszú ideje ahhoz, hogy hallhattad volna.

– Ühüm. Persze.

Felvonja az egyik szemöldökét, és fülig szalad a szája.

– Akarod, hogy bebizonyítsam?

– Igen – mondom határozottan bólintva, aztán ki kell fújnom a frufrumat a szememből. – Ami azt illeti, jó pénzt fizetnék érte, hogy lássam.

– Nos, szerencséd van. Ma ingyenes a dolog.

Noah lerakja a horgászbotokat, és gyorsan talpra ugrik. Összeráncolt szemöldökkel felnézek rá, ahogy felém nyújtja a kezét, hogy segítsen felállni. A tenyerébe csúsztatom a kezemet, és a szívem vadul kalapál. Felránt engem is, a mellkasunk szinte összeér. Várakozón nézek rám.

– Oké. Mr. Mókamester. Mi lesz az?

Áhítattal nézem, ahogy az arca teljes mosolyra nyílik, és a szeme sarkában egymást érik a szarkalábak. Aztán finoman a fenekemre teszi a kezét, én zihálok, ami tökéletes, mivel a következő dolog, amire emlékszem, hogy belelök a stégről egyenesen a vízbe.

27. fejezet

Amelia

Hitetlenkedve bukkanok fel a víz felszínén. Noah igazából belelökött a vízbe. Nagy levegőt veszek, és felnézek rá. Büszkén, csípőre tett kézzel áll a stégen, hunyorog, és mosoly jelzi a száját. Rá mutatok, miközben a vizet taposom, és vizes hajamat hátrasimítom az arcomból.

– Mi van, ha nem tudok úszni?

– De tudsz.

– De nem tudtad, hogy tudok!

Legyint.

– Megmentettelek volna. Vízimentő voltam a középiskolában.

Naná, hogy az volt. Annyira megbízható. És fogadok, hogy csodálatosan nézett ki abban a piros úszónadrágban.

– Remélem, tudod, hogy most bajban vagy. Csak várj, amíg…

Megszakítom a fenyegetésemet, mivel látom, hogy elkezdi lehúzni a pólóját.

– Hú… mit csinálsz? – kérdezem. Erősen sokkol napbarnított, kidolgozott felsőteste látványa, amit olyan könnyedén megmutat. Mindennél jobban szeretném, ha odafent lennék a stégen, és végigfuttathatnám az ujjaimat bronz bőrén. Először gyengéden megérinteném a tetoválását a bordáin, mert van valami benne, ami áhítatot ébreszt bennem. Másodszor, megérintenék a testén minden elérhető négyzetcentimétert. (Mert ebben a fantáziában nincsenek határok kettőnk között, és én a barátnője vagyok, aki nagyon szerelmes belé.)

Noah nyilvánvalóan azt akarja, hogy többet lássak belőle. Huncutul vigyorog, ahogy kicsatolja a farmerját, és letolja a csípőjén. Csak a fekete bokszeralsóját hagyja magán.

– Beugrom. Miért, minek látszik?

Annak, hogy egy felnőtt, izmos, gyönyörű férfi alsógatyára vetkőzik a stégen fényes nappal! Eltátom a számat. Az arcom rákvörös. Csodás, hogy életmentő volt, mert fennáll a veszélye, hogy megfulladok, ahogy próbálom a vizet taposni, miközben szembesülök lenyűgöző, erős testével. Nem érdekel; lesüllyedek a tó fenekére, és boldog nőként fogok meghalni, mert már láttam a tökéletességet.

Noah karcsú vonalakból és jól látható izmokból épül fel, amelyek nincsenek felfújva, vagy túlgyúrva. Természetes izmok. Nem olyasfajták, amiket az edzőteremben dolgoznak ki nap nap utáni aprólékos munkával, hanem olyan tisztességtelen típusúak, amelyek egyszerre köszönhetők a genetikának, és a nappaliban végzett fekvőtámaszoknak. Válla határozott és széles – hasa feszes, alhasa ígéretes V-je eltűnik a bokszeralsója derékpántja alatt. Nem szőrös fickó, csak néhány halvány arany folt itt-ott. Nem oda nézek, ahová szeretnék, mert a pupillám annyira kitágulna, hogy megvakulnék, és Noah azonnal tudná, mire gondolok. Mert arra gondolok, hogy szeretnék felmászni erre az erős emberre. Már a csupasz csuklója látványától is egész héten csorgott a nyálam, nem is beszélve az erős, robusztus testéről.

Nekifut, és egy bombaugrással beleugrik a vízbe. Megkönnyebbülök, hogy nem kell az akaraterőmre hagyatkoznom, hogy abbahagyjam a fixírozását. Mosolyogva bukkan fel a vízből, és megrázza a fejét, hogy lesöpörje a vizet az arcáról.

– Nem tudom elhinni, hogy csak úgy levetted a ruhádat, és beleugrottál a vízbe.

Noah – a pitebolt-tulajdonos, a szigorú képű, morcos medve – egyszerűen csak levetkőzött, és gyermeki vigyorral az arcán beleugrott a vízbe. Ez új színt ad a róla alkotott képhez. Valami izgalmasat és élettel telit az eddigi kényelmes-nyugalmas képhez. Sajnos, ettől kiakad a szexiségmérőm.

Noah válla és erős kulcscsontja a víz felszíne felett lebeg. Meg kell találnom a módját, hogy megfeledkezzem arról, hogy a haja két árnyalattal sötétebb lesz, ha vizes. Hogy ne vegyek tudomást róla, ahogy a vízcseppek a szempillájára és a feszes bőrére tapadnak.

– Kétségbe vontad, hogy képes vagyok-e szórakozni. Muszáj volt bizonyítanom.

– De miért van az, hogy te előtte levehetted a ruhádat, hogy szép és száraz maradjon, én meg nem?

A szeme elsötétedik, amikor rám szegezi.

– Szerintem tudod a választ erre a kérdésre.

Mert nem tudná távol tartani a kezét tőlem. Mert ez a forróság, amit kettőnk között érzek egy ideje, nem egyoldalú.

Csupasznak érzem magam, ahogy most rám néz. Elismerő pillantással figyelem, ahogy Noah a bicepszét megvillantva felemeli a kezét, és hátrasimítja vele a haját, kicsavarva belőle a vizet. Tűnj innen, bicepsz! Ki vagyok neked szolgáltatva.

– Noah! – dorgálom szigorúan, miközben vizet fröcskölök az arcába. – Nem mondhatsz ilyeneket!

Nevet és megfordul.

– Miért nem?

– Mert te magad mondtad, hogy le kell állnunk a flörtöléssel. És… te most flörtölsz! Miközben gyakorlatilag meztelen vagy! A vízben!

Azt kívánom, bárcsak ne mosolyogna rám így. Bárcsak ne úszna közelebb! Bárcsak tudnék elég tisztán gondolkodni ahhoz, hogy elússzam! De nem tudok. Továbbra is erőtlenül fröcskölöm rá a vizet, amíg elég közel nem ér ahhoz, hogy a csuklóm köré fonja a kezét. Nyöszörögni szeretnék a látványától. Erős állkapocs, szeszélyes száj, zöld szem, nedves haj. És ahogy érzem a közelségét… ez nem valóságos.

Eltűnik a mosolya. Egyikünk sem nevet. Figyelem, ahogy nyel egyet – a homlokát ráncolja, mintha fájna valamije.

– Nagyon keményen igyekszem távol maradni tőled – mondja halk, reszelős hangon. Tekintete végigfut az arcomon, és most a köztünk lévő vonzás elképesztőnek tűnik. Kibírhatatlannak. – És most elbukom.

A pulzusom az egekbe szökik, és nem amiatt, hogy a vizet taposom, hanem azért, mert közelebb húz magához és lágy íveim kemény vonalaihoz préselődnek. Egyik karjával tökéletesen szándékosan átöleli a derekamat. Gyanítottam, hogy Noah izmai nem csak látványosságok, és igazam volt. Megfogja a lábamat, és úgy irányít, hogy tekerjem köré, és kapaszkodjam a nyakába, miközben mindkettőnk helyett tapossa a vizet. Tényleg vízimentő. Az egyik kezét a víz fölé emeli, és gyengéden félresimítja a frufrumat az arcomból. Az a szempár, amely ugyanolyan ragyogó zöld, mint a tavat szegélyező fák, most a számra mered.

Lassan a homokos part felé úszik velünk. Tudom, miért tartunk arra, és az egész testem kiált, hogy maradjak csendben. Tartsam csukva a számat, és ne rontsam el ezt a pillanatot. De nem tehetem ezt vele.

– Noah – suttogom, és közben kényszerítenem kell magam, hogy kimondjam. – Semmi sem változott. Még mindig el kell majd mennem.

Nem hagyja abba az úszást.

– Tudom. És részemről rendben, ha részedről is.

Csendben bólintok. Kapaszkodom, amíg el nem éri a homokos partot, ahol már leér a lába, és meg tud tartani engem anélkül, hogy taposnia kellene a vizet. A napsütés egyesülve Noah tekintetével, perzselőn simogatja a bőrömet. Szorosan a testéhez húz, én pedig szorosabban kapaszkodom a nyakába. Ez egyszerre maga a mennyország és a pokol. Kínzás. A szája lebeg a szám felett, lélegzete ígéreteket súg az ajkamnak. Türelmetlenül mocorgok. Válla ívébe nyomom az ujjaimat, mert még nem fog megcsókolni, pedig én mohón vágyom rá. Mosolya lágy és csúfolódó, és nyilvánvalóan élvezi, hogy húzza az időt – bizonyítva ezzel azt, hogy nemcsak a szavakkal bánik mértékletesen, hanem a testével is képes önmérsékletet tanúsítani.

Én viszont nem tudom fékezni magam, mert már nagyon rég volt az, amikor csókolóztunk. Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is csókolt vagy tartott így férfi, hogy az ennyire tetszett volna. Szorosan a dereka köré tekerem a lábamat, és ezzel nevetésre késztetem. Arcomat megfelelő szögbe döntöm az optimális csókhoz. Ha meg akarod tenni, tedd meg! A szeme most teljesen fekete lesz. Egyik keze a hátamra siklik, a másikkal megfogja az államat. Ugyanolyan birtoklón tart, mint ahogyan én csimpaszkodom belé.

Visszafojtom a lélegzetemet, ahogy megszünteti az ajkaink közti kis teret, és száját az enyémre szorítja. Boldogság. Csoda. Varázslat. Borostája enyhe dörzsölése gyufaként gyújtja lángra az érzékeimet. Tapintható bizonyítéka annak, hogy Noah valódi, és a bőre hozzáér az enyémhez. Szívem kalapál, és bőröm lángra lobban a gyönyörűségtől és a vágytól. Még szorosabban kapaszkodom belé, ha ez egyáltalán lehetséges. A kezét a hátamra szorítja, a csípőmre, a combomra. Nem eszeveszetten, hanem mértékletesen és tudatosan – épp úgy, amilyen Noah. A szánk türelmes csókokban fedezi fel ezt az új intimitást. A nyelve incselkedik az ajkammal, én pedig készségesen megadom magam neki. Halk hangot hallatok, ami valahol a nyögés és a nyöszörgés közé esik. Ez alaposabb felfedezésre sarkallja a kezét, és ettől minden részem bizsereg. Rátalálunk a csókolózás egyedi ritmusára, átadjuk magunkat a partról visszaverődő hullámoknak. Veszélyes dolog ez, és az ember nem tehet mást, mint hogy hagyja, hogy a hullámok oda sodorják, ahová csak akarják.

Oldalra billenti a fejét, én pedig igazodom a szöghöz. Hátrálok, ő követ. Ő hátrál, és én követem. Az érintésével felcímkéz, én pedig mindenhová bevésem a nevét, és úgy kapaszkodom belé, mintha az elengedés egyet jelentene a biztos halállal. Megcsókolni Noah-t több mint amire vágytam. Több mint amit remélni mertem – ráadásul meggyőz valamiről, amiről nem lenne szabad tudnom: jók vagyunk együtt.

Csodálatos, érdes keze felcsúszik a hátam finom bőrén, ahogy lehúzza a pólómat. Felemelem a kezemet, hogy segítsek neki. Egyszerű, tengerészkék pamut bralette melltartót viselek, és bár mindig is bizonytalannak éreztem magam a mellem kis mérete miatt, Noah úgy néz rám, mintha a világ kulcsát tartanám. Mintha olyan értékes és kívánatos lennék, hogy fél megérinteni.

– Olyan gyönyörű vagy! – motyogja, miközben lágyan megcsókolja a nyakamat és a kulcscsontomat. Megremeg, és nem hiszem, hogy azért, mert elfáradt, miközben engem tart. Hirtelen úgy érzem, hogy ez túl sok. El kell engednem. Egyikünknek tiszta fejjel kell gondolkodnia, és mérges vagyok, amiért most nekem kell. De nem hagyhatom, hogy ez az egész túl messzire menjen, és valami olyasmibe forduljon, ami akár halványan is emlékeztet a szerelmi bánatra. A csók egy dolog, de ennél több nem történhet.

Amikor a szánk különválik, megsimítom markáns arcát és vastag ajkát. Az ujjammal követem erős állkapcsa, nyaka és kulcscsontja vonalát. Látnia kell a fájdalmat az arcomon – a bőröm alatt forrongó zűrzavart –, mert ujjai édes harapása enyhül. Lazábban tart, becsukja a szemét, és mélyen beszívja a levegőt, mielőtt újra kinyitná.

– Ez nem volt jó ötlet, igaz?

Tekintete ismét a számon időzik, mintha a másodperc töredéke választaná el attól, hogy folytassuk, amit elkezdtünk. A tekintete azt mondja, hogy kivinne a partra, itt és most szeretkezne velem, ha beleegyeznék.

Hátradőlök, hogy legyen némi távolság közöttünk, és magammal húzom a pólómat.

– Nagyon jó ötlet volt – de el kell felejtenünk.

Megint.

Bólint, és nézi, ahogy visszaráncigálom magamra a pólómat. Mindkét kezével a hajába túr. Kicsit magasabban áll a vízben, így abban a kiváltságban van részem, hogy láthatom a mellkasát, a hasát és az izmait, amelyek mozgás közben nyúlnak és változnak. Bordái kirajzolódnak a bőrén, és víz gyöngyözik feszes testén. Attól tartok, hogy a nyelvem kilóg a számból. Túlfűtött emoji vagyok. Vörös és ziháló arc.

Beletelik néhány percbe, mire lenyugszunk. Aztán megszáradunk a napon, és végül azt csináljuk, amiért idejöttünk: horgászunk. De tudjátok, mit? A pecázás unalmas, és kiderül, hogy inkább Noah-val szeretnék csókolózni. Ezért el kell távolodnom tőle egy kicsit. A vállam fölött Noah-ra nézek, és már nyitom is a számat, hogy megkérdezzem, haza tudna-e vinni. Úgy tervezem, hogy a nap hátralévő részére bezárkózom a szobámba. Végül ő szólal meg először.

– Valakit meg kell látogatnom. De… azt reméltem, hogy eljössz velem.

Ez épp az ellentéte a távolságtartásnak. A felejtésnek. És határozottan az ellentéte annak, hogy bezárkózzam a szobámba. És mégis…

– Igen! – felelem azonnal.

28. fejezet

Amelia

Noah beáll az idősek otthona parkolójába, és leállítja a motort. Arcát elönti az aggodalom, és ha találgatnom kell, talán már megbánta, hogy magával hozott. A hosszú, egyszintes épület felé nézek, aztán vissza Noah-ra.

– Kit látogatunk meg?

A rövid, tóparti kalandunk után Noah hazavitt, így mind a ketten gyorsan át tudtunk öltözni. Nekem ez kicsit tovább tartott, mint vártam, mert miközben a kócos, nedves hajamat fésültem ki, egy új dalszöveg jutott eszembe. Hónapok teltek el azóta, hogy legutóbb zenei ihlet szállt meg, ezért berohantam a szobámba, és bepötyögtem a szöveget a telefonom jegyzeteibe, majd visszazuhantam az ágyamra. Úgy nevettem, mint amikor olyan sok öröm éri az embert, hogy már képtelen befogadni. Fel akartam hívni az anyukámat, és elmondani neki, mivel régen mindig ő volt az első, akivel megosztottam a dalokat. Csakhogy már évek óta nem ilyen a kapcsolatunk. Furcsa és váratlan lenne felhívni és elmondani neki, hogy jó ideje ez az első kreatív szikra, amit éreztem, ezért inkább megtartom a dolgot magamnak.

– A nagymamámat.

– A nagymamádat? – Meg vagyok döbbenve. Szédülök. Az alapján, ahogy beszél róla, azt hittem, hogy Noah nagymamája már meghalt. – A nagymamádat, aki felnevelt?

Bólint. Fáradt tekintettel mered az idősek otthona bejáratára, majd visszanéz rám.

– Tudom, azt hitted, hogy már meghalt, és hagytam, hogy ezt hidd, mert őszintén, ez egyszerűbb, mint mindent elmesélni. Nem bírom elviselni, hogy amikor elmondom az embereknek, elkezdenek ajnározni, mintha valami szent lennék, vagy szánakozó szemmel nézni, mert gondoznom kell a nagymamámat. Így mostanában, ha új emberrel találkozom, nem mondom el. Legalábbis addig nem… amíg meg nem tudok bízni bennük teljesen.

Az elmém úgy kapaszkodik ebbe az utolsó mondatba, mintha az kapaszkodórúd lenne a metrón.

– És most már bízol bennem?

Mosolyog, és újra bólint.

– Igen. És ha hajlandó vagy rá, szeretném, ha találkoznál vele. De… ő már nem az a nagymama, aki felnevelt. Három évvel ezelőtt Alzheimer-kórt diagnosztizáltak nála. Akkor költöztettük be a húgaimmal egy idősek otthonába. Nagyon nehéz döntés volt, de itt sokkal nagyobb biztonságban van, és hihetetlenül jól gondoskodnak az alzheimeres páciensekről.

Az utolsó kirakósdarabok is a helyükre kerülnek.

– A nagymamád miatt jöttél haza New Yorkból?

– Igen. Abban az évben, amikor elmentem, kezdett nagyon romlani a memóriája, és a húgaim szinte naponta hívtak azzal, hogy mennyire aggódnak. A nagymama elautózott a piacra, és nem emlékezett, hogy került oda, vagy hogy jut haza. Szerencsére, a városban mindenki ismeri és szereti, így általában biztonságban volt. De már kezdett nagyon ijesztő lenni. És miután Emily elvitte az orvoshoz, és kapott egy megerősítő diagnózist, nem maradhattam tovább távol.

Összeráncolja a homlokát. Úgy tűnik, az emlékei visszavitték egy olyan helyre, amit igyekszik elkerülni.

– Merritt, a volt menyasszonyom…

Úgy pontosít, mintha szükség lenne rá, hogy emlékeztessen, pedig már felvéstem a nő nevét a gyűlöletlistámra.

– …képtelen volt megérteni, hogy miért kell hazaköltöznöm. Úgy gondolta, hagynom kellene, hogy a húgaim intézzék az ügyet, nekem pedig élnem kellene a saját életemet. – Gúnyosan felnevet. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy azt a szót használta. Mintha az asszony, aki feláldozta az életét, hogy felneveljen és szeressen engem, miután a szüleim meghaltak, rászolgált volna arra, hogy egy elintézendő üggyé degradálják.

Ökölbe szorul a keze.

Szavak nélkül ráteszem a kezemet az övére, és megszorítom. Noah lenéz rá, és ellazítja az öklét. Látom a pillanatot, ahogy a fájdalom egy részét elengedi.

– Egyébként ez volt a legjobb mindenkinek. Merritt nem volt hozzám való. Ha őszinte akarok lenni, ezt már az elején is tudtam.

Ez a történet összetettebb. Emlékszem, Jeanine azt mondta a falatozóban, hogy Noah-t megcsalták, de ezt most nem hozom fel. Ez kicsit soknak tűnik.

– Köszönöm, hogy elmondtad – mondom őszintén. – Szóval ő az, akihez olyan gyakran eljössz, hogy együtt ebédeljetek?

– Igen. A húgaimmal váltjuk egymást, úgyhogy majdnem mindennap van itt vele valaki. És Mabel is eljön a legtöbb este. Nyáron viszonylag egyenletes a beosztás, de amikor újra elkezdődik az iskola, Emily és Madison nem tud eljönni délutánonként, ezért Annie és én gyakrabban jövünk.

A létesítmény felé biccent.

– A személyzet hihetetlenül kedves a nagymamámmal. De… mégis szeretnénk biztosak lenni abban, hogy jól van. Hogy nem magányos.

Olyan sok mindent szeretnék mondani. Igazából, oda szeretnék furakodni hozzá az ülésen, hogy átöleljem és magamhoz szorítsam. De tudom, hogy Noah nem ezt akarja. Nem érzelgős. És azt hiszem, csak bosszantaná, ha elkezdeném dicsérni, hogy milyen csodálatos ember.

– Örülök. Jó, hogy ti vagytok neki.

Gyengéd mosollyal a szemébe nézek, ügyelve arra, hogy a mosolyom nagyon távol álljon a sajnálkozástól.

– Örülnék, ha bejönnél és találkoznál vele, ha szeretnél. De tudnod kell, hogy nem mindig a jelenben él. És számára jobb, ha nem javítjuk ki, amikor téved valamiben. Megpróbálok mindig abba az időbe és arra a helyre ugrani, ahol éppen jár.

– Majd követem a példádat – válaszolom abban a reményben, hogy megnyugtatom és bebizonyítom, hogy bízhat bennem ebben a dologban.

Feszült a mosolya, és úgy tűnik, szeretne több útbaigazítást és figyelmeztetést adni, de végül inkább kinyitja a furgon ajtaját, és kiugrik. Ugyanazt teszem. Egymás mellett lépünk be az épületbe a lengőajtón keresztül. Szeretném megfogni a kezét, de inkább összekulcsolom az enyémet a hátam mögött. Megállunk a recepciónál, és Noah szépen rá mosolyog a recepciós pult mögött ápolói köpenyben álló nőre.

– Szia, Mary – mondja, miközben felkapja a tollat a pultról, és mindkettőnk nevét felírja a látogatói űrlapra. Noah és Amelia. Egymás mellett. Az ő gyönyörű kézírásával. Kíváncsi vagyok, észrevennék-e, ha ellopnám ezt a papírt kifelé jövet, hogy emlékeztetőül megtartsam életem hátralévő részére.

– Noah! Kíváncsi voltam, mikor jössz ma.

A tekintete rám siklik és elkerekedik. Valószínűleg fel kellett volna tennem Noah sapkáját, de teljesen elfelejtettem.

– Ma… egy barátoddal jöttél – állapítja meg, miközben kábult zombivá változik. Ismerem ezt a nézést. Ez egy rajongó tekintete, és aggódom, hogy ez azonnal megnehezíti Noah dolgát. Meg fogja bánni, hogy elhozott, és ez a szép bizalombuborék, amit kialakítottunk, kipukkan. Vége.

– Igen – válaszolja halkan. A recepciós pult fölé hajol, és még halkabban folytatja. – De nagyra értékelnénk, ha senkinek nem mondanál semmit arról, hogy itt van. Nem lenne jó a nagymamámnak, ha az ápolószemélyzet hirtelen beözönlene a szobájába.

Maryre hunyorít, és… azta. Nézzétek már! Micsoda trükk. Mary visszafordítja a tekintetét Noah felé, és a rajongása olyan hamar elillan, ahogy megjelent.

– Persze. Menjetek csak be hozzá, látogassátok meg! Nagyszerű hangulatban van ma, és nagyon éber.

– Jó ezt hallani. Köszönöm, Mary.

Miközben átsétálunk a létesítményen, Noah többször is megáll és nem kevesebb mint húsz emberrel beszélget. Az összes öreg hölgy imádja őt. Gyakran lehajol, hogy megveregethessék az arcát. Úgy osztogatja az öleléseket, mint más a cukorkát halloweenkor. Olyan gyengéd. Gyengéd és szeretetteljes ezekhez az emberekhez, akiknek kétségbeesetten szüksége van mindkettőre. Noah természetes módon törődik másokkal. És ettől a felismeréstől a szívem leugrik a műugró toronyból, egyenesen a mélybe, és becsapódik az érzelmek medencéjébe.

Noah és én végül odaérünk a nagymamája szobájához, és mind a ketten legalább húsz különböző parfüm illatában úszunk. Felnevetek, amikor észreveszem, hogy valaki piros rúzsfoltot hagyott Noah arcán, és letörlöm. Mulatva forgatja a szemét, mintha mindent megbocsátana ezeknek a hölgyeknek.

– Egyszer az egyik nyolcvanéves néni belecsípett a fenekembe, amikor előrehajoltam.

Nevetek, és túlzó pillantást vetek a szóban forgó fenékre.

– Nem tudom őt hibáztatni ezért. Jó segged van.

– Hagyd abba.

Felsóhajt, mielőtt halkan kopogna az ajtón, és benyitna. Gyorsan hátranéz rám a válla felett, és látom a szemében a habozást. Fél megmutatni nekem az életének ezt a részét. Mosolygok, és apró csipkedő mozdulatokat teszek az ujjammal a feneke felé, hogy indulásra bírjam. Elkapja a csuklómat, mielőtt az ujjaim elérnék a fenekét, aztán lecsúsztatja a kezét, és ujjait összekulcsolja az enyémekkel. Beleszédülök az érzelmes érintkezésbe. Valahogy meghittebb, mint a tóban csókolózni. Behúz magával a békés, napfényes szobába. Elhaladunk egy fal mellett, amely tele van Noah és a húgai képeivel, az életük minden időszakából. Szeretnék kicsit elidőzni, és megnézni minden egyes képet, de Noah az édes, apró hölgy felé irányít, aki egy székben ül, és egy hatalmas ablakon keresztül a kertet bámulja.

– Szia, drágám – mondja Noah olyan lágy hangon, mint a vaj, és ettől minden csontom ragacsossá olvad.

A nagymamája – Silvie – felnéz rá, és nyilvánvaló, hogy először nem egészen tudja, mit gondoljon, de próbálja megérteni. Rövid, ősz haját imádni való hullámokba csavarta – sok idős hölgy szereti így hordani a frizuráját. Porcelánbőre olyan vékony, hogy szinte átlátszó. De Silvie nem melegítőben van. Semmiképpen. Világos, hogy ez a nő most is minden porcikájában az a déli szépség, aki mindig is volt. Karcsú nyakát gyöngysor díszíti, egy világos rózsaszín kardigánt, és fekete lenvászon caprinadrágot visel.

– Nos, igen, sziasztok – mondja kedvesen, halvány barázdával két szemöldöke között. Nyilvánvaló, hogy fogalma sincs róla, Noah kicsoda, és a szívem összefacsarodik Noah-ért. Nem várja meg, hogy a nagymamája kérdéseket tegyen fel neki. Maga mellé húz, átkarol, mintha hozzá tartoznék.

– Sajnálom, hogy késtem a szokásos találkánkról – mondja ragyogó mosollyal. – Remélem, nem bánod, de ma hoztam magammal valakit. Mrs. Walker, ő a barátom, Amelia. Amelia, ő Silvie Walker. Ez az elragadó hölgy nagylelkűen velem ebédel néhányszor a héten, hogy legyen társaságom.

Tudom, hogy ezt inkább Silvie kedvéért mondja el, és nem miattam.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Mrs. Walker. Nem bánja, ha csatlakozom önökhöz ezen a mai ebéden?

Silvie szeme – zöld, akárcsak Noah-é, de sötétebb színű, mint az övé – idegesen ugrál közöttünk.

– Persze hogy nem… üljetek le mindketten. De szólok, hogy túl sokáig nem tudok látogatókat fogadni, mert az unokáim hamarosan hazatérnek az iskolából, és be kell fejeznem a sütést. Süteményeket készítek nekik. – Rám kacsint. – Mert minden kicsinek szüksége van időnként sütire, amikor hazajönnek az iskolából.

Noah finoman megszorítja a vállamat, aztán elenged, és int, hogy üljek le mellé a székre.

– Szerencsés kölykök – mondja nevetve. – Imádom a süteményeket.

Silvie szeme felcsillan, és csodálatos nézni, hogy Noah milyen jól ismeri őt. Hogyan fegyverzi le azonnal, és simítja el az aggodalmát.

– Nos, tudjátok, én magam inkább pités vagyok, de szeretem a jó süteményt is. Csak azért sütök, mert a fiúunokám, az a kis csibész, nem szereti a pitét.

Elmosolyodik, és az emlékein keresztül látom, mennyire szerette Noah-t, amikor még gyerek volt. Még most is szereti… csak másképpen.

Ha Noah-nak fáj is, hogy Silvie nem ismerte fel, hogy ő az unokája, kicsit sem mutatja. Egyik lábát keresztbe teszi a másikon, és rám néz.

– És mi a helyzet veled, Amelia? Szereted a süteményeket vagy a pitét?

Kissé eltúlozva úgy teszek, mintha töprengenék a dolgon, aztán elvigyorodom.

– Tudod, én igazából inkább palacsintás lány vagyok.

Silvie felvonja a szemöldökét.

– Tényleg? A palacsinta is finom… – mondja olyan nagymamás módon, amitől fontosnak érzem magam.

Pár percig így folytatódik a beszélgetés, és amikor nyilvánvalóvá válik, hogy Silvie-t kezdi elfárasztani a látogatásunk, és eltávolodni látszik tőlünk, Noah elnézést kér, és azt mondja, hogy vissza kell mennie dolgozni. Megkérdezi, hogy megölelheti-e Silvie-t, mielőtt elmegyünk. Silvie szélesre tárja a karját, hogy megölelje. Aztán mindkettőnk döbbenetére velem is ugyanezt teszi. És ebben a pillanatban, Silvie forró ölelésébe zárva felnézek, és látom, hogy Noah engem bámul, és megesküdnék rá, hogy párás a tekintete. Eszembe jut Gregory Peck szomorú arca, és összeszorul a szívem. Nem kellett volna megcsókolnom. Nem kellett volna hagynom, hogy megmutassa az életének ezt a fontos részét.

Ettől még fájdalmasabb lesz, amikor elmegyek.

29. fejezet

Noah

Beszélnünk kell – mondja Amelia, és hirtelen a sarok felé fordít az ajtónál, amint belépünk a házba. Ez nem a jóféle, szexi sarokba szorítás. Szomorúság van a tekintetében, miközben az alsó ajkát harapdálja. Kinyújtom a kezemet, hogy megdörzsöljem oldalt a karját, de határozottan megrázza a fejét.

– Nem, ne csináld ezt! – mondja, és a tekintete arra késztet, hogy leengedjem a kezemet. Kezdek pánikba esni. Valami rosszat csináltam? Talán az a csók a tóban túl sok volt? Talán nem állt készen rá, és félreértelmeztem a jeleket. Amelia vesz egy mély lélegzetet, és lassan kifújja.

– Noah…

– Sajnálom – fakadok ki. Képtelen vagyok megemészteni a gondolatot, hogy túl messzire kényszerítettem, vagy felzaklattam. – Tapintatlan voltam a tónál, és mindenképpen meg kellett volna kérdeznem, hogy nem kényelmetlen-e neked, és…

Elneveti magát, elvágva a mentegetőzésemet. A szeme ragyog a nevetéstől, és talán egy csepp szomorúság is van benne.

– Azt hiszed, hogy felzaklatott a csók? Noah, engem az zaklatott fel, hogy… kedvellek. – Óvatosan mosolyog. – Nem kellett volna hagynom, hogy megcsókolj, mert ez nem csak fizikai dolog volt. Nos… én nagyon is valós érzelmeket kezdtem táplálni irántad, bár megmondtad nekem, hogy ne tegyem.

Most rajtam a sor, hogy kifújjam a levegőt. A hajamba túrok, és ellenállok a késztetésnek, hogy nekitámaszkodjak az ajtónak. A fenébe. Ez rossz. Határozottan nem kellett volna csókolóznunk. Rendben volt, amíg csak testi késztetés volt, de most mindent megváltoztat, hogy tudom, érzelmeket táplál irántam.

Ez gondot okoz, mert nekem is vannak érzéseim iránta. Nagyok. Nem megfelelők. És nem akarok semmit sem tenni ellenük. Két ember, akik tudják, hogy ugyanazt érzik a másik iránt, nem élhetnek hosszú napokig egy fedél alatt úgy, hogy véletlenül se lendítsék előre a kapcsolatukat. És ezért nem vallom be neki, hogy megőrülök érte. Hogy éjjel alig tudok aludni, mert ébren heverek, és kínoz a gondolat, hogy ott alszik a folyosó másik oldalán. Hogy még soha senkivel nem találkoztam, aki ugyanilyen érzéseket ébresztett bennem.

– Amel… – Felemeli a kezét és a számra tapasztja.

– Nem. Ne mondj semmit! Nagyon világos voltál a kezdetektől fogva a szándékaidat illetően, és nem is várok semmit tőled. Semmi sem fog változni. Barátok vagyunk, és ez így is marad. – Leereszti a kezét, amikor bizonyos benne, hogy nem fogom félbeszakítani. – Ezt csak azért mondom most neked, mert mostantól le kell fektetnünk néhány szabályt, így nem fogok kísértést érezni, hogy újra átlépjük a határokat.

– Szabályok – mondom, és nem tetszik, ahogyan a szó hangzik, amikor kiejtem. – Miféle szabályok? – kérdezem, miközben bemegyek a konyhába egy sörért, mert valami azt súgja, hogy szükségem lesz rá.

Amelia követ, és leül a konyhasziget melletti bárszékre. Kiveszek két sört a hűtőből. Elveszi az övét, és nagyot húz belőle, mielőtt határozottan lerakná a pultra. Összerándul, mert olyan nagy erővel csapta le az üveget, hogy az majdnem összetört. Aranyos, bocsánatkérő mosolyt küld felém, aztán ismét ünnepélyesen komoly arcot vág.

– Nos, először is, többé nem csókolózunk. De ez nyilvánvaló.

Nyilvánvaló vagy sem, utálom ezt a szabályt. Egész nap, és mindennap csókolni akarom, amíg végül belehalok az oxigénhiányba.

– Oké, folytasd!

Lerakom a sörömet a pultra, és összefonom a karomat. Vigyorogva figyeli a mozdulataimat, majd finoman megköszörüli a torkát.

– Azt hiszem, szintén jobb lenne, ha egyáltalán nem érnénk egymáshoz. Soha.

Ez az utólag hozzátett soha olyan, mint egy szükségtelenül bevitt ütés egy befejezett bokszmeccs után. Soha ne érintsem meg Ameliát, miután tudom, milyen az, amikor a karomban tartom? Amikor tudom, milyen érezni az elégedett sóhaját az ajkamon? Ez kínzás. Ez nem lesz más, mint kínzás, de tudom, hogy igaza van. Így kell lennie.

– Semmi érintés, értem. Van valami minimális távolság, amit tartanom kell tőled? Megállhatok a szerszámboltban, és vehetek mindkettőnknek egy mérőszalagot.

Amelia játékosan összehúzza a szemét.

– Mondjuk, egy méter, a biztonság kedvéért. És végül, azt hiszem, nem kellene többet kettesben lógnunk.

Erre az egyre élesen szívom be a levegőt, mert valahogy ez jobban fáj, mint a többi. Szeretnék tiltakozni, de nem lenne tisztességes tőlem kikelni a szabályai ellen, amikor ő olyan keményen igyekszik tiszteletben tartani az enyémeket. A számhoz emelem a sörömet, és hosszasan meghúzom, hogy ne kelljen válaszolnom. Feszülten figyel kék szemével, mintha tűkön ülve várná, hogy válaszoljak. Végül lerakom a sörömet, és nekigyürkőzöm.

– Azt hittem, képes leszek rá, és működni fog Merritt-tel, bár attól a pillanattól kezdve, hogy megismertem, láttam, hogy mások vagyunk.

Nyilvánvalóan nem ilyen válaszra számított. Amelia szeme elkerekedik a döbbenettől, és felvonja a szemöldökét. Érzem az ismerős mennydörgést a mellkasomban. Ez mindig megelőzi azt, amikor kiöntöm a szívemet, és az érzelmeimről beszélek. Muszáj tudnia.

– A világaink kezdettől fogva tökéletes ellentétei voltak egymásnak, de én inkább nem vettem tudomást erről, és végül ez vezetett a kapcsolatunk végéhez. Ő városlakó volt, akit éltetett a stressz, és élvezte New York nyüzsgését; én pedig itt szerettem lenni a családommal, csendes játékesteket tartani szombatonként, és tudni minden ember nevét, aki mellett elsétálok a járdán. Amikor megkértem Merritt kezét, miután a városba jött, ő igent mondott, de világossá tette, hogy nem tudna itt élni, és nekem kell New Yorkba mennem vele.

Felidézem azokat a nagyvárosban töltött hónapokat, és eszembe jut, mennyire utáltam, amikor mindenhol idegenek válla súrolta az enyémet. Zsúfolt volt. És nyüzsgő. Mindig mindenkinek volt valami célja. Nem tudtam megérteni, hogy a városi élet hogyan tudta Merrittet energiával feltölteni. Hogy hogyan szerethette a metrót, és azt, hogy bárhová mentünk, taxiba kellett szállnunk. Minél hosszabb ideje voltam ott, annál jobban utáltam. És a banki munkám sem segített. Hiányoztak a saját városom lágy körvonalai – még akkor is, ha az itteni emberek az őrületbe kergetnek.

– Tényleg nem tartozol magyarázattal, Noah.

– Köszönöm, de szeretném, ha tudnád, miért hezitálok annyit, hogy elkezdődjön-e valami kettőnk között… már ha akarod tudni.

Bólint.

– Szeretném.

Szóval folytatom.

– Tényleg azt hittem, hogy az érzéseink kiegyenlítik a különbségeket köztem és Merritt között. De ez nem volt elég. Kiderült, hogy mind a ketten a másik eszményképébe szerettünk bele, sokkal inkább, mint abba a személybe, akik a valóságban voltunk. – Lenézek, hogy egy kicsit kikerüljek Amelia fókuszából. A pultra koppintok. – Egy nyomorúságos évet töltöttem ott, alig láttam őt a munkája miatt, és amikor együtt voltunk, akkor is többnyire veszekedtünk. És amikor vissza kellett ide jönnöm a nagymamám miatt… nos, akkor minden összeomlott. Akkor végre képes voltam igazán látni, hogy Merritt és én sohasem illettünk össze. Mint az olaj és a víz. – Újra Ameliára nézek, és megrázom a fejemet. – Nagyon igyekeztem, hogy működjön vele a dolog, és egyszerűen ezt nem tudom még egyszer végigcsinálni. Abban sem vagyok biztos, hogy az életem olyan szakaszában vagyok, amikor ezt megtehetném, ha akarnám.

Sajnos, nagyon sok abból, ami Amelia és közöttem történik, tükrözi azt, hogy ment a dolog Merritt-tel. Egy forgószélszerű románc egy nővel, aki átutazik városon, és aki sohasem tervezi, hogy itt marad. Ráadásul mindez nagyobb léptékben, hiszen Amelia híres, és a karrierje teljes embert kíván. Olyasvalakire van szüksége, aki jól érzi magát egy távkapcsolatban, aki el tud dobni mindent, és oda tud hozzá repülni, amikor szüksége van rá. És bármennyire szeretném, én nem lehetek számára ez a fickó. Én csak lehúznám, mint ahogy Merritt-tel is tettem. Mind a ketten hallgatunk egy percig, amíg Amelia fel nem áll, hogy felkapja a sörét.

– Köszönöm, hogy elmondtad. Most, hogy tudom, miért, ez segít.

És mondhatom, komolyan is gondolja. Lágy a hangja és kedves a mosolya. Olyan megértő, hogy az már fáj.

– Ezek a szabályok működni fognak. Tartsuk be őket, rendben?

A szemébe nézek és lassan bólintok. Megfordul, elindul a szoba felé, de megáll, és még egyszer rám néz.

– És Noah.

– Hm?

– Merritt nem érdemelt meg téged. Egyetértek azzal, hogy az ellentétek néha borzalmasak együtt – mint az ecetes uborka a brownie-n. – Kirázza a hideg az undortól, és ezzel megnevettet. – De néha… Szerintem néha jobbá tudják tenni egymást. Mint a juharszirup és a szalonna.

Még egy szívdöglesztő mosolyt küld felém, mielőtt visszavonul a szobájába az éjszaka hátralévő részére. Én is bemegyek a saját szobámba, és megpróbálok olvasni. De nem tudok összpontosítani, mert csak arra tudok gondolni, hogy mennyire szeretem a szalonnát juharsziruppal.

Szia, Noah, én vagyok, Amelia. Haha, már valószínűleg kitaláltad. James házából hívlak… amit… valószínűleg szintén tudsz, mivel nem vagyok a te házadban és ezt az üzenetet hagyom a rögzítőn. Mindenesetreee. Csak tudatom veled, hogy James szerint jó móka lenne, ha összedobnánk egy kis vacsorát veled és a húgaiddal. Szóval, itt lógok majd egész nap, és segítek neki vacsorát főzni. Ha füstöt látsz, küldj segítséget! Ha nem látsz füstöt, akkor gyere át hat körül! A húgaid már jelezték, hogy jönnek. Szóóóval, igen, rendben. Leteszem. BÍP.

Egészen elfehérednek az ujjperceim, miközben az öklömmel a pultra támaszkodom, közrefogva az üzenetrögzítőt, amit még sohasem akartam annyira kihajítani az ablakon, mint most. Mi a fene bajom van? Sohasem voltam féltékeny seggfej, de az, hogy hallom, hogy Amelia és James már szinte az egész napot együtt töltötték James farmján, most pedig összedobnak egy vacsorapartit, mint valami fehér kerítéses házaspár, arra késztet, hogy fontolóra vegyem, meggyilkolom a legjobb barátomat. Nem igazságos, hogy James végtelen időt tölthet vele, nekünk meg itt vannak ezek az új szabályok.

Átkozott szabályok.

Sóhajtok, és megdörzsölöm az arcomat azt remélve, hogy kiűzöm a fejemből ezt a kalapáló féltékenységet. Egy kicsit sem enyhül.

Ehelyett eszembe jut a tegnapi csók, amit egész lelkemmel éreztem. Annyira helyes volt a karomban – édes és puha, és úgy kapaszkodott belém, mintha kellenék neki. Természetesen hiba volt. Egy szexi, forró, felejthetetlen hiba. De tényleg, mi más lehetett volna?

Miért kellett egész átkozott életem legjobb csókjának lennie, hogy egész nap csak erre tudjak gondolni ma a munkában? Háromszor is azon kaptam magam, hogy elbambultam, miközben kör alakúra nyújtottam a vajas tésztát. És mire visszatértem a valóságba – a piteboltba a tóról, ahol Ameliával tapostam a vizet –, megolvadt a vaj a tésztámban, és elölről kellett kezdenem az egészet. Persze mindenki észrevette. Harriet bejött egy pitéért, miközben Mabel szintén a boltban volt, és elszabadult a pokol. Összekevertem, melyik pite kié, és a következő dolog, amire emlékszem, hogy Harriet vallatni kezdett.

– Látod? Az a nő teljesen összezavarja az agyát!

Harriet úgy mondta ezt, mint valami vádat.

– Nos, persze hogy összezavarja. A fiú el van bűvölve, bárki megmondhatja. És mi a baj ezzel? Megérdemli a boldogságot – mondta Mabel. Mindenki megszokta, hogy a jelenlétemben beszél. Ritkán van szükségük arra, hogy részt vegyek a beszélgetésükben, ami részemről rendben is van.

Harriet összevonta a szemöldökét.

– De milyen áron? Majd én megmondom! A lelke árán. Az a nő a házában alszik, és mindenféle módon megkísérti.

Mabel csúfondárosan forgatta a szemét.

– Te csak hagyd békén a lelkét, Harriet, és foglalkozz a saját dolgoddal! Szerintem, te is kibírnád, ha egy kicsit megkísértenének… ettől talán kevésbé lennél ilyen keserű.

Csakhogy Harriet nem tévedett… legalábbis azzal kapcsolatban, hogy a fejem össze van zavarodva. A lelkem még vita tárgya. És a gond az, hogy most nem engedhetem meg magamnak, hogy az agyam össze legyen zavarodva. Mert minden józan eszemre szükségem van ahhoz, hogy segítsen nekem ellenállni, hogy beleszeressek Amelia Rose-ba. Kivéve… nem. Azt hiszem, már megvan.

Hat előtt két perccel ott állok James bejárati ajtaja előtt. És mivel nem akarom, hogy Amelia azt gondolja, alig vártam, hogy láthassam őt az első teljesen külön töltött napunk után, és hogy gyorsan lezuhanyoztam, és gyakorlatilag átrohantan a hosszú előkerten, hogy biztos legyek benne, hogy hatra ideérek; ezért most itt állok csendben idekint, és várom, hogy az órám pontosan hat órát jelezzen, hogy bekopoghassak.

De amint felemelem a kezemet, kitárul az ajtó, és azonnal Amelia csinos mosolya üdvözöl. Nos, először meglepődik, majd elmosolyodik, aztán letörli a mosolyát, mintha talán nem kellett volna mosolyognia. Mintha nyerőgép lenne, a lehetséges érzelmeket mutató félkarú rabló.

– Szia! Sajnálom. Nem tudtam, hogy odakint vagy. Éppen át akartam rohanni hozzád, hogy felkapjak egy melegítőfelsőt.

Úgy érti, az én melegítőfelsőmet. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy eltűnt, miután elmegy a városból.

– Ó. Oké… éppen kopogni akartam, nem ácsorogtam idekint vagy valami.

Az imént kinyílt ajtóra mutatok arra az esetre, ha azt gondolta volna, hogy a ház burkolatán akartam kopogni. Ismét elmosolyodik, és én elveszek a mosolyában.

– Igen. Gondoltam.

Egy pillanatig egymást bámuljuk, és nehezünkre esik lélegezni. Nehéz gondolkodni. Nehéz bármit is csinálni azon kívül, hogy elképzelem, hogy átölelem, és a mellkasomra húzom. Megcsókolnám a haját. A homlokát. Aztán lefelé haladnék a halántékán és az arcán át, a szája sarka felé, hogy…

– Jó napod volt?

– Nem – vágom rá gyorsan, mielőtt észrevenném. És amikor mosolyogva a homlokát ráncolja, azt mondom: – Úgy értem, igen.

Most össze van zavarodva. Jogosan. Kínos hallgatás következik. Különben sem voltam soha jó a csevegésben. Képtelen rá az agyam. Ehelyett majd belehalok, hogy kimondjam azt, amit gondolok: Pompásan nézel ki. Tetszik a farmersortod – ezt még nem láttam rajtad korábban. Aranyos a fehér felsőd is. Zaklatott ma a menedzsered? Nem akarom, hogy elmenj. Arról álmodoztam, hogy újra megcsókollak. Nem bízom magamban, ha kettesben vagyunk. És elejétől a végéig hallani szeretném minden apró részletét a napodnak. Ne hagyj ki semmit! Tudom, hogy elmesélné. Kiöntené a lelkét, a szeme csillogna és felragyogna, éppen úgy, mint amikor boldog. Ám ezek közül egyiket sem mondom, mert függő vagyok, és éppen próbálok leszokni.

– És mi a helyzet veled? Milyen volt a napod?

– Jó. Jó volt.

– Jó.

Mindketten bólogatunk. Robotok vagyunk, akik bénán utánozzák az embereket. Legközelebb meghajolok, ő pedig pukedlizni fog. Ez olyan elcseszett! Egyetlen csodálatos csók, és többé nem tudjuk, hogyan viselkedjünk egymással.

– Oké, nos, megyek, és elhozom azt a melegítőt – mondja vidáman.

– Rendben.

Oldalra lépek, hogy el tudjon menni, de előre lép ugyanabba az irányba. Majdnem összeütközünk, de behúzza a féket. Egy gyors, kínos nevetés és arrébb lépek. Egy rövid pillanatra, amikor felnéz rám, látom, hogy a válla enyhén ellazul. A mosolya önkritikus, de édes. A filmben ez az a pillanat, amikor mind a ketten felemeljük az emberi álarcunkat, és kiderül, hogy ugyanolyan öreg robotok vagyunk, amilyenek mindig is voltunk, csak a ránk kényszerített szerepünk csapdájába estünk.

Ahogy elsuhan mellettem, majd ki az ajtón, elkapok egy édes illatfoszlányt. Emlékezetemből felbukkan egy montázs, ahogy a kezem a hajába gabalyodott. Ahogy az ajka mohón fedezte fel az enyémet. Ahogy a lábával a derekamra kapaszkodott. Az ajka íze, a nyaka, és…

– Nos, furcsa volt ezt látni.

Felnézek, és ott áll James, kezében egy sörrel a konyha szélén, és nyilvánvalóan végignézte az egész jelenetet. Morogva becsukom az ajtót magam mögött a bakancsom sarkával.

James be akar vonni a beszélgetésbe, de nem teszem meg neki ezt a szívességet. Bemegyek a konyhába, és megnézem, mit főztek. Micsoda meglepetés, csupa reggelire való ételt! A tűzhelyen rántotta gőzölög, a sütőben teasütemény, főtt szalonna a tányéron, és mártás párolódik a serpenyőben. Felismerem, hogy ez nagymama egyik régi serpenyője. Néhány évvel ezelőtt adta neki, amikor James átjött hozzá vacsorázni, és bevallotta, hogy nincs öntöttvas serpenyője.

Leállítom a tolakodó képeket arról, ahogy James tanítja Ameliát, hogyan kell vidéki mártást készíteni a nagymamám vasserpenyőjében. Esküszöm, torkon vágom, ha kiderül, hogy körbefonta a karjával, miközben arra tanította, hogyan kell a lisztet belekeverni a tejbe és a szalonnazsírba. Sohasem voltam erőszakos típus, de sohasem késő változtatni.

– Ezeket látnod kell – mondja James, tudomást sem véve az új keletű gyűlöletemről. Odamegy egy fóliával letakart tányérhoz, és még mielőtt felemelné a fóliát, tudom, mi van alatta. Látom a halmot, és felismerem az illatát, mert ugyanez az illat lepi el az utóbbi napokban az én házamat is.

Palacsinták.

Tényleg szaros palacsinták.

Érzem, hogy James rám néz, és valamiféle választ vár, ezért közömbös arcot vágok. Lebiggyesztett szájjal lassan bólintok.

– Palacsinták.

– Csak ennyit mondasz?

– Mi mást reméltél?

James leteszi a sörét, és összefonja a karját.

– Azt akarom, hogy magyarázd el nekem, miféle hatalma van ennek a reggeli ételnek Amelia felett. Ez a nő egy órán át megszállottan dolgozott ezeken a palacsintákon, és nem hagyta, hogy egyetlen instrukciót is adjak neki. Alig nézett rám, és alig válaszolgatott a kérdéseimre, miközben ezeket csinálta. Folyamatosan kóstolgatta őket, és csalódott lett, amikor nem olyan volt az ízük, mint a tiédnek.

Még mindig az arcomat kutatja az elismerés nyomát keresve, de nem adom meg neki, mert gyakorlok. Nos, ez csak egy szerény előadás ahhoz képest, amit a minden lében kanál, kíváncsi húgaim fognak itt kapni. És ha nem akarom, hogy bárki is kitalálja, mi történt tegnap a tónál, biztosnak kell lennem abban, hogy olyan sztoikus vagyok, mint mindig.

Vállat vonok, és kinyitom James hűtőjét, hogy kivegyek egy sört. Megtalálom, kinyitom, aztán ellenállok a sürgetésnek, hogy odamenjek, és megvizsgáljam Amelia minden egyes palacsintáját. Hogy lássam, közelebb került-e ahhoz, hogy kitalálja a receptet. Nem tűnnek olyan ropogósnak, mint legutóbb, úgyhogy szerintem legalább azt megtanulta, hogy nem kell minden alkalommal kivajaznia a palacsintasütőt, amikor újabb adag tésztát rak bele.

– Szereti a palacsintát. Ez minden.

Nem mesélek Jamesnek Amelia listájáról, mert a legkevésbé sem akarom, hogy tudjon róla. Az egész napot vele töltötte, és talán olyan dolgokat is megtudott Ameliáról, amiket én sohasem fogok. Ez a gondolat betegesen féltékennyé tesz, és most már elvből is mindent meg akarok Jamestől tagadni, amit csak tudok.

– Tetszik neki a farm? – olyan hangsúllyal teszem fel a kérdést, mintha azt kérdezném, hogy „Eltávolíttattad azt a gyanús anyajegyet?”. De ez a kissrác korom óta a legjobb barátom. Hiába hiszem, hogy pókerarcom van, ő átlát rajtam. Nevet.

– Kérdezd csak meg, te kis szar!

– Mit kérdezzek?

Kissé felemeli az állát.

– Kérdezd meg, hogy tetszik-e nekem!

– Nem.

Kiveszek még egy italt.

– Kérdezd meg, hogy flörtölt-e ma velem!

Összeszorítom a fogamat, a földre szegezem a tekintetemet, és lenyelem a gombócot a torkomból.

– Nem.

Hangosan és színpadiasan felhördül, közben hátraveti a fejét, és az eget bámulja.

– Nagyon bosszantó vagy a szenvtelenségeddel. Nem érdemled meg, de tudod, mit? Elmondom neked mégis, mert remélem, hogy egy napon, ha nekem lesz szerelmi bánatom, egy másik szegény idióta engem is kirángat majd a nyomorúságomból.

Nem tudom, mit akar mondani, de felgyorsul a pulzusom. Azt hiszem, véletlenül egy kicsit előrébb hajolok. Szerencsére nem veszi észre, mert a mártást keveri, különben már kommentálta volna a dolgot.

– Nem tetszik, mert egy nagyszerű barát vagyok, és az első naptól kezdve látom, hogy érzel valamit iránta. Kettő, bolond lennék versenyezni veled, miután legalább ezerszer említette a nevedet ma.

A számba harapok, hogy ne mosolyogjak.

– Beszélt rólam?

James a szemét forgatja.

– Igen. Mindenhez hozzáfűzte, hogy szerinte te mit mondtál volna az adott pillanatban. Kíváncsi volt, hogy segítettél-e valaha nekem a farmon. Hogy mióta ismerlek. Hogy Noah nem találná-e ezt mulatságosnak? Bárminek és mindennek köze volt Noah Walkerhez. Szóval, most már csak azt szeretném tudni, hogy mit érzel iránta, mert kezdem azt hinni, hogy neki valós érzései vannak irántad.

Iszom egy kortyot a sörömből, és előkészítem a hazugságomat.

– Még csak egy hete van a városban, és szerintem ilyen gyorsan nem alakulhatnak ki érzései irántam.

– Baromság.

– Szerintem ő csak bajnak van.

– Duplán baromság.

Sóhajtok, és a palacsintakupacra nézek.

– Azt hiszem, én vagyok bajban.

– Bingó. Ez az. Szóval, gondolod, hogy ti ketten…

Bármit akart is James kérdezni, félbeszakad, amikor Amelia kissé kifulladva visszaröppen a bejárati ajtón keresztül, és befordul a konyhába.

– Elfelejtettem kivenni a teasüteményeket.

Lecsapja a sütő ajtaját, a haja repked a válla körül, és az arca kipirult, mert bizonyára teljes sebességgel rohant ide vissza a házamtól. Felcsillan a szeme, amikor meglátja a sütiket.

– Gyertek csak ki, drága sütiangyalbabáim! Túl szépek vagytok ahhoz, hogy úgy égjetek, mint a gonosz palacsinta-unokatestvéreitek amott.

Amelia egy huncut vigyor kíséretében néz rám a válla felett.

– És igen, elrontottam egy másik adag palacsintát, és nincs szükségem erre vonatkozó felvágós beszólásokra az olcsó páholyból, oké? Képes vagyok tízcentis magas sarkúban végigcsinálni egy háromórás előadást a színpadon, egyszerre táncolni és énekelni több ezer ember előtt, de nem tudok elkészíteni egy kupac kicseszett palacsintát. Abszurd. Megbocsáthatatlan, tényleg. De ez rendben is van, mert most már tudok SÜTEMÉNYT ÉS MÁRTÁST csinálni! – Úgy vigyorog, hogy fülig ér a szája. – Most már annyira vidéki vagyok, hogy nem hallom a fejemben a saját hangomat, csak Reese Witherspoont és Dolly Partont.

Tovább beszél magában. Gyakran csinálja, ahogy arra rájöttem, de most nem figyelek oda teljesen. Arra fókuszálok, ahogyan a melegítőmet viseli. Semmilyen más nőn nem állna így ez a ruhadarab, ahogy Amelián. Mindenképpen magával kell vinnie, amikor elmegy. Különben el kell égetnem. Viking temetést kell rendeznem neki, és lángok közt a tóba eresztenem.

Amikor végül felpillantok, James önelégült mosollyal bámul rám. Végighúzza a hüvelyujját a nyakán, ezzel az egyetemes szimbólummal jelzi, hogy halott ember vagyok.

30. fejezet

Amelia

Ó, hagyd abba, nem olyan rossz! – A könyökömet az asztalra támasztom, és az asztal felett Madisonnak szegezem az üres villámat.

Madison a nyaka köré fonja a kezét, és öklendezik, miután beleharap az egyik palacsintámba. Azt tátogja, hogy vizet, mintha harmincöt évig a Szaharában lett volna. Felmarkolok egy süteményt és a fejéhez vágom. Felveszi a süteményt az öléből, és nagyot harap bele.

– A sütemények jók. De a palacsintád ehetetlen.

Nagy mosoly ül ki az arcára.

– Ez azért van, mert a sütemények egy dobozból valók – szól közbe James segítőkészen az asztaltól.

Tettetett felháborodással zihálok, és gyilkos pillantást vetek rá.

– Nem adhatod csak így ki a sütijeimet!

Emily nevet.

– Utálom, hogy ki kell ábrándítanom téged, de mindannyian ettünk azokból a sütikből, és tudjuk, hogy nem te sütötted őket.

– Ez nagyon durva! Annie, mondd meg nekik, hogy a palacsintám nem volt olyan rossz.

Az én drága Annie-m egy bocsánatkérő mosollyal összeszorítja a száját. Nem mond semmit. A kezembe temetem a fejemet, nevetek, és érzem, hogy a bőröm lángol az arcomon. Két pohár vörösbort ittam, és a vörösbortól mindig kipirul az arcom. A vörösbortól és attól, hogy engem égetnek az asztalnál. De szeretem. Mindannyian James hátsó verandáján ülünk, eszünk és iszunk. Szabad vagyok, és zabolátlan itt, ezektől az emberektől körülvéve. Egész nap énekelni volt kedvem, és ezt már régóta nem éreztem.

A nap egy órával ezelőtt lement, miután sötét rózsaszínű és narancsszínű alkonyt festett az égre, és most, a fedett tornác szélein körbefutó meleg fényfüzérek megfelelő ragyogást vetnek ránk az estében. Ezen a verandán túl több száz hektárnyi zöldségágyás terül el, istállók és üvegházak. Tudom, mert James körbevitt. És bár inkább Noah-val töltöttem volna a napot, minden pillanatát élveztem az új barátságomnak Jamesszel.

Még mindig nem tudom elhinni, hogy itt vagyok, ezekkel az emberekkel. Ezekkel az emberekkel, akik eléggé szeretnek ahhoz, hogy gúnyolódjanak velem. Hogy elfogadják, amikor rossz vagyok valamiben. Hogy hagyják, hogy kudarcot valljak, és átéljem a poklot újra és újra.

Kipirult arcom másik oka tőlem jobbra ül, lent, az asztal lábánál. Noah. Alig tudok úgy gondolni a nevére, hogy ki ne rázna a hideg. Csupán attól, hogy az után a csók után ugyanazon a helyen tartózkodunk, olyan forró lesz a bőröm, hogy szalonnát tudnék rajta sütni. Egész este szorgalmasan kerültem, hogy ránézzek, mert nem bízom magamban. Ha belenéznék az örökzöld szemébe, nem tudnék nem arra gondolni, milyen volt, amikor rajtam nyugodott a keze. Hogy milyen érzés, amikor nevet.

Mindenkinek elmondanám, hogy érzek valamit iránta, aztán a húgai csalódottak lennének, mert nem is olyan régen beszéltünk arról, hogy az lenne a legjobb, ha nem keverednék romantikus kapcsolatba Noah-val. Csakhogy épp ez történt. Kezdek érezni valamit iránta, de mindössze Gregory Peck szomorú arcának kimerevített képét látom a Római vakáció végén. Így fest majd Noah is, ha elmegyek? Talán túl öntelt vagyok. Talán zajlik tovább az élete, és nem hagy ki egyetlen ütemet sem. Talán ez csak egy csók volt neki, és nem készítette ki annyira, mint engem.

Most magamon érzem a tekintetét, és halálos kín nem nézni rá. Valami ürügyre van szükségem, hogy kibújjak a tekintete alól, ezért lerakom a már üres borospoharamat, és felállok.

– James, működőképes állapotban van az a zongora a nappalidban?

Remeg a gyomrom. Mert az az igazság, hogy amióta megérkeztem ide reggel, és észrevettem a zongorát, majd meghaltam azért, hogy zongorázhassak. Ugyanakkor egy kicsit ideges is vagyok attól, hogy játsszak, mert olyan érzés, mintha a lábamat tenném próbára a gipsz eltávolítása után. Amikor ránehezedem, vajon érezni fogom azt a jól ismert, éles fájdalmat, vagy már meggyógyult?

– Természetesen – mondja James vidáman.

– Nagyszerű! Ki akar velem játszani?

Tíz perccel később mindannyian bekuckózva ülünk James nappalijában, és szétröhögjük magunkat. Kicsit szkeptikusan fogadták, amikor azt javasoltam, hogy játsszunk egy zenés játékot, de miután megtanulták a szabályokat, mindenki odavolt érte. A játék a következőképpen zajlik: valaki javasol egy stílust (a kilencvenes évek popzenéje, grunge, rock, R&B stb.), másvalaki kiválaszt egy gyerekdalt, és egyikünknek el kell énekelnie ezt a kiválasztott stílusban, miközben én zongorán kísérem. Igazából akkor tanultam ezt a játékot, amikor a The Tonight Show Starring Jimmy Fallon vendége voltam, és annyira megszerettem, hogy ez lett a kedvenc lelkesítő módszerem, amikor a stúdióban egy új albumon dolgozom, és úgy érzem, hogy elakadok. Mégis egy örökkévalóság telt el azóta, hogy ezt játszottam. Meglepő módon, mindenki részt vesz a játékban. Én kezdtem a sort azzal, hogy a Twinkle Twinkle Little Start éneklem a nyolcvanas évek funk nótáinak stílusában. Ne áruljátok el senkinek, de a She’s a Bad Mama Jama akkordjait játszottam, és kicseréltem a szöveget. Kicsit túl jól sikerült. James következett, és teljesen ledöbbentett a fenomenális zongoratudásával. Az Oh Where, Oh Where Has My Little Dog Gone?-t énekelte blues stílusban. Ő és én felváltva zongorázunk mindenkinek, amikor rájuk kerül a sor, hogy énekeljenek.

Már vagy egy órája játszunk, és egyre szórakoztatóbb lesz a dolog. Még Noah is énekel, teljes szívét beleadja a Hickory Dickory Dock kilencvenes évek pop stílusú feldolgozásába. Úgy tűnik, először félreismertem Noah-t. Igazi mókamester, és minél inkább átélhetem vele ezeket az apró pillanatokat, amikor a szeme sarkában ráncok rajzolódnak ki a nevetéstől, és a szája széles mosolyba fut, annál inkább odavagyok érte.

Minden csodálatos ezen az estén. Nagyon jó érzés újra játszani és énekelni csak a móka kedvéért. Bizseregnek az ujjaim, hogy valami újat alkossak. Alig várom, hogy kiengedjem a hangomat, és tényleg próbára tegyem magam új riffekkel és futamokkal. Kicsit ragyogóbbnak érzem magamban azt a fényt, ami kezdett elhalványulni. Eszembe jut a következő turném, és egészen izgatott leszek – alig várom, hogy visszatérjek a zenéhez és a koncertekhez.

De aztán arra gondolok, hogy el kell hagynom ezeket az embereket, akiket megszerettem ebben a városban, és újra nehéz lesz a szívem. Meg akarom találni a módját, hogy mindez egyszerre működjön – de nem tudom, hogyan. Ha alkalmanként továbbra is eljövök ide – vagy, mondjuk, csak a vita kedvéért, ideköltözöm végleg –, az kiderül, és odalesz a város magánélete. Nemcsak a lesifotósok nyüzsögnének itt, de a rajongók is. Ez a kedves, csendes hely a feje tetejére állna. Nem vagyok biztos benne, hogy meg tudnám ezt tenni velük.

Hirtelen szükségem lesz egy kis szünetre a zongorázásban, és arra, hogy kivonjam magam a többiek figyelme alól a szobában, ezért felállok, és elindulok a konyha felé. Természetesen Noah ugyanezt teszi, és mint az este korábbi részében a bejárati ajtónál lezajlott epizódunk alkalmával, most is megállunk egymással szemben.

– Bocsánat.

Már ettől az egyetlen szavától is bizseregni kezdek.

– Nem, én kérek elnézést.

Széles mellkasára bámulok.

– Menj előbb te!

– Nem, menj előbb te! Én álltam el az utadat.

Olyan udvariasak vagyunk, hogy az már nevetséges. Ha ezen a kis úton nem tudunk együttműködni, akkor hogyan sikerül majd további egy hétig egy fedél alatt élni? Változtatnunk kell majd. Készítenünk kell egy táblázatot és egy időbeosztást. Különböző színű ragasztószalagokkal csíkokat húzok a padlóra, hogy biztosra vehessük, nem kerülünk véletlenül egymás útjába.

Ráparancsolok magamra, hogy ne legyek gyáva, és felnézek. A szemében megbúvó melegség körülöleli, és lecsillapítja a szívemet. Gregory Peck arca lesz, amikor elbúcsúzom. Ő is kedvel engem. Le fogja sütni azokat a sűrű, sötét szempillákat, zsebre dugott kézzel elsétál majd, és nem vagyok benne biztos, hogy ezt el tudom majd viselni.

– Hűha, hűha!

Madison magára vonja a figyelmünket. Noah és én mind a ketten visszafordítjuk a fejünket a csoport felé, a mellkasunk még mindig egymás felé fordul. Mindenki minket bámul. Madison ránk mutat, ide-oda jártatja az ujját közöttünk.

– Mi folyik itt?

– Hogy érted ezt?

Igyekeztem közömbösnek és normálisnak tűnni. Szerintem hihető volt. A testvérek és James az asztalnál pillantásokat váltanak, és egyhangú, néma következtetésre jutnak.

– Srácok, ti lefeküdtetek egymással, ugye? – kérdezi Emily élesen. Noah és én azonnal kifakadunk.

– Nem – mondom őszintén, mert nem feküdtünk le egymással. Soha. És nem is fogunk.

– Egyáltalán nem.

Noah elég pimasz ahhoz, hogy határozottan beszéljen, és ne olyan ügyefogyottan, mint én.

– Sohasem tennénk ilyet – teszem hozzá, kicsit túlságosan is erőteljesen megnyomva azt, hogy sohasem, és Noah összevont szemöldökkel néz le rám. „Sohasem?”, kérdezi a tekintete.

– Mi a franc van veletek? – kérdezi Madison, majd azonnal Annie szemrehányó arca felé fordul.

– Most nincs itt az ideje az érzékenykedésednek, Angyal Annie.

James lazán megrázza a fejét, miközben vigyorogva bámul Noah-ra.

– Tudtam. Csak idő kérdése volt.

– Hagyd abba! – válaszol Noah. Ismét szigorú és morcos. Ahogy én szeretem. – Semmit sem tudtok. Nem feküdtünk le egymással. Egyébként sem a ti dolgotok.

Próbálok nem a szégyen lángjában élni. És az sem segít a dolgon, hogy Noah valahogyan észreveszi a zavaromat, és még közelebb húzódik hozzám. Mintha pajzsként akarná használni a testét, hogy megvédjen a többiek kotnyeleskedő szemétől.

– Rendben. Akkor ülj le, és magyarázd el, mert azt mindannyian látjuk, hogy történt valami! – követeli Emily, és ijesztően anyáskodónak hangzik, amit mond. – Egész este nem néztetek egymásra, alig beszéltetek, és bármi volt is ez a kis zavaró epizód, ez csak hab a tortán. Csináltatok valamit.

– Ki vele!

Madison összefonja a karját, mint egy maffiafőnök. Már csak egy bőrdzseki kellene rá.

Annie az egyetlen, aki úgy tűnik, hogy nem aggódik.

Noah és én visszaülünk a helyünkre. Olyan bűnösnek látszunk, mint a macska, aminek vaj billeg a bajszán.

– Csókolóztunk – jelenti ki egyszerűen. Gyöngyfehér fogak tengere bukkan elő mindenki szájából, beleértve engem is. Azt hittem, letagadja. Azt hittem, a hét hátralévő részét vidáman folytatjuk, mintha mi sem történt volna, én pedig megvalósíthatom a színes ragasztószalagcsíkokra vonatkozó tervemet. De nem. Ő behajít közénk egy társalgási gránátot, majd hátralép, és figyeli a robbanást.

– Csókolóztatok? – Emily nem tűnik boldognak. – Az még rosszabb!

Noah két szemöldöke között elmélyül a ránc.

– Hogyhogy rosszabb?

– Nem tudom, de nem jobb.

– Miért érdekel ennyire?

Noah szigorú tekintete Emilyre szegeződik, és ez jól mutatja a testvéri dinamikájukat. Emily hangos, és legtöbbször ő felel mindenért, de Noah a legidősebb, és a nap végén mindannyian hozzá fordulnak útmutatásért. Sokat cipel a vállán.

– Amelia elmegy, Noah.

Ez az egyetlen magyarázat, amellyel Emily szolgál, és a szavai apró szúrások a tüdőmbe. Emily Jamesre néz, és egyértelműen támogatást remél tőle. James megrázza a fejét, a földre szegezi a tekintetét, nem ugrál úgy, ahogy Emily remélte. Madison Emily homlokára tapasztja a kezét, de Emily lesöpri. A zenei játékunk könnyedsége eltűnik, és a légkör sűrűvé válik.

Figyelem, ahogy Noah viselkedése megváltozik. Széles válla előrehajlik, mosolya megnyugtató. Emily térdére rakja a kezét.

– Em, nem megyek el megint. És megígérem, ha valaha megteszem, jó előre fogok szólni. Nem úgy, mint legutóbb.

Egy teljes párbeszéd zajlik kettejük között a Noah szavait követő néma pillanatokban. Emily megenyhül, és bólint. Nem tudom, miről szólt ez az egész, de a súlyos légkör azt súgja, hogy fontos volt. Emily lassan kijózanodik. Zavar suhan át az arcán.

Elegánsan kibújik a vitából azzal, hogy kisurran a nappaliból, és visszatér egy hideg, kőkemény palacsintával a tányérján. Leül, az ölében egyensúlyoz a tányérjával, és felszúr egy falatot a villájára. Azt hiszem, ilyen módon akar bocsánatot kérni tőlem.

– Nem kell ezt tenned. Semmi gond, ettől még jóban vagyunk – mondom jelentőségteljesen, mert a legádázabb ellenségemre sem erőltetném rá ezeket a palacsintákat.

Ennek ellenére a szájához emeli a villáját, és mindannyian csendben figyeljük, ahogy bekap egy falatot. Rágja. És rágja. És rágja. És végül letuszkolja, és bólint, mielőtt belekortyol a sörébe. Aztán határozottan bólint, és én viszonzásképpen mosolygok. Ez több volt egy bocsánatkérésnél, ez élete fogadalma volt.

Kuncogás fut végig a szobán, és kis idő múlva a beszélgetés visszatér a normális kerékvágásba. A testvérek átbeszélik a következő heti beosztásukat, megbeszélik, hogy ki mikor fogja meglátogatni a nagymamájukat. Mindannyian viccelődünk, és túl sokat káromkodunk, miközben Annie egyfolytában húzza a strigulákat a nevünk mellé, szóval tudjuk, sok pénzt kell fizetnünk, ha véget ér az este. Nem kérdezte meg, hogy hozzáadhat-e a listához, egyszerűen csak megtette. Vetettem egy pillantást a kis noteszára, és benne volt a nevem. Amelia. Közvetlenül a csoport többi tagjának neve mellett díszelgett, és a szívemből ömlött a sok konfetti.

Most Emily feláll, összeszedi az üres sörösüvegeket és tányérokat a szobában. A csapat kezd felbomlani, és dünnyögnek valamit arról, hogy milyen fáradtak és blablabla. Nem érdekel, mennyire fáradtak, nem hagyhatnak itt minket.

– Várjatok!

Kétségbeesve megragadom Annie blúzát, hogy visszatartsam a távozástól.

– Srácok, még nem mehettek el! Korán van még!

– Elmúlt tíz óra.

Világos, hogy Madison hirtelen kakukkos órává változott.

– Ahogy mondtam, korán van még. Maradjatok! Játsszunk valami mást! Monopolyt vagy valamit.

James nevet.

– A francokat. A Monopoly egész éjszaka tartana. Néhányunknak a tehenekkel együtt kell kelnünk reggel. Jobb, ha most mindannyian elhagyjátok a házamat.

– Ne aggódj! – mondja Annie nekem azon az édes, déli vontatott módon. – Majd szervezünk még egy közös vacsorát, mielőtt elmész.

Teljesen félreérti, hogy miért szeretném, ha itt maradnának.

Veszítek. Mindannyian szétszóródnak a szobában, mint a golyók, csak Noah és én maradunk ülve. Szemkontaktusba lépek vele, ami hiba. A vigyora eltorzul – ugyanazt a nyugtalanságot látom az arckifejezéséből, amit én is érzek. Mindketten félünk hazamenni, és kettesben maradni. Egyikünk sincs meggyőződve arról, hogy a másiknak van elég akaratereje, hogy távol tartsa magát.

31. fejezet

Amelia

Jóval éjfél után járunk, de még mindig ébren vagyok, és éberen bámulom a plafont. Noah és én egyetlen szót sem szóltunk egymáshoz, amikor hazaértünk. Kinyitotta az ajtót, felkapcsolta a villanyt, én pedig beszáguldottam a szobámba, mint egy kisegér, ami megszökött egy sajttal. Noah nem próbált megállítani, ezért úgy éreztem, hogy ez volt a helyes döntés.

Hogy ne gondoljak a Mi lenne, ha csak kérdésre, megpróbálom észben tartani Greory Peck szomorú arcát. Csakhogy kis idő elteltével neheztelni kezdek arra az arcra, és egy képzeletbeli filctollal kis bajuszt rajzolok a szája fölé. Gregory arca ekkor átalakul Noah arcává, és megjelenik rajta egy mosoly, mert Noah minden kétséget kizáróan viccesnek találná ezt az álbajuszt. Lehet, hogy csak a maga szokásos, csendes, nem feltűnő módján mosolyogna, de az biztos, hogy mosolyogna. Aztán a szemét forgatná, és palacsintát sütne nekem.

Szomorúság szivárog a szívembe, mert mindennél jobban szeretném felfedezni, milyen lenne ez a kapcsolat Noah-val. Szeretném követni az ösztöneimet. A szívem azt súgja, hogy jó lenne. Nagyon jó. De az agyam ismét felsorolja az összes okot, amiért nem lehetünk együtt. Amiért Noah nem akarja ezt a kapcsolatot.

Nagyjából úgy érzem magam, mint egy tábla csokoládé, amin áthajtott egy teherautó a százfokos úton. Normális esetben, amikor ilyen szomorú vagyok, felkelek, és megnézek egy Audrey-filmet. Körülölelne az otthonossága, és a film végére reményteljesebb lennék. Ám ma nem teszek így, mert az egyetlen filmje, amit magammal hoztam erre a kiruccanásra, az a Római vakáció. És nyilvánvaló okokból ezt nem szeretném most megnézni. Talán soha többet. Dühös vagyok Audrey-ra. Dühös vagyok magamra, amiért utánzom minden lépését, amiért éppen idejöttem, amiért találkoztam Noah-val meg a mogorva tekintetével, és a túlságosan is csodálatos várossal, és Noah jószívű, furcsa húgaival.

Kisebb dührohamot kapok, és rugdosni kezdem a takarókat. Aztán erősebben rugdosom őket. És újra. Ezúttal beleviszek egy kis testcsavart, és egyszerre lerúgok magamról minden takarót. Nagyon jó érzés szabadjára engedni a dühömet. Ökölbe szorítom a kezemet, és belebokszolok a matracba, mert tényleg hagyom, hogy elveszítsem az önkontrollomat, és nem akarok leállni. Halk malacvisítást hallatok, miközben belevájom a sarkamat az összegyűrt lepedő- és takarókupacba, mert ŐRÜLTEN MÉRGES VAGYOK.

Dühös, dühös, dühös.

Mérges vagyok, amiért megjavítják az autómat, és elmegyek innen egy hét múlva. Dühös vagyok, mert nem akarok lemondani a karrieremről. Mérges vagyok, mert haza fogok menni a magányba. Dühös vagyok, mert az anyukám már nem a barátom többé, és mert az apám sohasem akart ismerni. Mérges vagyok, amiért az évek folyamán hagytam, hogy egy emberek kedvében járó robottá változzam, aki fél bárkinek is csalódást okozni. És mérges vagyok, hogy ez az első alkalom évek óta, hogy szabadjára tudom engedni az érzéseimet, és önmagam tudok lenni anélkül, hogy tartanék a következményektől. És mérges vagyok, hogy ez itt, ebben a városban, ebben a házban történik.

De legfőképpen azért vagyok dühös, mert beleszerettem Noah-ba, és mégsem lesz közös életünk soha.

Mintha a föld haragudna rám, hangos mennydörgés rázza meg a házat. Szeretnék ujjongani és a levegőbe bokszolni, mert olyan jó érzés mérgesnek lenni, csak egy percre is. Feltámadó szél hangja hallatszik, és mintha felhőszakadás zúdulna a házra. Azt hiszem, én vagyok a következő Marvel-gonosz, mert egyértelműen az én hangulatom idézte ezt elő. Szeretnék felállni az ágyra, kitárni a karomat, és hagyni, hogy elragadjon a vihar. Szeretnék behajlított ujjakkal hangosan vihogni.

Ehelyett zokogok.

Az a fajta sírás ez, amit visszatartasz, ameddig csak bírsz, és úgy teszel, mintha nem lenne rá szükséged, akkor sem, amikor már eltorzítja az arcodat. És akkor az érzelmeid kitörnek, és a düh feloldódik a csalódással teli könnyekben, amelyek addig nem állnak el, amíg vizesre nem sírod a párnádat. Semmi sem használ ellene – sem varázsválasz, sem földrengető felismerés. Mindössze annyit tehetek, hogy összekulcsolom a karomat a hasam előtt, és hagyom, hogy a testem megszabaduljon a szenvedéstől, amíg végül már nem fáj annyira.

Kopogást hallok az ajtómon. Kisírt szemmel és könnyáztatta arccal felülök.

– Noah?

Kinyílik az ajtó, és ő ott áll a sötétben. Vadul kalapál a szívem, és amikor hirtelen lecsap a villám, és egy röpke pillanatra ragyogón bevilágítja a szobát, látom a kínt az arcán. Ez nem egy éjszakai légyottra hívás. Valami baj van. A kézfejemmel letörlöm a könnyeimet.

Szó nélkül az ágyamhoz jön, és amikor a rendetlen lepedő- és takarókupacra néz, kicsit zavarba jövök.

– Dührohamom volt – mondom őszintén, mert Noah-val csak őszinte tudok lenni.

Bólint, de a fájdalmas kifejezés még mindig ott ül a két szemöldöke között. Rám néz, én pedig ösztönösen felé nyúlok, és megfogom a kezét. A hosszú ujjú pizsifelsője szegélye a csuklómat csiklandozza. A szobámban van az éjszaka közepén a kedvenc pizsamájában. Nagyon sebezhetőnek tűnik. Észreveszi, hogy sírtam, de nem kérdezi meg, mi a baj. Azt hiszem, már tudja. Ehelyett hüvelykujjával végigsimítja az arccsontomat, és elkap egy újabb könnycseppet.

– Aludhatok veled ma este? Csak… aludni.

És abból, ahogy mondja, tudom, hogy így is gondolja. Egyetlen porcikám sem habozik.

– Igen.

Noah kibogozza a lepedőmet és az ágyneműimet, és kisimítja őket az ágyon, mielőtt felemelné a takaró sarkát és becsúszna alá. A matrac besüpped a súlyától. Ennek az apró mozdulatnak még nem kellene arra késztetnie, hogy nyeljek egyet, mégis így teszek.

Miután bebújik a takaró alá, mindkettőnk feje a párnánkon pihen, és a plafont bámuljuk. Egy újabb villanás világítja meg a szobát, a szél az ablakot veri. Szélsőségesen erősnek hangzik. Noah az oldalára fordul, hogy felém legyen az arca, hasam köré fonja a karját, és közel húz magához, így most a hátam a mellkasához nyomódik. Szorosan tart. Úgy kapaszkodik belém, mint olyasvalaki, aki az óceánban lebegve a halálra vár, de csodával határos módon talál valami úszó alkalmatosságot.

A meleg fájdalom lecsillapodik a gyomromban. Olyan erős és szilárd a teste az enyémhez képest. Ropogós, hűs és tiszta illata van. A nyakamon érzem a leheletét, amely csiklandozza az apró pihéket, és megszédít.

Érzem, hogy mély levegőt vesz.

– Én… nem szeretem a viharokat. – Szünetet tart, talán azt hiszi, hogy ki fogom nevetni. Mindenkivel szembeszállok, aki ki meri nevetni ezt az embert. – Igazából rettegek tőlük.

Remeg a hangja, ezért a kezemet az alkarja köré fonom, amellyel olyan szorosan kapaszkodik belém.

– Mi mindannyian… Nos, miután a szüleink meghaltak, soha többé nem tudtam átaludni egy vihart. Ilyenkor általában felkelek, és addig járkálok, amíg véget nem ér. Néha megszállottan nézem a híradót. És amikor a vihar elvonul, mindegyik húgomat felhívom, csak hogy megbizonyosodjam róla, jól vannak. Valószínűleg elég nevetséges, hogy így reagálok, hiszen nem voltam ott, amikor ez történt a szüleimmel.

Újabb szünet, és én várok.

– Úgy tűnik, a húgaim nem félnek úgy a vihartól, mint én, de nekik szintén megvannak a maguk dolgai. Mint Emily ma esti kifakadása. Igazából nem is rólad szólt. Azért történt, mert nagyon fél attól, hogy elhagyják. Legutóbb, amikor kapcsolatom volt, összepakoltam, és elmentem New Yorkba anélkül, hogy bárkinek is előre szóltam volna, és nem jöttem vissza egy évig. Attól fél, hogy ez újra megtörténik. Én pedig minden vihartól félek, mert azt hiszem, hogy újra elvesz majd tőlem valakit, akit szeretek.

Itt minden szó kevés lenne. Ez annyira személyes volt, mintha kicsordult volna a vére. Szeretném megtalálni a módját, hogy kifejezhessem, mennyire együttérzek vele. De nem találom, ezért egyszerűen csak megfogom a kezét, az ajkamhoz emelem, és megcsókolom a tenyerét. Érzem, hogy a mellkasa egy halk búgással megmozdul, és amikor az ajkam elhagyja a kezét, ismét közel húz magához. Azt akarom, hogy mindig így körülöleljen a teste. Tökéletesen passzolunk egymáshoz, és nem csak azért, mert a pizsamánk nagy valószínűséggel egy szettben érkezett.

Újra villámlik, és hangos mennydörgés rázza meg a házat.

– Tereld el a figyelmemet! – könyörög Noah, és érzem, milyen gyorsan kalapál a szíve. – Mondj valamit!

Nem kellene olyan szorosan tartania, mint ahogyan tart, akkor is hozzásimulnék, ha nem tenné. Lehet, hogy észre sem veszi, de most nem szabadulhat tőlem. Fel-le mozgatom az ujjaimat a karján, és érzem, ahogy a finom szőrszálak csiklandozzák az ujjbegyeimet. Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is éreztem magam ennyire fesztelenül valakivel.

– A húgaid már tudják, hogy odavagyok Audrey Hepburnért.

Kibököm az igazságot, és nem is tudom, miért vagyok ideges, hogy elmondom neki. De az vagyok. A gyónásom csak egy tűszúrás az ő nyílt szívműtétjéhez képest.

– A színésznőért? – kérdezi, és megkönnyebbülök, hogy a húgaival ellentétben tudja, ki ő.

– Igen, a színésznőért.

Dörög az ég körülöttünk, és beleremegnek a falak. Noah szorítása nem lazul.

– Anyukámmal mindig együtt néztük a filmjeit. Ez volt a mi közös időtöltésünk. De miután híres lettem, eltávolodtunk egymástól, és most már olyan távol érzem magam tőle, hogy azt sem tudom, hol kezdjem a kapcsolatunk újraépítését.

Megállok egy pillanatra, amikor tudatosul bennem, hogy nagyon szeretnék visszatalálni az anyukámhoz. Csak azt nem tudom, hogyan.

– Azóta is mindig az Audrey Hepburn-filmekhez fordulok, amikor ölelésre vagy útmutatásra van szükségem. És igazából ezért is vagyok itt, ebben a városban. – Ez még felelőtlenebbül hangzik így, hangosan kimondva, mint gondoltam. – Féltem és kétségbe voltam esve, ezért kiszámolóssal kiválasztottam a filmjei közül a Római vakációt, és jelnek vettem, hogy el kell menekülnöm Rómába, mint ahogy Audrey karaktere tette. Csakhogy mivel Olaszország túl messze volt autóval…

– Ide jöttél, Rome-ba.

– Igen. Csakhogy nem kellett volna itt találnom téged… és most te vagy Gregory Peck, és még csak nem is tudsz róla.

Noah megpuszilja a fejemet, mintha nem összevissza halandzsáztam volna neki az imént.

– Szeretem Gregory Pecket. Régimódi fickó.

– Érdekelne téged.

Megfordulok, és a pizsamafelsője gombjait bámulom. Vészesen közel állok ahhoz, hogy megint zokogjak, ezért elterelem a figyelmemet azzal, hogy a gombjait számolgatom.

Tenyerével végigsimítja az arccsontomat, és a hajamba túr az ujjaival.

– Hazudtam neked.

Az ötödik gombnál megállok a számolással.

– Mégiscsak Sorozatgyilkos Bugris Joe vagy?

– Tényleg sok becenevet adtál nekem, igaz?

– Többet, mint amennyit elmondtam neked.

Végigsimítja a hajamat, majd megismétli.

– Nagyon szeretnék valami romantikus dolgot veled. Azóta, amióta megláttalak. És nem csak te kezdtél érzelmeket táplálni irántam.

Leáll a szívem.

– De még mindig nem állok készen egy kapcsolatra. Nem tudom, hogyan működhetne. Nem hagyhatom el a családomat, amíg a nagymamám… nos, akárhogy is, nem hagyhatom el őket. Te pedig nem maradhatsz.

– És mi lenne, ha…

Tudja, mit akarok mondani. Noah gyengéden félbeszakít, kezét a számra tapasztja, mintha tompítani szeretné a szavai erejét.

– Én képtelen vagyok a távkapcsolatra, Amelia.

Utálom, hogy mennyire véglegesnek tűnik a hangja ez ügyben. Mintha már százszor átgondolta volna, és sohasem talált volna megfelelő megoldást.

– Amikor haza kellett költöznöm a nagymamám miatt, és Merritt nem jött velem, azt mondtam neki, hogy visszajövök hozzá a városba, miután otthon mindent elrendeztem. De miután nagyjából egy hónapja itt voltam, kaptam tőle egy üzenetet, amit nyilvánvalóan nem nekem akart elküldeni, hanem annak a fickónak az irodában, akivel látható módon hónapok óta megcsalt. Finoman szólva is kínos szöveg volt. Azóta is súlyos bizalmi gondjaim vannak. Nem hiszem, hogy egy újabb távkapcsolat lenne a legjobb módja annak, hogy megint járni kezdjek valakivel.

Az egyik részem könyörögni szeretne neki. Az egész éjszakát azzal fogom tölteni, hogy egy PowerPoint-prezentációval meggyőzzem arról, hogy én egészen biztosan sohasem fogom megcsalni. De végül csendben maradok, mert nem akarom erőltetni, meggyőzni vagy befolyásolni Noah-t, hogy belevágjon olyasvalamibe, amiben nem érzi kényelmesen magát. Már eleget szenvedett, és nem hibáztatom azért, mert el akarja kerülni az újabb szenvedés esélyét is.

Azonkívül, nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy nem járna-e jobban egy rendes nővel, aki képes lenne megállapodni itt. Dolgozhatna a Piteboltban Noah-val. Zöldségeket termeszthetnének a kertben. Valószínűleg szeretne pecázni is. És főleg, nem utazná körbe a világot a következő kilenc hónapban. Noah megérdemel egy „boldogan éltek, amíg meg nem haltak” típusú történetet, és én nem ismerem őt elég régóta ahhoz, hogy biztos legyek abban, hogy meg tudom ezt adni neki. Túl nagy lenne a kockázat, amikor valakinek a szíve a tét.

– Ha a dolgok másképp lennének… – kezdi. – Ha nem lennél híresség, és én nem…

– Semmi baj, Noah. Megértem. Tényleg. – Befejezem a gombok számolgatását, mert vészesen közel állok ahhoz, hogy elsírjam magam. – Mellesleg nyolc van. Nyolc gombod van.

Az ujjai továbbra is erőtlenül vándorolnak az arcomon, a hajamon, a nyakamon, a karomon és vissza, fel újra. Úgy ér hozzám, mintha értékes lennék számára. Ettől még inkább fáj.

– Tereld el a figyelmemet!

Ezúttal én kérem.

Az ujjai egy pillanatra megállnak, mielőtt folytatják az ismételt mintát.

– Csaltam egy biológiadolgozaton a középiskolában. James megmutatta a lapját.

Ez megnevettet. Ő is nevet, miután kifúj egy nagy levegőt.

– Megkönnyebbültem, hogy elmondtam.

Kis golyóvá gömbölyödöm előtte.

– Véletlenül megöltem az aranyhalamat – mondom, és ettől Noah teli torokból felnevet dörmögő hangján. Finoman megcsípem a karját. – Ne nevess! Szörnyen éreztem magam miatta. Otthon hagytam az utolsó turnémon, és teljesen megfeledkeztem arról, hogy megkérjek valakit arra, hogy etesse. Amikor hazajöttem, hassal felfelé lebegett. Még mindig kísért.

– Emlékeztess, hogy sose hagyjam, hogy kutyád legyen!

Noah keze lejjebb csúszik és megpihen a derekamon. Szorosan tart. Felém billenti az arcát, így a következő vallomását közvetlenül a fülembe súghatja.

– Szeretem a hangodat.

Szeretem. Hűha. Ez a szó saját életre kel, és lüktetni kezd kettőnk között. Tudom, hogy nem ismerjük egymást hosszú ideje, és valahogy fáj az, hogy sohasem lesz esélyünk, mert azt hiszem, beleszerettem Noah-ba.

– De nyilván nem eléggé ahhoz, hogy egyetlen albumom is meglegyen – mondom kötekedve, mert égető szükségem van arra, hogy könnyedebbé tegyem a légkört.

– Jobb ez így. Képzeld csak el, mennyire kiakadtál volna, ha a te egyik lemezed szólalt volna meg, amikor bekapcsoltad a CD-lejátszót a furgonomban.

– Hízelgett volna.

– Hazudós.

Szégyentelenül a nyakába fúrom arcomat. Mert valahogy tudom, hogy ebben a sötétben nem érvényesek a fogadkozásaink. Olyan bolond lehetek, amilyen csak akarok. Ha akarnám, beszippanthatnám a bőrét az orrommal, és ő csak mosolyogna.

– Te vagy az egyetlen férfi, akivel kapcsolatban nem bánnám, ha a rögeszméje lennék.

– Sajnálom – mondja, és hagyja, hogy a szó egy pillanatra a levegőben lógjon. – A rögeszmémet a virágoknak tartogatom, Popósztár.

Egyébként szeretem a popósztárokat, ezt mondta aznap a Piteboltban.

Ekkor a szívem belekapaszkodik egy léggömbrajba, és elhagyja a földet, hogy megtalálja a mennyországot. Megint dörög az ég, de úgy tűnik, Noah ezúttal észre sem veszi.

Elmerült a hajamban és a fülem ívében.

– Amelia… – mondja ezen a hangon, amitől tudom, hogy az esze ugyanazon jár, mint az enyém. Folyton elmerül a mi lenne, ha tengerében, és olyan lehetőségek után kutat, amelyek nem léteznek.

– Annyira szeretném hagyni, hogy megtörténjen, de nem hiszem, hogy olyasfajta fickó lennék, aki valaha is ki tudna békülni azzal, hogy egyszerre elmész kilenc hónapra.

Majdnem elmondom neki, hogy egyszerre csak valamivel több mint három hónap lenne, mert itt-ott lesznek rövid pihenőim. Ezeket a szüneteket arra használhatnám, hogy idejövök, és azt is megoldhatnánk, hogy odarepüljön hozzám a turné alatt. De nem hiszem, hogy ez számítana.

– Nem kell megmagyaráznod, Noah. Tényleg megértem. Látom, honnan jössz. Bonyolult egy hírességgel járni, és őszintén, az én köreimben ezért nem tartanak sokáig a kapcsolatok. Megértettem. És nem akarom ezt tenni veled.

Nevet, de nevetése inkább önmarcangolónak tűnik, mint vidámnak.

– Sokkal könnyebb lenne, ha kicsit önző és bosszantó lennél. Mostantól tudnál rémesebb lenni?

– Meg fogom próbálni.

Egy szempilláimra tapadt könnycsepp végiggördül az arcomon. Ez fájdalmasabb, mint kellene. Nagy szívás érettnek lenni, és így dönteni valaminek a kezdetén, nem pedig a végén. Miért kellett olyasvalakibe beleesnem, akinek a világa teljesen más tengelyen van, mint az enyém?

– Szóval, most mit teszünk? – kérdezem, miközben a lágy pamutfelsője az arcomat simogatja és beszívja a könnyeimet. Tényleg az kívánom, hogy bárcsak ne sírnék.

– Nem tudom – mondja őszintén, és ujjai még mindig tétován játszadoznak a hajammal. Az ujjai köré csavarja a tincseimet. Hagyja, hogy visszahulljanak, aztán újra felcsavarja, mintha végre azt csinálhatná, amire napok óta vágyott.

– Mi történik a Római vakáció végén?

Megint felbukkan előttem Gregory Peck arca.

– Audrey, vagyis Ann hercegnő elmegy, és visszatér az életébe. És Gregory Peck – Joe Bradley – marad a sajátjában.

Az ujjai a hátamba nyomódnak. Ez nem egy reményteljes szorítás, hanem kétségbeesett.

– És mi van előtte?

Szomorúan nevetek, mert arra gondolok, hogy Audrey és Gregory fagylaltot ettek, motoroztak és bejárták Rómát.

– Együtt szórakoznak.

Noah a homlokomhoz szorítja az ajkát, és egy teljes ki- és belégzésnyit elidőz ott, mielőtt elhúzódik.

– Mi lenne, ha mi is ezt tennénk? Ez túl önző? Mi lenne, ha azt javasolnám, hogy hajítsuk el az összes szabályunkat, és…

– …használjuk ki az időt, amit együtt tölthetünk? Működhetett volna, ha kezdettől fogva kézben tartottuk volna az elképzeléseket – fejezem be a gondolatát, erősen remélve, hogy ezt akarta javasolni. Mert ha létezik olyan opció, amikor Noah-val lehetek, ameddig tehetem, és önző módon magamba szívhatok minden hozzá kötődő emléket, akkor ez lesz. Az az érzésem, hogy egy rövid kaland Noah-val jobb lenne, mint egy egész év egy másik férfival.

Elgondolkodik, majd felsóhajt.

– Igen. Szörnyű ötlet?

Az ujjai már kulcscsontomat követik. Káprázatos az érintése.

– A leghatározottabban. – Alig kapok levegőt. – És nagyon drámai. De benne vagyok, ha te is.

Előredől, ajka a nyakam érzékeny pontjára tapad, közvetlenül a fülem alatt.

– Hm. Imádom a drámát. Mostantól hívhatsz Mr. Drámának.

Felnevetek, és hátrébb tolom, így a válla a matrachoz ér. Aztán rámászom, a térdemet a csípője két oldalához szorítom, és nagyon bujának érzem magam, akárcsak a kedvenc romantikus könyveim – amelyekből Noah-nak egyetlenegy sincs – kosztümös hősei.

– Ne ártsd bele magadat a beceneveimbe! Az én dolgom osztogatni őket. És a Mr. Régi vágású túl jól illik hozzád. Nézz csak magadra, ahogy itt fekszel a pamutpi-zsa-mádban állig begombolva.

Az ujjaim úgy ugrálnak minden egyes gomb felett, mint a kacsázó kövek.

Alig látom őt a sötétben, de érzem, hogy mosolyog. Kezével finoman megragadja a combom külső oldalát.

– Párosával vannak. Nem tetszik a felsőm?

– Jobban szeretem, ami alatta van. Megengeded? – kérdezem, miközben a kezem a gallérja felett lebeg. Az ujjaim remegnek, és elárulják, hogy a laza és összeszedett álarc alatt nagyon is ideges vagyok.

– Csak rajta.

Zöld jelzés.

Fájdalmasan kalapál a szívem, ahogy kinyitom az első gombot. Ahogy hozzáérek a kibukkanó meleg bőrdarabhoz a mellén, a forróság megégeti az ujjamat. A gyomrom és a szívem minden egyes gombnál összerándul az idegességtől. A szívem akár egy légkalapács. A negyedik gombot tapogatom, és azt hiszem, hogy beleakadt egy cérnaszálba, mert nem enged. Kicsit megrántom. Gyorsan beszívom és kifújom a levegőt. Kissé tovább húzom, de nem enged. A mozdulataim mohók és esetlenek.

Noah a kezemre teszi a kezét, és nevet.

– Reszketsz.

– Igen, és nem úriemberhez illő, hogy rámutatsz.

A hangom zavarba ejtőn elhalón cseng.

– Túl sok ez? Meg akarsz állni?

Megfogja mindkét kezemet. Nem fogja elengedni – nem mintha megpróbálnám kiszabadítani őket.

– Nem, nem akarok megállni. Csak…

Kis nyöszörgést hallatok, majd előrebukom, homlokomat széles mellkasának támasztva.

– Voltak bizonyos várakozások engem illetően a múltban. Mert… híresség vagyok. A fiúk azt hitték, hogy az ágyban úgy viselkedem, mint egy bizonyosfajta nő, és amikor nem így történt, kiábrándultnak tűntek. – Összerándulok, és érzem, hogy feszengek. – Nem tudom. Néha túlgondolom ezt.

Noah megértően hümmög. A hang olyan mélyről jön a mellkasából, hogy úgy érzem, még a koponyámban is visszhangzik. Felültet újra, majd kíméletlenül elszakítja a cérnát, amibe beleakadt a gombja, aztán befejezi a pizsamája kigombolását helyettem. Felül, így a mellkasunk összeér, a lábam köréfonva. Ledobja a válláról a felsőt. Ó, a bőre. Noah bőre. Az ujjbegyemmel érzem, milyen tökéletes.

Megfogja az államat, és érzem, hogy milyen izzó a tekintete. Azt hiszem, Noah egészem a csontjaimig lát.

– Számomra te Amelia vagy. A szar palacsintákat sütő lány, akinek a mosolya vetekszik a napéval. Csak téged akarlak.

Így most már biztonságban érzem magam.

Lágyan szájon csókolom, mielőtt visszahúzódnék. Végighúzom a kezemet a széles vállán és a bicepszén, feszes mellkasán, majd az ajkán. Feljebb tolom az ujjamat, hogy érezzem vigyora vonalát. Kívülről megtanulom őt, ha ez az utolsó dolog, amit csinálok. Életem végéig a zsebemben hordozom majd mosolyát.

Noah egyetlen gördülékeny mozdulattal megfordít minket, így odaszegez az ágyhoz. A rám nehezedő súlya földrengető. Eufória. Élvezet. Végre lehorgonyzom, miután túl sokáig sodródtam, és az elmém valamelyik szegletében ráébredek, hogy az ő keze az egyetlen, amit a testemen akarok érezni életem hátralévő részében.

Noah ajka lassan simogatja az enyémet, elhalmoz csókokkal, és én szikrákat szórok az élvezettől. Széles tenyere csendes magabiztossággal simítja és dörgöli végig minden porcikámat, amíg a szívverésem újra lelassul, és a végtagjaim elolvadnak.

Suttog valamit a bőrömnek, és abból, ahogy simogat, és tart, érzem, hogy nagyon kedves vagyok számára. Arra gondolok, hogy örökké ezt akarom.

Odakint tovább tombol a vihar, de egyikünk sem veszi észre. Az éjszaka hátralévő részében elveszünk együtt, miközben Noah bebizonyítja, hogy csak engem akar.

32. fejezet

Noah

Jól vagy? – kérdezem Ameliát, ahogy mindketten megkerüljük a furgont és vállvetve megállunk, arccal a város felé. Ma szűk, kockás caprinadrágot visel betűrt fehér toppal (és ma reggel volt szerencsém látni azt is, ahogy felvette). Copfja a válla előtt lóg, és pólója második bőrként tapad finom hajlataira. Zsebre kell dugnom a kezemet, hogy ne simogassam végig az egész testét fényes nappal.

– Aggódnom kellene vagy ilyesmi?

A hanghordozása és kétkedő tekintete azt üzeni, hogy szerinte ez a város ártatlan és ártalmatlan. Annyira naiv.

Felemelem az állát, hogy inkább engem nézzen, és ne a várost. Halvány, szénszínű árnyékok vannak a szeme alatt, ami mosolyra késztet, mert nekem is részem van benne, hogy odakerültek. De nem gondolhatok megint a tegnap éjszakára. Így is túl sok bennem a kielégítetlen vágy, amit próbálok visszafojtani. Ma reggel zuhanyozás után (együtt, értitek, ugye?) mind a ketten a verandán ittuk a kávénkat, és a saját könyvünket olvastuk addig, amíg el nem jött az ideje, hogy elinduljak dolgozni. Természetesen megpróbált rávenni, hogy hangosan olvassak fel neki a könyvemből, de visszautasítottam, mert túl nagy élvezet nézni Amelia duzzogását. Már minden más, vele kapcsolatos fogadalmamat leromboltam, legalább ezt az egyet szeretném betartani.

– Soha ne becsüld le a város pletykaérzékelő képességét.

Elkerekedik a szeme.

– Mit jelent ez?

– Ez azt jelenti, hogy mindannyian várni fognak minket. Érezni fogják, hogy valami megváltozott közöttünk.

Most már csak mulatva bámul rám. Biztos benne, hogy aránytalanul felfújom a dolgot.

– Azt hiszem, gyakrabban kellene kimozdulnod ebből a városból. – Megkocogtatja a baseballsapkám ellenzőjét. – Kezd az agyadra menni.

Elkapom az ujját az enyémmel, és lehúzom magam mellé, hogy összefűzhessük az ujjainkat. Nem hiszem, hogy ilyen hihetetlen érzésnek kellene lennie, mint amilyen. Sohasem éreztem ezt korábban még senkivel. Sohasem akartam csak úgy fogni egy nő kezét. Amíg nem találkoztam Ameliával, nem is tudtam, hogy ilyen gyengéd fickó vagyok. Nem akarok mást, mint a kezét fogni, hozzábújni, megcsókolni és megérinteni őt. Szinte magamra sem ismerek.

– Talán igazad van. – Olyan, mintha ez a röhejes város kényelmes kifogás lenne számomra, amire egy csomó dolgot rákenhetek. – És most töröld le ezt a napfényes mosolyt az arcodról, és tűnj egy kicsit kevésbé megközelíthetőnek – mondom, ahogy elindulunk a szerszámbolt felé.

– Így?

A mosolya bohócgrimasszá torzul. Annyira túltolja, hogy ijesztően néz ki.

– Tökéletes.

Elérjük a szerszámboltot. Phil és Todd odakint állnak, ahogy vártuk. Az egyik söpröget, a másik pedig éppen a táblára írja ki, hogy a kalapácsokra ötvenszázalékos engedmény van.

– Nekem teljesen ártalmatlannak tűnnek – mondja Amelia halkan, pimaszul. Mosolygok, és továbbsétálunk.

Phil felnéz a söprésből, és a tekintete összefonódó kezünkre siklik. Gyakorlatilag szikrázik az izgatottságtól.

– Jó reggelt mindkettőtöknek. Szép napunk van, ugye?

– Pompás – mondom gúnyosan, gyorsítva a tempónkon.

– Nyugi! – figyelmeztet Amelia suttogva. – Nem a megfelelő cipőt húztam fel ma a maratonfutáshoz.

Ha kell, fel fogom kapni, és a vállamon cipelem őt. Látja, hogy erre gondolok, miközben tetőtől talpig végigmérem.

– Még csak ne is gondolj erre! – teszi hozzá.

Phil próbálja elállni az utunkat, így nem haladunk.

– Ó, igen, a pompás a jó szó rá. A nap… a nap… – Minél közelebb érünk, annál vadabb lesz Phil szövege. Aztán mielőtt elhaladnánk mellette, megfogja a seprűjét, és elénk tartja, mint egy sorompót. – Hó, húzzátok be a gyeplőt, fiatalok! Beszélgessünk egy kicsit! Csak egy kis terefere. Mi újság?

Amelia teleszívja naiv tüdejét azzal a pletykateremtő levegővel, amely az egész életemet élő pokollá teszi, így beszélni kezdek, mielőtt meg tudna szólalni.

– Azon gondolkodom, hogy felveszek az étlapra egy új pitét.

Phil arckifejezéséből világosan látszik, hogy nem erre az információra vágyott, de nem is érdektelen számára a téma. Felvonja bozontos szemöldökét.

– Ó! És milyen lesz?

– Mézes alapú. Úgy fogom hívni, hogy Törődj a saját dolgoddal.

Amelia szívesen nevetne a flegma tálalásomon, de elfojtja. Phil arca rosszallóvá válik. Felemelem a seprűt, mintha hintóajtó lenne, és intek Ameliának, hogy menjen át alatta előttem.

– De… de… – Phil mögöttünk poroszkál, és próbál megállítani minket. – Várjatok! Láttátok a nagy akciónkat? Mondd meg neki, Todd!

Szegény Todd. Kicsit remeg a hangja.

– Igen. Akció van. Nagy. A kalapácsokra!

Amelia felnéz rá, és kerek kiskutyaszeme azt súgja, hogy megingott.

– Vennem kell egy kalapácsot. Muszáj, Noah. Csak hallgasd meg őket!

Erősebben fogom a kezét.

– Maradj erős! Ez a legenyhébb a ránk váró megpróbáltatások közül.

Előrefordul és folytatja az útját, de nem kifejezetten boldog. Éppen, mielőtt elérnénk a következő üzlethez, élesen elkanyarodom, és átkormányozom magunkat az utcán.

– Mit művelsz? – kérdezi kissé kifulladva.

– Elkerülöm Harrietet.

– Miért?

– Mert ijesztő, azért, és megint a tavacskádról fog beszélni.

– Az én tav… Hagyjuk. Nem akarom tudni.

– Így a legjobb – mondom, miközben elhaladunk egy másik bolt árnyékolója alatt. Kinyílik mögöttünk az ajtó, és csilingelni kezd egy vidám csengő. – A francba – motyogom. – Menj gyorsabban!

– NOAH!

Egek, ez Gemma.

Amelia feje megbillen, ahogy megpróbál hátranézni, de közelebb lépek hozzá, átkarolom a vállát, így nem tud.

– Ne nézz vissza! Csapdába fog ejteni a szemével.

Gemma felemeli a hangját.

– NOAH WALKER, TUDOM, HOGY HALLASZ!

– Ki ez? – suttogja Amelia.

– Gemma.

Amelia kifújja a levegőt.

– Annyi fontoskodó személy van ebben a városban, hogy egyre nehezebb őket nem összekeverni.

– Övé a rövidárubolt. De jóban van Harriettel, így nem bízhatsz benne.

– Noah, nem tehetsz úgy, mintha észre sem vennéd. Ez udvariatlan.

– Később küldök neki egy ingyenpitét. Majd túlteszi magát rajta.

Amelia belém karol, ahogy ismét átkelünk az utcán, hogy eljussunk a boltba.

– Micsoda mogorva méregzsák! – mondja édesen, és közben a karomba fúrja az arcát.

Előveszem a bolt kulcsát, kinyitom az ajtót, és a szokásos reggeli dolgokat csinálom. Felkapcsolom a lámpákat. Leveszem a bárszékeket az asztalról. Hátramegyek, hogy bekapcsoljam a sütőket. Aztán amikor rájövök, hogy Amelia már nincs velem, az üzlet előterébe nézek, és látom, hogy ott áll a bolt közepén teljesen megrendülten. Kicsit zavaros a tekintete, és szinte érzem a körülötte kavargó érzelmeket.

– Amelia! – szólongatom óvatosan.

– Nem akarok visszamenni – mondja, és rám szegezi a tekintetét. – Mostantól itt fogok élni. Semmi celebélet. Lemondom a turnét. Végeztem a zenével.

33. fejezet

Amelia

Noah közeledik felém, mígnem egy karnyújtásnyira leszünk egymástól. Megáll, keresztbe fonja a karját, vállára ráfeszül a pólója, és olyan keménynek tűnik, mint egy szikla. Mogorva póz.

Az az igazság, hogy nem áll szándékomban kiszállni, és ő tudja ezt. Akkor sem tudnám lemondani a turnét, ha akarnám. A szerződések megkötik a kezemet. De ezt érzem. Olyan nagyon és erősen érzek mindent, hogy nem igazán tudom kezelni. Imádok itt lenni Noah-val. Szeretek keresztülsétálni a városon, és érezni a személyiségét, ahogy lüktet a szíve. El sem hiszem, hogy el kell hagynom. És mivel most nem tudok sírni, és semmit sem tehetek a gyorsan közeledő valósággal szemben, Noah az, akivel ellenkeznem kell. Mert tudom, hogy hagyni fogja, és ez segít majd.

Enyhén összehúzza a szemét, ahogy a lelkemet fürkészi.

– Mondd még egyszer! – mondja olyan acélos hangon, amitől borzongás fut végig a bőrömön. – Látnom kell az arcodat, ahogy kimondod.

Szükségem van egy pillanatra, hogy összeszedjem a legjobb előadói képességeimet, hogy átmenjek ezen a vizsgán. El kell hinnie, hogy komolyan gondolom. Vitatkozz velem, Noah! Tereld el a figyelmemet ezekről az érzésekről! Felemelem az államat.

– Azt mondtam, hogy abbahagyom a zenélést.

Azt hiszem, hogy az utolsó szó sajnos elárult. Remegett a hangom.

És valószínűleg az sem segített, hogy ma reggel, ahogy az ágyban hevertem Noah-val, elénekeltem neki néhány versszakot abból a dalból, amelyen az utóbbi pár napban dolgoztam, és azt mondtam Noah-nak, mennyire izgatott vagyok emiatt.

Valami megcsillan Noah zöld szemében. Tudja, hogy hazudok, mert már ismer ennyire.

– Nem hagyhatod abba, nem fogom engedni – mondja élesen, ellenkezve, és beszáll a játékomba, de csavar egyet a sztorin. Méghozzá egy szexi csavarral, abból ítélve, ahogy dacos szája sarka enyhén megrándul. Ha játszani akarsz, hát játsszunk, mondja a morcos-jóképű arca.

– De igen, ha akarom. – Kihívón teszek felé egy lépést. Mindenki mással kedves és kiegyensúlyozott vagyok, akárcsak Audrey. Udvarias, udvarias, udvarias. De Noah-nak elmondom a véleményemet. Nem félek attól, hogy hülyének néz. Nem félek ellenkezni és vitatkozni, és bepiszkolódni. Színpadiasan körülnézek a Piteboltban. – Sőt, ami azt illeti, szerintem itt fogok dolgozni… veled.

– Nem veszlek fel. – Tart egy kis szünetet, majd hozzáteszi: – Láttam a sütőtudományodat.

– Az csak azért van, mert nem voltál hajlandó tanítani. Pedig tudok tanulni.

Noah előrelép, lassan eltűnik közöttünk a távolság, és perzselő forróság váltja fel a helyét.

– Nem. Nem fogom engedni, hogy itt dolgozz.

– Még mit nem! – mondom felemelt állal. – Rae Rose vagyok. Felépítettem egy egész zenei birodalmat, és egy rajongótábort, akik az életüket is kockáztatnák, ha arra kérném őket. Szeretném látni, ahogy megpróbálsz megakadályozni, hogy bármit is tegyek.

Bárcsak tényleg ilyen magabiztos lennék.

– Ha abbahagyod a zenélést, nem beszélek veled többet.

Ez mosolygásra késztet.

– Tényleg?

– Igen.

– Azt hiszed, kibírnád?

Igenlő választ morog, de a tettei másról árulkodnak. A keze valahogy a derekamra került, és lassan maga felé húz, amíg olyan közel nem leszek, hogy felemeljen a pultra.

Az elmúlt éjszaka emlékei átcikáznak az agyamon, és kalapál a szívem.

– Könnyedén.

Pimasz azzal a sapkával, amely sötét árnyékot vet a szemére. Tűnődő és parancsoló. Lekapom a sapkáját. Az arcát elárasztja a fény. Aztán beletúrok a kócos hajába. Rendezetlen, mégis tökéletes. Hamarosan szüksége lesz egy hajvágásra.

– Szóval, mondjuk, abbahagyom a zenélést, és itt élek. A húgaidnál vagyok, palacsintát sütök, és te is ott vagy. Látod, ahogy a sóért nyúlok cukor helyett, és a keverőtál fölé emelem. Még mindig nem mondasz nekem semmit?

Szája gúnyosan megrándul. Amatőr próbálkozás, üzeni a szeme.

– Nem eszem meg a palacsintádat, így ez nem érint.

Először is, goromba. Másodszor, soha nem akarom abbahagyni a játékot Noah-val.

– Rendben. Akkor emelem a tétet.

Két kezem felsiklik a mellkasán, és összefonódik a nyakán. A lábam közé húzom őt, miközben finoman játszadozom a tarkóján lévő hajpihékkel. Az ujjbegyei erősen szorítják a csípőmet.

– Átmegyek az úton, de nem veszek észre egy közeledő autót. Még mindig nem mondasz semmit?

Tekintete az ajkamat fürkészi.

– Ez nem tisztességes.

– Nem is próbálok tisztességesen játszani.

– Én pedig igyekszem, hogy ne én legyek az oka annak, hogy feladod az álmaidat.

Bumm. Az igazság közénk vágódik, és elrontja a játékot.

Van egy pillanatnyi csend, amikor csak a testünkben lévő feszültség beszél, amikor az ujjaink hegye olyan szavakat mond, amiket mi sohasem ejtenénk ki. Erősebben csimpaszkodom a nyakába. Végigcsúsztatja rajtam a kezét, hogy szorosabban magához vonja a csípőmet.

És ekkor, mivel tudja, hogy neki kell enyhíteni a pillanat komolyságán, enyhén elvigyorodik és hozzáteszi:

– Ilyen hamar feladod, Popósztár?

Gyorsan a szájára tapasztom a számat. Annyira hevesen, hogy kissé hátrafelé billen, és majdnem leesem. De hamar stabilizál minket, és ugyanolyan hevesen visszacsókol. Még mindig harcolunk, de már új terepen, amely egyenetlen és tele van zökkenőkkel. Csupa zúzódás lesz a szánk. Az ajkába harapok, ő a hátamat markolja. Egyik sem segít, inkább csak ront a helyzeten. Nyöszörgök, ahogy belém hasítanak az érzelmek, és Noah gyorsan elhúzódik.

A tenyerébe fogja az arcomat, és a szememet fürkészi.

– Fájdalmat okoztam?

Megrázom a fejemet és megpróbálok mosolyogni. Gyengére és szánalmasra sikeredik.

– Nem kérem, hogy velem gyere, amikor elmegyek, Noah, de tudnod kell, hogyha bármikor meggondolod magad, mindig szívesen foglak látni, bárhol leszek. Mindig.

Rám mered, a két szemöldöke közé ránc vésődött. Vesz egy mély lélegzetet. Előrehajol, és újra megcsókol. Ezúttal gyengéden. Nem nyitjuk szét az ajkunkat. Nem fedezzük fel a másikat. Csak lecsillapítjuk, és megnyugtatjuk egymást.

Megszólal a csengő az ajtó felett, majd egy karcos női hang visszhangzik a boltban.

– Hagyjátok abba a csőrözést, gyerekek!

Mabel az.

És nincs egyedül.

– Ó, mint a borsó meg a héja.

– Harriet, tartogasd a sértődöttségedet máskorra. Nincs itt az ideje.

Noah és én lehámozzuk magunkat egymásról, és ahogy átnézek a vállam felett, látom, hogy Mabelnek és Harrietnek elakad a lélegzete. Gyorsan megigazítom a félrecsúszott pólómat. A leghatározottabban kínosan érezném magam, amiért ilyen helyzetben találtak bennünket, ha lenne erre elég idő. De ez a két kipirult arcú hölgy itt liheg, mert olyan tempóban csoszogták végig az útjukat, mintha meg akartak volna nyerni egy gyorsgyaloglás-versenyt. Már csak az élénk rózsaszín széldzsekik hiányoznak.

– Ne parancsolgass nekem, Mabel! Idősebb vagyok nálad.

– És makacsabb is. Még sohasem láttál szerelmespárt csókolózni?

Harriet felhúzza az orrát.

– Várniuk kellene a házasságig, hogy kimutassák az effajta vonzódást.

Mabel a szemét forgatja.

– Ó, ahogy te és Tom csináltátok? – motyogja pimaszul, amitől Harriet kapkodni kezdi a levegőt. – Igen, ne legyen annyira meglepve, őszentsége. Nem mondhatod, hogy a kis last minute házasságkötésed akkoriban a szerelem miatt volt. Azért kellett gyorsan férjhez menned, mert szeretkeztetek, és gyereket vártál. Neked is a jó öreg villámesküvőd volt – morogja Mabel. – Még hogy nászutasbaba! A seggemet, azt!

– Hölgyeim – mondja Noah, és valahogy sikerül nem nevetnie ezen a két civakodó nagymamán. Remélem, hogy egyszer én is pont olyan leszek, mint ők.

– Volt valami sürgős, amiért idejöttetek?

– A francba! Igen – mondja Mabel.

Harriet beugrik, mielőtt Mabel be tudná fejezni, és tesz egy óvatos, de megrendítő lépést Mabel előtt.

– El kell rejtőznötök! – mondja, és rám szegezi sólyomtekintetét.

Mabel kis híján félrelöki Harrietet az útból, hogy most ő lépjen elé. És most már világos, hogy nem közös küldetést teljesítenek – egész úton azon versenyezhettek, hogy melyikük ér ide előbb.

– Az a fickó, aki egész héten leskelődött a fényképezőgépével, megint itt van a városban.

– A lesifotós? – kérdezi Noah.

– Nem, a pizzafutár, csak a fényképezés lett az új hobbija! Igen, Noah, a lesifotós! De, ami még rosszabb, több is van belőlük!

Szegény Noah. Vitézül tartja magát, de Mabel ma már egyenesen halálos. Azt hiszem, Noah igazából élvezi ezt, mert a tökéletes szája sarka most is megrándul kicsit.

– Phil és Todd látták, hogy jön, és feltartották a kalapácsokra vonatkozó információkkal. De nem tudom, meddig tudják feltartóztatni, és a többi lesifotós mind szétszóródott a városban – mondja ezt Harriet, miközben felemeli a felhajtható pultot, és megpróbál rajta átjutni. Azért mondom, hogy próbál, mert Mabel szintén próbál átfurakodni, és mind a ketten beszorulnak arra a szűk helyre.

– Mabel, lennél olyan szíves…

– Lennék, Harriet, ha te is lennél szíves…

Noah ellép tőlem, hogy segítsen áthúzni ezeket a hölgyeket a pulton.

– Most nézzétek meg, mit csináltatok! – mondja gyengéden. – Húzd be a hasadat, és fordulj el, Mabel!

– Hányan vannak odakint, Mabel? – kérdezem, és a rosszullét kerülget.

Noah kicsit megrántja Mabel karját, és mindketten átugranak hozzánk a pult túloldalára.

– Ó, édesem, legalább húszan. Egy egész tömeg. Gyorsan ki kell jutnotok innen.

Noah-ra nézek, és a szemünkben ugyanaz van: vége a játéknak. Vége az együtt töltött időnknek.

34. fejezet

Amelia

Noah és én kiszáguldunk a hátsó sikátorba, ugyanúgy, mint legutóbb, csakhogy most a gyomromat görcsbe rántja a rettegés. Ha tényleg annyian vannak, ahogy Mabel mondja, ez azt jelenti, hogy kaptak valamiféle megerősítést, hogy itt vagyok, és addig nem nyugszanak, amíg meg nem kapják a képet, amit akarnak. Amiről eszembe jut valami.

– Noah – mondom, és visszarántom, hogy álljon meg. – Nem láthatnak meg velem. El kell vinnem a furgonodat, te pedig Annie-ével mehetsz.

Összehúzza a szemöldökét, és összeszorítja az állkapcsát.

– Miért?

Lenézek az összekulcsolódó kezünkre.

– Hát, ezért. Ha nem akarod, hogy megváltozzon az életed, akkor nem láthatnak meg minket együtt. – Remeg a hangom. – Száz különböző szögből fognak lefotózni, és holnap reggel ott leszel az összes közösségi felületen és a pletykalapokban.

Arra számítok, hogy elengedi a kezemet. Felkészülök rá. Ehelyett szorosabban markolja, és azt feleli:

– Veled megyek.

– Noah!

Ezúttal elengedi a kezemet. Tenyerébe fogja az államat, és tüzesen néz a szemembe.

– Nem hagylak magadra. Azt hittem, ideiglenesen így maradhat a dolog, de… – Elhallgat, megrázza a fejét, és sietve megcsókol. Szinte fájdalmasan. Ez a legkegyetlenebb kínzás. – Nem akarom, hogy vége legyen közöttünk. Nem tudom hagyni, hogy vége legyen.

A reménytől elakad a lélegzetem.

– Miről beszélsz?

– Azt mondom, hogy francba a félelmekkel. Kapcsolatot akarok veled, ha te is ezt akarod.

– Akarom – vágom rá olyan gyorsan, hogy alig tudja befejezni a mondatát.

– De türelmesnek kell lenned velem…

– Az leszek!

– …mert időbe telik, hogy megszokjam a távolságot. És továbbra is gondoskodnom kell a nagymamámról, szóval nem sokszor tudlak meglátogatni.

Lábujjhegyre állok, hogy a nyaka köré fonjam a kezemet.

– Majd kitaláljuk. És olyan türelmes leszek veled, hogy meg fogsz lepődni, milyen nagylelkű vagyok. De biztos vagy benne, Noah? Épp tegnap éjjel…

Ezúttal ő szakít félbe.

– Tegnap éjjel a karomban tartottalak, és rádöbbentem, hogy idióta lennék, ha valaha is hagynálak elmenni. Nemcsak idióta, de szerencsétlen is. Sohasem bocsátanám meg magamnak, ha elengednélek.

Kétségbeesetten rázom a fejemet, mosolygok, és megpróbálok nem sírni.

– Mr. Romantikus.

– Mr. Röhejesen Szerencsés.

– Pszt. Megmondtam, hogy ne kontárkodj bele a beceneveimbe!

Vigyorog, és a számra szegezi a tekintetét.

– Szóval, igen? Hivatalosan is randevúzni fogsz ezzel az egyszerű piteboltossal?

– Egészen addig, amíg soha nem hívod így magadat, igen. Egymilliószorosan.

Még egyszer megcsókol, és felcsúsztatja a kezét a karomon, mielőtt megfogná a kezemet, és folytatnánk a menekülést a sikátorban.

– Kitaláljuk a részleteket, amikor hazaérünk.

Haza. A hirtelen kitörő öröm, amit e szó hallatán érzek, majdnem elgáncsol.

Csakhogy amikor Noah és én felbukkanunk a sikátorból, azonnal szembesülünk azzal, mekkorát tévedtünk. Valahogy tudták, hogy itt fogunk kilyukadni. A parkolóban mindenféle lesifotós és sajtós gyülekezik, és ránk várnak. Összeszorul a szívem, és próbálok visszafordulni, mielőtt észrevennének minket, de nem vagyok elég gyors.

– Ott van!

– Rae Rose!

– Rae, ide! Ki ez a srác?

– Igaz, hogy szerelmi viszonyod van egy pitebolt-tulajdonossal?

Mindannyian kiabálnak, és felénk száguldanak. Noah erősen szorítja a kezemet, és rám néz.

– Mit szeretnél, mit csináljak? Fussunk egyet?

Nagyot nyelek, és megengedek magamnak egy másodpercnyi dühöt, mielőtt szenvtelen kifejezést öltök magamra a villogó kamerák számára. Eltakarom a számat, hogy ne tudjanak olvasni róla, és Noah felé fordítom az arcomat.

– El kell jutnunk a furgonodig. Ne mondj nekik egyetlen szót sem, csak kérd meg őket, hogy húzódjanak félre az utunkból.

Azt kívánom, bárcsak több időm lenne arra, hogy felkészítsem, hogyan viselkedjen a médiával, de a tanulás legjobb módja a gyakorlat.

Kézen fogva, földre szegezett tekintettel elindulunk a furgonja felé. Csakhogy a lesifotósok ma éhesek, és teljesen körbevesznek bennünket, kihasználva, hogy nincsenek itt a biztonsági embereim.

– Elnézést. Álljanak félre! Engedjenek át!

Noah bátran kiáll, és próbál átsegíteni a média nyomasztó labirintusán, de a sajtósok nem mozdulnak. Folyamatosan rángatom a kezét, mert érzem, ahogy egyre dühösebb lesz, és attól félek, hogy valami meggondolatlanságot csinál, például, félrelöki azt a fickót, aki tíz centiméterre tartja az arcomtól a fényképezőgépét, és kérdéseket üvölt nekem.

– Kivel vagy most, Rae?

Olyan közel van hozzám, hogy érzem a vacsorája szagát.

– Hátra! – mordul rá Noah, de a fickó nem engedelmeskedik.

– Ő az új fiúd? Végül eltávolodtál a gazdag és sikeres férfiaktól?

Megpróbálja kiprovokálni a válaszunkat, és érzem, Noah közel áll ahhoz, hogy megüsse. Noah előrébb hajol, így jobban szemkontaktusba tud kerülni a lesifotóssal.

– Azt mondtam, lépj hátra, és hagyj minket átmenni!

A többiek is körbefognak, kérdéseket üvöltenek, és válaszokért könyörögnek, de ők legalább nem másznak annyira az arcunkba, mint ez a fickó.

– Persze, nagyfiú. Csak válaszolj a kérdésemre, és azonnal hátrébb lépek! Miből gondolod, hogy egy olyan átlagos fickó, mint te, elég jó egy olyan világhíres sztárnak, mint ő? Van hozzáfűznivalód?

Erre a kérdésre elfog a pánik. Korábban is szorítottak már így sarokba a karrierem során, és ez mindig ijesztő, de még sohasem hallottam, hogy egy lesifotós ilyen, szándékosan sértő szavakat mondjon. És a kérdése kapcsán valami motoszkálni kezd az agyamban. Mintha már korábban is hallottam volna.

Ez mindig így lesz Noah esetében? A média folyamatosan emlékezteti majd arra, hol a helye? Ezúttal én vagyok az, aki közel áll ahhoz, hogy üssön. Felemelem az öklömet… Miért is, hogy behúzzak neki egyet? Gondolom, igen, mert a következő pillanatban Noah betakarja az öklömet a kezével, és amikor felnézek rá, alig láthatóan megrázza a fejét. Ne csináld!

Tovább rontja a helyzetet, hogy új hangok csatlakoznak a kavalkádhoz.

– Hé! Tűnés onnan! Hagyd békén a lányunkat!

Mabel és Harriet hangját hallva hátranézek a vállam felett, és látom, ahogy Phillel és Toddal dühösen üvöltöznek a lesifotósokkal. Ne, ne, ne!

Be kell menniük. Semmi ok nincs rá, hogy bárki más belekeveredjen a magánéletem megsértésébe, de ők eltántoríthatatlanok, amíg a média képviselői meg nem hallják a hangjukat, és a villogó kamerák fele feléjük nem fordul. Ez a történet percről percre egyre szaftosabb számukra.

Ám ekkor két ismerős, elsötétített terepjáró gördül be dudálva a parkolóba. Amint megállnak, látom, hogy kiugranak belőlük a megszokott testőreim, és a lesifotósok felé rohannak, mögöttük pedig Susan. Miután megállnak mellettem, Susan megkérdezi:

– Jól vagy? Vigyük ki innen őket! – kiáltja, és a testőreim fedezéket nyújtanak nekem és Noah-nak, ahogy átvezetnek bennünket a tömegen, amelyet a művelet közben távol tartanak.

Soha életemben nem örültem még ennyire annak, hogy láthatom Susant, és koromfekete bobfrizuráját. Meg tudnám csókolni a nadrágkosztümjét, ami tökéletesen áll rajta.

– Vissza! – mondja erélyesen Will, a fő testőröm, és mindenki szót fogad neki, mert Will úgy néz ki, mint egy utcai harcos, akivel sohasem akarnál összefutni. Ő készíti a legjobb gyömbéres kekszeket, amit valaha ettem, és csodákat tud művelni az úti varrókészlettel is. Hálás vagyok azért, hogy ez a lesifotóscsürhe nem tudja ezt.

Én ugrom be a terepjáróba először, Noah gyorsan követ. Mellém ül, és átkarol. Belélegzem vigasztaló illatát.

– Jól vagy? – suttogja a fülembe.

– Jobb kérdés, hogy mi jól vagyunk-e – felelem, mert rettegek, hogy Noah mindent újragondol ez után a rohanás után. Rettegek, hogy a kapcsolatunk úgy vonul majd be a történelembe, mint a világ legrövidebb kapcsolata. Tudom, hogy eleve mindenféle bizalmi nehézsége van, ezért félek, hogy mindaz, amit az a lesifotós az imént mondott, megváltoztatja Noah kettőnkkel kapcsolatos döntését.

Döbbenetemre halk nevetést hallat, és vigyorogva megpuszilja a homlokomat.

– Ennél többre lesz szükség, hogy megszabadulj tőlem. Az egyetlen ember, akinek a véleménye számít, az te vagy. Ha még mindig kész vagy egy átlagos férfival járni, én továbbra is benne vagyok.

Megkönnyebbülve dőlök neki, miközben Susan beszáll a terepjáróba, és leül velünk szemben.

– Jól vagytok? Szerencséd van, hogy idejében ideértünk.

Becsukódik az ajtó, és hála az égnek a lesifotósok kiáltásai azonnal elnémulnak.

Ám amikor találkozik a tekintetem Susanéval, hirtelen rám tör a felismerés. Egyszerre eszembe jut, hol hallottam korábban azt a kérdést, amit a lesifotós feltett.

– Susan, hol van Claire? Általában mindig együtt vagytok.

Elhúzza a száját.

– Ó, sajnos el kellett őt engednem. Egyszerűen már nem végezte jól a dolgát.

Vállat von. Egy szikla nehezedik a gyomromra. Valami nem stimmel.

A hazaút csendes. Mindannyian helyére tesszük magunkban, és feldolgozzuk a történteket. A másik terepjáró hátramaradt, és elzárta a parkoló kijáratát, így el tudunk jutni Noah házához anélkül, hogy követnének. Will a bejárati ajtó közelében rak ki minket, majd visszatolat a felhajtóra, és úgy áll meg a kocsival, hogy senki se tudjon megállni ott, ha megtalálnak. Nagyobb biztonságban kellene éreznem magam így, hogy újra körülöttem van a csapatom, de nem érzem. Legalábbis nem az egész csapatom jelenlétében.

Noah és én együtt gondolkodunk. Mind a ketten árgus szemekkel figyeljük Susant, ahogy előveszi a telefonját, észreveszi, hogy nincs térerő, aztán közli, hogy vissza kell sétálnia a felhajtón, hogy utasításokat adjon Willnek.

– Menj, és pakold össze a cuccaidat, Rae! Elindulunk, amilyen hamar csak lehetséges, hogy biztonságban visszavihessünk Nashville-be, mielőtt megtalálnak itt.

Nem várja meg a válaszomat, mert Susan hozzá van szokva, hogy habozás nélkül azt teszem, amit mond. Amikor az ajtó becsukódik mögötte, bemegyek a konyhába, felkapom a telefont, és azonnal tárcsázom az anyukámat.

– Szerinted is gyanús, hogy Susan épp a kellő időben bukkant fel? – kérdezi Noah.

– Igen. Az asszisztense mondta nekem a minap, hogy Susan a hátam mögött olyan dolgokat művel, amelyekről fogalmam sincs. Ideje, hogy válaszokat kapjunk.

A telefon kicsöng néhányszor, én pedig idegesen toporgok, hogy beszélni tudjak anyukámmal, mielőtt Susan visszatér. Noah azt mondja, kimegy a ház elé, hogy egyedül beszélhessek anyuval, és hogy pár percre távol tartsa Susant.

Végül anyukám felveszi.

– Halló!

– Anya, én vagyok.

A hangja tízszer vidámabb lesz.

– Amelia! Szia, édesem! Örülök, hogy hallak. Hogy vagy? A tengerparton vagyok, így lehet, hogy nem jól hallasz majd. Hallgasd csak az óceánt! Dübörög!

– Ne, anya. Én… – Elveszi a telefont a fülétől, és az óceán felé tartja. Tudom, mert olyan, mintha a hullámok közé kerülnék. – Anya! – kiabálok párszor a telefonba. – Meg kell kérdeznem tőled valamit! Tedd vissza a telefont a füledhez!

– Hát nem csodálatos a hangja? Bárcsak itt lennél. A nap hihetetlenül szép ma! És Ted is itt van! Akarsz neki…

Közbevágok, mielőtt átadná a telefont Tednek.

– Anya, ez fontos, és sietnem kell. Elárultad bárkinek is a médiából, hogy hol vagyok most?

Sohasem kértem számon ezt anyámtól. Eddig, amikor Susan azt mondta nekem, hogy az anyukám szivárogtatott ki történeteket a sajtónak, én csak némán főttem a saját levemben, és távolabb húzódtam az anyukámtól. De most tudnom kell a választ.

A vonal elnémul. Először azt hiszem azért, mert bűnös, de amikor ismét megszólal, rádöbbenek, hogy inkább megbántott a hangja.

– Nem. Persze hogy nem. Miért gondolod, hogy ilyesmit tennék? – Nem tudok azonnal válaszolni, túl sok minden kavarog a fejemben. De a hallgatásom nyilván sokatmondó. – Nem tudom, honnan veszed ezt, Amelia, de esküszöm neked, hogy sohasem adnék el egy sztorit rólad egy újságnak. Soha.

Összerándul a gyomrom. Lehunyom a szememet, és próbálom összerakni a dolgokat – és arra a megállapításra jutok, hogy az az agresszív lesifotós szinte szóról szóra ugyanazt mondta, amit Susan telefonon pár napja. Lehetséges, hogy a városból valaki felhívott egy magazint, és elárulta, hol vagyok. De… nagyon ritka, hogy a sajtó minden képviselője összegyűlik, mint ahogy az ma is történt. Mintha megszervezték és megtervezték volna. Annak, aki ezt a mai rajtaütést megszervezte, sokat kellett bajlódnia, és tényleg nem hiszem, hogy bárki is ezt tette volna velem ebből a városból. Csak egy ember van, aki kiakadt attól, hogy itt vagyok Rome-ban, és aki ki akarna füstölni a rejtekhelyemről.

– Anya – mondom, és nyelek egyet, mert hirtelen kiszáradt a torkom. – Miért nem állunk már olyan közel egymáshoz?

Hallom anyám sóhaját, szerintem megkönnyebbült sóhaj ez.

– Bárcsak tudnám! Már egy ideje én is szeretném megkérdezni, de nem tudtam, hogyan. Az én hibám? Csináltam valamit? Mert tudni szeretném, és helyrehozni, ha tettem valamit.

Néhány nappal ezelőtt talán még úgy gondoltam volna, hogy az ő hibája, de most már nem hiszem, hogy csak őt okolhatom ezért. Már régen beszélnem kellett volna vele. Ki kellett volna faggatnom a bulvárlapokkal kapcsolatban ahelyett, hogy mindig mindent vakon elfogadtam, amit Susan mondott. Bárcsak küzdöttem volna a kapcsolatunkért ahelyett, hogy csendben kihátrálok belőle. Most viszont megtalálom a hangomat.

– Azt hiszem, sok mindent meg kell beszélnünk, és rendeznünk pár dolgot. Most nem tudom részletezni. Szeretném, hogy tudd, nagyon hiányzol. És… – Elcsuklik a hangom. – Szeretlek. Szeretném, ha megint olyan lenne a kapcsolatunk, mint volt.

Nagy levegőket vesz, aztán szipog.

– Én is ezt szeretném. Hívj majd vissza, amikor tudsz. Vagy FaceTime-ozhatunk. Vagy elrepülök hozzád, akárhol vagy. Csak mondd, hogy hová! Én csak… – Hallom, hogy sír, hallom a hangján. – Örülök, hogy felhoztad. Olyan furcsává váltak köztünk a dolgok. Néha fel akartalak hívni, de… inamba szállt a bátorságom, mert az volt a benyomásom, hogy többé nem akarsz beszélni velem.

– Mert azt hittem, hogy sztorikat adtál el rólam a bulvárlapoknak.

És persze a folytonos pénzkérések és lenyúlások miatt, de úgy érzem, nem most van az ideje, hogy ezt megemlítsem. Nem vagyok biztos abban, hogy kész vagyok neki elmondani az ezzel kapcsolatos érzéseimet.

– Nem, édesem. Kérlek, higgy nekem! Sohasem léptem kapcsolatba senkivel a médiából, és sohasem mondtam nekik semmit sem rólad. Túlságosan is szeretlek ahhoz, hogy ilyesmit tegyek.

– Hiszek neked – mondom anyunak, mert tényleg így van. Hallom a komolyságot a hangjában. Plusz egyszeriben túl sok másik kirakósdarab kerül a helyére.

– Anya, van… bárki is, akár egy barát, akinek elmondhattad, hogy most Rome-ban vagyok, Kentuckyban? Esetleg a pasidnak?

– Nem, nem mondtam neki. – Megáll egy pillanatra. – De… valóban, valakinek megemlítettem.

– Kinek?

– Susannek – válaszolja, és ettől szaporább lesz a pulzusom. – Amikor felhívtam, hogy segítsen repülőjegyet intézni, azt mondta, nagyon aggódik miattad, és fél, hogy valami szörnyűség történt veled, mivel nem jelentkeztél. Megkérdezte, hogy hallottam-e bármit is rólad, ezért elmondtam neki, melyik városban vagy, mert tényleg úgy tűnt, hogy ki van borulva. Rosszul tettem? Általában mindent elmondasz Susannek.

A hangja aggódó. A tapasztalat azt súgja, hogy csak úgy tesz, mintha aggódna, mert fél, hogy elvágom tőle a pénzt, de mindannak fényében, ami az imént kiderült, azt hiszem, hogy ez nem igaz. És elgondolkodom azon, hogy lehet, az anyám és a köztem lévő ék csak a miatt a nő miatt létezik, akinek túl nagy hatalmat adtam az életem felett.

Nincs idő, hogy válaszoljak a kérdésére. Előbb néhány másik kérdésemre kell választ kapnom.

– Anya, néhány éve, a negyvenötödik születésnapodon, Susan küldött érted egyáltalán kocsit, hogy felvegyen, és kivigyen a reptérre a meglepetés-hétvége miatt, amit terveztem neked?

– Micsoda? – Kifújja a levegőt. – Nem. Fogalmam sem volt róla, hogy szerveztél valamit. Valójában azt hittem, hogy abban az évben megfeledkeztél a születésnapomról.

Nem látok a pipától. Susan ujjlenyomatai szennyezik mindenhol az anyukámmal való kapcsolatomat. Bár az én hibám, hogy ennyi mindent rábíztam erre a nőre, mentségemre szóljon, hogy megbíztam benne. Kiderül, hogy elszabotálta a kapcsolatomat anyukámmal. Hogy tehette ezt velem?

– Igazából egy szórakoztató kiruccanást szerveztem kettőnknek, de Susan azt mondta, hogy amikor elküldtem érted a kocsit, lemondtad, méghozzá azzal, hogy neked más terveid vannak a barátaiddal.

– Ó, Amelia. Biztosan nagyon fájt.

Nevetek, de nem örömömben.

– Biztosan neked is.

– Nos…

Nem fejezi be a mondatot.

Anyának és nekem még annyi mindent kell megbeszélnünk, és meg kell értetnem vele, hogy mennyire fáj, hogy csak akkor fordul hozzám, ha szüksége van valamire. De előbb szeretném hallani az ő verzióját. Talán még nem látom a teljes képet. Lehet, hogy anya csak megpróbált elérni, Susan pedig közbelépett, és nagy hangsúlyt helyezett rá, hogy elmondja, anyám kért tőle valamit, amitől anyukám rosszabb színben tűnt fel.

– Susan azt is mondta, hogy visszautasítottad a meghívásomat, hogy csatlakozz hozzám a turném első, egyesült államokbeli koncertjein. Ez igaz?

– Egyáltalán nem. Nagyon szeretnék elmenni a koncertekre. Sohasem hívott emiatt.

Úgy érzem, hogy bele tudnék ütni a falba. Egy Susan alakú falba.

– Nagyon sajnálom, anya. Azt hiszem… hú. Azt hiszem, ez az én hibám. Hagytam, hogy Susannek túl nagy hatalma legyen az életem felett. És… teljesen biztos vagyok benne, hogy szándékosan állt közénk.

Most visszagondolok azokra az alkalmakra, amikor Susan arra biztatott, hogy ne konfrontálódjam az anyámmal, csak szakítsam meg vele a kommunikációt, és üvölteni szeretnék. Hogyhogy nem vettem ezt észre? Hogyan hagyhattam, hogy ennyi év elteljen az anyukám nélkül? Átaludtam a saját életemet. De soha többé nem hagyom ezt.

– Ó, drágám, ez nem a te hibád. Nekem is kétségbe kellett volna vonnom a dolgokat. Akkor is elérni téged, ha nehéz. Nagyon sajnálom, Amelia.

– Semmi baj, anya. Majd kitaláljuk, hogy legyen. Most mennem kell. De holnap felhívlak, és jobban átbeszélhetjük ezt. Ó, és feltétlenül gyere el azokra a koncertekre, oké? Szeretném, ha ott lennél. Szeretlek.

– Én is szeretlek Rae-Rae.

A szívem csordultig lesz reménnyel. Talán az anyukámmal való kapcsolatom nem is olyan reménytelen, mint gondoltam.

Pont abban a pillanatban rakom le a telefont, amikor Susan besétál a bejárati ajtón, nyomában Noah-val.

– Mi folyik itt? – kérdezi, és hátranéz Noah-ra. A frizurája alja az állvonalát súrolja. – Miért akart kint tartani?

– Te vagy a felelős azért, hogy ma felbukkantak itt a lesifotósok, ugye? – kérdezem Susant, amikor belép.

Annyira megdöbben attól, amivel vádolom, hogy a táskája leesik a válláról a földre. Többször pislog, majd megköszörüli a torkát, és kecsesen lehajol a táskájáért.

– Megpróbálok úgy tenni, mintha nem vádoltál volna meg ezzel a szörnyűséggel az imént, és inkább segítek összecsomagolni, ahogy megbeszéltük.

– Te beszélted meg, nem én. Én nem megyek sehova – jelentem ki higgadtan, pedig harag lüktet az ereimben. Noah Susan mellett ellépve keresztülsétál a szobán, megáll mellettem, és a derekamra teszi a kezét. Ez a gesztus annyira támogató, ugyanakkor nem próbál meg semmit sem elintézni helyettem, hogy beindít egy könnykioldó mechanizmust bennem. Érzelmek, ne most!

Susan tekintete arra pontra siklik, ahol Noah megérint, és bosszúsan felsóhajt.

– Hadd találjam ki. Ő az, aki ezt az ötletet a fejedbe ültette? – kérdezi gúnyosan. – Annyira tipikus. Rae, nyisd ki a szemedet, és vedd észre, hogy nem hozzád való! Ami azt illeti, arra nem gondoltál, hogy talán ő árulta el a fotósoknak, hol találnak? Vagy talán az a pénzszívó anyád. Mindketten tudjuk, hogy ő…

– Elég! – A hangom olyan éles, mint egy korbácsütés. – Most beszéltem anyámmal telefonon. Nem ő volt. Valójában sohasem ő volt, igaz? Te szivárogtatsz ki sztorikat rólam évek óta a bulvárlapoknak, és az anyukámat használod bűnbaknak. És a sok pénzszívó, lehúzó kérés közül, amiket közvetítettél nekem, hány eredt tőle igazából?

– Ez nevetséges. Te inkább az anyádnak hiszel, aki éveken át kihasznált, mint nekem?

– Igen – válaszolom azonnal, és Susan úgy néz rám, mintha felnyársaltam volna. Noah finoman megnyomja a hátamat. Néma szolidaritás. – Tudom, hogy te voltál az, Susan, és tudom, hogy sokkal több mindenért vagy felelős, mint amit észrevettem, szóval hagyd abba ezt a szart! És azóta, hogy végre beszéltem anyukámmal erről az egészről, azt is tudom, hogy beleavatkoztál a kapcsolatunkba, és szándékosan nem adsz át üzeneteket, inkább hazudsz helyette.

Megrázom a fejemet. Mindez most teljesen nyilvánvalónak tűnik számomra.

Susan összefonja a karját, és nagyon erős késztetést érzek rá, hogy visszanyomjam őket az oldalához, mert ez Noah Mogorva póza, és neki nincs joga hozzá.

– Tévedsz. Az anyád az, aki egyfolytában hazudik, és folyton cserben hagy. Mindig én voltam az, aki vigyázott rád.

– Nem, Susan. Ki vagy rúgva.

A szavak kicsúsznak a számon, és hirtelen könnyebbnek érzem magam, mint korábban bármikor. Mintha a lábam felemelkedett volna a földtől.

Susannek tátva marad a szája.

– Most biztos csak viccelsz velem! – Kidülled a szeme. – Az elmúlt tíz évben mindent megtettem érted. Mást sem csináltam! Megszerveztem neked a legjobb koncerteket. Kiharcoltam a legjobb feltételeket a szerződéseidhez. A legjobb reklámokat. Egyedül egyengettem a pályafutásodat. Sehol sem lennél most nélkülem!

– Ha tényleg törődtél volna velem, akkor azzal is foglalkoztál volna, hogy jól vagyok-e. Észrevetted volna, hogy halálra dolgoztattál. Hogy milyen magányos vagyok az anyukám nélkül. De téged csak az érdekelt, hogy még több pénzt keress, engem pedig csak kihasználtál. Kihasználtál, és eltávolítottad mellőlem a számomra legfontosabb embert.

Néhány pillanatig rám bámul. Nem, inkább dühösen rám mered. A szemhéja megrándul a visszatartott dühtől.

– Miatta van, ugye? – kérdezi, és Noah felé bök. – Ő kergetett ebbe bele? Átmosta az agyadat, és most azt hiszed, én vagyok a probléma.

Szalmaszálba kapaszkodik, de túl késő. Most már tökéletesen látom az igazságot.

– Hagyd abba! Ideje menned.

Susan ajka megremeg, de nem a könnyektől. Ez puszta harag.

– Hibát követsz el.

Megvonom a vállamat. Még ha hibát követek is el (de nem), akkor is az én hibám lesz. Hihetetlen érzés megengedni magamnak, hogy újra az ösztöneimet kövessem.

– Ez már a szerződésedben szereplő harmincnapos felmondási időd. De tekintsd ezt fizetett szabadságnak, mivel nem akarlak sem látni, sem hallani rólad az elkövetkező harminc napban, vagy utána!

Olyan szorosan markolja a táskája fülét, hogy elfehérednek az ujjpercei.

– Elmegyek, de tudnod kell, hogy itt csak elvesztegeted az életedet, és ez a férfi – az utolsó két szót szinte kiköpi, miközben undorodva Noah felé bök a fejével – ugyanúgy csak gyengíteni fog, mint az anyukád tette. Akár hiszed, akár nem, amit ma tettem, azt csak a te érdekedben csináltam.

– Szóval bevallod, hogy te állsz a mai lesifotós-orvtámadás mögött?

Susan egy pillanatig átgondolja a dolgot, és amikor úgy dönt, hogy már nincs vesztenivalója, bólint.

– Igen. Én voltam. És azonnal újra megtenném, mert csak áltatod magadat azzal, ha azt hiszed, hogy ez a hely lehet az új otthonod. Soha nem lesz az, Rae, mert a te életed és az övé nem keveredik. – Szavai hallatán összeszorítom a fogamat. – Kicsit hamarabb hoztam el, ami elkerülhetetlenül megtörtént volna veled. Tényleg olyan rossz ez? Tényleg olyan szörnyű volt, hogy némi teret erőltettem közéd és az anyukád közé, mivel annyira elválaszthatatlanok voltatok? A fenébe is, Rae, teljesen annak a nőnek a szoknyájához voltál tapadva, amikor rád találtam. Inkább az ő tanácsára hallgattál az enyém helyett, és visszatartott téged. Szóval, igen, kicsit közbeavatkoztam, de ez szükséges volt ahhoz, hogy segítsek elérni az álmaidat.

Teszek egy lépést felé.

– Takarodj!

Mielőtt hozzád vágok valamit.

Az orrlyuka kitágul, majd megfordul, és felszegett állal elhagyja a konyhát.

– Tulajdonképpen várj csak, Susan! – Habozva megfordul. – Küldd át nekem Claire számát, ha megint lesz térerőd! Azonnal felveszem személyi asszisztensnek.

Most már semmi kétségem sincs afelől, hogy Susan azért rúgta ki Claire-t, mert leleplezte őt. És most igazán nagy segítségemre lehetne, mivel a turné kezdete előtt találnom kell egy új menedzsert. Susan a szemét forgatva távozik, és mielőtt becsukódna mögötte az ajtó, azt mormolja:

– Menj a pokolba, Amelia!

Nos, legalább tudom, hogy emlékszik a nevemre.

Végre elmegy. És amikor látom, hogy eltűnik az ablak alatt, megfordulok, és egyenesen belesüppedek Noah mellkasába. Körém fonja erős karját, és szorosan magához ölel. Megpuszilja a fejem búbját.

– Hihetetlen voltál.

Remegek, és úgy érzem, a lábam felmondja a szolgálatot. Elfogy az adrenalin, és magamra maradok a nyers erőmmel, amit nem tudok még kontrollálni.

– Most már az enyém vagy – mondja Noah, miközben felkap, és visszavisz az ágyába, ahol óvatosan lefektet.

– Ugye tudod, hogy téved? – kérdezem, és nagy, kerek szemmel nézek rá. – Nagyszerűek leszünk együtt.

Betakar egy takaróval, megcsókolja a homlokomat, majd az ajkamat is puha, finom érintéssel.

– Tudom.

Bemászik mellém. Az ágytámlának dőlve felül, és elvesz egy könyvet az éjjeliszekrényéről. Aztán a leghihetetlenebb dolgot teszi: hangosan felolvas belőle nekem. Egész héten ezt kértem tőle, és nemet mondott. De most megteszi. A hangja a legtökéletesebb módon egyszerre dübörgő és vigasztaló.

Megremeg a szívem, és nyomok egy puszit a bicepszére. Tekintete gyengéd simogatásként siklik végig az arcomon, a hajamon, a nyakamon, majd újra a kötetre fókuszál, és folytatja a felolvasást az unalmas, életrajzi könyvéből. Csodálatos. Semmin sem változtatnék.

Annyi megbeszélnivalónk van, annyi döntést kellene meghoznunk, ehelyett hagyom magam megpihenni ebben a pillanatban. A párnára hajtom a fejemet, és mosolygok. Miközben olvas, fel-le sétáltatom a karján az ujjaimat.

Talán mégsem kell, hogy olyan szomorú legyen az arca, mint Gregory Pecké volt?

35. fejezet

Amelia

Kilépek a fürdőszobából, és bemegyek Noah szobájába. Fekszik az ágyon, és egy Scrabble-tábla hever előtte. Az elmúlt héten sokat játszottunk együtt, ittunk Hanknél pénteken, ahol sikerült nem bevennem véletlenül egy altatót, és kiütnöm magam, lenyomtunk egy kártyapartit a húgaival szombat este a Piteboltban, minden este együtt olvastuk a szörnyen unalmas könyvét az ágyban, és utána nem olvastunk, hanem valami egészen mást csináltunk együtt az ágyban éjjelente.

Miután kirúgtam Susant, Tommy felhívott és közölte, hogy elkészült és üzemképes a kocsim. Csakhogy én még nem álltam készen a távozásra, és Noah sem, ezért úgy döntöttünk, hogy addig maradok, amíg el nem kell mennem, hogy felkészülhessek a turnéra. Sajnos, ez a nap holnap lesz. De kaptam még egy hihetetlen hetet Noah-val, a húgaival, és ezzel a dilis várossal; és az itteni emlékek elkísérnek majd a következő kilenc hónapban. Anya és én többször is beszéltünk azóta telefonon. Meglátogat majd a turné kezdete előtt pár nappal, hogy segítsen összepakolni, és hivatalosan is újra egymásra találjunk.

Will-lel kicsit másképp mentek a dolgok, mert mindig ott volt a közelben, amikor kimozdultunk, de meglepő módon nem is volt olyan fura. A lesifotósok a nagy esemény után még néhány napig a városban lófráltak, és bárhová mentem, lefényképeztek; ám kis idő elteltével, amikor rájöttek, hogy ez a fajta élet túl lassú és unalmas a legtöbb ember számára, felszívódtak. Én pedig visszakaptam a magánéletemet.

Amiről pedig azt hittem, hogy probléma lesz a város számára, végül az idei évük csúcspontja lett. Abban a pillanatban ugyanis, amikor feltűnt egy lesifotós a láthatáron, mindenki pávává alakult, és nem létező talentumait fitogtatva próbálta a legjobb formáját hozni, hogy lefényképezzék. Rejtélyes módon Phil szerszámosboltjának reklámtáblája, amely mindig újabb akciót hirdetett, mindennap egyre közelebb került a Pitebolthoz, ahol köztudottan ott ácsorogtak a fotósok.

És úgy tűnik, az sem zavar senkit, hogy Will mindig a közelben van. Tulajdonképpen úgy látszik, hogy mindenki szereti. Kicsit szokatlan, hogy ő lett a harmadik lakótársunk. Elfoglalta a vendégszobát, amiben én laktam, de késő estig a terepjáróban van, onnan fürkészi a felhajtót, és csak néhány órára jön be aludni, hogy aztán napfelkeltekor ismét kint lehessen. Mabel egyfolytában pitéket vesz neki, mert azt hiszi, Willnek több kalóriára van szüksége az izmai fenntartásához. Szerintem viszont belezúgott. Noah-val megbeszéltük, hogy amikor visszatérek a turnéról, ki kell találnunk majd egy tartósabb megoldást a biztonságunk érdekében. De most Will nincs a házban, és csak ez számít.

– Tolvaj – mondja Noah, amikor kiszúrja, mi van rajtam. Megint elloptam a kapucnis felsőjét. Sosem fogom visszaadni. Alatta egy kényelmes rövid pizsamaalsót viselek. Noah észreveszi – vagy inkább azt veszi észre, hogy csupasz a lábam. Elmosolyodik, és tekintetét visszafordítja a játéktáblára. Kiszórja a betűket, mielőtt felülne, és kihúzódna az ágy szélére.

– Még egy kis Scrabble? – kérdezem, és belépek a két lába közé. Kezét a hátsó combomra teszi, és olyan áhítattal néz rám, hogy még vizes hajjal, a túlméretezett pulcsijában is botrányosan szépnek érzem magam.

– Csak azt gondoltam, mivel ez az utolsó éjszakád a városban, talán szeretnél még egyszer játszani – mondja. Nem tetszik a megállapításban rejlő hirtelen szomorúság, ami befurakodott a beszélgetésbe.

– Utolsó éjszaka egy időre – helyesbítek.

Mosolyog egy kicsit, de világos, hogy még mindig elbarikádozza a szívét. Észrevettem, hogy az elmúlt két napban csendesebb és elgondolkodóbb volt.

Kicsit korábban ma este a város rendezett nekem egy búcsúpartit itt, Noah házában, és ő az egész este folyamán háttérben maradt. Azt hiszem, attól fél, hogy nem fogunk kitartani. Hogy a történelem megismétli önmagát, és nem leszek hűséges hozzá. Szegény pára még nem tudja, hogy most már sohasem szabadul tőlem.

Tekintete megakad az ajkamon.

– Igen, egy időre.

– Nem hiszed, hogy vissza fogok jönni?

Tétovázik, mielőtt válaszolna.

– Hinni akarom. Csak…

– Tudom, nehéz számodra, hogy megint megbízz valakiben teljes szívedből.

Ujjaimmal a hajába túrok a tarkóján, ő pedig fájdalmas pillantással lehunyja a szemét. Lehajolok és megcsókolom az arcát.

– Megígérem, Noah, hogy visszajövök. És tudod, hogy miért hihetsz nekem?

– Miért? – kérdezi még mindig lehunyt szemmel.

Arra használom ezt a pillanatot, hogy alaposan megnézzem őt. Hogy arca minden centiméterét megjegyezzem. Minden ráncot, szempillát és a szája ívét.

– Mert otthonra és családra leltem ebben a városban, és szeretem az ittenieket. – Nagy levegőt veszek, megfogom az állát, és magam felé fordítom az arcát. – És mert szeretlek.

Kinyitja a szemét, a keze ottmarad a hátsó combomon. Az arca merő döbbenet, mert még sohasem mondtuk ezeket a szavakat egymásnak. De tovább nem tudtam magamban tartani.

Ekkor Noah elmosolyodik. Teljes. Széles. Dicsőséges mosollyal.

– Én is szeretlek, Amelia.

– Ó, hála istennek – mondom és kifújom a levegőt, miközben elmozdítom a kezét a lábamról, felemelem a csuklóját a levegőbe, és lehúzom a pólóját. – Már kezdtem megijedni.

Ez nem igaz. Már azelőtt tudtam, hogy szeret, hogy ő maga tisztában lett volna vele.

Nevet, ahogy egy utolsó rántással áthúzom a fején a pólóját. Most meztelen a felsőteste, épp, ahogy szeretem. A tekintetem mohón barangol barna, nyárillatú testén, izmos vállán és bicepszén. Széles mellkasán és az alkarján lefutó férfias ereken. A gyönyörű, színesvirág- és pitetetováláson a bordája felett, amely teljes kontrasztot alkot mogorva, megközelíthetetlen férfi mivoltával. Szőke haja rendetlenül hullámzik, dacos szája sarka felkunkorodik, ahogy bámulom.

Aztán figyeli, ahogy leveszem a pulóveremet és előbukkan a selyem, spagettipántos kombiném. Rózsaszín, és nagyon jól passzol a bőrömhöz a zuhanyzás után. Megkértem Claire-t (aki hivatalosan is az új személyi asszisztensem), hogy hozzon el nekem pár dolgot a házamból, miután úgy döntöttem, hogy itt maradok még egy hetet. Szeretném megcsókolni a múltbeli énemet az előrelátásáért, hogy ezt a kis darabot is idehozatta.

Noah rám szegezi a szemét, és érzem pillantása forró érintését. Figyeli, ahogy odamegyek a hálószobaajtóhoz és bezárom. Gyanítom, hogy Will nem fog bejönni éjfél előtt, de biztosra megyek, hogy senki se szakítsa félbe, amit ma éjszakára tervezek. Amikor visszajövök Noah-hoz, ő ott áll keresztbe tett kézzel. Mogorva póz. Leutánzom. A finomabb női változat. Mogorva Selyemben. Ez nevetésre készteti, majd a vállamra siklik a tekintete. Végighúzza az ujját a kombiném vékony pántján. A bőrömön.

– Olyan lágy – mondja, szinte magának. Bedugja az ujját a pánt alá, és lecsúsztatja a vállamról. A térdem szinte megrogyik. Egy ilyen erős és szívós férfi nem lehet ennyire gyengéd. A másik kezét a derekamra szorítja, a csípőmet szorosan az övéhez húzza. Meztelen vállamon érzem a lélegzetét, miközben lehajol, hogy olvadó csókot nyomjon a kulcscsontomra.

Szinte fojtogató, mennyire szükségem van rá. De mozdulatlan maradok, és hagyom, hogy forró csókokat zúdítson a vállamra. A nyakamra. A számra. Mintha le lennék kötözve – szétfeszít a várakozás, ahogy a nyelve megérinti a bőrömet.

– Nem akarlak elengedni – suttogja a fülembe, miközben áttér a testem másik oldalára.

– Ez nem búcsú, Noah.

– Akkor miért érzem úgy? – kérdezi, ahogy az ajka lecsúszik a nyakamon. – Miért érzem úgy, hogy talán soha többé nem látlak?

Behunyom a szememet, és végigsimítom kemény mellkasát. Érzem a szívverését a tenyerem alatt. Megízlelem forró ajkát, és édes érintését. Most, a szobájában, ahogy a teste körülölel, biztos vagyok benne, hogy képesek leszünk működtetni a kapcsolatunkat. De be kell vallanom, hogy amikor a gondolataim a jövő felé fordulnak, ideges vagyok. Az életemet hamarosan betölti a munka, és szükségem van arra, hogy Noah megbízzon bennem, amikor nem tudok bejelentkezni, vagy amikor valami megkérdőjelezhető (és hamis) dolgot olvas rólam egy bulvárlapban a vegyesboltban. Rettegek attól, hogy nem tart sokáig, miközben tudom, hogy Noah és én nagyon jók vagyunk együtt.

Átkarolom Noah derekát, és szorosan hozzábújok. A szemembe néz.

– A jövő tele van ismeretlennel. Nem találgathatjuk egész este, hogy mi lesz. Csak élvezzük a jelen pillanatot, amit együtt töltünk.

Lehajol, hogy gyengéden megcsókoljon, és ez egészen a szívemig hatol. Jobb, ha ez nem búcsú. Ne mondj le rólunk ilyen hamar, Noah!

Noah keze felfelé mozdul a karomon, és lassan leengedi a kombiném másik pántját is vállamról. Meleg lehelet árasztja el a bőrömet. Mozdulatlanul állok, élvezem, és elevenen égek el, ahogy a keze simogat és szorít. Megnyugtat és elcsendesít. Soha életemben nem bíztam még jobban senkiben, és nem akartam még jobban senkit. Szeretem őt.

Miközben Noah lassan levetkőztet, abban a kiváltságban van részem, hogy nézhetem.

A lélegzete megremeg, amikor meztelen vagyok, és a tekintete lángol. Ujjai a csípőmre feszülnek, ahogy közelebb húz magához. A tekintetétől dicsőségesen erősnek érzem magam, és minden egyes ruhadarabot lerángatok róla.

Ma éjjel a szájával meséli el, mennyire szeret. A kezével pedig azt, mennyire fogok neki hiányozni. A testével pedig azt mondja, hogy mi ketten teszünk róla, hogy működjön a dolog. És amikor a bőrünkön és a vágyon kívül semmi más nem maradt közöttünk, a szívünk összegabalyodik a végtagjainkkal, míg végül azt sem tudom, melyik micsoda. Együtt zuhanunk erre a valóság és álom közötti helyre. Semmi nem létezik ezeken a falakon kívül. Csak Noah erős, meleg testét érzem, ahogy ebben a pillanatban dédelget. Ujjai égésnyomokat hagynak a bőröm minden centiméterén.

Az éjszakát egymást vidáman, vakmerőn és tragikusan szeretve töltjük, amíg mind a ketten el nem szunyókálunk, miközben ujjaival bágyadtan simogatja a gerincemet. Igyekszem minél tovább aludni, mert tudom, hogy amikor felébredek, el kell mennem. Néhány nap múlva kezdődik a turné, és nincs más választásom, mint elmenni.

36. fejezet

Noah

A Pitebolt ajtaja felett megszólal a csengő, ahogy belépek, mint ahogy mindennap, amióta Amelia elment három nappal ezelőtt. Az ajtó becsukódik mögöttem, és ott állok a csendben. Életemben először érzek fájó magányt. Régebben élveztem ezt a csendet. Vágytam rá. De most már csak rá vágyom.

Hiányzik a nevetése. A szeme. A mosolya íve, a bőre érintése, és még a szaros palacsintái is. Mit nem adnék ma egy egész kupacért! Tegnap hagyott egy üzenetet az üzenetrögzítőmön, hogy lesz egy megbeszélése a turné kapcsán, és arra kért, hogy hívjam fel ma munka közben. Még nem tudom rávenni magam, hogy felhívjam, mert gyűlölöm a távolságot, amit kettőnk között érzek a telefonon keresztül. A következő kilenc hónapban el kell foglalnom magam, hogy átvészeljem ezt az időszakot.

Azt tervezem, hogy délelőtt alaposan kihajtom magam a boltban, aztán elmegyek ebédelni nagymamához. Délután visszajövök dolgozni, késő estig nyitva maradok, és talán Mabelnek is lesz valami házimunkája számomra, amit megcsinálhatok. A panziója körüli kerítésnek jót tenne egy friss festékréteg. Annie furgonjának is valószínűleg szüksége lenne egy olajcserére. Talán indulok a polgármesteri tisztségért.

– Hűha, szarul nézel ki! – köszönt Emily, ahogy bejön mögöttem az üzletbe. Morgok. Annyira lehangolt vagyok, hogy még csak vissza sem tudok neki vágni valami gorombaságot. – Komolyan mondom, Noah. Rémesen nézel ki.

– Most hallom először – mondom, és erőteljes mozdulatokkal letörlöm a pult tetejét.

– Beszéltél ma Ameliával?

A magas asztalhoz lépek, és olyan erősen dörgölöm, hogy szinte lecsiszolom a tetejét.

– Nem.

– Később felhívod?

Hirtelen miért érdeklik ennyire a telefonálási szokásaim?

– Talán.

Emily nézi, ahogy ledobom a rongyot a padlóra, rálépek, és felsúrolok vele egy makacs foltot.

– Annie mondta, hogy amikor tegnap este nálad volt, Amelia felhívott, te pedig hagytad, hogy a telefon üzenetrögzítőre kapcsoljon.

Megvonom a vállam, mert most igazán nincs kedvem beszélgetni vele erről. Emily a karomra teszi a kezét, és visszaránt, amikor megpróbálok elhaladni mellette.

– Hé, állj meg egy pillanatra! Beszélnünk kell.

– Rendben. De nem akarok Ameliáról beszélni.

Tekintetemet a helyiség szemközti falára szegezem. Nem nézek a húgomra. Morcos vagyok, és csak egy hajszál választ el attól, hogy fortyogó érzelmeim kitörjenek. Nem akarom, hogy ő legyen az, akire minden rázúdul, ha ez bekövetkezik.

– Márpedig fogsz. Ülj le! – A magas asztal felé mutat. Nem mozdulok, kissé gyanakvó vagyok. – Most! – kiabál rám, én pedig mozgásba lendülök, mert a fenébe is, ez a nő ijesztő, amikor komolyan beszél.

Emily meg sem várja, hogy a fenekem teljesen felmelegítse a bárszéket, amikor egyenesen a szívembe döf egy henteskéssel.

– Amelia elment, és kilenc hónapig nem lesz itt.

Nyelek egyet, és dühösen nézek rá.

– Igen, köszönöm, Nyilvánvaló Kapitány.

– Elment… – folytatja Emily. – És most mit fogsz tenni?

Nem nyitom ki a számat, mert nem számítottam ilyen kérdésre. Hogy érti, hogy mit fogok tenni? Mit lehet itt tenni? Amelia turnéja holnap kezdődik, és felhív, ha elhelyezkedett a buszon. Aztán attól kezdve heteken keresztül telefonálgatunk majd egymásnak, míg végül elege lesz a kavarodásból, amit okoztam, és szakít velem. (Ez utóbbit nem terveztük, de egészen biztos vagyok benne, hogy ez fog történni.)

– Semmit. Itt maradok Rome-ban, gondoskodom mindenről és mindenkiről, amíg ő turnén van. Azt hinném, hogy ti mindannyian örültök ennek.

Emily grimaszol, mintha behúztam volna neki egyet. És talán tényleg valami olyasmit csináltam. Ezért nem akartam vele erről beszélni. A reflexeim a pusztításra vannak kalibrálva.

– Sajnálom – mondom nagyot sóhajtva, és a hajamba túrok. – Nem kellett volna ezt mondanom.

– Nem, ne sajnáld! Igazad van, és részben ezért vagyok itt. – Tart egy kis szünetet, és vesz egy mély lélegzetet, mielőtt folytatná. – Nem voltam igazságos sem veled, sem a lányokkal. Te és én elég idősek vagyunk ahhoz, hogy emlékezzünk anyára és apára, és arra, hogy milyenek voltak. Elég idősek ahhoz, hogy pontosan emlékezzünk, milyen érzés volt, amikor aznap felhívtak miattuk. És ezért tudjuk, miből fakad a traumánk, miközben a lányok csak érzik, de nem mindig tudják, miért.

Fájdalmasan összerándul a bensőm. És amikor Emily szeme megtelik könnyel, csak annyit tehetek, hogy nem lököm ki magam alól ezt a bárszéket, és nem rohanok el. Semmi mást nem akarok, csak elmenekülni a fájdalom elől, de mindig megtalál.

– Csak mostanában jöttem rá, hogy korábban belenyugodtam a traumámba, és eldöntöttem, hogy az általa kijelölt korlátok között élek, hogy ne sérüljek többé. Az volt a legkönnyebb, ha tudomásul vettem, hogy félek attól, hogy bárkit is elveszítsek, és ezért senkinek nem hagytam, hogy kikerüljön a látókörömből. De most már látom, hogy a körülöttem lévők kárára éreztem magam kényelmesebben. Madison… – Emily fájdalmasan kifújja a levegőt, és szorosan behunyja a szemét. – Madison annyira szeretett volna elmenni abba a főzőiskolába, én meg lebeszéltem róla. Most pedig a félelmeim miatt tanít, és utálja. Annie annyira ragaszkodik hozzám, hogy fel sem merül benne annak lehetősége, hogy valaha elhagyja ezt a várost, és attól tartok, hogy most már sohasem fog nagyot álmodni. És te…

Legördül egy könnycsepp az arcán. Megfogom a kezét.

– És te nemcsak a saját fájdalmadat cipeled, hanem a miénket is, azóta, hogy tízéves korodban fel kellett nőnöd. És ez nem igazságos, Noah. És az egyetlen alkalommal, amikor megengedted magadnak, hogy újra érezz, Merritt kihasználta ezt. És én is. Amikor visszajöttél, hogy segíts a nagymama körül, ott kellett volna állnom melletted, és bátorítani, hogy menj vissza Merritthez. Hogy ne add fel a szerelmet. Ehelyett saját hasznomra fordítottam a fájdalmadat, hogy közel tartsalak magunkhoz, hogy nagyobb biztonságban érezhessem magam. De most itt az ideje, hogy mind a ketten felhagyjuk azzal, hogy kipárnázzuk az életünket, hogy többé ne érezzük a bukkanókat az úton. Szerintem még sokszor megsérülünk az életben, de talán megéri, mert néha igazán csodálatos dolgokat is átélünk. Talán nem minden végződik fájdalommal. De sohasem fogjuk megtudni, ha meg sem próbáljuk.

Hitetlenkedve felnevetek, miközben megszorítom Emily kezét, és megfenyegetem a saját, átkozott könnyeimet, nehogy meginduljanak.

– Magadtól jutottál erre a sorsfordító következtetésre?

Bűntudatosan mosolyog.

– Említettem, hogy elmentem egy terapeutához azután, hogy rád rivalltam vacsora közben?

– Nem. De büszke vagyok rád, Em.

– Még ne legyél rám büszke! Lehet, hogy soha többet nem megyek vissza. Az a nő nyitott szívműtétet végez a rendelőjében, és az pokolian fájdalmas.

Mind a ketten nevetünk, és Emily arckifejezése újra megenyhül.

– Szereted Ameliát, de szerintem máris feladod, mert halálosan félsz attól, hogy ő előbb megteszi. Ne lökd el magadtól, és ne légy elérhetetlen csak azért, mert attól félsz, hogy elveszíted őt!

A francba. Igaza van. Éppen ezt csinálom.

– Szereted őt, Noah. Tedd bele mindenedet a kapcsolatba! Tényleg tegyél érte, és legyen Amelia a legfontosabb az életedben, ahelyett hogy továbbra sem mersz kapcsolódni, mert félsz attól, hogy megsérülsz!

– Mégis hogyan? Kilenc hónapig távol lesz, bejárja az egész világot.

Emily nevet.

– Tudod, már gyártják ezeket az úgynevezett repülőgépeket. És ha úgy döntesz, hogy felszállsz az egyikre, itt vagyunk, hogy helyettesítsünk, amíg távol vagy. Ugyanolyan jól gondját tudjuk viselni nagymamának, mint te. És arról is gondoskodni fogunk, hogy a bolt zökkenőmentesen működjön. Menj, és tölts vele egy kis időt a turnén! Ne hagyd, hogy a külön töltött időszakok olyan hosszúak legyenek!

– Részedről tényleg teljesen rendben lenne, ha gyakrabban hagynám el a várost?

– Majd hozzászokom. Ne aggódj miattam ennyire!

Emily feláll, és odahajol hozzám, hogy megpuszilja a homlokomat.

– Továbbá hagyj fel azzal, hogy mogorva seggfej vagy, és vegyél egy mobiltelefont! És ha már így belejössz, intézz magadnak wifit is! Így tudtok majd chatelni, és képeket küldeni egymásnak. Sokat segít.

Morgok, bár hálás vagyok a segítségéért.

– Szeretlek, Noah.

– Én is.

Most pedig ezeket a szavakat Ameliának is el kell mondanom újra, személyesen.

37. fejezet

Amelia

Három kopogás gyors egymásutánban az öltözőm ajtaján, így tudom, hogy itt az idő.

– Gyere be! – kiáltom, és az ajtó kinyílik.

Claire az.

– Készen állsz? – kérdezi nagy mosollyal, amit viszonzok, mert hatalmas megkönnyebbülés, hogy már Claire az asszisztensem. Úgy érzem, végre van egy támogatóm és barátom ebben a bizniszben. Egy barátom, és mégsem nem az anyukám, aki ott sürgölődik valahol a színpad mögött, és flörtöl az egész stábbal. Még nem tökéletes a kapcsolatunk, de afelé tart. Lassan kibogozzuk azokat a hazugságokat, amelyeket Susan az évek alatt a kapcsolatunk köré szőtt. Kicsit jobban beleásva a dolgokba rájövök, hogy az anyukám sohasem fogadott el tőlem pénzt az utóbbi néhány évben. Azok a „kérések”, amelyek Susan közvetítésével érkeztek tőle, valójában egyenesen Susan zsebébe vándoroltak. Szükségtelen mondanom, hogy Susannek nagyon jó ügyvédre lesz szüksége.

Egy új menedzsert is felvettem. Keysha igazi energiabomba. Nagy hatalmú nő, harminc éve van ebben az iparágban, és ő menedzsel néhányat korunk legjobb művészei közül. Azt azonban eldöntöttem, hogy kicsit másképp fogom csinálni a dolgokat. A személyes életem szervezésének nagy részét Claire-re bízom (kivéve a beszélgetéseket anyukámmal, azokat magam intézem), a nagyobb volumenű dolgokat pedig Keyshára hagyom. Nagyon bízom Claire-ben. Szereti a frufrumat is, szóval, ezt kapd ki, Susan!

Az egyetlen dolog, ami hiányzik az életemből, az Noah. Már most nagyon hiányzik, és hiányzik a város is. Hiányoznak a húgai. Hiányzik a keze, a mellkasa, a pizsamája, a morcos arca és a mosolya; és mindene. Beszélünk telefonon, de közel sem annyit, mint szeretném, és az utóbbi néhány alkalommal, amikor megpróbáltam felhívni, csak az üzenetrögzítőjét értem el. Lehet, hogy nagyon elfoglalt, de valószínűbb, hogy eltávolodik tőlem.

De ma este kezdődik a turné, és erre kell összpontosítanom. Az én drága Nashville-emben, Tennesseeben van az első állomás, egy telt házas show-t nyomok le a Bridgestone Arenában. Ezután felpattanunk a turnébuszra, és Atlantába megyünk, utána Houston következik, mielőtt felszállnánk a Londonba tartó nemzetközi járatra. A turné nemzetközi szakasza néhány hónapig tart, aztán lesz egy rövid szünet, mielőtt végigjárom az Egyesült Államok többi részét. Tudom, a végére kiégek, és kimerült leszek megint, készen arra, hogy visszameneküljek Rome-ba, Kentuckyba, és találkozzam a kedvenc embereimmel. Ami pedig a jelent illeti, addig is vigyázok magamra, és élvezem az utat.

– Indul a mandula? – kérdezi Claire, mert kicsit dilinyós, de a legtámogatóbb módon. És ami a legjobb, soha nem hív Rae-nek. Susan kirúgása volt a legokosabb dolog életemben, de csak azután, hogy behajtottam a kocsimmal Noah előkertjébe.

– Igen. Kész vagyok.

Felállok, és felveszem a fülhallgatómat. Rövid, szikrázó, ezüstszínű ruhám megcsillan az öltöző fényében, és ellenőrzöm, hogy a magas sarkú cipőm pántja be van-e kapcsolva a bokámon, és biztonságos-e.

Claire és én elhagyjuk az öltözőt, Will besorol mögénk, és épp úgy tapad rám, ahogy a turné minden napján teszi majd. A tömeg kántálása minden lépésnél egyre hangosabb lesz, ahogy végigmegyek az aréna hátsó folyosóján. A csapat tagjai közül rengetegen vannak körülöttem, és mindannyian sok szerencsét kívánnak, ahogy elhaladok mellettük. Elhaladok anyukám mellett is, aki szorosan átölel, és azt mondja, hogy nagyszerű leszek.

Nem számít, hányadszor csinálom, még mindig izgulok, érzem az adrenalint, és ebben a pillanatban egyenesen a félelmet is. De arra gondolok, hogy körülbelül harminc másodperc múlva a színpad kellős közepén fogok állni ötvenezer ember előtt, akik arra várnak, hogy lássák az előadásomat, és tökéletes öröm lesz úrrá rajtam.

A színpad mögött már összegyűlt a zenekarom, és engem várnak. Közéjük lépek, megfogjuk egymás kezét, és elmondunk egy gyors imát, hogy senki se vágódjon el a színpadon, és ne kelljen lerohannia vérző orral (ez egyszer megtörtént velem, és soha nem fogom elfelejteni).

Ekkor a stábom egyik tagja megfogja a kezemet, és segít beszállni az emelőbe, amely felvisz a színpad közepére, ahol felbukkanok. A tömeg morajlása olyan erős, hogy úgy érzem, megemeli az aréna tetejét. Behelyezem a második füldugómat, és a zaj elnémul. Behunyom a szemem. Még öt másodpercen át belélegzem, mielőtt az emelő felvisz. Belégzéskor azt képzelem, hogy egyenesen Noah zöld szemébe bámulok, és amikor kilélegzek, azt képzelem, hogy a karjába zár.

Ekkor az emelő elindul felfelé. Tűz lövell körbe a színpad azon részén, ahol ki fogok lépni, és tudom, hogy amíg ez lángol, senki sem lát engem. 1,2 másodpercig tart, amíg mikrofonnal a kezemben felveszem a megfelelő testtartást, aztán, ahogy kell, a lángok kialszanak, és mindenki láthat. A közönség tombol. Felemelem az államat, mosolygok és körbenézek az arénában, magamba szíva a pillanatot. A zenekar játszani kezd, én pedig a számhoz emelem a mikrofonomat.

Az egyetlen dolog, ami jobbá tehetné ezt az estét, ha tudnám, hogy Noah ott vár a színpad mögött, hogy megcsókoljon, ha a show véget ér.

Köszönöm, Nashville! – kiabálom a mikrofonba, miután befejezem az utolsó ráadásdalt. Szánok néhány percet arra, hogy integessek és puszikat dobáljak a rajongóknak. Felveszek egy csokor virágot, amit a színpadra dobnak, és megdermedek, amikor rádöbbenek, hogy ezek napraforgók, madzaggal átkötött barna csomagolópapírban. A szívem hevesen dobog, bár tudom, hogy nem kellene. De mégis. Annie-re és a virágboltjára gondolok, és talán… csak talán… Hunyorogva fürkészem a tömeget, és próbálom meglátni, kitől kaptam a virágot, de a fények túl vakítók. Amikor újabb három csokor érkezik a színpadra – mind különféle virágokból –, meggyőzöm magam, hogy a napraforgók nem Noah-tól származnak.

Egy utolsó puszit dobok, és meghajlok a tömeg előtt, miközben a csokrot a mellkasomhoz szorítva kivonulok a színpadról. A stábom azonnal mellettem terem, adnak egy üveg vizet, és egy törülközőt az izzadt homlokomra. Claire is ott van, és elmondja, milyen nagyszerűen sikerült a koncert, és folyamatosan a hatalmas tömegről áradozik. Kimerültem, és kicsit össze vagyok zavarodva, mert megdöbbentett ez a virágcsokor.

– Claire – kérdezem, és hirtelen megállok a folyosó közepén, arra kényszerítve őt is, hogy megálljon és rám nézzen. – Nem láttad véletlenül, ki dobta ezeket a virágokat?

Megrázza a fejét.

– Nem, sajnálom. Ma este rengetegen dobáltak virágokat. Akarod, hogy mindet a turnébuszodba hozassam?

Megrázom a fejemet, és átadom neki a napraforgókat.

– Csak ezeket. Köszönöm.

– Rendben – mondja kedvesen. – Miért nem mész az öltöződbe, hogy pihenj pár percet?

Már levettem a magas sarkú cipőmet és a kezemben viszem, így sétálok az öltöző felé. Az utolsó esti jelmezem van rajtam, egy habkönnyű sötétlila, földig érő ruha. Rengeteg rétegből áll, amelyek röpködnek körülöttem, ahogy a színpadi szélgép fúj. Ez a kedvenc jelmezem az egész koncert alatt, de most annyira izzadok, hogy semmi mást nem szeretnék, csak ledobni a földre, amint belépek az öltözőmbe.

Ahogy végigsétálunk a folyosón, mindenki, aki mellett elhaladok, gratulál az emlékezetes turnényitóhoz. Hálás vagyok, hogy újra itt lehetek, és még egy évig csinálhatom ezt. Amikor megérkezünk az öltözőmhöz, Claire kinyitja nekem, és szélesen elmosolyodik. Túl szélesen. Gyanúsan szélesen.

– Miért nézel így? Teleraktad idétlen csapdákkal az öltözőmet, vagy ilyesmi? A nyakamba zúdul egy vödör víz, amint belépek?

A mosolya még hatalmasabb lesz.

– Találd ki magad!

Összerándulok, ahogy belépek az ajtón, mindenféle becsapódásra fel vagyok készülve. Víz, nyálka, tolleső – mindezekre készen állok. Amire azonban nem tudtam volna felkészülni akkor sem, ha akartam volna, az Noah jelenléte. Ami azt illeti, Noah és anyukám jelenlétére, hiszen Noah éppen most bontakozik ki anya hatalmas öleléséből. Anya meglapogatja Noah karját, és odajön hozzám.

– Aranyos. Tetszik nekem – súgja a fülembe, mielőtt kimegy és becsukja maga mögött az öltöző ajtaját.

Most kettesben vagyunk, és elakad a lélegzetem, ahogy találkozik a pillantásunk. A tekintete a legzöldebb zöld, olyan elsöprő, mint egy áradat. Itt van. Ebben a szobában velem, és csak arra tudok gondolni, hogy Drága Uram, ne engedd, hogy kiszáradjak, és olyasmiket hallucináljak, amik nincsenek ott! Mégpedig Noah Walkert.

– Te… itt vagy – mondom, még mindig nehezen formálva a szavakat.

Lassú mosoly bontakozik ki az ajkán, miközben felém lép. Tekintete végigsiklik a testemen, majd megállapodik ismét az arcomon.

– Itt vagyok. Lenyűgöző vagy. A koncerted hihetet… Hopp!

Odaviharzom hozzá, és a szájára tapasztom a számat, mielőtt befejezhetné. Szorosan a nyaka köré fonom a kezemet, így megkapja az üzenetemet, miszerint sohasem fogom elengedni. Remélem, nincs lámpaláza, mert ezentúl így kell fellépnem.

Nevetve átöleli a derekamat, és szorosan tart.

– Odakint voltál! – mondom, amikor végre abbahagyom a puszilgatását. – Te dobtad a virágokat Annie boltjából?

Bólint.

– Sajnálom, hogy ezen a héten olyan elérhetetlen voltam.

– Semmi baj. Minden rendben.

– Nem, nincs – mondja elkomorodó arccal. – Emily tegnap beugrott a boltba, és rámutatott, hogy mekkora seggfej vagyok. – Felnevetek, mert tökéletesen el tudom képzelni, ahogy Emily leszedi Noah-ról a keresztvizet is. – Kiderült, hogy azért akartam magam távol tartani tőled, mert féltem, hogy ez nem működik majd kettőnk között.

– Kitaláltam, amikor a harmadik hívásomat is az üzenetrögzítőd fogadta.

Grimaszol.

– Nagyon sajnálom. De megígérem, hogy mostantól teljes szívemmel benne vagyok. Semmi biztonsági játék. Mindent bele akarok tenni ebbe a kapcsolatba, amim csak van. És hogy ezt bebizonyítsam…

Noah benyúl a zsebébe, és előhúz egy iPhone-t. Megfogja a kezemet, megfordítja, és a tenyerembe teszi a telefont.

– Vettél egy mobiltelefont?

A hangom merő áhítat. Könnycseppek tapadnak a szempillámra. A legtöbb embernek ez nem jelentene sokat, de Noah számára az, hogy lépést tart a modern technológiával, olyan, mintha megváltoztatná a vallását.

– És a wifit most telepítik a házamba, miközben mi beszélgetünk. Ha már hónapokig távol kell lennem tőled, legalább FaceTime-on látni szeretném a gyönyörű mosolyodat.

– Tényleg bekötteted az internetet a házadba?

– Bizony. És meg kell nekem mutatnod, hogyan kell használni ezt az átkozott dolgot. Miért van olyan sok kis kép a képernyőjén?

– Azokat alkalmazásoknak hívják.

Felmordul.

– Nem bírom őket.

– Mindet letöröljük, azok kivételével, amikre szükséged van.

– Még mindig nem bírom.

Mosolygok, és az öltöző kanapéjára dobom a telefonját, hogy újra átölelhessem.

– Én is mindent beleadok, csak hogy tudd.

– Jó, mert van még valami. – Ujjaival végigsimít a frufrumon, majd az egész hajamon, mintha ízlelgetne. – Ha még mindig áll az ajánlatod, szeretnék gyakrabban csatlakozni hozzád a turnédon. Nem akarom ezt a teljes kilenc hónapot nélküled tölteni.

Boldog sóhaj szökik ki a fülig érő számon.

– Tényleg? És mi van a nagymamáddal és a Pitebolttal?

– A húgaimmal ezt is kidolgoztuk. Örömmel változtattak az időbeosztásukon, így többször meglátogathatják a nagymamát. Már találtam is valakit, aki hétvégenként dolgozna nálam, és szívesen helyettesít, amíg távol vagyok.

Gyorsan megpuszilom megint a száját, mintha meg akarnék bizonyosodni róla, hogy már nem ráncolja a szemöldökét.

– És mi a helyzet ezzel a héttel? El tudnál jönni velem a következő két fellépésre?

Lehajol, és megcsókolja az arcomat. Aztán az államat. Majd a nyakamat.

– Nagyon reméltem, hogy felveted ezt, mert Claire már felrakatta a táskámat a turnébuszodra.

Boldog nevetésben török ki. Kínos mennyiségű örömkönny kíséretében.

– Viccelsz? Rengeteget fogunk scrabble-özni!

A csókjai forróbbá válnak, egymás után lángolnak fel a nyakam vonalán, majd nagy kezével játékosan megszorítja a hátamat.

– Nem is tudom… Arra gondoltam, hogy valami mást is csinálhatnánk, valamit, ami szórakoztatóbb lenne.

Elragadtatottan hümmögök, így adom tudtára, mennyire helyeslem az ötletet.

Olyan távolságra húzódik tőlem, hogy rám villanthasson egy huncut mosolyt.

– Természetesen arra gondoltam, befejezhetnénk a könyvet, amit együtt olvasunk. Te mire?

Megcsókolom. Lassan és gyengéden.

– Ó, én is erre gondoltam. Mindenképpen az olvasásra.

US WEEKLY FŐCÍM

RAE ROSE A KÖZÖSSÉGI MÉDIÁBAN TITOKZATOS POSZTBAN ERŐSÍTI MEG ELJEGYZÉSÉNEK HÍRÉT

A rajongókat már hónapok óta izgalomban tartja Rae Rose lehetséges kapcsolata a rejtélyes férfival, akivel egy kentuckyi kisvárosban látták a világkörüli turnéja előtt. Úgy tűnik, a turné során felgyorsultak a dolgok, mivel a róluk készült közös fotókon egymás kezét fogva szálltak be és ki a járművekből, sőt egy hosszú csókot is váltottak egy franciaországi kávézóban. Aki látta a fényképet, az megerősítheti, hogy az a csók a leghatározottabban francia volt.

Turnéja vége óta az érzelmes popműfaj hercegnője eltűnt a nyilvánosság elől. Az utolsó koncertje utáni napon csak annyit tweetelt, hogy nagyon szereti a rajongóit, és hogy hosszabb időre elkerüli a reflektorfényt, hogy pihenjen és töltődjön. Az énekesnőről három hónapig semmit sem lehetett hallani, és látni, egészen tegnapig, amikor is megtörte a közösségi médiában a hallgatását, és megosztott egy Instagram-fotót, amelyen a keze összekulcsolódik egy férfiéval – és egy hatalmas, hercegnő csiszolású eljegyzési gyűrű ragyog az ujján. A kép mellett a következő felirat szerepelt: Ha Rómában jársz… A rajongók izgatottan várják a további híreket. Rae Rose hivatalosan is révbe ért? Lehetséges, hogy egész idő alatt Olaszországban, Rómában bujkált?

Köszönetnyilvánítás

Nagyon szerettem volna egy gyönyörű, elegáns köszönetnyilvánító részt írni, de annyira kimerített ennek a regénynek a megírása, amely bestiaként viselkedett velem, hogy a végére nem marad más belőlem, csak egy hálás, bőgőmasina. Ez a regény számomra érzelmi hullámvasút volt, megfeszített, és olyan erőfeszítéseket igényelt tőlem, amelyeket időnként lehetetlennek éreztem. Ma nem tarthatnák a kezükben, ha nem lett volna mellettem egy csapat, amelynek tagjai biztattak, hogy fejezzem be, és segítettek, hogy egy rakás badarságból olyan könyvvé alakítsam, amelyre hihetetlenül büszke vagyok.

Először is, zseniális és energikus szerkesztőmnek, Shauna Summersnek szeretném megköszönni. Örökké hálás leszek neked azért, mert a szerkesztőm akartál lenni. Köszönöm, hogy bátorítottál, fogtad a kezemet, és hogy Amelia és Noah történetét ilyen gyönyörűvé formáltad! Meggyőződésem, hogy te vagy a legjobb szerkesztő a világon, és meg sem érdemellek!

A következő, akinek köszönetet szeretnék mondani, a hihetetlen ügynököm, Kim Lionetti. KÖSZÖNÖM! Köszönöm, hogy elolvastad ennek a könyvnek néhány korai, kusza fejezetét, és megláttad benne a lehetőséget. Köszönöm, hogy a megfelelő irányba tereltél, hogy befejezzem ezt az átkozott dolgot. Még mindig nem tudom elhinni, hogy egyáltalán válaszoltál az első e-mailemre, és továbbra is így teszel, akárhány nevetséges üzenetet is küldök neked. 😊 Te vagy a legjobb! Hajrá, Kim-csapat! És hatalmas köszönet az egész Bookends-csapatnak!

Köszönet az én drága, hihetetlen brit szerkesztőmnek, Kate Byrne-nek is. Nagy megtiszteltetés számomra, hogy megszeretted, és ki akartad adni a könyveimet! Még mindig alig hiszem el, és nagyon hálás vagyok a támogatásodért.

Köszönöm az egész csapatomnak a Dellnél: Taylor Noelnek, Corina Dieznek, Jordan Pace-nek, Mae Martineznek, Laurie McGeenek, és sokaknak, akiket kihagyok: hatalmas ölelés mindannyiótoknak! Nagyon hálás vagyok, hogy veletek dolgozhatok.

Amber Reynolds, azt hiszem, hogy tesztolvasóként már minden romkomomat elolvastad. Biztos vagyok benne, hogy te vagy a szerencsekövem, ezért sohasem hagyhatod abba! Sajnálom, de továbbra is el kell olvasnod a szörnyű piszkozataimat, mert szeretlek, és szükségem van rád! Komolyan, köszönöm! Te vagy a legjobb. Nagyon hálás vagyok neked.

Köszönöm továbbá Ashley-nek és Carinának, a legjobb barátnőimnek, akiket testvéreimként szeretek. Köszönöm, hogy önmagatok vagytok, és hagyjátok, hogy rátok akaszkodjam, mint egy bosszantó kullancs. Köszönet Cloénak, Becsnek, Devinnek, Jodynak, Giginek, Marthának, Summernek, Aspennek, Rachelnek, Sophie-nak – mindannyian százszor szebbé teszitek ezt az életpályát. Hihetetlenül hálás vagyok a barátságotokért!

És köszönöm az olvasóimnak, és a bookstagram-közösségnek! Hogyan is tudnám méltóképpen kifejezni a hálámat mindazért a szeretetért, támogatásért, amit tőletek kapok? A tweetekért, posztokért, véleményekért, e-mailekért és a bátorító privát üzenetekért? Grace, Katie, Morgan, Molly, Addie, Marisol, Alison, Madison és sokan mások! A legnagyobb, legőszintébb köszönetem nektek!

Köszönöm a családomnak: a támogatásotok minden számomra. Köszönöm, hogy biztattatok, hogy folytassam, és nagyon remélem, hogy átugrottátok az összes erotikus részt.

És végül, de nem utolsósorban köszönöm a számomra legfontosabbnak, a férjemnek, Chris Adamsnek, aki a legjobb barátom, a kedvenc munkatársam, a partnerem, a legnagyobb szurkolóm, és a legkedvencebb személyem az egész világon: Szeretlek. (Csalásnak számít a játékunkban, ha egy könyvben azt írom, hogy örökké és azon is túl? Valószínűleg, ezért inkább tartózkodom ettől.)

Csók és ölelés,

Sarah

Tartalom

1. fejezet – Amelia

2. fejezet – Noah

3. fejezet – Amelia

4. fejezet – Noah

5. fejezet – Amelia

6. fejezet – Noah

7. fejezet – Amelia

8. fejezet – Amelia

9. fejezet – Noah

10. fejezet – Amelia

11. fejezet – Amelia

12. fejezet – Noah

13. fejezet – Amelia

14. fejezet – Amelia

15. fejezet – Noah

16. fejezet – Noah

17. fejezet – Amelia

18. fejezet – Noah

19. fejezet – Amelia

20. fejezet – Noah

21. fejezet – Amelia

22. fejezet – Noah

23. fejezet – Amelia

24. fejezet – Amelia

25. fejezet – Noah

26. fejezet – Amelia

27. fejezet – Amelia

28. fejezet – Amelia

29. fejezet – Noah

30. fejezet – Amelia

31. fejezet – Amelia

32. fejezet – Noah

33. fejezet – Amelia

34. fejezet – Amelia

35. fejezet – Amelia

36. fejezet – Noah

37. fejezet – Amelia

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Alex Brush – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Public Sans – SIL Open Font License