Csalóka szerelem

Sarah Adams

Címke: romantikus, regény, humor

romantikusttt regényttt humorttt

Barátokból lett szerelmesekről szóló TikTok-szenzáció, az év romkomja

Örökre barátok maradunk?

Bree Camden titkolja, hogy reménytelenül szerelmes legjobb barátjába, Nathan Donelsonba, aki mellesleg az NFL, az észak-amerikai futball liga legendás játékosa.

De ez Bree legkisebb problémája. Egy autóbaleset következtében már soha nem lehet belőle balerina, úgyhogy táncstúdiót nyitott – és továbbra is nyitva tartaná, ha sikerül kiköhögnie a bérleti díjat.

Amikor Nathan a segítségére siet, és megvásárolja az egész épületet, Bree örülhetne, de ő még mindig nem boldog. Felhajt egy-két tequilát – jó, talán többet, mint kettő –, és legmélyebb, legsötétebb titkait elkotyogja egy TMZ riporternek.

Miután a videó virális lett, az egész világ azt hiszi, Nathan és Bree egy párt alkotnak. Ők a tökéletes pár. És Nathan sajtósának támad egy ötlete, ami Bree-nek is anyagi biztonságot jelenthet.

Mi a bökkenő? Úgy kell tenniük, mintha szerelmesek lennének egymásba. Három. Teljes. Hétig.

Most van itt a pillanat, hogy Bree végre előálljon titkolt érzelmeivel?

Lehetséges, hogy Nathan is palástolt valamit?

Sarah Adams

Csalóka szerelem

Kedves Olvasó! A regényben pánikrohamokat is ábrázolok. Mint olyasvalaki, aki maga is szorong és pánikrohamokat él át, remélem, sikerült a súlyához méltó érzékenységgel és gondossággal megjelenítenem a témát.

Sarah Adams

A legjobb barátomnak, Chrisnek. Köszönöm, hogy értékeled a vicceimet, és annyi alapanyagot szolgáltatsz a könyveimhez. Ráadásul nagyon dögös vagy. Ez legalább annyira szuper.

1.

BREE

Nem egyszerű két csésze tűzforró kávéval és egy doboz fánkkal egyensúlyozni, miközben megpróbálod kinyitni a bejárati ajtót. Ám mivel egy igaz barát ezt is megteszi, és barátságban nálam jobbat kívánni sem lehetne – erre emlékeztetni is fogom Nathant, amint bejutok a lakásába –, képes vagyok rá.

Felszisszenek, amikor elfordítom a zárat, és a pohárfedélen található kis lyukon keresztül egy csepp kávé a csuklómra löttyen. Világos bőröm van, szóval egymillió százalék, hogy fájdalmas vörös nyomot hagy majd maga után.

Abban a pillanatban, hogy belépek Nathan lakásába (ami nem nevezhető egyszerűen lakásnak, hiszen akkora, mintha öt nagyobb kéglit olvasztottak volna egybe), azonnal megcsap Nathan otthonos, tiszta, ropogós illata. Az orromnak már olyan ismerős, hogy ha Nathan elveszne, azt hiszem, simán a nyomába tudnék eredni, mint egy vadászeb.

A teniszcipőm sarkát használva kellő lendülettel csapom be a bejárati ajtót, hogy felhívjam Nathan figyelmét az érkezésemre. FIGYELMEZTETÉS MINDEN SZEXI IRÁNYÍTÓNAK! VÉDD MAGAD! VÁGYAKOZÓ TEKINTETŰ NŐ A HÁZBAN!

Éles sikítás hallatszik a konyhából, amitől ráncba fut a homlokom. Ahogy a sarokból odakukucskálok, egy nőt látok, aki pizsamaszettjében – világos rózsaszínű rövidnadrág és kombiné – tapad a fehér márványbevonatú konyhapult távolabbi végéhez. Közben henteskést szorít a mellkasához. Egy tömör konyhasziget választ el kettőnket, de abból, ahogy rám mered, azt hihetném, valami vágóeszközt szegezek a nyaki artériájának.

– NE GYERE KÖZELEBB! – visítja, mire én forgatni kezdem a szemem. Miért kell így sikítoznia? Olyan hangot ad ki, mintha egy ruhacsipeszt erősítettek volna az orrnyergére, és mostanában lélegzett volna be egy egész léggömbnyi héliumot. Feltartanám a kezem, hogy ne késeljen halálra, csakhogy az tele van a reggelivel – Nathan és az én reggelimmel, nem pedig Miss Visítóéval. Nem ez az első találkozásom Nathan barátnőivel, így azt teszem, amit mindig szoktam, és rámosolygok Kelsey-re. Igen, tudom a nevét, mivel már néhány hónapja randizik Nathannel, és volt alkalmunk összefutni, bár ez valahányszor csak megtörténik, ő mindig úgy tesz, mintha nem emlékezne rám. Elképzelésem sincs, Nathan hogy bírja ezzel a nővel. Ahogy az összes többi barátnője, Kelsey is mindenben az ellentéte annak, akit én választanék Nathannek.

– Kelsey. Én vagyok az, Bree. Emlékszel?

Nathan legjobb barátja vagyok a középiskola óta. Az a nő, aki már előtted is itt volt, és jóval utánad is itt lesz még. EMLÉKSZEL RÁM?

Megkönnyebbülten kifújja a levegőt és leengedi a vállát.

– Te jó ég, Bree! Halálra rémisztettél. Azt hittem, valami leskelődő rajongó kiscsaj vagy, aki valahogy bejutott a lakásba.

Leengedi a kést, felvonja egyik tökéletesen formált szemöldökét, és nem túl halkan azt motyogja:

– De hát tulajdonképpen… te is olyasmi vagy.

Barátságtalanul mosolyogva összehúzom a szemem:

– Nathan ébren van már?

Kedd reggel, az óra 6.30-at mutat, így tisztában vagyok a ténnyel, hogy ébren van. Nathan minden barátnője tudja, hogyha látni akarja egyáltalán aznap, akkor ugyanolyan korán fel kell kelnie, mint Nathannek. És ezért van, hogy Szaténpizsis Kelsey ott áll a konyhában, és dühösnek tűnik. Senki sem értékeli olyan nagyra a reggeleket, mint Nathan. Nos, engem leszámítva – én szintén imádom őket. Csakhogy mi egyfajta különcök vagyunk.

Lassan felém fordítja a fejét, gyűlölet lángol édes, babakék szemében.

– Igen, zuhanyozik.

A futásunk előtt?

Kelsey úgy néz rám, mintha mélyen elszomorítaná, hogy ki kell fejtenie:

– Véletlenül nekimentem, amikor bejöttem a konyhába pár perccel ezelőtt. A kezében volt a fehérjeturmixa, és… – Kelsey tesz egy bosszús mozdulatot, hagyva, hogy az fejezze be helyette a történetet: ráborítottam a turmixot Nathanre. Azt hiszem, belepusztulna, ha be kellene ismernie, hogy valami emberi dolgot tett, ettől aztán megsajnálom, és megfordulok, hogy letegyem a fánkosdobozt a nevetségesen nagy konyhasziget tetejére.

Nathan konyhája fantasztikus. A bézs, a fekete és a sárgaréz monokróm tónusaival tervezték, és hatalmas ablakokból álló üvegfala az óceánra néz. Ez a kedvenc főzőhelyem a világon, és tökéletesen az ellentéte az én öt háztömbbel odébb található lepukkant kis szemétdombomnak. Csakhogy az a lepukkant kis szemétdomb megfizethető, és közel van a balettstúdiómhoz, szóval, mindent egybevetve, nincs okom panaszra.

– Biztos vagyok benne, hogy nem nagy ügy. Nathan sohasem kerít nagy feneket az ilyesminek – mondom Kelsey-nek, utoljára lengetve meg fehér zászlómat.

Ám erre ő előkapja a szamurájkardját, és miszlikbe aprítja a békülés lobogóját.

– Ezt én is tudom.

Akkor rendben van.

Megiszom az első korty kávét, és hagyom, hogy a forró ital Kelsey jeges pillantásának dermesztő hidegében felmelegítsen. Nincs más hátra, meg kell várnom, hogy Nathan felbukkanjon, és folytassuk keddi hagyományunkat, amelyet még a középiskola első évében kezdtünk. Akkoriban afféle önjelölt magányos lány voltam – nem mintha nem szerettem volna az embereket vagy a társaságot, csak a balett volt az életem. Anyukám arra biztatott, hogy időnként hagyjam ki a táncot, és menjek el bulizni, legyek együtt a barátaimmal. – Nem tartanak örökké ezek a napok, amikor nincs más dolgod, csak gyereknek lenni és szórakozni. A balett nem minden. Fontos, hogy legyen életed azon kívül is – intett, nem is egyszer. És természetesen mint a legtöbb kötelességtudó tinédzser… Nem hallgattam rá.

A sulin kívül csak a tánc volt, és az éttermi munka, barátok viszont nem igazán. Akkor jött ő. Növelni akartam az állóképességemet, ezért a tanítás előtt futni kezdtem az iskola pályáján. Az egyetlen nap a héten, amikor ezt megtehettem az órarend szerint, a kedd volt. Egyik nap megjelentem ott, és döbbenten láttam, hogy egy másik diák már rója a köröket. És nem egyszerűen egy tanuló, hanem a futballcsapat kapitánya. Mr. Jóképű Nagymenő. (Nathannek nem voltak kínos kamaszévei. Már tizenhat évesen úgy nézett ki, mint egy huszonöt éves. Nagyon igazságtalan.)

A sportolófiúkat mindenki durvának tartotta. Sovinisztának. Önteltnek. De Nathan nem ilyen volt. Amikor meglátott kopott tornacipőmben, göndör hajammal, ami a legképtelenebb kontyba volt fogva a fejemen, amit ember valaha is látott, abbahagyta a futást. Odajött hozzám, és bemutatkozott a védjegyének számító széles mosolyával, majd megkérdezte, nem akarok-e vele futni. Egész idő alatt beszélgettünk, és azonnal a legjobb barátok lettünk, akikben eltérő neveltetésünk ellenére rengeteg közös dolog van.

Igen, eltaláltátok – Nathan gazdag családból származik. Az apja egy elektronikai cég vezérigazgatója, és sohasem mutatott túl nagy érdeklődést a fia iránt, hacsak nem dicsekedhetett vele a kollégái előtt a golftanfolyamon. Az anyja pedig naphosszat csak unatkozott, és azzal szekálta a fiát, hogy jusson fel a csúcsra, és vigye őt magával a rivaldafénybe. Mindig is volt pénzük, társadalmi pozíciójuk viszont, amíg Nathan nem vívta ki, nulla. Mint látjátok, senki sem vádolhat azzal, hogy a szülei nagy rajongója lennék.

Szóval, így kezdődött a mi kis keddi hagyományunk. És hogy pontosan mikor estem bele Nathanbe? Ezt másodpercre pontosan meg tudom mondani. A legelső közös futásunk utolsó körénél jártunk, amikor elkapta a kezemet. Megállított és lehajolt, hogy bekösse a cipőmet. Elég lett volna, ha annyit mond, hogy kioldódott a cipőfűzőm, de nem – Nathan nem ilyen. Nem számít, hogy te ki vagy, és ő milyen híres; ha lóg a cipőfűződ, ő beköti helyetted. Soha senki hasonlóval nem találkoztam. Az első naptól kezdve odavagyok érte.

Annak ellenére, hogy milyen fiatalok voltunk, mindketten elszántak dolgoztunk a siker érdekében. Nathan mindig is tudta, hogy bekerül majd az NFL[1]-be, én pedig azt, hogy a Juilliardra[2] készülök, azután egy társulatban szeretnék táncolni. A két álom közül az egyik valóra vált, a másik nem. Sajnos az egyetem alatt megszakadt a kapcsolatunk (oké, miattam), de miután lediplomáztam, a véletlennek köszönhetően Los Angelesbe költöztem, ugyanis egyik barátom szólt, hogy egy másik barátunk segédoktatót keres a táncstúdiójába, és mindez éppen akkor, amikor Nathan az LA Sharkshoz szerződött, és szintén a városba költözött.

Egy kávézóban egymásba botlottunk, és megkérdezte, nincs-e kedvem elmenni vele kedden kocogni a régi idők emlékére. A többi már történelem. A barátságunk ott folytatódott, ahol abbamaradt, mintha közben nem is telt volna el pár év, és sajnos ugyanúgy odavagyok érte, mint akkoriban.

Az a vicces, hogy Nathan sohasem gondolta volna, hogy olyan csúcsokat ér el a karrierjében, mint ahová jutott. Nem, Nathan Donelsont mindig csak a hetedik körben állították be, és valójában két évig csak a kispadot melegítette mint tartalék irányító. Ő azonban sohasem csüggedt el. Keményebben dolgozott, keményebben edzett, és bizonyossá tette: készen áll rá, hogy pályára lépjen, ha eljön az ideje. Mert Nathan mindenhez így viszonyul az életben – százszázalékos erőfeszítéssel.

És egy napon minden korábbi erőfeszítése kifizetődött.

Az előző kezdő irányító, Daren eltörte a combcsontját a pályán játék közben, és Nathannek be kellett állnia helyette. Ha lehunyom a szemem, még mindig fel tudom idézni azt a pillanatot. Darent hordágyon leviszik a pályáról. A támadóedző a pálya szélén odafut Nathanhez. Nathan felpattan a kispadról, és az edző instrukcióit hallgatja. És akkor… közvetlenül azelőtt, hogy felvette volna a sisakját, és bement volna a pályára – ez a pillanat később úgy vonult be a történelembe, mint a karrierjének a kezdete –, Nathan felnézett rám a lelátóra. (Ekkor még nem volt privát boksza.) Felálltam, egymás szemébe néztünk. Nathan úgy festett, mint aki menten elhányja magát. Az egyetlen dolgot tettem, amiről tudtam, hogy segít neki ellazulni: grimaszoltam egyet, és kinyújtottam a nyelvem.

Az arcán ragyogó mosoly áradt szét, aztán a csapat a szezon legjobb meccsét játszotta a vezetésével. Nathan az év hátralévő részében kezdőjátékosként lépett a pályára, és elvitte a Sharksot a Super Bowlig, ahol is győzelmet arattak. Ezek a hónapok forgószélként kapták fel őt. Valójában mindkettőnket, mert abban az évben én magam is táncoktatóból a stúdió tulajdonosává léptem elő.

Ma pedig itt vagyok, hogy együtt fussak Nathannel, és mivel előző este nem a legjobb formáját hozta, tudom, hogy ma különösen kemény edzés vár ránk. A csapata így is megnyerte a mérkőzést (és hivatalosan ott vannak a rájátszásban), de mivel kétszer is rosszul passzolta előre a labdát, és mivel Nathan maximalista, amikor arról van szó, hogy… nos, bármiről, ezért tudom, hogy ma úgy sprintel majd, mint egy frissen beélesített rakéta.

Kelsey éles hangja rángat ki a nosztalgiázásból:

– Igen, szóval, ne vedd rossz néven… de mit keresel itt?

Azt, hogy ne vegyem rossz néven, úgy érti, hogy ne vegyem jó néven, mert teljes mértékben gonoszkodni akar. Bárcsak így viselkedne akkor is, amikor Nathan itt van. Csakhogy amikor Nathan figyel, Kelsey olyan bűbájos, mint egy karácsonyi angyalka.

A legszebb, ragyogó mosolyomat villantom rá; nem hagyom, hogy ellopja az örömömet ilyen kora reggel.

– Miért, szerinted mit csinálok itt?

– Szerintem egy megszállott rajongónak tűnsz, aki titokban szerelmes a barátomba, és betör az otthonába, hogy reggelit hozzon neki.

Hát ez itt a probléma. A szót, hogy a barátom, úgy mondja ki, mintha az valami ütőkártya lenne. Mintha csak kivágta volna az asztalra, és nekem a döbbenettől zihálnom kellene, és a szám elé kapnom a kezem: Te jó ég! Te győztél!

Aligha tudja, hogy a kártyája vajmi keveset ér. A barátnők úgy jönnek és mennek Nathan életében, mint a divatos diéták. Én viszont – már jóval a kétszínű Kelsey előtt itt voltam, és itt leszek jóval utána is, mert én vagyok Nathan legjobb barátja. Én vagyok az, aki átélte vele a gimis nyakiglábidőszakot (én voltam nyakigláb, nem ő); a napot, amikor bejutott az egyetemi futballcsapatba; az autóbalesetet, ami megváltoztatta az egész jövőmet; az elmúlt hat év minden baját; a pillanatot, amikor átvettem a táncstúdiót, és azt, amikor konfettieső hullott rá, miután a csapata megnyerte a Super Bowlt.

És ami a legfontosabb, én vagyok az egyetlen ember az egész világon, aki tudja, hogyan szerezte azt a közvetlenül a köldöke alatt lévő ötcentis heget. Segítek: elég kínos a dolog, és összefüggésben van egy otthoni gyantázókészlettel. Még egy kis segítség: én bátorítottam, hogy tegye meg.

– Igazad van! – vágom rá túlságosan ragyogó mosollyal. – Egy rajongó, aki titokban szerelmes Nathanbe. Ez teljességgel én vagyok.

Elkerekedik a szeme, mert azt hitte, hogy ezzel belém szúr. Nem bánthatsz meg az igazsággal, Kels! Kivéve azzal a rajongós dologgal. Elfordulok Kelsey-től, és várom Nathant. Volt idő az életemben, amikor megpróbáltam összecimborálni Nathan aktuális barátnőivel. De soha többé. Egyikük sem kedvel engem. Nem számít, mit teszek, hogy kivívjam a szeretetüket, akkor is gyűlölni fognak. És értem, hogy miért, tényleg. Azt hiszik, komoly fenyegetést jelentek számukra. De itt válik szomorúvá a történet.

Ugyanis nem jelentek fenyegetést.

Ők mindannyian megkapják Nathant olyan módon, ahogyan én sohasem fogom.

– Tudod – mondja Kelsey, és megpróbálja ismét megragadni a figyelmemet –, elmehetnél, és megkímélhetnéd magad a kínos helyzettől. Mert azt tervezem, hogy amikor Nathan kijön a fürdőből, megkérem rá, hogy dobjon ki. Sokáig türelmes voltam, de nagyon fura, ahogy viselkedsz vele. Úgy ragadsz rá, mint egy fenekére tapadt vécépapírdarab.

Igyekszem nem túl lekezelőnek tűnni, amikor rávillantok egy túlzó persze, édesem lefitymáló vigyort, és bólintok. Mert van itt valami, amit korábban elfelejtettem megemlíteni: nem jelentek fenyegetést ezekre a nőkre… egészen addig, amíg nem állítják Nathant választás elé. Olyankor viszont fenyegetőbb leszek, mint egy bomba. Lehet, hogy nem alszom Nathan ágyában, de lojális hozzám – és Nathan számára ez fontosabb bármi másnál.

Kelsey gúnyosan fintorog, és összefonja a karját. Mélyen elmerülünk az ijesztő arckifejezések csatájában, amikor Nathan hangja zeng fel a mögöttem lévő szobából.

– Mmm, kávé és fánk illatát érzem? Ez azt jelenti, hogy Bree Sajt itt van.

Kelsey-re villantok egy nem éppen visszafogott vigyort. A győztes vigyorát.

2.

BREE

Nathan póló nélkül bukkan fel egy fekete rövidnadrágban. Kidolgozott, napbarnított mellkasa, amellyel csakis egy profi sportoló dicsekedhet, teljes képernyős nézetben látható, és amikor ez az Adonisz kacsint, mindenki elvörösödik. A haja nedvesen csillog, a válla enyhén rózsaszín a forró víztől. Ez a legfrissebb zuhanyzós arca, és nem számít, hányszor láttam már így, még mindig eláll tőle a lélegzetem.

A kezében egy kis törülköző, azzal kezdi dörzsölni hihetetlenül csokibarna haját. Ez a szerencsés törülköző vidáman nevetgél. Nathan haja annyira hullámos és gyönyörű, hogy egy férfihajápoló luxusmárka ötmillió dolláros szerződést kötött vele egy hirdetésre. Miután az első reklám lement – Nathan kilép az öltöző zuhanyzójából egy derekára csavart törülközőben, vízcseppek tapadnak feszülő izmaira, és kezében tartja ezt a bizonyos sampont –, a nők mindenhol özönlöttek a boltokba, hogy megszerezzék ugyanazt a márkát, abban a reményben, hogy a férjük majd valami csodának köszönhetően átalakul Nathanné. Vagy legalább annyit szerettek volna, hogy a férjüknek olyan illata legyen, mint Nathannek. De van még egy titok, amit csak én tudok – Nathan haja nem olyan illatú, mint azé a samponé, mert jobban szeret egy olcsó, zöld flakonos, közismert márkát, amit tizennyolc éves kora óta használ.

– Úgy gondoltam, erre szükséged lehet – mondom, és átnyújtom neki a pohár gőzölgő kávét, amit a pár háztömbnyire lévő kedvenc kis kávézónkból hoztam. Mint egy kincsesládát, kinyitom a fánkosdobozt. A fánkok ragyognak a fényben. Nathan felnyög, és oldalra billenti a fejét. Szája sarkában lágy mosoly, ahogy a törülközőt a pultra dobja.

– Azt hittem, hogy ma nekem kell beszereznem a kávét és a fánkot.

Kivesz egy juharszirupmázzal bevont fánkot a dobozból, majd lehajol, és belecsíp az arcomba, mint mindig. Teljesen plátói mozdulat. Testvéri.

– Igen, csak ma reggel nagyon korán ébredtem, mert begörcsölt a vádlim, és nem tudtam visszaaludni, szóval elmentem, és megvettem.

Remélem, Nathan beveszi a füllentésem. Mert az igazság az, hogy azért nem tudtam aludni, mert tegnap este szakítottam a barátommal, és most félek ezt elmondani Nathannek. Hogy miért? Mert tisztában vagyok vele, hogy addig bombáz a kérdéseivel, amíg rá nem jön az igazságra. Márpedig nem tudhatja meg, hogy azért szakítottam Martinnal, mert ő nem Nathan. Talán ha hunyorogtam volna, ha bedugtam volna fülemet és ide-oda hintáztattam volna a fejemet, akkor elhitethettem volna magammal, hogy ő az. De ki akar így élni?

Ez nem fair sem magammal, sem Martinnal szemben. Szóval most az a célom, hogy találjak egy olyan férfit, aki jobban vonz Nathannél. Egy olyan fickót keresek, akire úgy tapadhatok, mint a légy. Ezúttal nem fogok megelégedni kevesebbel a teljes és tökéletes szerelmi áhítatnál.

Nathan felvonja dús szemöldökét.

– Valószínűleg kellett volna enned egy banánt tegnap este lefekvés előtt.

A szememet forgatom.

– Persze, csakhogy a válaszom még mindig ugyanaz: utálom a banánt. Túl puha és olyan az íze, mint… a banánnak.

– Nem számít. Nyilvánvaló, hogy a káliumszinted…

Kelsey megköszörüli a torkát, és csak ekkor vesszük észre a fintorgását.

– Már elnézést, de neked semmi furcsa nincs abban, hogy ez a nő megjelenik hajnali fél hétkor a kávéjával és a fánkjaival, amikor a barátnőd itt van?

Már megint ez a B betűs szó. És igen, talán tudhattam volna, hogy Kelsey ma reggel itt lesz, és meg kellett volna várnom, amíg Nathan jön át hozzám a kávéval és a fánkkal. Ez az én hibám. Néha megfeledkezem arról, hogy a barátságunk Nathannel nem igazán normális.

Nathan könnyedén megköszörüli a torkát.

– Sajnálom, Kelsey. Azt hittem, emlékszel rá, hogy a kedd a futónapunk Breevel.

– Hát persze – mondja Kelsey a p hangot jól megpattintva és pofákat vágva. – Hogy is felejthetném el, amikor MINDEN ÁLDOTT KEDDEN ez van. Pedig szó szerint ez az egyetlen szabad reggeled a szezonban.

Ez egy magánbeszélgetésnek tűnik, tehát nem kellene itt lennem. Tulajdonképpen egyetértek Kelsey-vel. Furcsa, hogy Nathan és én ilyen jó barátok vagyunk. Korábban többször megpróbáltam magamat eltüntetni a képletből, hogy Nathan több időt tölthessen az aktuális barátnőjével, de ő sohasem hagyta. Ha én lennék a barátnője, én is ragaszkodnék ahhoz, hogy velem töltse a szabadidejét.

A keddek az NFL-ben szereplő szinte minden csapat számára szabadnapok. Csakhogy van egy titkos hozzávaló, amelyet nem minden játékos ismer: a legjobbak még a szabadnapjukon is bemennek edzeni. A plusz időt arra használják, hogy a gyengeségeikre összpontosítsanak, fizikoterapeutákkal találkozzanak, hogy régi meccsek felvételeit nézzék újra – bármi olyasmire, ami segít nekik abban, hogy jobbak legyenek a többieknél. Nathan sohasem hagyja ki a keddeket, csak egy kicsit később megy be edzeni, így ezeken a reggeleken együtt futhatunk.

– Nem tudnád kihagyni ezt az egy reggelt? – kérdezi Kelsey, túlhangsúlyozva minden egyes szót. Nem tudom, Nathan hogyan képes elviselni ezt a hangot.

A szemöldökét ráncolja, és összefonja a karját maga előtt. Szeretnék lassan kislisszolni a konyhából, mert tudom, hogy mi következik.

– Nem igazán. Szükségem van egy jó kis futásra, hogy lerázzam magamról a tegnapi rossz játékot, mielőtt ma edzeni kezdek.

Kelsey-nek tátva marad a szája.

– Rossz játék? De hiszen nyertetek! Mégis, miről beszélsz? Nathan és én egyszerre feleljük:

– A két előrepasszról.

Nos, Kelsey-nek ez nem tetszik. Szeme ijesztően apró réssé szűkül.

– Aranyos. Érted már, mire gondolok? Ez nem egy normális barátság. És tudod, mit? Elegem van abból, hogy ezzel versenyezzek, akármi is ez. Itt az ideje, hogy – Ki ne mondd, Kelsey! – válassz. Vagy ő, vagy én.

Kelsey többször pislog, én pedig elfordulok, hogy némi privát teret hagyjak neki a pillanatban, amikor veszteség éri.

Szeretett testvéreim, azért gyűltünk ma itt össze, hogy meggyászoljuk azt a jelentéktelen és rövidke kapcsolatot, amely Nathan és Kelsey között szövődött.

– Kelsey… Előre megmondtam neked, hogy most nem keresek semmi komolyat, és te azt felelted, részedről ez rendben van így… – Nathan egy kis szünetet tart.

Istenem, hogy utálom ezt, de tényleg. Miatta. Mert kicsinálja, amikor szakítania kell, mert ő egy óriási, sziklaszilárd mackó. Bárcsak megcsinálhatnám helyette, bár az az érzésem, hogy válaszul egy öntöttvas serpenyőt kapnék az arcomba.

Kelsey visít:

– Te most viccelsz velem? Te őt választod helyettem?

Oké, nem tetszik a hangsúlya.

– Igen – feleli Nathan tárgyilagosan.

Kelsey feje lángol.

– Akkor nem mondhatod őszintén, hogy nem fekszel le vele!

– Márpedig nem, higgy nekem! – jelentem ki. Aztán, mivel félek, hogy ez egy kicsit keserűen hangzott, hozzáteszem: – Tényleg csak barátok vagyunk. Szörnyűek lennénk együtt. Inkább olyanok vagyunk, mint a testvérek.

Pfuj, ennek nagyon rossz íze volt.

Nathan álla felém billen, és beletelik egy másodpercbe, de mosolyogni kezd.

– Ez így van. Mi soha… A hangja elcsuklik, s látom, hogy nyel egyet, mert még elképzelnie is nehéz bennünket abban a szituációban. – Barátság kölcsönös előnyökkel.

Soha. Egyszer sem. Semmi. Nulla. Néhány arcon csípés, mindössze ennyi volt. Ennél közelebb sohasem kerültem Nathanhez testileg, és tudom, hogy ez azért van, mert nem érdeklem. Egy férfi, aki őrülten szerelmes egy nőbe, nem fogja magát vissza hat éven keresztül. Márpedig Nathan és én még sohasem értünk egymáshoz.

Így most, amilyen keményen csak tudom, azt próbálom bebizonyítani, hogy NAGYON JÓL megvagyok ezzel a barátságdologgal. Mert őszintén, ez így is van. Hogy szeretnék-e hozzámenni feleségül, és hatalmas, izmos babákat szülni neki? Igen. Habozás nélkül. De a mi lapjainkban ez nincs benne, és boldogtalan lennék, ha tönkretenném a barátságunkat azzal, hogy rávetem magam, és ezzel mindent elrontok, miközben neki már ott a következő modell telefonszáma, akivel randizik majd, sőt már félig be is pötyögte a lány számát a telefonjába, hogy hívja.

Nagyobb probléma, hogy tudom, ha elmondanám neki, hogyan érzek valójában, akkor megpróbálna a kedvemben járni, mert barátként tényleg törődik velem. Mindent megtenne, hogy sikerüljön: randevúznánk pár hétig, de aztán továbblépne valakihez, aki iránt igazi vonzalmat érez, és én soha többé nem lennék a legjobb barátja. Ez nem ér ennyit.

Igen – jó nekem így, ahogy van. Végül majd találok valakit, aki épp olyan nagyszerű, mint Nathan.

(Valószínűleg nem lesz az.)

– Rendben. Nos, akkor… élvezzétek a fura barátságotokat. Mert én elmegyek. Kelsey tart egy kis szünetet, de nem hallom távolodó lépéseit. Azt hiszem, arra vár, hogy Nathan visszatartsa. A helyzet kínos mindenkinek. – Tényleg elmegyek. Most azonnal. Kisétálok az ajtón, Nathan.

Neeee, ne menj! Persze ezt egyáltalán nem gondolom komolyan.

És akkor kiviharzik. Nathan utánamegy, és mond valamit arról, hogy Kelsey még mindig pizsamában van, és hogy előbb nem kellene-e összeszedni a cuccait. Kelsey azt válaszolja, hogy majd küldje utána őket, mert egy másodperccel sem bírja itt tovább. A dráma a tetőfokára hág.

Hallom, ahogy becsapódik az ajtó, és a levegőbe rúgok.

Csakhogy megszabadultunk tőle!

Előkapom a telefonomat, és írok a nővéremnek.

Én: Egy megint a fűbe harapott. Kelsey felszívódott!

Lily: Tovább bírta, mint gondoltam.

Én: Igen, túl sokáig.

Lily: Légy kedves! Nathan szomorú lehet.

Én: Mindig kedves vagyok, köszönöm szépen.

Lily: Fogadok, hogy hátborzongató vigyor ül a képeden.

Amikor Nathan végre visszajön a konyhába, az arcvonásaimat együttérző kifejezésbe rendezem, bizonyítva, hogy Lily téved.

– Sajnálom, cimbora.

– Nem, nem sajnálod – válaszolja röhögve, ahogy meztelen csípőjét a pultnak támasztja.

Nagyon örülnék, ha több ruhát viselne. Fájdalmas dolog nézni valamit, ami ilyen gyönyörű, és tudni, hogy sohasem érintheted meg. Nathan bőre olyan, mint a forró arany homok egy egzotikus tengerparton, amelyet körbevesz a hullámzó víz, és ettől az ember mindig dehidratáltnak érzi magát. Tökéletesen kidolgozott teste miatt választották meg a Legszexibb Férfinak, és ezért szerepelt a Pro Sport magazin különszámának címlapján, amelyben a profi sportolók fizikai felépítését helyezték a fókuszba. Arról cikkeztek a lapszámban, hogy mi mindent kell tenniük ezeknek a sportolóknak azért, hogy ilyen csúcsformában legyen a testük. A borítókép klassz volt, jól beállított kéz- és combtartással, hogy kitakarják a legfontosabb részeket. Bizony, Nathan teljesen meztelenül szerepelt ebben a magazinban. S bár öt példányom is van belőle, sohasem tudtam rávenni magam, hogy belenézzek. (A borítón csak deréktól felfelé látszik.) Van néhány határvonal, amelyet barátként sohasem léphetsz át. A meztelenség az egyik.

Felkapok egy fánkot, és a számba tuszkolom, hogy ne vigyorogjak.

– De, tényleg sajnálom. Kelsey… vidám természetűnek látszott.

– Tegnap este kinyújtottad rá a nyelved a bokszban.

– Jézusom! A Bosszúállók tudnak a természetfeletti képességeidről, hogy mindent látsz?

Elmosolyodik, és kinyújtja a kezét, hogy meghúzza rendetlen lófarkamat.

– Kelsey bunkó volt veled, amikor nem voltam itt? Őszintén!

Nathannek fekete szeme van. Nem csokoládészínű, nem barna, hanem koromfekete. És amikor rám szegezi, mint most is, akkor úgy érzem, megfulladok. Mintha hiába is próbálnék, nem tudnék elmenekülni az erejétől.

Vállat vonok, és iszom egy kortyot a kávémból.

– Nem volt túl kedves, de nem nagy ügy.

– Mit mondott?

– Nem számít. Közelebb húzódik.

– Bree.

– Nathan. Látod, ezt én is meg tudom csinálni.

Milyen csendes most… meg töprengő. És mindössze tíz centi a távolság közöttünk.

– Sajnálom, ha rosszul érezted magad miatta. Nem vettem észre, hogy így viselkedett veled, különben már régebben szakítottam volna vele.

Megsajdul a szívem. Ha ennyire fontos neki, hogy az élete része legyek, miért nem vonzódik hozzám? Nem. Ez így nem megy. Nem leszek olyan lány. Barátok vagyunk, és ez engem boldoggá tesz. Hálás vagyok érte. És talán egy napon az élet küld majd nekem egy férfit, aki viszontszeret, legalább annyira, mint én őt. Akárhogy is, most jól vagyok így.

– Nos, nem igazán segített, hogy felbukkantam. Valószínűleg nem kellett volna ilyen korán idejönnöm, és besétálnom a lakásodba. – Nagyot harapok a csokoládés fánkomból. – Jobban be kellene tartanom bizonyos határokat.

– Valószínűleg – mondja Nathan, és ez nagyon komolyan hangzik. De amikor felnézek rá, látom, hogy vigyorog – a jobb oldali gödröcske elmélyül az arcán.

Játékosan megbököm a karját.

– Ha ez a helyzet, akkor talán el kellene vennem tőled a lakáskulcsomat. Hogy ott is legyenek határok.

Bekapja az utolsó falat fánkot, még mindig vigyorog.

– Sok szerencsét! Sosem adom vissza a kulcsodat. – A karja súrolja az enyémet, ahogy elhalad mellettem, és arra gondolok, vajon átlépném-e ezeket a bizonyos határokat, ha a testére tapadnék, mint egy kullancs.

Azt hiszem, nekem nagyobb szükségem van erre a futásra, mint neki, csakhogy teljesen más okokból.

3.

NATHAN

Bree és én a futástól izzadtan és kimerülten a földre vetjük magunkat hatalmas fehér kanapém előtt. Balra tőlem ott pompázik a padlótól a mennyezetig érő hárommillió dolláros kilátás az óceánra, de jobbra olyan kép tárul elém, hogy a lelkemet is odaadnám érte, csak láthassam hátralévő életem minden napján. Nyilvánvaló: Bree nem tudja, hogy így érzek iránta.

A csuklómat a térdéhez ütögetem, éppen a szaggatott heg mellett, amely megváltoztatta az egész életét.

– Mit csinálsz később? Akarsz velem ebédelni a CalFiben?

A CalFi a csapatom stadionja. Van egy nemrégiben kialakított pályalétesítmény, ahol gyakorolhatunk és edzhetünk a hét folyamán, és tartozik hozzá egy étterem is, amelyet a szakma legjobb séfjei visznek. Én pedig – ha kíváncsiak vagytok rá – egy túlkoros kutyakölyök vagyok, aki könyörög Breenek, hogy játsszon velem – azazhogy mindig játsszon velem.

Felém fordul, így lágy, barna tekintete az enyémhez kapcsolódik. Breenek mézbarna, hosszú, vad, göndör fürtjei vannak, és gyönyörű, vastag ajka, arca mindkét oldalán apró gödröcskék. Olyan a mosolya, mint Julia Robertsé – annyira egyedülálló és lenyűgöző, hogyha egyszer láttad, úgy érzed, más mosoly a nyomába sem érhet. Ahogy ott heverünk a kanapé előtt, a homlokunk szinte összeér. Közelebb szeretnék hajolni hozzá. Csak öt centi még. Érezni akarom az ajkát.

– Nem tudok. Ma tizenegykor van egy kreatívmozgás-órám a kicsikkel.

A homlokomat ráncolom.

– Sohasem tanítasz kedden reggel. Vállat von.

– Hát, el kellett indítanom még egy reggeli csoportot kétszer egy héten, hogy fedezni tudjam a stúdió bérleti díját. A bérbeadó felhívott a múlt hónapban, és közölte, hogy az ingatlanadó megint felment, ezért emelnie kell a bérleti díjamat pár száz dollárral.

Bree megpróbál felállni, de belekapaszkodom a trikója pántjába, és visszarántom magam mellé. Ez túl merész mozdulat, azonnal tudom abból, ahogy elkerekedett szemmel rám néz. Gyorsan folytatom a beszélgetést, hogy eltereljem a figyelmét.

– Már így is túl sok csoportot viszel egy héten.

Bree egy másik oktatót is alkalmaz a stúdiójában, aki sztepptáncot tanít, de igazából fel kellene vennie még valakit, hogy fizetni tudják a bérleti díjat. A stúdiója többnyire nonprofit jelleggel működik, de a rezsije ezt nem tükrözi, mert Los Angelesben minden hely iszonyatosan drága. Ami persze igazságtalan, mert ebben a városban is rengeteg ember él, akinek alacsony a jövedelme, és akinek figyelmen kívül hagyják a szükségleteit. Breenek mindig is az volt a vágya, hogy biztosítson egy helyet olyan gyerekek számára, akik máskülönben nem részesülhetnének táncoktatásban. Lehetővé tette nekik, hogy látogassák a stúdióját, miközben a családjuknak mindez minimális költségbe került. A probléma az, hogy a tandíj túl alacsony a jelenlegi üzleti modelljéhez. Bree tisztában van ezzel, de úgy érzi, csapdába esett, én meg utálom a megoldást, amit választott, hogy több csoportot tanít, és többet dolgozik a deficit fedezése érdekében ahelyett, hogy elfogadná a pénzemet.

– Annyit tanítok, mint egy átlagos oktató – figyelmeztet szigorúan. Bree hangneme épp annyira fenyegető, mint egy rajzfilmnyuszié. A szeme nagy és csillogó, ettől még jobban szeretem.

Ellágyítom a hangomat, mert tudom, hogy érzékeny témát készülök feszegetni.

– Tudom, hogy képes vagy ezt kezelni, és tudom, hogy kemény vagy, mint az acél, de mint a barátod, utálom nézni, hogy ilyen fájós térddel dolgozol. És igen, tudom, hogy szokott fájni, mert láttam, hogy futás közben ma is a jobb lábadra nehezedtél inkább. – Reflexszerűen feltartom a kezemet. – Ne csípj meg, kérlek. Csak biztos szeretnék lenni abban, hogy vigyázol magadra, miközben másokról gondoskodsz.

Elkapja a pillantását.

– Jól vagyok.

– Tényleg? Megmondanád, ha nem lennél jól? Résnyire szűkül a szeme.

– Túldramatizálod a dolgot, Nathan.

Úgy ejti ki a nevemet, hogy azzal fájdalmat okozzon, ehelyett mosolygásra késztet. Bree az egyik legerősebb emberi lény, akit ismerek, ugyanakkor valahogy a legsebezhetőbb is. Sohasem lenne képes bántani engem vagy másokat.

– Nem fog leesni a térdem, ha túl sokat használom, és egy kis fájdalmat kibírok. Tudod, hogy nincs befolyásom a bérleti díjra, így ha nem akarom megemelni a tandíjat a gyerekeknek, akkor még egy csoportot el kell vállalnom, amíg nem találok valami más megoldást. Téma lezárva.

Amikor látja, hogy vitatkozni akarok, felemeli az ujját, és a számra szorítja.

– JA! És nem fogadok el pénzt tőled. Már ezerszer megbeszéltük, ezt egyedül kell intéznem.

Leeresztem a vállam. Bár ebben a vitában folyton alulmaradok, az egyetlen vigaszom, hogy ilyenkor mindig a számra nyomja az ujját, és hozzám ér a bőre. Örökre csendben maradok, ha megígéri, hogy sohasem veszi el azt az ujjat. Így, betapasztott szájjal nem is kell bűntudatot éreznem amiatt, hogy nem mondtam el neki: titokban évek óta fizetem a stúdiója bérleti díjának egy részét. (Ez nem igaz – még mindig bűntudatom van amiatt, hogy ezt a háta mögött teszem.)

A stúdió tulajdonosa egyszer már megemelte az összeget, amikor Bree átvette a helyet a régi bérlőtől. Itt sírt a kanapémon aznap éjjel, mert ilyen feltételekkel már nem engedhette volna meg magának, hogy üzemeltesse a stúdiót (a helyzet hasonló volt ehhez a mostanihoz), és úgy gondolta, keresnie kell egy olcsóbb termet a városon kívül. Ezzel azonban le kellene mondania a céljáról, arról, hogy a városban működtessen egy táncstúdiót a gyerekeknek.

Mondjuk azt, hogy a stúdió tulajdonosának megesett a szíve Breen, és másnap felhívta, hogy kicsit átvariálta dolgokat, és mégsem kell árat emelnie. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy Bree megszabadítana a kedvenc fityegő részeimtől, ha megtudná, hogy minden hónapban fizetek pár száz dollárt a bérleti díjába. Valószínűleg nem kellene ezt tennem, de nem bírtam volna végignézni, hogy le kelljen mondania az álmáról. Még egyszer nem.

Breet felvették a Juilliard főiskola táncképzésére még az érettségi előtt, és még soha nem láttam embert, aki izgatottabb lett volna bármi miatt is az életében. Én voltam az első, akinek elmondta. Felkaptam és megpörgettem, mindketten nevettünk. A szívem mélyén kicsit tartottam attól, hogyan hat majd a barátságunkra a földrajzi távolság. Tudtam, ő New Yorkba költözik, én pedig futballösztöndíjjal szeretnék egyetemre menni. Nem akartam anélkül elhagyni a várost, hogy megmondjam Breenek, mit érzek iránta, és hogy lehetőleg hivatalossá tegyem a dolgokat közöttünk. Mindig is csak barátok voltunk, de én ezen már túl voltam, és készen álltam rá, hogy többek legyünk egymásnak.

És akkor megtörtént a baj.

Egy nappal a tanév vége után elütötte egy fickó, aki nem állt meg a piros lámpánál. Hála az égnek nem gázolták halálra, de a baleset elvette a jövőjét, nem lehetett belőle profi balettművész. Összetört a térde, és soha nem fogom elfelejteni a szavait, amiket a telefonba mondott, amikor zokogva felhívott a kórházból. – Számomra mindennek vége, Nathan. Ebből nem leszek képes kimászni.

A helyreállító műtét kemény volt, de a fizikoterápia még brutálisabb erőpróbát jelentett azon a nyáron. A ragyogás eltűnt Bree szeméből, és semmit sem tehettem, hogy visszahozzam az életkedvét. Nem akartam otthagyni így összetörve – nem éreztem helyénvalónak, hogy kövessem az álmaimat, amikor ő otthon ragadt, megfosztva a maga álmaitól. Egyszerűen csak vele akartam lenni. A futball nem volt annyira fontos számomra, mint ő.

Csakhogy ezután eltűnt. Jobban mondva lerázott engem. Elment, és nem hagyott más választást nekem, mint hogy egyetemre menjek, ahogy azt eredetileg is terveztem – és amikor már ott voltam, Bree nem válaszolt egyetlen hívásomra vagy sms-re sem. Ez volt a legfájdalmasabb szakítás, pedig soha nem is jártunk együtt. Négy év telt el úgy, hogy nem is beszéltünk egymással, és a mai napig fogalmam sincs róla, miért csinálta ezt. Úgy néz ki, jól boldogul az új életében, ezért nem nézünk vissza a múltba. Félek megtudni a választ arra a kérdésre, miért szakított meg minden kapcsolatot velem akkoriban.

Amikor lediplomáztam, a Sharkshoz szerződtettek, és Los Angelesbe költöztem. Bree szintén itt élt. Úgy hiszem, hogy a giccses, ódivatú, jóhiszemű sorsnak köszönhetjük, hogy újra összehozott bennünket. Bementem egy helyi kávézóba, a csengő megszólalt a fejem fölött, ő pedig felnézett egy könyvből, és találkozott a tekintetünk. Pedig a helyiség másik végében ült. Olyan volt, mintha egy defibrillátort tettek volna a mellkasomra. Bumm. A szívem azóta másképp ver.

Aznap újra rátaláltam a régi barátomra. Arra a barátra, akit a baleset előtt ismertem, aki tele volt élettel és energiával. De ekkor talán még több élet pezsgett benne. Egészségesebb volt, hihetetlen, lágy, nőies domborulatokkal, amelyekkel korábban nem rendelkezett, és a térde helyre jött annyira, hogy képes volt a saját stúdiójában oktatóként dolgozni. Sajnos akkoriban együtt járt valakivel. Még a srác nevére sem emlékszem, de ő volt az oka, hogy nem vallottam színt. Visszatértünk a keddi hagyományunkhoz, és így csúsztam bele a hatalmas, végtelen, pokoli bugyorba, amit barátzónaként ismernek. Félek, hogy ebben a zónában is fogok meghalni, mert Bree állandóan emlékeztet rá, hogy nem táplál irántam romantikus érzelmeket. Majdnem mindennap olyan szörnyűségeket mond, hogy:

„Csak barátok.”

„Gyakorlatilag a bátyám.”

„Nem illünk össze.”

„Két amigo.”

Szóval, ezért csináltam. Nem tudtam hátralépni és végignézni, hogy elveszít valamit, ami fontos számára, amikor ezúttal könnyen segíthetek. Így titokban fizetem a bérleti díját, és nagyon dühös lesz, ha egyszer rájön erre. Eszembe vésem, hogy később jelentkezzem be a jó öreg tulajhoz, mihelyt Bree leveszi az ujját a számról.

– Komolyan, ne aggódj! Majd kitalálok valamit, mint mindig. Most pedig beveszek néhány Ibuprofent, és majd két foglalkozás között jegelem a térdem. Jól vagyok. Esküszöm.

És mivel csak a barátja vagyok, nincs más választásom, mint megadóan feltenni a kezemet.

– Rendben, elengedem. Többet nem kérdezem meg, hogy adhatok-e pénzt.

Bólint.

– Köszönöm.

– Hé, Bree.

– Igen? – kérdezi gyanakodva.

– Nem akarsz ideköltözni hozzám?

Hangosan felnyög, és visszaejti a fejét a kanapé párnájára.

– Nattthaaaaannn. Hagyjuk ezt!

– Most komolyan, gondolkodj el rajta. Mindketten utáljuk a lakásodat.

– Te utálod a lakásomat.

– Mert nem alkalmas arra, hogy emberek lakjanak benne! Ezer százalékig biztos vagyok benne, hogy penészes. A lépcsők, ki tudja miért, tiszta ragacsosak, és az a SZAG! Mégis, mi a fene az?

Grimaszol, pontosan tudja, hogy miről beszélek.

– Valaki azt gyanítja, hogy egy mosómedve beszorult a falak közé, és elpusztult, de ebben nem lehetünk biztosak. Vagy… Elkerekedik a szeme. – Lehethogyegyhulla.

Az utolsó részt motyogja, én meg azt fontolgatom, hogy túszul ejtem, és arra kényszerítem, hogy akarata ellenére az én tiszta, penészmentes házamban éljen.

– Ha itt élnél, az lenne a legjobb az egészben, hogy nem kellene lakbért fizetned, és akkor ezt a pénzt is a stúdióra fordíthatnád.

Ez egy kiskapu, ily módon csökkenthetné a költségeit, anélkül, hogy egyetlen centet is elfogadna tőlem. Bree olyan sokáig néz a szemembe, hogy azt hiszem, sikerült elbizonytalanítanom.

– Nem.

Ő a tű, én meg a pattanásig felfújt lufi.

– Miért? Gyakorlatilag itt élsz. Még saját szobád is van. Figyelmeztetőn feltartja az ujját.

– Vendégszoba. Az egy vendégszoba.

Az az ő szobája. Vendégszobának hívatja, de ott vannak a tartalék ruhái, néhány színes párna, amit ő maga választott, és a fiókokban néhány sminkkellék. Hetente legalább egyszer itt alszik, amikor filmet nézünk, és túl sokáig maradunk fent, és túl fáradt ahhoz, hogy hazasétáljon. Igen, ez a másik dolog – a lakása csak öt háztömbnyire van (és igen, az öt háztömb is sok egy olyan nagy városban, mint LA), szóval, gyakorlatilag lakótársak vagyunk, csak több más lakótárs elválaszt bennünket. Logikus.

– Nem, és komolyan mondom, fejezd be – jelenti ki olyan hanghordozással, amivel azonnal a tudomásomra hozza, hogy a nyomulós-seggfej-legjobb-barát területre merészkedtem, és le kell fékeznem.

Néhányan hajlamosak lehetnek azt hinni, hogy főállásban vagyok sportoló. Tévedés. Mert a munkám valójában az, hogy belekényszerítem magamat ebbe a szürke zónába Breevel, és kívülről nem vagyok más, csak egy plátói barát, miközben legbelül megőrülök érte. Kegyetlen módja ez a kínzásnak. Olyan, akár a napba nézni, és nem pislogni akkor sem, amikor pokolian égeti a szemed.

Ó, és említettem már, hogy néhány héttel ezelőtt véletlenül láttam őt meztelenül? Igen, ez csöppet sem segített. Bree nem tudja, és nem áll szándékomban elmondani neki, mert furán viselkedne, és egy egész hétig kerülne. Mindkettőnknek van kulcsa a másik lakásához, így bementem hozzá, ahogy máskor is szoktam, de ezúttal elfelejtettem előtte szólni, hogy jövök. Kilépett a fürdőszobából anyaszült meztelen, azután visszament, anélkül, hogy észrevette volna, hogy ott állok az előszobában leesett állal. Azonnal megfordultam és távoztam, de ez a gyönyörű kép beleégett – nem is, valami jobb a beleégésnél… belevésődött, beleíródott az emlékezetembe örökre.

– Mondj egyetlen jó indokot arra, miért nem akarsz itt élni, és akkor elengedem ezt a dolgot. Kiscserkész-becsületszavamra. Feltartom a jobb kezemet. Bree ránéz, próbál nem mosolyogni, aztán visszahajlítja a kisujjamat és a hüvelykujjamat.

– Nem vagy cserkész, szóval az esküd nem ér semmit. Nem költözhetek hozzád, mert az túl fura lenne. Nos, válaszoltam a kérdésedre. Most már nem lovagolhatsz ezen.

Bree felpattan a padlóról, és ezúttal hagyom elmenni. Göndör copfja hullámzik a hátán, izzadt nyakára laza hajszálak tapadnak, ahogy besiet a konyhába. Követem, még nem állok készen rá, hogy témát váltsak, különösen azért, mert azt hiszem, hogy megtaláltam az okot.

– Kinek lenne furcsa? Neked vagy Martinnak? Biztosan tudja, hogy miattunk nem kell aggódnia.

Egyáltalán nem kedvelem a barátját. Nem érdemli meg Breet. Jó, én sem érdemlem meg, de ez most mellékes. Miféle szarzsák az, akinek rendben van, hogy a barátnője egy veszélyes épületben lakik, és nem ajánlja fel neki, hogy költözzön hozzá?

Bree már nem néz a szemembe, elhúzza a száját. Vívódik valami miatt. Felvonom a szemöldököm, hogy bátorítsam.

– Bree?

Megpördül, és keze a csuklójáig – amely mindig tele van színes, fonott karkötőkkel – eltűnik hatalmas táskájában.

– Említettem már, hogy hoztam neked valamit? Fel fog vidítani most, hogy szakítottál Sipákolóval… akarom mondani, Kelsey-vel.

Nevet a kis poénján, én pedig megpróbálom elrejteni a mosolyomat. Kevésbé nem is izgathatna a szakításom Kelsey-vel. Jobban aggódom amiatt, hogy miért próbál most témát váltani. Feltúrja az egész táskáját, én pedig tudom, mi következik. Breenek mütyürkemániája van. Ha meglát valamit, ami emlékezteti valamelyik barátjára vagy családtagjára, megveszi, és belegyömöszöli abba a Mary Poppins-táskájába, hogy aztán később megajándékozzon bennünket. Két teljes polcom van tele a kacatokkal, amelyeket az évek során kaptam tőle. A nővérének, Lilynek három polca van ugyanígy tele. Egyszer fogadtunk, hogy kinek van több „Breegyója”, ahogy mi hívjuk ezeket, és én vesztettem. Lily hét darabbal nyert.

Végül megtalálja, amit keres, és a feneketlen táskából előbukkan egy mini méretű varázsnyolcas golyó[3]. Szivárványszínű körmével finoman felfelé fordított tenyerembe helyezi, és csendben azt mondja:

– Nyolcas szám. Tudod, mert a nyolcas a számod a csapatban.

Majd odarakom a nyolcas kártyalap mellé, a nyolc darab kupica mellé, és a nyolcast formázó születésnapi gyertya mellé.

– Martin és én szintén szakítottunk.

Várjunk csak, micsoda?

Megszűnt a Föld forogni. A tücskök elhallgatnak. A bolygón mindenki, mindenhol ránk figyel. Nekem pedig nagyon keményen kell igyekeznem, hogy közömbös maradjak. Valahogy ösztönösen tudom, hogy a reakcióm döntő fontosságú, ha meg akarom tartani a barátságunk status quóját. Ne rontsd el, Nathan.

– Mikor?

– Tegnap éjjel. A meccs után szakítottunk – válaszolja sietve.

– Nos, tulajdonképpen én szakítottam vele a meccs után. Bár egyetértett vele. Nagyjából kölcsönös elhatározás volt.

Nem tudom elhinni.

– Miért nem mondtad korábban?

Vállat von, a figyelmét arra összpontosítja, hogy egyesével fel- és lecsúsztatja a karkötőket a csuklóján.

– Nem jutott eszembe.

– Hazugság. Senki sem feledkezik meg arról, hogy szakított valakivel, akivel együtt járt hat hónapig.

A fogát csikorgatva mereszti rám a szemét.

– Jól van! Egyszerűen nem akartam elmondani, oké? Nem volt nagy ügy. Martin meg én alig láttuk egymást, és… unalmas volt. Együtt unatkoztunk. Semmi szikra. Képtelen voltam tovább csinálni.

Bree teljesen közömbösnek tűnik, ahogy ezt mondja, miközben nekem emlékeztetnem kell rá magamat, hogy lélegezzek – lassan, ki és be, mint egy normális ember, és nem mintha belül rövidzárlatos lennék.

Mert ez a mostani a legelső alkalom az elmúlt hat évben, hogy mind a ketten egyszerre vagyunk szinglik. Mert szinte humoros, hogy valahogy mindig felváltva voltak kapcsolataink.

És most… mindketten egyedülállók vagyunk. Ugyanakkor…

És már láttam meztelenül. (Ennek a gondolatnak semmi köze sincs semmihez, csak időről időre véletlenszerűen beugrik.)

Ha most odahajolnék, és megcsókolnám, vajon hagyná? Összerándulna? Vagy belém olvadna, és ez végre a végét jelentené plátói barátságunknak? Ezek a kérdések tartanak ébren éjszaka.

Választ most sem kapok, mert Bree hirtelen felkapja a táskáját a pultról, és a vállára dobja.

– Nos, már tudod. Szóval, valamikor találkozunk – mondja, és elhátrál tőlem furcsán kipirult arccal.

Kikísérem az ajtóig.

– Holnap – felelem, és a tenyerembe zárom a nyolcas biliárdgolyót. – Holnap elugrom érted, mert együtt megyünk Jamal születésnapi vacsorájára, emlékszel?

A csapattársaim imádják Breet, a kishúguknak nevezik. Én sohasem hívtam így. Megbotlik egy cipőben, és ahogy kezével a falnak támaszkodik, hosszú, mézbarna copfja az arcába csapódik.

– Holnap? Ó, igen, elfelejtettem. Jól hangzik.

Nagyon furcsán viselkedik. Vagyis furcsábban, mint szokott, azt kell mondanom.

– Nos, akkor holnap találkozunk!

Vigyorgok, ahogy megpróbál távozni, de a táskája fennakad a kilincsen, visszarántva egy lépéssel. Felkiált, aztán kiszabadítja magát, és kirohan az ajtón. Sóhajtva nézek le a legújabb, Breetől kapott mütyürömre.

– Nos, varázsnyolcas golyó, mit gondolsz? Megmondjam a legjobb barátomnak, hogy szeretem?

Megfordítom a varázsgolyót, és ez az üzenet olvasható rajta:

A válasz homályos, próbáld újra.

Másnap, az edzés során egyértelműen látszik, hogy Bree bejelentése, miszerint szakítottak, és most egyedül van, minden rendelkezésre álló helyet kitölt az agyamban. Nem tudok a feladatokra koncentrálni. Túl sok passzt elrontok. Jamal – a legjobb futójátékos a csapatban – kétbalkezesnek titulál, a név futótűzként terjed. Mindenki viccesnek tartja, mert sohasem vagyok ilyen. Az edző aggódik, mert azt hiszi, hogy influenzás lettem. Hív egy csapatorvost, hogy mérje meg a lázam a pálya szélén. Idiótának érzem magam.

– Csak van valami, amit nem tudok kiverni a fejemből – mentegetőzöm később Jamalnak, amikor vége az edzésnek, és kérdésekkel bombáz, hogy miért játszottam ilyen rosszul ma. Felnevet, miközben begombolja a pólóját. Én már utcai ruhában vagyok, és az öltöző közepén ülök a padon, arra várva, hogy bemenjünk a sajtószobába, és válaszoljunk az újságírók következő meccsünkkel kapcsolatos kérdéseire.

– Van bármi köze ahhoz, hogy szakítottál Kelsey-vel? Felkapom a fejem.

– Honnan tudod? Csak tegnap reggel szakítottam vele. Atyáskodó mosolya azt üzeni: „Micsoda idióta vagy.”

– Tegnap este kirakta az Instagramjára az In Touch magazin pletykacikkének linkjével együtt.

– A francba.

Okosabb lehettem volna annál, hogy randizzak vele. Kelsey modell, aki elsőre kedvesnek tűnt, de miután közelebbről is megismertem, kiderült, hogy csak a rivaldafényt hajkurássza. Bár, őszintén szólva, nem mondhatnám, hogy igazán érdekel, ha egy nő pusztán a kapcsolatunknak köszönhetően rá irányuló figyelem miatt akar járni velem. Csak azért randevúzom más nőkkel, mert Bree mindig más férfiakkal randevúzik. Ám jelenleg nem… és mivel úgy tűnik, hogy nem tudok olyan nőt találni, aki csak távolról is olyan csodálatos, mint Bree, úgy érzem, itt az ideje, hogy abbahagyjam a keresgélést máshol.

Ráadásul elegem van abból, hogy a barátnőim undokul viselkednek Breevel. Olyan, mintha azt kellene végignézned, hogyan próbál valaki agyonütni egy pillangót – kegyetlen és kiábrándító. Ám most hirtelen más okból kezdek aggódni a cikk miatt. Kelsey összehordhat rólam bármiféle szarságot, de ha csak egyszer is megemlíti Bree nevét, egy szempillantás alatt ráuszítom az ügyvédeimet.

– Olvastad a cikket? – kérdezem Jamalt, aki a tükörbe nézve tollászkodik. A nevetés a torkából tör fel, amiből tudom, hogy nem tetszik majd a válasza.

– Ó, igen, olvastam. És utálni fogod. Kiegyenesítem a hátamat.

– Említik benne Breet?

Jamal vet egy pillantást rám, ahogy ott állok harcra készen, és megrázza a fejét. – Nem, de azt ugye tudod, hogy szánalmas vagy? Nézz magadra, kész vagy tönkretenni valakit, hogy megbosszulj egy nőt, akit még csak soha meg sem csókoltál. Haver, valamit meg kell értened. Vagy szerezd meg Breet, vagy fejezd be vele. Nyilvánvaló, hogy valami elfojtott frusztrációd van, ami kezd hatással lenni a játékodra, és ez most nem történhet meg, mert… rájátszás van, tesó. RÁJÁTSZÁS.

Megrázza az öklét, olyan kétségbeesetten próbálja megértetni velem. Mintha magamtól nem tudnám, hogy a rájátszás milyen fontos.

Figyelmen kívül hagyom, amit Jamal mond.

– Csak hogy világos legyen, a cikk nem említi Breet? Lapos pillantást vet rám.

– Nem. A vágyad tárgya biztonságban van a rágalmazásoktól. Te azonban… Úgy nevet, ahogy a barátok szoktak, amikor látják, hogy takony ragadt az arcodra, de nem áll szándékukban ezt közölni veled.

Megint csak nem veszek róla tudomást.

– Akkor nem izgat a cikk.

Az imidzsem sohasem volt fontos számomra. Csakis az izgat, hogy jól játsszak.

– Azonkívül csak pár hónapig jártunk. Kétlem, hogy túl sok mocsokkal elő tudna állni rólam.

Főleg, mert unalmas vagyok. Nem bulizom. A szezon alatt nem iszom. Korán lefekszem aludni, és korán kelek fel.

Úgy tűnik, Jamal kárörvendőn várja, hogy elolvassam a cikket. Felvont szemöldökkel vigyorog, és most talán egy kicsit valóban idegesít, hogy Kelsey mit mondhatott. Jamal hátba vereget, ahogy kimegy az öltözőből.

– Szólj, ha készen állsz rá, hogy elolvasd, oké? Nem akarom kihagyni, hogy lássam a képed közben.

Amint Jamal kimegy, egy másik csapattársam sétál keresztül az öltözőn a zuhanyzó felé tartva, és nevet, bármit néz is a telefonján éppen.

– Mi az, Price? Valaki nyomul? – kérdezem felé biccentve, pedig rám se hederít.

Még jobban röhög, miközben elhalad mellettem.

– Nyilvánvalóan nem te!

Fogalmam sincs, mit akar ez jelenteni, de valami azt súgja, hogy nem fog tetszeni, amikor megtudom.

4.

BREE

– TE JÓ ÉG, csöpög a nyálam. Imani, hozz ide nekem egy felmosót, hogy fel tudjam takarítani ezt a tócsát.

– Pszt, még meghallja. Csendesebben, te lajhár!

– Nem érdekel, ha meghallja, tudnia kell, hogy hihetetlen, hogy nem vetődik rá erre a…

Megköszörülöm a torkomat, majd karba font kézzel türelmetlenül ütök egy-két taktust talpammal a padlón, ahogy emlékeim szerint anyám is csinálta – bár nem vagyok hajlandó úgy gondolni magamra, mint ezeknek a lányoknak az anyukájára, mert egyáltalán nem vagyok ehhez elég idős. Sokkal inkább a nővérüknek érzem magam. Igen, a szupermenő nővérüknek, akinek a társaságában lógni igazi buli nekik.

– Adjátok csak ide – mondom, és kinyújtom a kezem egy csapat tizenhat éves balettnövendék felé, akik baljósan csoportosulnak egy telefon körül. És igen, most épp úgy érzem magam, mint az anyjuk.

– Látod, Hannah, te és a nagy szád… Jól megcsináltad.

Imani felemelkedik a kupaktanácsból, amely az óra kezdetére várakozó lányokból verődött össze a stúdió sarkában, és kecsesen áttipeg hozzám a keményfa padlón.

A rózsaszín és kék strasszokkal díszített telefontokba húzott készülék a kezemben landol, és amikor lenézek, meglátom Nathan fotóját valami szexi hirdetésben, ahol nem visel mást, csak egy alsónadrágot és egy pár igazán fantasztikus fekete stoplist. A hasizma hullámzik a stúdió megvilágításában, feszes bőre ragyog a testére kent olajtól. Nem tudom pontosan, mit is reklámoznak, de el akarom rá költeni az összes spórolt pénzemet.

Bezárom a képet, pedig valójában jó lenne lemásolni a webcímet és a szöveget magamnak.

– Először is, nektek nem kellene ezt nézegetnetek. Majdnem kétszer annyi idős, mint ti!

– Na és! A szexiség nem korfüggő.

Sierra kiáltja ezt az aranyköpést – ő szintén tizenhat éves.

– Márpedig az, higgy nekem. Kérdezd csak meg a törvényt.

Mindannyian a szemüket forgatják. A tizenhat évesek ijesztőek.

– Másodszor is, ez a kép százszázalékosan photoshopolt.

Nem így néz ki a valóságban.

Sokkal jobban néz ki.

Hannah agresszívan felém bök az ujjával.

– Ne mondja már! Ő a legdögösebb pasi a világon, ezt mindenki tudja. És tudni akarjuk, hogy lehet a legjobb barátja ennek a félistennek, és miért nem ugrik rá.

Fintorgok.

– Ne mondd azt, hogy ráugrik. Hol tanulsz ilyen kifejezéseket?

– Kikerüli a kérdést – közli Hannah. Ebben a csoportban ő a pimaszság főkolomposa.

Átvágok a hosszú, keskeny stúdió padlóján, hogy elérjem a hátsó sarokban álló hifiberendezést. Távirányítóval a kezemben lábujjhegyre emelkedem, és megfordulok, hogy szembekerüljek a fiatal kis zsűrivel, amelynek tagjai keresztbe fűzött karral felsorakoztak a padlótól a mennyezetig érő tükör előtt. Ezek a tinibabák ismerik a dörgést.

– Nem kerülöm ki a kérdést. Csak egyszerűen nem válaszolok rá! Ráadásul ez a beszélgetés nem éppen ideillő. A barátommal való kapcsolatom az én dolgom, és nem a tiétek.

Legszívesebben mindegyikük orrát megpöckölném, hogy ezt tudatosítsam bennük.

– De szereti, ugye? – kérdezi Imani. Csípőre teszem a kezem.

A francba, megint egy anyucis póz.

– Ha válaszolok, elkezdhetjük az órát?

– Igen – feleli kórusban a balettos Spice Girls.

– Akkor a válaszom nem. Nem szeretem. Nem szeretem sem autóban, sem bárban, sem kalappal, sem macskával[4] – csicsergem egy csodálatra méltó pörgés közben. Bizarr módon közlöm velük ezt a hazugságot, remélve, hogy így megértik.

A homlokukat ráncolják. Az gondolják, hogy egyáltalán nem vagyok menő. Csakhogy esélytelen, hogy megadjam ezeknek a lányoknak, amit akarnak: az igazságot.

Elmondani nekik, hogyan érzek valójában Nathan iránt, olyan lenne, mintha több ezer színes cukorkát dobnék egy kisgyerekekkel teli szobába. Megőrülnének, és soha nem lenne újra nyugtom. Ráadásul fennáll az a nagyon is reális lehetőség, hogy megtalálják a módját, miként lépjenek kapcsolatba vele, és elmondjanak neki mindent, amit tőlem hallottak. Jobb hazudni, és úgy tenni, mintha egyáltalán nem érdekelne Nathan.

– Ez olyan unalmas! – nyögi az egyik lány. – Mi értelme van annak, hogy a legjobb barátja ilyen dögös, ha nem csap le rá?

– OKÉ, MINDENKINEK ELSŐ POZÍCIÓ! – kiabálom, és tapsolok, mint egy párizsi oktató, akinek az egyetlen célja az életben, hogy halálra hajszolja a tanítványait. Merthogy mára nagyjából ezt tervezem.

Az, hogy ez egy olcsó balettóra, még egyáltalán nem jelenti azt, hogy színvonaltalan képzést kapnak. Ugyanazzal a precizitással és ugyanolyan elvárásokkal oktatom ezeket a lányokat, amilyet én kaptam abban a divatos-drága stúdióban, ahol tanultam. Beleborzongok, ha visszagondolok rá, mennyit kellett a szüleimnek és nekem dolgoznunk, hogy ki tudjuk fizetni azt a helyet. Igen, jól hallottátok, a szüleimnek ÉS nekem kellett dolgozni ezért. A szüleimnek sohasem volt különösebben jól fizető munkájuk, és mert a nagymamámról is ők gondoskodtak, aki gyerekkorom óta a rák egy agresszív fajtájával küzdött, apámnak két állása is volt, hogy megéljünk valahogy. Mindig pénzszűkében voltunk. A nővéremmel mindketten dolgoztunk a középiskola alatt, hogy ki tudjuk fizetni a kocsinkat, a biztosítást, meg az olyan szórakozásokat, mint a mozi és a balettóráim költségének egy részét is. Több okból is jó lett volna, ha van egy olyan stúdió a közelben, mint amilyenben most én dolgozom.

1. Jövedelemalapú tandíjjal működünk. Ez azt jelenti, hogyha a szüleid kevesebbet keresnek, akkor kevesebb a tandíjad, és biztosítjuk, hogy megengedhesd magadnak, hogy eljárj balettozni. Mert az nem lehet, hogy a tánc csak a gazdagok számára legyen elérhető. A táncnak olyasvalaminek kell lennie, amit mindenki élvezhet. Nem lehet teher.

2. A stúdióm nemcsak a technikára és a gyakorlatokra fókuszál, hanem az egész emberre. Törődöm ezekkel a lányokkal. Érdekel, hogy rendesen étkeznek-e. Érdekel, hogy van-e ruhájuk, amiben iskolába mehetnek ősszel. Számíthatnak rám, ha összevesznek egy barátjukkal, és szükségük van egy ölelésre, vagy kíséretre a suliba aznap. Jobban érdekel, amit a szemük mond, mint az, hogy miként fordítják ki a lábukat. Mert ahogy azt első kézből megtanultam, a balett kicsúszhat a markodból egy szempillantás alatt, de a lelked örökké veled van.

Végül megfogadtam anyám tanácsát, és alkalmazom is a tanítványaim táncoktatása során. Ne értsetek félre, azzal is törődöm, hogyan fordítják ki a lábfejüket, és most, hogy éppen ezt gyakoroljuk, olyan instrukciókat adok nekik, amelyeknek köszönhetően büszkék lehetnek majd a lábtartásukra. Azt szeretném, hogy amikor leérettségiznek, úgy érezzék: megkapták azt a képzést, amelyre szükségük van ahhoz, hogy egy társulatban folytassák a táncot, vagy felvegyék őket a Juilliardra. Ebbe az egy órába mindent beleadok, és cserébe ugyanezt várom el tőlük is.

Bizonyos áldozatokat azonban hoznunk kell annak érdekében, hogy biztosítani tudjuk az alacsony tandíjat. A többi balettstúdióhoz képest ez csak egy aprócska hely. Egy egérlyuk, ami tíz éve egy pizzéria emeletén működik. Négy éve vettem át a régebbi tulajdonostól, Ms. Katie-től, ám egy pillanatra sem bántam meg. Ez az én szeletem a mennyországból. Élesztő- és pepperoniillatot áraszt, emellé klasszikus zene és nevetés hallatszik ki belőle.

Óra után elfoglalom a szokásos helyemet a kijárattal szemben az alig két méter széles folyosón, amely a stúdió meghosszabbítása. Edzőtáskák, vizesüvegek és cipők szegélyezik, egyik oldalán egy zuhanyzó, a másik végén az irodám. A lányok felsorakoznak vállukra vetett táskájukkal, és egyesével kivonulnak az ajtón, de előtte megállnak, hogy meghallgassák az inspiráló üzenetet, amit mindig elmondok nekik, amikor távoznak. Már a hajukat tépik, annyira gyakran hallják, de előbb hagynám szőrösen az egész testem, mintsem felhagyjak azzal, hogy ezeket elmondjam nekik, mert tudom: szükségük van arra, hogy hallják. Feléjük nyújtom a házi készítésű zabpehely-proteinsütikkel megrakott kosarat – ezt minden héten megsütöm a csoportjaimnak.

– Imani, büszke vagyok rád. Gyönyörű vagy, és értékes, úgy, ahogy vagy. Vegyél egy sütit.

Vesz egyet, miközben grimaszolva a szemét forgatja.

– Sierra, büszke vagyok rád. Gyönyörű vagy, és értékes, úgy, ahogy vagy. Vegyél egy sütit.

Kinyújtja a nyelvét, és az orrát ráncolja. Én ugyanígy teszek válaszképpen.

Végigmegyek sorban mind a nyolc táncoson, mindegyikük szemébe belenézek, és észreveszem, ha valami nem stimmel. Megbizonyosodom róla, hogy nem túl soványak, nem kialvatlanok, vagy nem vesztették el a lelküket a tánc miatt. Azt teszem, amit szerettem volna, ha a tanáraim is tettek volna velem. Mert tudni kell valamit az ezen a szinten lévő táncosokkal kapcsolatban: mindent elkövetnek a siker érdekében. Ez általában azt jelenti, hogy addig dolgoztatják magukat, míg vérezni nem kezd a lábuk, hogy éheztetik magukat a még karcsúbb a vonalak érdekében, hogy állandóan a tökéletességre törekszenek, és több időt töltenek a tánccal, mint az élettel. Én is ilyen voltam valamikor, és hálás vagyok azért, hogy többé ez nincs így. Most eszem, amikor éhes vagyok, és van életem a táncon kívül is.

Az az autóbaleset megmentette az életemet, mert ha a Juilliardra mentem volna az egészségtelen testképemmel és a munkamániás életstílusommal, nem tudom, mi történt volna velem. És most gondoskodni fogok arról, hogy a táncosaim érezzék, hogy figyelnek rájuk, szeretik őket, és a fenébe is, LAKJANAK JÓL!

Hannah az utolsó diák a sorban, és amikor elvenni készül egy süteményt, túlféltő tanárradarom berregni kezd, mert lesüti a szemét. Általában ő is pofákat vág kifelé menet, mint a többi lány. Mielőtt kamaszkeze megragadna egy sütit, az utolsó pillanatban elhúzom előle a süteményeskosarat.

– Nono – mondom, mintha egy kiskutyát dorgálnék meg, amelyik túl cuki ahhoz, hogy tényleg leszidjam.

– Nem kapsz süteményt, amíg el nem mondod, hová tűnt a vibráló tekinteted.

Jaj, megfeledkeztem arról, hogy a legrosszabb fajta tinédzserrel van dolgom, a négyes szintűvel, azzal, aki autót vezet, és azt hiszi, hogy már felnőtt. Összefonja a karját.

– Rendben. Egyébként nem vagyok éhes.

Direkt nem néz rám, de még mindig látom, hogy valamit rejteget. Szerencsétlenségére sohasem fogok teljesen felnőni. Ahogy elfordítja a tekintetét, könnyen ki tudom kapni a kezéből azt a strasszokkal kirakott kis telefont, amelyen Nathan dicsőséges képét vizslatták. A hátam mögé dugom, és a szememmel azt üzenem, sohasem kapja vissza, ha nem engedelmeskedik. Méltatlankodva fújtat, én pedig gúnyolódva, kidüllesztett szemmel utánzom, mint egy idegesítő papagáj.

– Ó, ezt akarod? Mondd el, mi a baj, és visszaadom.

– Nem veheti el a telefonomat. Ez nem egy iskola.

– Nos, pedig úgy tűnik, hogy éppen ezt tettem.

Könyörtelen vagyok, de akkor sem érdekel, ha megőrjítem, mert meg vagyok győződve arról, hogy van valami, amit nem mondd el nekem. Túlságosan is aggódom érte ahhoz, hogy hagyjam elsikkadni a dolgot.

– Miss B.! – nyögi. – Indulnom kell! Negyvenöt perc múlva kezdődik a műszakom, és még haza kell mennem átöltözni.

Visszakaphatom a telefonomat?

Elgondolkodva merengek.

– Hmmm… nem. Mondd meg, mi a baj.

Karcsú válla épp annyira roskad előre, amennyire azt egy tökéletesen pallérozott balerina teste megengedi.

– Tényleg nem akarja visszaadni?

Kedvesen mosolygok, és megrázom a fejem. A szemét forgatja.

– Hát legyen. Az apám megint elveszítette az állását. Azt mondta, a cégnek költségvetési megszorításokat kellett bevezetnie. Tudom, hogy így is alacsony tandíjat fizetek, de lehet, hogy abba kell hagynom. Nem tudok többet dolgozni úgy, hogy közben ne rontsam le a jegyeimet.

Visszanyújtom neki a rózsaszín és kék köves telefont.

– Köszönöm. Nem is volt olyan nehéz, ugye? Halálos pillantást vet rám.

– Ez a magánélet megsértése volt!

– Igen, értem, mire célzol, de… nem érdekel.

Grimaszolok, és adok neki egy süteményt. Alig láthatóan elmosolyodik, ebből tudom, hogy megbocsátott.

– Felejtsd el a tandíjat, amíg apukád talpra nem áll. Döbbenten néz rám.

– Komolyan mondja? Miss B., én nem tehetem…

– Dehogynem! És most hagyd abba az aggodalmaskodást, mert a végén még gyomorfekélyed lesz.

Megfordulok, hogy lekapcsoljam a világítást a stúdióban, és felkapjam düftintáskámat.

– Csütörtökön itt akarlak látni az órán.

Amint kilépünk az ajtón, bezárok, és mindketten lesétálunk a parkolóba vezető rendkívül meredek és keskeny lépcsőn.

A pizzatészta illata gyomron üt. Szeretném szétdobálni ezeket az egészséges süteményeket az egész épületben, és helyettük töltött szélű extra pizzát falni. Azt hihetnétek, hogy miután hat éve szívom be ezt a kísértő élesztős aromát, már hozzászoktam, vagy talán elegem is lett belőle. De egyáltalán nem. Hannah felém fordul, miután elérjük a lépcső alját. Kinyitja a száját, de nem jönnek ki rajta a szavak. Látom, hogy könnycseppek tapadnak hosszú szempilláira. Lassan kifújja a levegőt, és bólint.

– Köszönöm, Miss B. Itt leszek.

És ez minden, amit szeretnék. Ez, és hogy mint valami manna, több pénz hulljon rám az égből. Nem tudom, hogyan tudom majd működtetni a stúdiót Hannah tandíja nélkül, amikor már így is elég szűkös a keret, de nem vagyok hajlandó visszautasítani egy lányt, akinek segítségre van szüksége.

Hirtelen eszembe jut az az Instagram-poszt, amit a hét elején láttam. Az Üzemcsarnokról szólt, arról, hogy az egyik kiváló helyiségük elérhető lesz a következő hónapban, és várják a jelentkezéseket. Mióta csak hallottam róla, arról álmodom, hogy egyszer én is szerzek egy helyet náluk. Ez egy hatalmas, felújított – igen, kitaláltátok – gyárépület, amelyet egy alapítvány működtet, amit néhány gazdag jótevő végakaratának megfelelően azzal a konkrét céllal hoztak létre, hogy ingyenes helyeket biztosítsanak nonprofit szervezetek számára. Az egyetlen költség, amelyet ezeknek a szervezeteknek állniuk kell, az az esetleges átalakításokra vonatkozik (esetemben ez a tükrök és a balettrudak felszerelését jelentené). Csak tizenöt hatalmas helyiség áll rendelkezésre a gyárépületben, és MINDIG foglaltak, mert, ugye, ki ne szeretne ott lenni?

Minden helyiségnek pazar ablakai vannak, keményfa padlója és nagy felületű, burkolatlan téglafalai. Fogadni mernék, hogy abban az épületben sehol sem terjeng élesztőszag. Szeretnék pályázni, mert ha nincs bérleti díj, hivatalosan is nonprofittá tudnám alakítani a stúdiómat, és a tandíjakat szinte a nullára csökkenthetném. Miközben a jelentkezésen gondolkodom, már el is kedvetlenedem. Semmi esélye, hogy engem válasszanak a sok száz jelentkező közül. Mostanra megtanultam, hogy ne nagyon számoljak olyasmivel a jövőben, amire egyáltalán nincs ráhatásom. Legjobb, ha beérem a jelenleg is rendelkezésemre álló forrásokkal.

Nézem Hannah-t, ahogy a kocsijához sétál, és várok, amíg biztonságban be nem száll, aztán én is odamegyek a saját autómhoz. A pulóverekkel és vizespalackokkal dugig rakott táskámat a másik ülésre dobom, aztán megnézem a telefonomat. Nem lep meg, amikor egy új hangpostaüzenetet látok Nathantől – nagyon jók vagyunk a baráti hangpostaüzenetekben és sms-ekben. Hajlamosak vagyunk felhívni egymást, és minden ok nélkül értelmetlen üzeneteket hagyni a másiknak. Mintha mobiltelefonos levelezőpartnerek lennénk.

„Hé, igaz, hogy bizonyos hernyófajták mérgezők? Egy valahogyan bejutott a kocsimba, aztán eltűnt, amikor nem figyeltem. Most azon tűnődöm, hogy vennem kell-e új autót, és itt hagyni ezt neki. Te mit gondolsz?”

Azonnal visszahívom, és hagyok neki egy üzenetet, amikor nem veszi fel.

„Még nem volt időm, hogy megnézzem a Google-on, de jobb félni, mint megijedni. Ezúttal egy csilivili sportkocsit veszel? Még valami: nagyon vágyom egy cseresznyés jégkására. Ez azt jelenti, hogy vitaminhiányom van? Most ennyi. Szia.”

Miután leteszem a telefont, az internetet kezdem böngészni, és megpróbálom megtalálni azt a fényképet, amit a lányok bámultak az óra előtt.

5.

BREE

Hangos kopogást hallok a lakásom ajtaján, amit Nathan hangja követ.

– Bree! Itt vagy?

– Ott vagyok, egy pillanat! – kiabálok ki a fürdőszobából, ahol épp most raktam fel egy arcmaszkot.

Csak délután fél hat van. Kicsit korán érkezett, hogy felvegyen Jamal bulija előtt, ezért még mindig a pántos fekete balett-trikómban és a halszálkamintás melegítőfelsőmben vagyok, de ami ennél is fontosabb, az élénkzöld ragacs jelenleg épp szárad a bőrömön. Valószínűleg aggódnom kellene amiatt, hogy Nathan mit fog gondolni rólam, ha így lát, de az igazat megvallva, látott ő már rosszabb állapotban is. És ez az egyik előnye annak, hogy csak barátok vagyunk – nyugodtan kinézhetek úgy, mint egy trágyadomb, ez sem árt a kapcsolatnak.

Üdvözöllek benneteket a napos oldalon, barátaim!

Elhagyom a fürdőszobát, és elindulok a konyha felé, ahol Nathan már a hűtőmben turkál. Lehajol, amikor belépek – a gyomrom összeugrik a látványtól.

– Az almák az alsó fiókban vannak – mondom, és kényszerítem magam, hogy ne bámuljam a fenekét, mert hahó, a barátok nem bámulják egymás fenekét. Még akkor sem, ha az fenék csodálatosan néz ki a szűk, szürke nadrágban.

– Ó, köszönöm – mondja, majd felegyenesedik, és a zsákmánnyal a kezében becsukja a hűtőszekrényt. Amikor felém fordul, az alma már a foga között van. Ledermed a ropogós harapás közben. Elkerekedik a szeme, és a mosolya túlnő a piros színű tiltott gyümölcsön.

– Mi az? – kérdezem a pultnak dőlve, mintha minden teljesen szokványos volna. – Van valami az arcomon?

Felröhög, és ez a hang annyira az övé, hogy teljesen felkavar. Ilyesmit igazán nem kellene éreznie egy nőnek, akinek éppen olyan zöld a képe, mint egy békáé. Valójában sohasem szabadna szexi dolgokat gondolnom Nathanről, csakhogy ez… ez NEHÉZ, oké? Hisz mégiscsak nő vagyok, konok petefészekkel, és hadd mondjam el, hogy ez utóbbi egy igazi ringyó. Most, ahogy Nathan letépi a falatot az almából, és oldalra billentett fejjel, játékosan rám néz, a kis páros szervem odalent arról ábrándozik, hogy Nathannek milyen jól áll ez a puha, fehér póló. Mintha egy istenség felkapta volna a lábánál fogva, és fejjel lefelé bemártotta volna egy érzéki pamuttóba. Összefoglalva, már a látványa is kikészít.

– Aggódnom kellene valami miatt? – kérdezi, és megmozgatja tenyerét az arca előtt, elmeállapotomra célozva.

– Csak amiatt, hogy miután lemosom, olyan pusztítóan gyönyörű leszek, hogy abba akár bele is halhatsz.

Ez csak tréfa, teljesen nyilvánvalóan csupán egy szellemes megjegyzés, de miután Nathan lenyeli azt a falat almát, különös dolgot művel: a tekintete lefelé kúszik a testemen. Visszafelé már nem teszi meg ugyanazt az utat, de egy részem kíváncsi lesz… nem! Csak semmi kíváncsiság! Fogd be odalent, ti kis felbujtó!

Tudomásul veszem a belül megmoccanó vágyat, amelybe beleborzongok, és ugyanazt teszem, amit mindig is az elmúlt hat évben, és amit legjobb barátként már a tökélyre fejlesztettem ennyi idő alatt. Nyüzsögni kezdek a konyhában, mintha valami nagyon fontos tennivalóm lenne, és úgy csinálok, mintha a dolog soha meg sem történt volna. Semmiképpen, SOHA nem ismerem be, ha úrrá lesz rajtam a vágy.

A pult felé fordulok, ahol is egy hungarocell csészében cseresznyés jégkását találok. Felmarkolom, mintha egy lopott ékszerekkel teli serleg lenne.

– HOZTÁL NEKEM JÉGKÁSÁT? – kérdezem. Ráadásul mindezt úgy kell kimondanom, hogy a hangom közvetítse az izgalmamat anélkül, hogy összetörne a maszk az arcomon. Ez egy fontos képesség, amit muszáj az életben elsajátítani.

Hallom, hogy nevet, és megint beleharap az almába.

– Azt üzented, hogy erre vágysz, nem?

– Igen, de nem azt akartam, hogy hozz nekem egyet – mondom, mielőtt a számba venném a szívószálat, és olyan nagyot szippantanék, hogy az agyam bizseregve lefagyjon.

Nathan engem bámul, mielőtt morogva lenéz a telefonjára.

– Igazán nem nagy ügy.

Megérinti a kijelzőjét, majd hangos puffanással lerakja a telefonját a pultra.

– Nagyon elegem van – mondja, és idegesen a hajába túr. – Úgy érzem, megállás nélkül ez megy. Sohasem tudok pihenni.

Kivonul a kis konyhámból, átmegy a nappaliba, és lehuppan a kanapéra. Nem tudok nem mosolyogni a látványán. Szétdobja a végtagjait, azok meg mindenfelé lelógnak aprócska bútoromról. Úgy néz ki, mint Gulliver Lilliputban. Lehunyja sötét szemét – érzem, mennyire fáradt. Már az is teljesen kimerít, hogy tudom, miféle időbeosztás szerint kell élnie. Szeretném betakarni élénksárga takarómmal, megetetni levessel, és rávenni, hogy egész nap rajzfilmeket nézzen.

– Itthon maradhatunk, és nézhetünk valamit, tudod. Biztos vagyok benne, hogy Jamal meg fogja érteni, ha kihagyjuk a vacsorát.

Nathan nem nyitja ki a szemét.

– Nem, el akarok menni. Fontos neki, hogy ott legyek.

Sóhajtok, mert tudom, Nathan éppolyan hajthatatlan, hogy semmit ne hagyjon ki a pihenés kedvéért, mint én abban, hogy pénzt soha ne fogadjak el tőle. Elképzelem, hogy egy barátnő valószínűleg most rámászna, leszorítaná az ágyra, és Nathannek nem maradna más választása, mint hogy ott maradjon éjszakára a lánynál. Csakhogy én nem vagyok a barátnője.

Beleborzongok a fantáziába.

– Oké. Na jó, le kell mosnom ezt a trutyit az arcomról, és…

Nathan konyhapulton heverő telefonjának rezgése szakít félbe. Hátranézek, de felteszi a kezét, ezzel jelezve, hogy hagyjam csak.

– Pszt. Ne mozduljunk, és akkor talán azt hiszik, hogy nem vagyok itt.

– Felvehetem, és eljátszhatom, hogy téves számot hívtak.

– Múltkor sem hitt senki a francia kiejtésednek.

Ez igaz. A menedzsere felszólított, hogy azonnal adjam át Nathannek a telefont. Most kihúzza a feje alól a citromzöld párnát, és beletemeti az arcát. Furcsa elégedettség zsong bennem, mert így látom őt, mert csak mellettem engedi el így magát.

– Tuti, hogy Nicole vagy Tim, és a lelkem egy újabb darabját akarják.

A telefon elhallgat.

– Valaki nagyon drámai ma este.

Nathan felnéz a párnából, és felvonja a szemöldökét.

– Minden éjszaka drámai vagyok.

Ismét lehunyja a szemét, én pedig megengedem magamnak, hogy egy utolsó hosszú pillantást vessek rá. Egy halom tiszta ruhán fekszik, ami már egy hete ott hever a kanapén. A dohányzóasztalomon körömlakkos üvegek szanaszét szórva, a padlón számlák. A vicces az egészben, hogy Nathan rend- és tisztaságmániás, de egyetlenegyszer sem próbálta még kitakarítani a lakásomat. (Hála az égnek, mert tudom, hogy a szobám sarkában egy melegítőkupac alatt ott bujkál egy nyitott magazin, alatta egy piros tollal. Persze, ha szükségem lenne arra a piros tollra, fogalmam sem lenne, hol keressem!) Sohasem tett megjegyzést amiatt, hogy rendetlenségben szeretek élni, és nem tanácsolta, hogy rakjak rendet az életemben. Egyszerűen csak leheveredik a ruháim tetejére.

Gondolatban megragadom magamat a lófarkamnál fogva, és elrángatom Nathantől, hogy leöblítsem a repedező maszkot az arcomról. Átöltözöm valami cuki és lezser, bulizásra alkalmas farmerba és egy pólóba, majd a következő pillanatban hangos, gyors rezgéseket hallok a konyha felől, amelyeket Nathan telefonja ont magából. Új hangüzenete érkezett. A rövid folyosón járok, és már majdnem a nappaliba érek, amikor Nathan odakiált a telefonnak:

– Hé, Siri, játszd le a hangüzenetet!

Imádom a technikát. Neki köszönhetjük ezeket a kis szolgálókat. Ám a hang, amit ekkor hallok, odaszegez a padlóhoz. A stúdió főbérlője az.

„Helló, Mr. Donelson, Vance Herbert vagyok…”

Megfordulok, Nathanre bámulok, aki most szálfaegyenesen ül a kanapén. Pontosan egy másodpercig meredünk egymásra, majd egyszerre iramodunk meg a konyha felé. Csakhogy mivel én voltam közelebb, én érek először a telefonhoz.

Felkapom, és a hálószoba irányába vágtatok vele. Nathan a sarkamban, megpróbálja elkapni a karomat, de cikázva kitérek előle. Gyorsan, valaki rakjon be az NFL-be. Úgy dübörgünk, mintha egy csapat elefánt trappolna keresztül a bérházon, miközben Vance hangja halkan, monoton ütemben folytatja:

„Csak tudatni akartam önnel, hogy végeztünk az összes papírmunkával.”

– BREE! ADD IDE AZT A TELEFONT!

– Még mit nem!

Berohanok a hálószobába, és megpróbálom becsapni előtte az ajtót, de hatalmas keze megállítja és visszalöki. Előrelendülök, hogy átugorjam az ágyamat, azt remélve, hogy eljutok a fürdőszobáig, ahol be tudom zárni az ajtót. De Nathan megragadja a csípőmet, miközben elrugaszkodom, és leránt az ágyra. Egy nővérrel nőttem fel, szóval gyakorlatilag CIA-s szinten vagyok, ha arról van szó, hogy meg kell védenem a cuccaimat.

Beledugom a mobilt a melltartómba – tudom, hogy ez az egyetlen hely, ahová Nathan sohasem merészkedne be.

Ahogy megfordít, a vállam a matrachoz csapódik. Nathan fölöttem lebeg, a karjával leszorít mindkét oldalon, és közben halljuk Vance utolsó szavait. „…és hivatalosan ön az épület tulajdonosa. Az ingatlanosomat megkértem, hogy adja át a kulcsokat. Majd felhívom Ms. Camdent, és elmondom neki, hogy eladtam az épületet, mostantól új főbérlője lesz – de ahogy azt megbeszéltük, nem említem az ön nevét. Örülnék, ha ön vagy az ingatlanosa visszahívna, és tudatnák, milyen nevet mondjak Ms. Camdennek, kivel kell kapcsolatba lépnie. Legyen szép napja.”

A fülemben doboló szívem hangját leszámítva a szobában kísérteties csend honol. Lenézek a sportmelltartómra, oda, ahol a mobiltelefon dudorodik, és amikor felemelem a tekintetemet, Nathan fekete szeme tapad rám. Úgy néz, mint aki egy rossz leosztás miatt most veszített el mindent pókeren.

– Te…?

Nem szükséges befejeznem a mondatot.

– Igen.

– Megvetted az egész épületet? Sóhajt.

– Igen.

– Mi-miért?

Az arckifejezése azt üzeni, hogy nem akar válaszolni.

– Mert ingatlanba akartam fektetni?

– Nathan.

Nyel egyet, én pedig figyelem, ahogy ádámcsutkája fel-alá jár. Érzem, ahogy melegít a teste.

– Mert állandóan megváltoztatta a bérleti szerződés feltételeit, és egyszerűen könnyebb volt megvenni, mint megint alkudozni. Ez egy szemét fickó.

Sűrűn pislogok.

– Várj csak… Miért azt mondtad, hogy a bérleti szerződést, és nem azt, hogy a te bérleti szerződésedet?

Beletelik pár másodpercbe, hogy válaszoljon, és ez szinte majdnem mindent elmond nekem, amit tudnom kell, még mielőtt megszólalna.

– Mert az elmúlt négy évben gyakorlatilag… ez a mi bérleti szerződésünk volt.

A valóság pofon vág. Kiugrom Nathan alól, aztán járkálni kezdek a szobában.

– NATHAN! Te ez idő alatt fizetted a bérleti díjam egy részét?!

Kiül az ágy szélére, a kezét összekulcsolva a térde közé dugja, és figyeli, ahogy fel-alá járkálok.

– Igen.

Felnyögök. A dollárjelek, mint egy játékgépen, hirtelen pörögni kezdenek lelki szemeim előtt. Nathan NÉGY ÉVEN keresztül segített anyagilag, annak ellenére, hogy határozottan megmondtam neki, nem kell a pénze! Ez a barátságunk egyik fő szabálya: Nem fogadok el pénzügyi támogatást. Ezek a szabályok fontosak számomra, mert segítenek a kapcsolatunkat a megfelelő mederben tartani. Ha hagyom, hogy segítsen anyagilag, ha odaköltözöm hozzá, ha elkísérem a puccos fogadásokra, és elfogadom azokat a kis extrákat, amiket a barátnői kapnak tőle, az össze fog zavarni!

Ő talán azt gondolja, hogy ez semmiség, mert nem táplál komolyabb érzelmeket irányomban, de az én fejemben száz százalék, hogy összekuszálódnak a dolgok. Teljesen összetörök, ha kiderül, hogy sohasem akar több lenni, mint egy barát. Talán ostoba vagyok, de nem szeretném, hogy a szívemet belegyömöszöljék egy szemétzúzóba, ha ezt el is kerülhetem.

– Szóval először… sok évvel ezelőtt, amikor Vance azt monda nekem, hogy fel fogja emelni a bérleti díjat, és utána hirtelen meggondolta magát… az te voltál? Felhívtad, és megbeszéled vele, hogy kifizeted a számla azon részét, amit én már nem tudtam volna?

Nathan hosszú szempillája elmorzézza a választ.

– Bree…

Olyan hirtelen fordulok felé, hogy biztos vagyok benne, a nyakam megfájdul holnapra.

– Mi van? Bocsánatot akarsz kérni most, hogy lebuktál?

Most, hogy bajban vagy?

– Nem.

– Nem?!

Ez a válasz valahogy még dühítőbb.

– Nem tudok bocsánatot kérni, mert nem sajnálom, hogy megtettem.

Olyan nyugodt és összeszedett. Mr. Higgadt csak feldobja a napszemüvegét, és lepipál mindannyiunkat.

Ehhez képest én úgy érzem magam, mint aki belenyúlt a 220-ba.

– Hogy lehet, hogy nem sajnálod? A hátam mögött csináltad! Éveken át hazudtál nekem. Ó, istenem, több ezer dollárral tartozom neked!

Az arcomra szorítom a kezem.

– Nem tartozol nekem. Egyetlen centtel sem. Nem tartozol nekem, mert nem fogadok el tőled semmit.

– Még jó, hogy tartozom! – visítom. – Hogyhogy nem látod, hogy ez milyen szörnyen kényelmetlen nekem, Nathan?

Megmondtam, hogy nem kell a pénzed, és komolyan is gondoltam.

Higgadt és összeszedett ábrázatán töredezik a vakolat.

Gyorsan feláll.

– Miért? Sohasem értettem! Nekem ez nem számít. Te vagy a legjobb barátom, akkor miért ne segíthetnék neked, amikor pénzre van szükséged? Nekem több van, mint amennyivel kezdeni tudnék valamit!

– Azért, mert nem leszel itt mindig mellettem, Nathan!

Na jó, ez túl hangos volt. A kirohanásom úgy szeli ketté a levegőt, mint egy ködsziréna a kocsmai verekedést. Az emberek székekkel a fejük felett állnak, készen arra, hogy lecsapjanak cimboráik fejére, és mindannyian tanácstalanul pislognak rám.

– Hogy gondolhatsz ilyesmit?

– Mert igaz.

Kerülöm a tekintetét, amikor hozzáteszem:

– Mert csak barátok vagyunk. Mi lesz, ha anyagilag rád vagyok utalva, és te egy napon megnősülsz, a feleséged pedig hirtelen nem akarja, hogy egy másik nő bérleti díját fizesd, meg egy csomó más dolgot is, amit fizettél volna, ha hagyom?

Egyik lábáról a másikra áll.

– Én… nem vennék el olyasvalakit, aki ilyen. Majd találok valakit, aki elfogadja a barátságunkat úgy, ahogy van.

Szomorkás nevetésfélét hallatok.

– Nincs egyetlen nő sem, aki valaha is elfogadná ezt, Nathan! Ez olyan tény, amivel szembe kell néznünk. Egy napon nem lehetünk ilyen közel egymáshoz többé. Beleszeretsz egy vagány nőbe, feleségül veszed, és ez a nő majd teljesen magának akar téged – ahogy azt kell neki –, és te is neki akarod majd adni a teljes szívedet. Ezért nem támaszkodhatom rád anyagilag.

Kellemetlen szorítást érzek a mellkasomban. Ez csak az igazság fele, de ennyit fedhetek fel. Nathanre bámulok, és remélem, hogy végre megérti azzal a gyönyörű, jó szándékú fejével: nem hagyhatom, hogy ő legyen a cukros bácsim.

Végül egy hosszú, töprengésre utaló szünet után azt mondja:

– Hogyhogy e szerint a forgatókönyv szerint te nem esel szerelembe, és nem mész férjhez? – kérdezi játékos hangon. – Nem tűnik igazságosnak, hogy én megtalálom a tündérmesébe illő szerelmet, te pedig nincstelen és magányos vagy.

Felhördülök, és megrázom az öklömet.

– VISSZAFIZETEM NEKED!

Méltatlankodó toppantással hangsúlyozom is mindezt. A mennyezeti gipszkarton úgy hullik alá, mint a porhó.

Megrázza a fejét.

– Nem, nem fogod. Nem hagyom.

– Igenis, vissza fogom fizetni. Dühösen nézek rá.

– Nem tudom, hogyan, és azt sem tudom, mikor, de meg fogom találni a módját, hogy visszafizessem neked. És elvárom, hogy rendes bérleti szerződést kössünk. Semmi alku!

– Befejeznéd a kiabálást? Lemállik az egész mennyezeted. És komolyan, Bree, ez a szag egyre rosszabb. Valószínűleg több mosómedve lehet.

Kifogyott az érvekből. Tiszta őrület! Én itt arról beszélek, hogy a barátságunk órája ketyeg, és egy tisztességes bérleti díjról alkudozom, ő meg a maga kis álomvilágában mosómedvékről beszél.

– Nem fogod elterelni a figyelmemet. – Megbököm feszes mellkasa közepét. – Itt az ideje, hogy megígérd, felhagysz azzal, hogy beleavatkozol a pénzügyeimbe. Most azonnal ígérd meg, vagy nem megyek el ma este Jamal bulijára.

Keresztbe fonom a karom, és oldalra tolom a csípőm. Én vagyok nyeregben, haver.

Nathan szemébe lassan veszélyes csillogás szökik, ahogy közelebb lép, arra késztetve ezzel, hogy újra belenyomjam az ujjam a mellkasába, ezúttal még erősebben.

– Bocs, de nem ígérek ilyet. – Kicsit még közelebb kerül. – Tudod te, milyen látni azt, hogy a legjobb barátod mindenkivel törődik, csak önmagával nem? Figyelem, ahogy mindent beleadsz, amikor azokról a lányokról és a családjukról van szó, és nemcsak hihetetlenül jól oktatod nekik a táncot, de arról is gondoskodsz, hogy közben érezzék, szeretik őket. És valamilyen oknál fogva mégis úgy gondolod, hogy ugyanez a kedvesség és jó szándék téged nem illet meg.

Most már kihívó mosollyal folytatja.

– Kemény ez, barátném. Több millió dollárom van, és ha akarom, akkor kényeztetlek vele. Le kell hajítanod engem egy hídról, ha azt akarod, hogy ne avatkozzak bele az életedbe, mert ez az, amit a barátok tesznek. Szóval szokd meg. Ja, és mostantól kapsz egy jó ajánlatot az átkozott bérleti díjadra. Mint ahogy a stúdió alatti pizzéria is.

Kapkodom a levegőt.

– Ez nem fair! Nem párnázhatod ki az életemet, Nathan!

– Már meg is tettem. És ha ettől jobban érzed magad, tégy úgy, mintha a lányaid miatt jótékonykodtam volna, és semmi köze sem lenne hozzád.

– Ennyi. Nem megyek veled ma este. Itt a történet vége. Meg kell tanulnod a leckét.

Összefonom a karom. Szilárd, mozdíthatatlan kő vagyok. Nem fogok meginogni! Nathan nevetése az utolsó, amit hallok, mielőtt felkap, és a vállára dob égnek meredő fenékkel.

6.

BREE

– NATHAN! Tegyél le! – sikítom, miközben kicipel a szobából.

– Semmi rossz nincs abban, ha elfogadsz egy kis segítséget az életben. A barátok segítenek egymásnak boldogulni. Azt hiszem, a következő projektem az lesz, hogy kiviszlek erről a szemétdombról.

Megkopogtatja a falat, ahonnan festékdarabok potyognak le.

– Ne merészeld megvenni és felújíttatni ezt a házat!

– Lehet, hogy megteszem. Van mit a tejbe aprítanom, bébi.

Ki ez a fickó?

– Megőrültél! – kiabálom a fenekének.

– Igen. És jó érzés. Na, gyerünk, majd a kocsiban tovább kiabálsz velem. Tényleg nem akarok ma nélküled menni a partira, és tudom, hogy te sem akarod kihagyni.

Rúgkapálok és csapkodok.

– Soha! Nem megyek veled. Harcban állunk! Most nem kapod meg, amit akarsz, te nagy barom!

Gyengéden megpaskolja a hátsóm, miután kimondom a barom szót. Felháborodásomban zihálni kezdek, ugyanakkor szeretném halálra röhögni magam. Hű, de utálom Nathant. Miért nem tudunk úgy, szimplán veszekedni, mint a normális emberek?

– Nem érintheted meg a fenekemet! Ez ellenkezik a szabályokkal – mondom, ahogy visszasétál velem a bejárati ajtóhoz, és lekapcsolja a villanyt. A hajam úgy lóg, mint a szomorúfűzfa ágai.

– Sohasem láttam, hogy valahol ki lenne függesztve egy lista a szabályokról.

– Csinálok majd neked egyet, és laminálom is! És miért viselkedsz ilyen furcsán ma este?

Ez megrémiszt. Valami más most Nathannel. Mindig is játékos volt velem, de most… Nem engedem, hogy az agyam végigpörgesse a gondolatot.

– Szerintem normálisan viselkedem.

– Nem, nem viselkedsz normálisan, és nem megyek veled a partira! TEGYÉL LE! Várj, fel tudnád kapni a teniszcipőmet? Ott van a kanapé mellett. És ne felejtsd a pulóveremet!

Még mindig a vállán tartva Nathan csinál egy szumós guggolást, felveszi a cipőmet, majd lekapcsolja az utolsó lámpát is. Aztán felkapja a pulóveremet, és kivisz az előszobába. Megfordul velem, így be tudja zárni az ajtót mögöttünk, én meg szemtől szembe találom magam Dortheával, a kedves öreg szomszédasszonyommal. A hajában ott virítanak a hajcsavarók éjszakára, a szeme olyan kerek, mint egy csészealj.

Mosolygok, mintha minden rendben lenne.

– Jó estét, Mrs. Dorthea. Megtalálta a kuponokat, amiket becsúsztattam reggel az ajtaja alatt?

Mrs. Dorthea özvegy, és tudom, hogy nehéz anyagi helyzetben van. Mivel én szintén az anyagi nehézséggel küzdők táborába tartozom, a legtöbb, amit tehetek, hogy kivágom a kuponokat neki, és megosztom vele a maradékaimat. Többször is megköszönte nekem azt a százdolláros bankjegyet, amit a postaládájában talált, pedig én sohasem adtam neki pénzt. Azt hittem, talán a memóriája kezd romlani, de most már tudom, mi az igazság. Nathan. Szükségem van egy papírzacskóra, hogy belélegezzek. Az életem hány területén terézanyáskodott még ez az ember titokban?

– Nos, igen, drágám, megtaláltam… de…

Nem találja a szavakat, merthogy éppenséggel Nathan vállán lógok, mintha ez a legtermészetesebb módja lenne annak, ahogyan egy nőt hordozni kell a huszonegyedik században. Egyik felem azt mondja, szörnyülködnöm kellene amiatt, hogy egy ilyen férfi körbehurcol, de nem hallom, mert a másik felemet túlságosan leköti, hogy azt kiabálja: IGEN! Vigyél vissza a barlangodba, és vadul szeretkezz velem!

Nathan hirtelen megfordul, így a fenekem most a szegény drága szomszédomra mered.

– Jó estét, Mrs. Dorthea. Jól néz ki, mint mindig. Mindene megvan, amire szüksége van ma este? – kérdezi Nathan, méghozzá – és ebben biztos vagyok – egy hatalmas, elbűvölő mosoly kíséretében. Fogadok, hogy gyöngyházfehér fogsora teljesen leveszi a lábáról Mrs. Dortheát.

Igen. Nathan megvillantotta legszélesebb mosolyát, mert Mrs. Dorthea most bukdácsoló szavakkal próbálja megköszönni neki a bókot. Biztosítja Nathant, hogy olyan áldottnak érzi magát, mint a pápa, és gratulál neki a múlt hétvégi újabb győzelemért. A szememet forgatom.

Ezután Nathan lecipel a gusztustalan lépcsősor három fokán. Hallom, ahogy a cipője minden lépésnél cuppogva elválik a talajtól. Pfuj. Az ember azt gondolná, hogy a lakás bérleti díja szuperalacsony, ha már az épület ilyen undorító, de NEM. Los Angeles ilyen. Egy rakás pénzt fizetek azért, hogy egy olyan épületben éljek, amelynek hónaljszaga van.

Még mielőtt leérnénk az előcsarnokba, úgy döntök, ha Nathan megfoghatja a fenekemet, akkor én is megfoghatom az övét. Fintorgok egyet, majd a mutató- és a hüvelykujjamat a feneke felé irányítom azzal a szándékkal, hogy belecsípjek, akkor majd letesz. Csakhogy az első kísérletem sikertelen. Nevet, és megfeszíti kőkemény fenekét, így aztán nincs olyan része, amibe bele tudnék csípni.

– Csinálj kevesebb guggolást – mondom neki csalódott hangon, és behajlítom a karomat, beletörődve, hogy úgy takarom be Nathant, mint egy kabát. Amikor végül lerak, azon tűnődöm, hol rontottam ennyire el a mai vitánkat.

Eljutunk a kis furgonhoz, Nathan berak az első ülésre, becsukja az ajtót, aztán az ablakon keresztül benéz rám. Pillantása azt üzeni, hogy maradjak nyugton. A cuccaimat keresem, közben találok egy használt rágópapírt a furgon padlójára hajítva. Nathan becsúszik az elsötétített üvegű kocsi vezetői oldalára – az ablakok olyan sötétek, hogy soha senki ne tudja, ki van bent, ami nagyon vicces –, és a pillantása azt üzeni, ki vele! Mégis az ellenkezőjét teszem, mert olyan kedvem van, hogy megfizessek neki a jótetteiért. Pimasz, gúnyos arckifejezéssel felvonom a szemöldökömet, majd előveszem a telefonom, és az ülésembe süppedve egész úton nem veszek róla tudomást.

Felmordul.

– Némasági fogadalom? Ugyan már! Bármit, csak ezt ne.

Nem válaszolok, csak bámulok kifelé az ablakon, mintha nem törődnék azzal, hogy ideges.

– Rendben. Büntess meg. Rászolgáltam.

Áthajol a központi konzolon, és felveszi a rágópapírt. Az apró szemetesbe kerül, amit a vezetőoldali ajtóban tart.

Igazából nagyon nehéz igazságosnak érezni azt, hogy azért büntetek egy embert, mert az rendes volt. Tudom, hogy az elintézési mód alattomos, manipulatív és megtévesztő, de a fenébe is, olyan aranyos volt tőle, hogy sírni tudnék. Ez az egész annyira jellemző Nathanre. Az egyetlen dolog, ami bűnéül róható fel, hogy túl nagy szíve van. Bárcsak ne késztetne arra, hogy még jobban szeressem. Ez bosszantó.

Miután néhány percig a Twittert pörgetem, és megpróbálom megakadályozni Nathan nevetséges kísérleteit, hogy belerángasson egy közös rappelésbe a ’90-es évek nagy fenekekről szóló hiphopslágerei aláfestésével, belebotlok Nathan képébe és egy bejegyzésbe. Elég hosszú ideje vagyok a barátja ahhoz, hogy tudjam, ne olvassam el a róla szóló bulvárhíreket, de ez a mostani kivétel, méghozzá olyan okból kifolyólag, amelyet nem hagyhatok figyelmen kívül.

– ISTENEM, MEGÖLÖM! – kiáltom olyan hangosan, hogy meglepődöm rajta, Nathan kocsijának ablakai miért nem törnek darabokra.

– Kit? – kérdezi kétségbeesetten, miközben beáll a furgonnal annak az étteremnek a parkolójába, ahol a többiekkel találkozunk.

Lenézek a cikkre.

– Kelsey-t! A rettenetes volt barátnődet! Írt egy cikket rólad… és…

Rámeredek. – Nem láttad?

– Ja, azt? – Nem igazán aggódik. – Hallottam róla valamit, de annyira nem izgatott, hogy utánajárjak. Azt hiszem, Tim felhívna, ha annyira szörnyű lenne.

– Oké, nos, akkor bizonyára nem érdekel, hogy téged tart Los Angeles legbénább szeretőjének?

– Micsoda?

Ez már felkeltette a figyelmét. Nathan kiveszi a telefont a kezemből, átfutja a cikket, ellazul, majd visszadobja a mobilt az ölembe.

– Nem is olyan rémes. Bemehetünk?

Tátva marad a szám, és lenézek a cikkre, ami miatt én élve eltemetném magam. – Nem is olyan rémes? Nathan, megszégyenített téged, amiért…

Hagyom, hogy elhaljon a mondat, mert Nathan és én korábban még SOHASEM beszélgettünk nyíltan a szexuális életünkről. Kényes területként kezeljük a témát, és messziről kerüljük. Ehelyett hagyom, hogy a tekintetem a nadrágja tiltott területére tévedjen, és remélem, hogy ez tolmácsolja a szavaimat, amelyeket zavaromban nem tudok kimondani.

– Hogy nem vagy képes… nos, ha elolvasod, majd megtudod. Megpróbál nem mosolyogni.

– Ez nem nagy ügy.

Hátranyúl a hátsó ülésre, ahonnan felbukkan egy ropogós, fehér ing. Felhúzza és begombolja. Egyáltalán nem izgatja magát. Nem értem ezt a közönyt.

– Hogyhogy nem vagy ideges? Én gyakorlatilag remegek a dühtől! Vöröshangyákat szeretnék tenni ennek a nőnek a bugyisfiókjába! Vagy csípős szószt a kávéhabjába! Vagy szigetelőszalaggal beragasztani a kocsija ajtaját!

– Ó, milyen körmönfont. A szövetségiek tudnak rólad? Finoman a vállára csapok.

– Ne nevess! Ez komoly.

Valamiért könnybe lábad a szemem.

– Ez a nő… nyilvánosan kipellengérez, amiért merevedési zavarod van, Nathan. Szörnyűség ilyet tenni! És megalázó. Te vagy a legkedvesebb srác az egész világon! És én GYŰLÖLÖM ŐT!

Nathanből kitör a nevetés, és az ég felé néz, mintha bölcsességért imádkozna. Nagy kezével beletúr hajába, aztán ismét rám néz.

– Bree, köszönöm, hogy aggódsz miattam, de nincs merevedési zavarom. Felfújta a történetet, és csak azért próbált eláztatni, mert nem szexeltem vele… és talán mert aznap, amikor szakítottunk, én téged választottalak helyette. De igazából ő vált nevetségessé, mert ahogy rámutattál, nagyon érzéketlen dolog bárkit is megszégyeníteni az állapota miatt.

A telefonomra mutat.

– Nézd csak meg a kommenteket a cikk alatt. Szörnyű visszajelzéseket kap, és a férfiak azt írják, hogy jobban érzik magukat így, hogy tudják: egy sportoló ugyanazzal a problémával küzd, mint ők. – Vállat von. – Mindent egybevetve nem is olyan szörnyű eredmény.

Igen, igen, igen, ő ilyen nemes. De az agyam nem hallgatta tovább egy nagyon fontos kijelentést követően.

– Várj. Ugorjunk vissza. Azt mondtad, hogy azért, mert nem…

Megint nem találom a szavakat. Nathan Donelson nem feküdt le egy fehérneműmodellel, akivel már két hónapja randizott? Akadozik az agyam. Mindjárt leáll, és füstölni kezd a fülemen keresztül.

– Sohasem feküdtél le vele? Miért?

Felteszem a kérdést, bár nem kellene. De tudnom kell, mert Nathan… Nathan! Elég ránézni. Árad belőle a szexi kisugárzás, a világon minden nő akarja őt. Valószínűleg még Mrs. Dorthea is beindul rá. Ijesztően elkomolyodik. Most már nem tréfálunk.

– Mert cölibátusban élek.

– Hogy mi?

Ez olyan hangosan bukik ki belőlem, hogy egy nő, aki elsétál a kocsi mellett, megfordul, és megpróbál belesni az elsötétített ablakon. Tűnjön el, hölgyem! Visszanézek Nathanre, és suttogva megkérdezem:

– Szűz vagy?

– Nem. – A vigyora kissé túl leereszkedő, ha engem kérdeztek. – Inkább úgy mondanám, hogy az utóbbi időben cölibátusban élek.

Megrázom a fejem, és azokra az éjszakákra gondolok, amikor álomba akartam sírni magam, mert azt gondoltam, hogy egy másik nőt tart a karjában. Mondjuk, Kelsey-t. Aztán kiderül, hogy nem tartotta a karjában.

– Nem értem… hiszen reggel is ott volt, amikor kávét vittem neked.

– Te is sokszor ott vagy reggelente a házamban. Ez nem azt jelenti, hogy bármi testi kapcsolat volna közöttünk.

Hirtelen nem tudok nyelni. Vagy nem érzem a lábujjaimat. Mi folyik itt?! Miért reagálok így? Hiszen ez valójában nem változtat semmin azon kívül, hogy úgy érzem, tegnap este óta minden, amit szilárdnak hittem, a feje tetejére állt. A világom alapjai rázkódtak meg.

Nathan tágra nyílt szemmel néz rám, és egy rövid kis kacaj tör fel belőle.

– Miért csinálsz ebből ekkora ügyet?

– Mert – válaszolom nyomatékosan, mintha ennyi elegendő lenne válasznak. – Mert egyetlen csettintésre bárkit megkaphatnál, akit csak akarsz. Miért vállalnád akkor az önmegtartóztatást?

TUDNOM KELL! Van valami, amit még mindig nem mond el nekem, és ez zavar. Nem hittem volna, hogy vannak titkaink egymás előtt, de most kiderült számomra, hogy neki két nagy titka is van! Hány van még ezeken kívül? Sötét szemével visszabámul rám.

– Nem bárkit, akit akarok.

A szívem a torkomban dobog. A szavai összeolvadnak az éjszakával, a hírrel, hogy megvette a stúdiómat, és hogy szinte minden napot együtt töltünk… hirtelen mindennek olyan nagy jelentősége lett, és… lehetséges volna? Lehet, hogy úgy értette…

Kuncogni kezd, ismerős játékosság árad szét rajta, és minden reményteljes gondolatom szertefoszlik. Ahogy kell.

– Csak látnád az arcod! – mondja kedvesen nevetve. – Egy percig teljesen megrémültél. Bree, ne aggódj. Csak a szezon alatt tartóztatom meg magam, mert ez jót tesz a játékomnak.

A játékának? A futball kedvéért vállalja az önmegtartóztatást? Hát, rendben. Ez reálisabban hangzik, és még egy ok arra, hogy emlékeztessem magamat, ne gondoljak másként Nathanre, mint a barátomra. Ez minden, ami valaha is leszünk, és ennek elégnek kell lennie számomra. Muszáj! Le kell csillapítanom szomorú kis szívemet, és szigorúan el kell beszélgetnem vele. Kifújom a levegőt, és úgy teszek, mintha megkönnyebbültem volna. Így fenntarthatom a status quót.

– Ó, hát persze… Istenem… Igen. Ez teljesen logikus. Én is olvastam erről tanulmányokat! Egy pillanatig aggódtam, hogy úgy értetted… – Túl kényelmetlennek tűnik, hogy hangosan kimondjam, sőt, talán egy kicsit szánalmasnak is. – Ne is törődj vele. Csak menjünk be.

– Oké.

Kíváncsian rám mosolyog. Attól félek, hogy az arcomon olyan érzelmek tükröződnek, amelyeknek nem kellene.

– Jól vagy? – kérdezi, miután megvette a parkolójegyet (nem hajlandó igénybe venni a kocsirendezőt, mert azt mondja, azzal csak jobban felhívná magára a figyelmet), és elindulunk az étterem felé.

– Persze! Csak…

Témát kell váltanom. Így aztán megállok, és Nathan is így tesz. Várok, amíg rám néz.

– Figyelj, még mindig utálom, hogy a hátam mögött fizetted a bérleti díjamat, de… teljesen magunk között szólva… – Elmosolyodom. – Köszönöm, hogy ennyire törődsz velem. Te vagy… a legjobb barát.

Bólint, de nem tűnik olyan boldognak, mint amire számítottam.

– Neked bármit, barátném.

Néhány pillanatig bámuljuk egymást.

– De vissza fogom fizetni – mondom, megtörve a csendet. Hangosan felnyög és elindul.

7.

BREE

Abban a pillanatban, ahogy kinyílik az étterem ajtaja, több fej felénk fordul, és a vendégek tekintete ránk tapad, amikor tudatosul bennük a felismerés, hogy kit látnak. Úgy érzem, könnyebb lenne, ha egyszerűen Nathan előtt szaladnék egy hangszóróval, és azt kiabálnám, hogy figyelem, mindenki! Nem, a szemük nem csapja be önöket. Ez itt tényleg a nagy Nathan Donelson a teljes valójában!

Egyik fej a másikhoz hajol. Sutyorgások és sóvár pillantások kereszttüzében lépünk be. A nők a nyálukat csorgatják. Szükségünk lenne egy felmosóra a kettes soron. Ismerik Nathant, akarják őt, és mindent elkövetnének, hogy megszerezzék.

Azt teszem, amit ilyen helyzetekben mindig: két nagy lépéssel távolabb húzódom tőle, hogy ne legyek útjában, és elérhető legyen mint egyedülálló férfi. Nathan azonban könnyedén megragadja a könyökömet, és közelebb rángat magához. Morcosan nézek rá, mert túlságosan is izgat ez a közelség. Tudja, hogy ezt nem csinálhatja, mégis megteszi, megszegve egy újabb szabályt ma este. Arca, mint egy finoman cizellált kő, ahogy egyenesen maga elé mered, tudomást sem véve a pillantásomról.

Az ültetőhosztesz végre észrevesz bennünket, és a kis emelvényéhez rohan. Tekintete Nathan testét fürkészi – mindenki számára kellemetlen a puszta vágy is, amely kitágult pupillájában tükröződik. Álljon be a sorba, hölgyem. Sóhajtok, magamban pedig morgok, ahogy feltámad bennem a féltékenység, és arra biztat, hogy szedjem ízekre a nő kinézetét, hogy találjak benne egy hibát, amitől jobban érezhetem magam. Ez nincs rendjén, Bree. Ha Nathan akarja ezt a gyönyörű nőt, az az ő kiváltsága.

– Mr. Donelson, kérem, kövessen. A partijuk erre van.

De amiatt talán bosszankodhatom egy kicsit, hogy ez a nő gyakorlatilag dorombol?

Nathan bólint, majd udvariasan a nőre villantja azt a mosolyát, amelytől a nőstények elalélnak. Aztán a derekamra szorítja a kezét, és magával húz. Ez egy birtokló érintés, amit sohasem szokott használni. Szinte felperzseli vele a bőröm, de arra intem, hogy vegyen vissza. Nathan keze a sietség közben nyomódik így a hátamnak, mert megpróbál engem is arra ösztökélni, mozogjak gyorsabban, hogy kijussunk a kíváncsi tekintetek és a nem túl kifinomult sutyorgások tengeréből. Talán előre kellett volna szólnunk, és a hátsó bejáraton érkeznünk? Majdnem megbotlom a teniszcipőmben, ahogy próbálom tartani vele a lépést. Teniszcipőben? Még ez is.

– Nathan! – sziszegem, ahogy nem túl diszkréten végigvonulunk az előkelő éttermen a VIP-teremhez vezető folyosó felé. Feltételezem, hogy az ültetőnek kiadták, parádézzon keresztül Nathannel a fenevad gyomrán, hogy mindenki megtudja: itt van.

– Miért kellett ilyen öltözékben elrabolnod? Mondanod kellett volna, hogy öltözzek át! Azt hittem, hogy egy hamburgerezőbe megyünk, vagy valami hasonló helyre.

Most már persze tudom, hogy ez igen ostoba feltételezés volt. A Sharks hivatalosan is bekerült a rájátszásba, így aztán Nathan és Jamal ázsiója még hatalmasabbra nőtt. Ügyelniük kell arra, hová mennek, és attól tartok, a legtöbb hamburgerezőnek nincs VIP-terme, hogy biztosítani tudják nekik a privát szférát. Nathan összevonja a szemöldökét, és végignéz rajtam, ahogy haladunk. Felméri sárga hajgumimat, Jóbarátok feliratú pólómat, kopott tornacipőmet és bokáig érő farmeromat. Elmosolyodik.

– Remekül nézel ki, mint mindig.

– Nem, egyáltalán nem nézek ki remekül – vetem oda, és véletlenül nekiütközöm a bicepszének, amikor hátranézek a falatnyi ruhát viselő nőkre, akik a bár mellett sorakoznak. – Úgy nézek ki, mint a tinédzser kishúgod, akit épp most kaptál fel az iskolából.

A keze még erősebben préselődik a hátamhoz, így nem botlom meg újra.

– Nem hiszem, hogy azok a nők azért méregetnek, mert azt hiszik, hogy a kishúgom vagy.

Megcáfolnám ezt a megjegyzést, de a következő pillanatban már besodródunk a különterembe. Csak mi vagyunk itt, így azt kell hinnem, a többi celeb úgy döntött, ma este majd otthon főz nekik a séfjük.

Visszaakasztanak mögöttünk a helyére egy bársonykötelet. Egy elkülönített kis kuckóba vezetnek, amelyet függönyökkel vettek körül, hogy biztosítsák a privát légkört. Jó is, mert már kisebb tömeg alakult ki mögöttünk – mind autogramokat és fényképeket kérnének abban a pillanatban, ahogy Nathan leül.

– Itt is vagyunk – mondja a nő, és én határozottan nem engedem meg magamnak, hogy féltékeny legyek. Pajkosan kacsint, majd cuki csípőriszálással távozik. Egészen addig azt hiszem, hogy sikerült úrrá lennem az érzéseimen, amíg vissza nem fordulok Nathan felé, és észreveszem, hogy engem bámul, és igyekszik elfojtani a vigyorát. Ekkor döbbenek rá, hogy egész idő alatt lézersugarakat lőttem a nőre.

– Ha a pillantással ölni lehetne… – jegyzi meg Nathan, immár csendesen vigyorogva.

Kinyitom a számat, hogy megvédjem magam, de félbeszakítanak.

– Bree Sajt! – kiáltja Jamal Mericks, miután káprázatos öltönyében felbukkan az elfüggönyözött kuckóban. Elrángat Nathantől, és beburkol hatalmas, drágakölni-illatú ölelésével.

– Ne sajátítsd ki, ember. Ez az én születésnapom.

– Bizony, Nathan, ne légy ilyen smucig – mondom gúnyosan, miközben a táskámban kotorászom, hogy megtaláljam Jamal ajándékát.

Összedörzsöli a kezét, az aranyóra csillog a csuklóján.

– Ó, kapok egy Breegyót? Kérlek, mondd, hogy igen. Már olyan régen volt, amikor azt a macskafigurát adtad.

A cicát abból az alkalomból kapta tőlem, amikor egyszer együtt elmentünk egy macskás kávézóba, hogy legyőzzük a macskafóbiáját. Sajnos egy különösen morcos cirmos megkarmolta, a sebe pedig elfertőződött, így Jamal valószínűleg már sosem lesz hajlandó egy légtérben tartózkodni macskákkal. Mindenesetre vettem neki egy macskafigurát, így lehet egy olyan cicája, amelyik biztosan nem karmolja meg.

– Csukd be a szemed, és nyújtsd ki a kezed! Grimaszol, Nathanra néz.

– Ugye nem egy kitömött macskát dugdos a táskájában?

– Úgysem mondanám meg, akkor sem, ha az lenne – közli Nathan, és ezzel tíz jutalompontot kap tőlem.

Jamal sóhajt, behunyja a szemét, és összekulcsolja a kezét maga előtt.

– Rád bíznám az életemet is.

Szóval, a történet: Jamal szeret megbizonyosodni róla, hogy mindig jól néz ki, ezért amikor együtt elmegyünk egy bárba, sokszor kislisszol, hogy szemügyre vegye magát a mosdó tükrében. Legutóbb, amikor kiment, hogy megkérdezze a tükröt, ki a legszebb a vidéken, lemaradt Nicole Kidmanről. Nicole Jamal élete szerelme, és a srácot nagyon feldúlta, amikor kiderült, hogy elszalasztotta az alkalmat, hogy személyesen lássa a nagy idolt. (Fontos megjegyezni, hogy mindez a holt szezonban történt, és mindannyian sokat ittunk. Azt is hozzá kell tennem, hogy Nicole Kidman barátja Sallynek szólította Nicole-t.)

Ezért most egy kis kerek, felnyitható tükröt helyezek Jamal kezébe.

– Azért kapod, hogy soha többet ne kelljen lemaradnod Nicole Kidmanről.

Kinyitja a szemét, a tükörre sandít, és elneveti magát. Szétnyitja a fekete, kör alakú kis tükröt, hogy szemügyre vegye magát.

– Ez egy tökéletes Bree-féle mütyür. Remélem, nem bánod, Nathan, de hivatalosan is ellopom Breet, hogy az én legjobb barátom legyen.

A zsebébe csúsztatja a tükröt, átkarolja a vállam, én pedig ezzel egy időben átölelem a derekát. Jamal elfordít Nathantől, még mielőtt egy pillantást vethetnék az arckifejezésére. Nem is tudom, miért szeretném látni, milyen képet vág. Nem mintha féltékeny lenne. De hallom, ahogy Nathan azt motyogja:

– Csak a holttestemen keresztül.

Ez azért jólesik. Elhúzza a függönyt. Az összes kedvenc fickóm a világon már ott ül egy hatalmas asztal körül. Megint megdöbbent, milyen durva, hogy a legjobb barátom a Sharks irányítója. Ezek Nathan csapattársai, a legédesebb srácok, akikkel valaha találkoztam. Jamal Merick a kezdő irányító, Derek Pender elkapójátékos, Jayon Price (mi csak a vezetéknevén, Price-nak szólítjuk) szélső elkapó, és Lawrence Hills bal külső támadó.

Ezek a férfiak egytől egyig össze tudnának lapítani engem a hüvelyk- és a mutatóujjuk között, de mindnyájan gyengédek, és igazából úgy bánnak velem, mint a királynőjükkel. Ha hagynám, körbehordoznának egy vállukra emelt széken. Fogalmam sincs, miért – talán mert én vagyok az a lány, aki a legkisebb fenyegetést sem jelenti rájuk a maga százhatvankét centis magasságával. Ezeknek a fiúknak (Nathant is beleértve) én csak Bree Sajt vagyok, a vidám, göndör hajú lány a pizzéria feletti táncstúdiójával, akit mindenki szeret.

– Bree!

Minden srác ujjong, amikor meglát, én pedig vicces pukedlivel viszonzom a lelkesedésüket. Aztán ezek a csirkefogók körbepasszolnak az asztal körül, végül bepasszíroznak maguk közé. Úgy nézek ki, mint egy kisbaba, aki négy kidobóember között ül. Ez mindig így megy. Mindig nagyon tisztelettudók, de szeretnek úgy körbeadogatni, mintha forró krumplit dobálnának egymás markába.

– Ma este nincsenek hölgyek? – kérdezem kuncogva, miközben mindenkitől kapok egy puszit az arcomra, aztán lehuppannak körbe. Jamal a hátam mögé teszi a kezét a padon, és nem tehetek róla, de észreveszem, hogy Nathan csendben mosolyog, ahogy az asztal túloldaláról figyel.

– Nincsenek. Senki sem fogható hozzád. Ma este csak mi vagyunk – mondja Jamal egy mosoly kíséretében, amely majdnem olyan ellenállhatatlan, mint Nathané. Így flörtölnek.

– Azonkívül a rájátszások miatt Apa nem engedi, hogy egynél többet igyunk. Te majd bulizol helyettünk is.

A csapat Nathant nevezi Apának, mert ő mindig olyan tiszteletet parancsolóan konzervatív. Nem mintha Nathan ne szeretne szórakozni, sőt. A holt szezonban ő a legnagyobb partiarc közöttük, de szezon idején Nathannek a karrierje áll az első helyen. Mindent megtesz a győzelemért.

Lawrence felkap egy röviditalt, és huncut csillogással a szemében átnyújtja nekem, majd felemeli a sajátját is. Úgy meredek az italra, mintha kígyó lenne, mert mindenki, aki ismer, tudja, hogy ebben a műfajban könnyűsúlyúnak számítok. A fiúk simán leguríthatnak egyet belőle, és meg sem kottyan nekik. Én viszont olyasféle lány vagyok, aki néhány stampedli után felugrik az asztalra, és szalvétával a fején Adele-t énekel a villájába. Ez természetesen csak egy elképzelt helyzet. És nem történt meg pár hónapja, vagy ilyesmi… Derek odanyúl, megragad egy kupicát.

– Olyan régen hallottam a kedvenc dalomat.

Price és Lawrence egymásnak dönti a homlokát, és együtt éneklik egy féldecis pohárba:

– Hello, Bree vagyok…

Hát igen. Megváltoztatták a dal szövegét, és olyan gyakran ugratnak vele, amilyen gyakran csak lehetséges. Most már láthatjátok, hogyan siklanak félre a dolgok nagyon gyorsan, ha nem vagyok óvatos. Mivel ma még ebéd óta nem ettem semmit, és kissé kótyagosnak érzem magam Nathan legutóbbi kinyilatkoztatásai miatt, különösen óvatosnak kell lennem ezekkel az ártatlannak tűnő italokkal. A rövidre nézek, aztán vissza Nathanre. Mennyi az esélye, hogy azt mondom neki:

gyerekeket akarok tőle, ha egynél több pohárral iszom ezekből ma este? Általában nagyon jó vagyok abban, hogy befogjam a szám. Izé, a karaokedalokat leszámítva.

Nathannel egymás szemébe nézünk az asztal felett, és azt remélem, látok valami figyelmeztetést arra vonatkozóan, hogy legyek óvatos az itallal (mert ő volt az, akinek le kellett szednie az asztalról, és hazavinnie a mesés Adele-előadásom után), de a mosolya szélesebbre húzódik, és az ital felé biccent.

– Csak bátran. Majd vigyázok rád ma este, és épségben hazajuttatlak. – Hüvelykujját a kisujjához illesztve feltartja a kezét, míg másik három ujját kiegyenesíti. – Cserkész-becsületszavamra.

Ismerős, kavargó érzés bizsergeti a gyomromat. Vigyázni fog rám. Mindig így tesz. Ezt is hozzáadom a listámhoz, amely arról szól, hogy milyennek kell lennie a jövőbeli pasimnak: rábízhatom az életemet. Legurítom az italt, és hagyom, hogy égesse a torkomat, mire az egész asztal kiabálásban és éljenzésben tör ki.

8.

NATHAN

– Menj, és nézd meg, mit csinál, tisztára megszállott vagy! – mondja Jamal, és visszarángat a valóságba. Azonnal abbahagyom a dobolást az asztalon. Már majdnem három órája itt vagyunk. Eddigre a fiúk rendszerint összehoznak egy olyan italszámlát, amiből simán lehetne egy új autót is venni, ma azonban máshogy áll a dolog. Szigorú diétán vagyunk, hogy csúcsformában tartsuk magunkat, ami kevés alkoholt jelent, minimális fehérjét és sok zöldséget. Nem iszunk sokat.

Egyikünk sem, kivéve Breet. Úgy dönti le a poharakat egymás után, mint egy kisgyerek a gyümölcslét. Általában nem bánnám, de ma este bűntudatot ébreszt bennem, mert azt hiszem, én vagyok a felelős amiatt, hogy túl sokat iszik. Amikor megtudta, hogy én fizetem a bérleti díját, aztán mindennek a tetejébe az is kiderült számára, hogy cölibátust fogadtam, azt hiszem, alapvetően a feje tetejére állítottam az életét. Nem akartam neki elmondani, hogy az önmegtartóztatást választottam, de valahogy nem igazán volt más választásom, miután Kelsey a bejegyzésében hazugságokat terjesztett. Az igazság az, hogy önként vállaltam a cölibátust. Nem is udom, egyik nap felébredtem, és rájöttem, hogy csak ámítom magamat azzal, hogy mást is akarhatok, mint Breet. Ha vele nem lehet, akkor mással nem akarok lefeküdni.

Jézusom, most esik le, hogy ez milyen abszurdnak hangzik. Jamalnak igaza van – kezdenem kell valamit ezzel a barátsággal, különben magányos, megkeseredett, szexuálisan frusztrált emberként fogok meghalni. Nem folytathatom így örökké, de úgy érzem, elakadtam. És Bree arckifejezése, amikor arra utaltam, hogy talán ő az önmegtartóztatásom oka… Inkább vágjanak gyomorszájon, mint hogy még egyszer látnom kelljen.

– Nem vagyok megszállott, csak…

– Megszállott – visszhangozza egybehangzóan az asztaltársaság. Vigyorgok, megrázom a fejem, és közben lenézek a telefonomra, hogy lássam, küldött-e Bree bármilyen segélykérő üzenetet. Ő nem üzent, de van két nem fogadott hívásom az ügynökömtől, ezt öt sms követi, amelyek módosítják a heti programomat, további találkozókkal terhelve amúgy is zsúfolt napirendemet. Van egy csomó üzenet anyámtól is arra vonatkozó megjegyzésekkel, hogyan játszhattam volna jobban a legutóbbi meccsemen.

Anya: Csak most néztem meg a hétfő esti meccs legjobb pillanatait, és kicsit lomhának tűntél.

Anya: Szerintem ki kellene rúgnod a táplálkozási szakértődet, és el kellene menned ahhoz a nőhöz, akit találtam neked.

Anya: És túl sokáig tartod a labdát.

Szuper, most már ő a támadóedzőm.

Én: Épp a barátaimmal lógok. Holnap majd kereslek.

Anya: Még bulizol ilyenkor? Késő van. Ez nem fog segíteni abban, hogy jobban játssz. El kellene…

Befejezem az olvasást, és elrakom a telefonom. Anya most Malibuban él, de az elvárásai valahogy még Long Beachen is utolérnek.

Nincs ebben semmi új. Már kölyök focista koromban is arra ösztökélt, hogy hozzam ki magamból a legtöbbet a játék során. Tudom, hogy nem kellene túl sokat panaszkodnom miatta, mert ő segített eljutnom erre a szintre, ahol vagyok, de néha az agyamra megy. Főleg azért, mert pontosan rámutat a gyenge pontjaimra. Ettől az az érzésem támad, hogy holnap reggel korábban kellene felkelnem, és megnéznem a meccsről készült felvételeket, hogy lássam, valóban túl sokáig tartom-e magamnál a labdát.

Visszaterelem a gondolataimat Breere.

– Tudjátok, milyen, amikor iszik. Jamal nevet.

– Igen. Cuki lesz, és beszédes. Te viszont kibírhatatlan vagy.

– Amikor iszom?

– Nem. Amikor ő iszik. Úgy lebzselsz körülötte, mint egy testőr, és morcosan fixírozol mindenkit, aki rá mer nézni. Szóval, menj csak.

Fényes öltönycipője orrával megbökdösve kitaszigál a bokszból.

– Menj, és ellenőrizd a nődet, mielőtt kinyírod az egész bulit. Mi már amúgy is kellemetlenül józanok vagyunk miattad. Ne kényszeríts arra, hogy az aggodalomtól a körmünket is rágni kezdjük.

– Egyetértek. Menj, és keresd meg – mondja Price. Lawrence megvonja a vállát.

– Szerintem klassz, hogy mindig vigyáz rá. Jamal Lawrence felé bök:

– Ne bátorítsd.

Megrázom a fejem, és elhagyom a termet. Szerencsére a bárban sötét van, és a VIP-rész távol esik a központi tértől, így nem kell azonnal autogramra várakozó rajongókba botlanom. Kislisszolok a folyosón, és csak a női mosdó előtt állok meg. Bekopogok, majd kinyitom a nyikorgó ajtót, hogy bekiabáljak.

– Bree Sajt, jól vagy odabent?

Azonnal kapatos kuncogást hallok, és megnyugszom.

– Én vagyok az! Bree sajtos sajt – kiabál ki. Valószínűleg senki nincs bent, akinek mondaná.

De egy másodperccel később kitárul az ajtó, és felbukkan benne egy magas, fekete hajú nő. Kosztümöt visel, és gúnyosan mosolyog. Egy pillanatig aggódom, hogy talán egy megszállott rajongó, és letapiz a folyosón (ez többször is megtörtént), de ekkor szélesebbre nyitja a vécé ajtaját, és a válla fölött hátrabök a hüvelykujjával.

– Azt hiszem, a barátnődnek egy kis segítségre lenne szüksége.

– Rosszul van? – kérdezem, és már nyomulok is befelé. A nő szorosan a nyomomban, odalépünk a zárt fülkéhez.

– Valószínűleg… mármint ha így akarjuk mondani, hogy tajt részeg. Egyfolytában szövegelt nekem, miközben megpróbált kiszedni egy sörfoltot a pólójából, aztán hirtelen fehér lett, mint a fal, és berohant az egyik fülkébe.

Összeszorul a szívem. Bree nem bírja az italt. Gondoskodnom kellett volna róla, hogy korábban megkönnyebbüljön. Belediktáltam egy tányér sült krumplit (igen, beleerőltettem, mert amikor részeg, nem tud koncentrálni, és állandóan emlékeztetnem kell, hogy harapjon valamit), de nem vagyok benne biztos, hogy ez elég volt ahhoz, hogy mindent felszívjon, amit ma este megivott.

A zárt fülkéhez lépek, és kétszer kopogok.

– Bree? Jól vagy? Bejöhetek?

– NATHAN? Sziiiiiiaaa.

Liheg, de vidáman. Legalább tudom, hogy nem ájult el odabent, és nem hányt.

– Igen, én vagyok. Kinyithatom az ajtót?

Tisztában vagyok vele, hogy a nő még mindig ott lábatlankodik mögöttem. Meg akarom kérni, hogy menjen el. Nem kell, hogy a szemtanúja legyen ennek, de ez van a rajongókkal – nem hisznek abban, hogy a celebeknek is jár a magánszféra. Úgy tűnik, abban a meggyőződésben élnek, hogy a hírességek „regisztráltak” erre, és a magánéletünknek egy nyitott, korlátlan fogyasztást kínáló szórakoztató büfének kell lennie. Csakhogy Bree nem „regisztrált” erre, és tudom, hogy nem érdekli a rivaldafény, ezért védem őt nyilvános helyzetekben. Én vagyok a testőre ilyenkor.

– Persze, irányító! Az én házam a te házad.

Bree a legbarátságosabb részeg, akivel találkozhat az ember. Ha ez lehetséges, minden egyes felhajtott pohár után imádni valóbb lesz. Vigyáznom kell vele, mert egyszer szó szerint megpróbálta odaadni a lakása kulcsait egy hajléktalannak, és azt mondta neki, inkább legyen az övé. A végletekig nagylelkű – mókás, ha belegondolok abba, hogy ő rólam mondja ezt.

– Ki tudod nyitni a zárat? – kérdezem tőle gyengéden.

– Ó! – kuncog hangosan. Újra hátrapillantok a vállam felett. A sötét hajú nő még mindig ott álldogál, lelkesen mosolyog, szemében gonosz csillogással, amelyben nem bízom. Úgy fordulok, hogy a hátammal egy paravánt formáljak, amely biztosítja nekünk a privát szférát.

– Hoppá. Ez az öblítő. Hé, Nathhaannnn… hol találom azt a zár izét? Túl sötét van, hogy bármit is lássak itt.

Ó, Jézusom. Kiütötte magát.

– Nyisd ki a szemed Bree. Megkopogtatom az ajtót.

– A zár itt van.

Hangosan zihál – valószínűleg most döbbent rá, hogy be van csukva a szeme.

– Igazad van! Ott van! Hűha, ez egy forgó szoba.

Hallom a zár kattanását, és készen állok, hogy kinyissam az ajtót, amikor megint eszembe jut a mögöttem álló nő. Ránézek, reményeim szerint kedvesen mosolyogva. Nagyon körültekintőnek kell lennem, hogyan viselkedem másokkal nyilvános helyen, vigyáznom kell, hogy ne tegyek semmi félreérthetőt, hogy ne viselkedjek agresszívan vagy dühösen – alapvetően semmi olyat ne csináljak, ami azután elterjedhet a Twitteren, és rossz fényt vethet a karrieremre. A pletyka egy dolog, de ha szárnyra kel egy történet, amely arról szól, hogy üvöltözök egy rajongóval, az már más tészta.

– Elnézést, nem bánja, ha… – kérdezem, remélve, hogy a nő tud olvasni a sorok között, és megérti: udvariasan arra kérem, tűnjön el. Szélesebben mosolyog, és megrázza a fejét.

– Nem, egyáltalán nem. Csak folytassa.

Nem ezt akartam.

Remek. Csak fel kell kapnom Breet, és hazacipelnem. Természetesen az én otthonomba. Semmi esetre sem küldöm haza ilyen állapotban a saját lakásába. Nem bízom benne. Félek, hogy felkel, és az éjszaka közepén elindul egy városi kalandra. Kinyitom a fülke ajtaját, és ott találom Breet a vécén ülve, a falnak roskadva. Hála istennek rajta van a nadrágja, különben másnap elsüllyedne szégyenében. Két térde összepréselve, de jobb és bal lábfeje egymástól távol, a karja meg csak lóg a két oldalán, a csuklóján pedig egy csomó színes, fonott karkötő hervadozik. Akár egy kisgyerek, aki megpróbált sokáig fent maradni, de nem bírt a lázzal. A pólója elején egy óriási nedves folt fokozza a hatást. Annyira aranyos még ilyenkor is. Bárcsak odahajolhatnék hozzá, és megcsókolhatnám! Csak egy gyors puszi, hogy egy kicsit kimutathassam, hogyan érzek iránta. Olyan sokáig titkoltam ezt az érzést, hogy már fizikailag fáj, de ő nem hagyja, hogy én legyek a férfi az életében.

Leguggolok elé, és megfogom az egyik kezét.

– Szia, kis barátom, hogy vagy? Csukott szemmel mosolyog.

– NAGYON jól. És az új barátnőm, Cheryl nagggyon kedves.

Találkoztál vele?

Felnézek a nőre, aki fanyarul mosolyog.

– Igazából Kara vagyok. Visszafordulok Breehez.

– Igen. Kara mondta, hogy nézzek rád, mert baj van.

– Jó.

Kinyitja a szemét.

– És ne aggódj, Karát tényleg érdekelte a problémád – teszi hozzá. Közben nagyra nyitja a szemét, tekintete lekúszik az ágyékom közelébe, majd újra a szemembe néz. – De felvilágosítottam, és megmondtam neki, hogy ne higgye el ezt a hazugságot. Az a szemét boszorka.

Megpróbálja megpöckölni az orromat, de helyette az arccsontomat találja el.

– Merrrevedési zarav – elhallgat és grimaszol. – Zara… – Még kétszer nekifut, hogy kimondja a szót, aztán feladja. – Senkinek semmi köze a himbilimbidhez!

Oké, ideje indulni.

– Nos, igen, az én himbilimbim, és köszönöm, hogy megvédted. Mit szólnál hozzá, ha most hazamennénk?

Lebiggyeszti az ajkát.

– Miiicsodaa?! De hiszen ez egy buli!

A szeme akár egy kiskutyáé, az arcát a fülke falához tapasztja. Nyomot fog hagyni rajta.

– Szerintem a fiúk már kibulizták magukat. Ideje aludni, mert holnap reggel edzésünk lesz.

Felállok, és Bree felé nyújtom a kezem.

– Gyerünk, menjünk ki innen.

Megfogja a kezemet, és feláll, drámaian imbolyog, ahogy függőlegesbe kerül, majd azonnal vissza is ül.

– Igazábbból én itt maradok. Odafent minden forog – motyogja, miközben csap egyet a kezével a levegőben.

– Gyerünk, meg tudod csinálni.

Lehajolok hozzá, felsegítem, a karját a derekam köré fonom, és ráveszem, hogy támaszkodjon rám. Csak fel kellene kapnom és kivinnem, de az az érzésem, hogy ebből jelenet lenne, és holnap minden pletykaoldal címlapján szerepelne. Ezért inkább megpróbálom állva tartani, amíg esetlenül kitámolygunk. Miközben kilépünk a fülkéből, szemtől szembe találom magamat Karával, aki éppen most csúsztatja vissza a telefonját a táskájába. De most nincs időm emiatt aggódni.

– Köszönöm, hogy…

– Kémkedtél? Hogy hallgatóztál? Hogy beleütötted az orrodat olyasmibe, ami nem tartozik rád? – Köszönöm, hogy figyeltél rá.

– Hidd el, örömömre szolgált – mondja a nő csillogó szemmel, amitől különös érzésem támad. Olyasmi, mint amikor nézel egy filmet, és hirtelen a kamera lassú, drámai zene kíséretében ráközelít valakire, te pedig rádöbbensz, hogy a fenébe is, ez az ember rossz. Persze valaki mindig azt állítja, hogy ő végig mindent tudott. Nem tudtál semmit, Sandra.

Kara megfordul, és kinyitja nekünk az ajtót. Amikor végre kijutottunk a vécéből, a VIP-terem felé indulok. Szerencsére oda Kara már nem követhet bennünket. Bree a mellkasomra hajtja a fejét, ahogy lépkedünk, és mélyeket lélegzik.

– Olyan jóóóó illatod van. Még az izzadságod is jó illatú.

Hogy csinálod ezt?

Rámosolygok, és remélem, hogy bóknak szánta.

– Részeg vagy. Így csinálom.

A fiúk segítenek Breet kivinni, és hogy távol tartsák a fürkésző tekinteteket, egy falat alkotnak körülöttünk, ahogy kisétálunk. Jamal felfújja magát, mint egy páva. Mindenkire kacsintgat, és flörtöl az összes nővel, aki mellett elhalad. Ezzel tökéletesen eltereli a figyelmet az oldalamon lógó kókadt Breeről.

A parkolóban arra készülök, hogy berakjam kedves kis csomagomat a furgonba, amikor hirtelen éberséggel a fiúkhoz fordul. Ez a második köre, és tudom, mi következik. Mindig ez történik, de általában csak én vagyok ott, hogy a szemtanúja legyek.

– Fiúk, ti most eljöttök, Nathanhez, oké? Van valami nagggyon vicces elfoglaltságom számotokra.

A srácokra nézek, olyan tekintettel, ami azt üzeni, „mondjatok nemet”. De ők természetesen mindent megtesznek Breenek, amit akar, mert neki lehetetlen nemet mondani, és mindannyian szívesen beleegyeznek.

Így a támadójátékosom, a szélső elkapóm, az összekötőm és a bal oldali külső támadó falemberem mind a lakásomon kötnek ki, ahol is Bree a csapat színeire festi ki a lábujjkörmeinket. Ott ülünk sorban a kanapén és a fotelokon feltűrt nadrágszárral, miközben Bree a lábunk körül fontoskodik, és futószalagon festi ki a körmünket ugyanazzal az aprólékos figyelemmel, amellyel az ember egy bombát hatástalanít. Szerintem azért, mert nagyon nehéz lehet lábujjakra koncentrálni, amikor forog veled az egész szoba. Bree csupa öröm. Egyfolytában mosolyog, és azt mondja, ez majd plusz szerencsét hoz, és mindannyiunkat megesket rá, hogy nem mossuk le a lakkot a következő meccs előtt.

Odajön hozzám, hogy összekulcsoljuk a kisujjunkat a cserkészeskühöz, és amikor felém hajol, véletlenül belehuppan az ölembe. Az arca olyan közel kerül az enyémhez, hogy összeszorul a gyomrom. Mélyen a szemembe néz. Még sohasem ült korábban az ölemben, és el sem hiszem, annyira jó érzés. Minden porcikám bizsereg a tudattól, és képzeletben feltérképezem a módokat, hogyan illeszkedne Bree tökéletesen a karomba. Közben háborgok. Most már nemcsak azt kell tudnom, hogyan néz ki Bree meztelenül, hanem azt is, milyen érzés, amikor hozzám simul. Ez emberkínzás.

Hirtelen minden szem ránk szegeződik a szobában, mire megköszörülöm a torkomat.

– Ideje, hogy ágyba tegyelek, azt hiszem.

Bree tekintete ködös, ám ahelyett, hogy veszekedni kezdene velem, mert arra kényszerítem, hogy itt aludjon, összegömbölyödve a mellkasomhoz simul, és a nyakam hajlatába hajtja a fejét.

– Nem tudok menni. Túl fáradt vagyok – közli.

Felállok, majd a srácok halk kuncogásától kísérve – úgy viselkednek, mintha kisiskolások lennének – a karomban tartva beviszem a szobájába.

– Szerelmes kiskutya – mondja Jamal, ahogy elhaladok mellette, mire én bemutatok neki a középső ujjammal Bree háta mögött. Remélem, hogy nem hallotta Jamal megjegyzését, vagy legalábbis holnap nem fog rá emlékezni.

Miután ágyba teszem, nem engedélyezem magamnak, hogy ott időzzek. Betakarom, lekapcsolom a villanyt, behúzom az ajtót magam mögött, és egy pillantást sem vetek rá. Az egyetlen oka, hogy a barátságunk sikeresnek mondható ebben a plátói állapotban, nem más, mint hogy megtanultam továbbállni. Például ha belépek a konyhába, és azt látom, hogy Bree a pult fölé hajol, és a feneke túl jól néz ki, akkor nem kezdem el bámulni, hanem továbbállok. Ha Breevel sétálok, és véletlenül összeütközünk, nem torpanok meg, és nem ölelem át. Semmi esetre sem. Inkább továbbállok. Ha késő estig fent vagyunk, és elfog a kísértés, hogy megmondjam neki: még a földet is imádom, amin jár, akkor inkább lelépek. Így aztán ma este sem nézek vissza az ajtóból, hogy lássam, ahogy kiütve fekszik a párnán, és zabolátlan haja ott tekergőzik körülötte. Inkább továbbállok, és visszamegyek a nappaliba, a barátaim közé, akik ott sorakoznak a kanapén felvont szemöldökkel és összekulcsolt karral. Olybá tűnik, beleütik az orrukat az életembe.

– Mi ez az anyáskodó hangulat? – kérdezem lefagyva az ajtóban. Nem vagyok biztos benne, hogy be akarok menni közéjük. Lawrence szólal meg elsőként. Nehéz komolyan venni az ezüst és fekete színben csillogó körömlakkjával.

– Itt az idő, ember. Felvonom a szemöldökömet.

– Ez rejtélyes és baljóslatú.

Jamal mellkason üti Lawrence-t.

– Ezért nem akartuk, hogy te nyisd ki a szádat elsőként. Megrázza a fejét.

– Azt akarta mondani, hogy itt az ideje, hogy megkapd a csajodat. Csak rosszul fogalmazott. Nagyszerű lesz.

Megpróbálom elrejteni a vigyoromat.

– Akarjátok, hogy kimenjek, és visszajöjjek? Kezdhetjük elölről.

– Ennyi, elszállt a pillanat – mondja duzzogva Jamal. Utálja, ha valaki tönkreteszi a különleges pillanatait. Márpedig azokból akad bőven. Már meg is fordulok.

– Nem, nem szállt el. Gyerünk, nekifutok még egyszer.

Csináljuk.

Kimegyek a szobából, majd visszajövök egy pillanattal később, és úgy viselkedek, mint az a valaki, aki megpróbálja tettetni, hogy semmit sem tud a meglepetéspartiról, amelyről véletlenül már három hete értesült. Lawrence ezúttal nem rontja el.

– Itt az ideje ember, hogy megszerezd a nődet. – Jamalnak már nem szikrázik annyira a tekintete, de nyilvánvaló, hogy még akar valamit mondani. – És mi majd segítünk neked ebben – teszi hozzá végül reklámba illő hangján.

Őszintén szólva meghatottak. Kifújom a levegőt.

– Megérte, fiúk. Jól csináltátok. Beleborzongtam.

Nagyra értékelem, amit tenni akarnak, tényleg, de nem fog menni.

– Az a probléma, hogy Bree nem úgy viszonyul hozzám.

Mindnyájan nevetésben törnek ki. Price az, aki először megszólal, miközben megtapogatja a nagylábujját. Mielőtt visszahúzza a zokniját, meg akar bizonyosodni róla, hogy a körömlakk megszáradt.

– Igen. A nők hozzám is mindig úgy kucorodnak, mint egy kiskutyus, amikor nincsenek belém zúgva. Húzd ki a fejed a seggedből, ember. Ez a nő szerelmes beléd.

Bree szobája felé nézek. Hinni akarok nekik, de nagyon nehéz. Annyi évünk volt arra, hogy elhagyjuk a barátzónát, de ő soha nem tett semmit ennek érdekében. Amikor csak közelebb jutok, ő felállít egy szuper biztos erőteret, amely visszalök.

– Márpedig én azt mondom, hogy Bree nem akar mást, csak barátságot.

– Vagy csak fél – mondja Jamal, miközben feláll a kanapéról, és lehajtja a nadrágszárát.

– Mégis mitől?

– Hogy megteszi az első lépést, és nem talál viszonzásra. Mind a ketten a félelem és a félreértések örvényének a fogságába estetek. Valamelyikőtöknek át kell törnie ezeken.

Egyik részem tudja, hogy igaza van. Rettegek, hogy ismét elveszítem Breet. Már kaptam ebből ízelítőt azokban az években, amikor egyetemre jártam, ő pedig kilépett az életemből, és ebből sohasem kérek repetát. De részéről vajon ugyanez a helyzet? Ezzel kapcsolatban egyelőre nincs elég bizonyítékom.

– Nem tudom, hogyan tudnám ezt kideríteni, anélkül, hogy egyenesen megkérdezzem tőle. Márpedig az túl kockázatos lenne. Nem akarom elveszíteni őt, mert tényleg a legjobb barátom, aki valaha is létezett.

Jamal felveszi a kabátját.

– Először is, au, ez fájt. Másodszor, csak egy jó lehetőségre van szükséged, hogy puhatolózhass, anélkül, hogy következményei lennének.

Most már csupa fül vagyok.

– Hogy csináljam?

Nevet, és megveregeti a vállam, ahogy elindul az ajtó felé.

– Nem tudom, ember. Nem végezhetünk el minden munkát helyetted.

– Nem gondolnám, hogy eddig bármit is csináltatok volna – mondom Jamalnak, aki két ujjal is beint a válla felett. – Hamarosan tartunk majd egy ötletbörzét.

Price a következő, aki távozik.

– Elnézést, de túl józan vagyok ahhoz, hogy jó ötletekkel álljak elő ma este.

– Ezt kicsit aggasztó hallani – mondom neki. Lawrence lép mellém következőként.

– Én azt mondom, hajrá. Az igazi szerelem csak egyszer jön el az életben – ne hagyd, hogy elmenjen melletted.

Mindnyájan csak pislogunk a legagresszívabb bal oldali támadó falemberünkre. Kiderül, hogy meglepően romantikus egy tankként működő játékoshoz képest. Derek az utolsó, aki bölcs tanácsával előáll, mit kellene tennem Breevel, hogy kijussak a barátzónából. Ám a tanácsa csöppet sem romantikus vagy aranyos, úgyhogy nem fogom megismételni. De azért elteszem egy rosszabb napra.

Egész éjjel ébren heverek, és azon gondolkodom, amit a barátaim mondtak. Az énem egyik fele úgy gondolja, hogy tévednek, és azt kellene inkább mondaniuk, hogy lépjek túl Breen, ahelyett, hogy azt tanácsolják, vágjak bele valamibe. De a másik fele kíváncsi lett, mit tehetnék annak érdekében, hogy kipuhatoljam a körülményeket. És talán egy kicsit túl sokat fantáziálok azon, amit Derek mondott…

9.

BREE

Jaj, ne.

Azt hiszem, valaki összekeverte a fejemet egy kátyús országúttal, és most egy légkalapáccsal dolgozik rajta. Átkozom a srácokat, amiért hagyták, hogy ilyen sokat igyak múlt éjjel! Biztosan nagyon messzire mentem, mert anélkül, hogy kinyitnám a szememet, tudom, hogy Nathan lakásában vagyok. Mindennek olyan illata van, mint neki, és csakis Nathan vendégágyában ilyen lágyak a lepedők. Nagyon részeg lehettem, és nyilván teljesen magamon kívül voltam, ha Nathan azt sem hagyta, hogy hazamenjek. Milyen kínos.

Emlékek villannak be, és csak némi habozást követően adom át magam nekik. Valahogy nem vagyok biztos abban, hogy emlékezni akarok. Mi van, ha lekaptam a felsőmet? Nem. Nathan sohasem hagyná, hogy ezt tegyem. De már mindannyian tudjuk, hogy a szerenád nagyon is reális lehetőség.

Szerencsére egyetlen ilyen esetre sem emlékszem. Halványan rémlik, hogy leöntöttem a pólómat sörrel, és kirohantam a mosdóba, hogy kimossam. És mintha emlékeznék rá, hogy telebeszéltem egy szegény nő fejét, és utána… ó, igen, Nathan bejött és megmentett. Mindig ezt csinálja. Ez nyilván egy újabb ok, amiért nem vonzódik hozzám – olyan lányt akar, aki nem száll fel ilyen gyakran a bulivonatra.

Sajgó fejjel lerúgom a takarókat, majd lenézek: a tegnapi ruhám van rajtam, és különös módon ez csalódást okoz. A filmekben, amikor a legjobb barátnő berúg, és a főhős biztonságban hazaviszi, segít átöltözni is a lánynak, ráadja az egyik túlméretezett pólóját (természetesen végtelen lovagiassággal közben végig másfelé néz), majd a lány másnap a fiú illatába bugyolálva ébred. Nekem csak sörszagom van. És körömlakk?

Nincs idő a fetrengésre. Ráveszem magamat, hogy felüljek, és a telefonomért nyúljak. A nap már felkelt, így tudom, hogy Nathan már elment. Röhejes csapatmegbeszélést kell tartania, és ez általában abban a sportlétesítményben zajlik minden reggel hat harminctól hétig, ahol edzenek. Ma reggel hálás vagyok ezért, mert nem hiszem, hogy a szemébe tudnék nézni azután, hogy azt mondtam neki, hogy olyaaan jó illata van. Hmm, erre a részre emlékszem, és mélyen megbántam. (De attól még igaz.)

Megnyitom a telefonomat, és látom, hogy reggel nyolc óra van, és te jó ég, harmincnyolc e-mailem? Most tényleg? Azt is látom, hogy a nővérem többször próbált felhívni, és vagy millió sms-t küldött. Ez nem normális, rossz előérzetem támad.

Legörgetem a névjegyzékemet, és a neve mellett megnyomom a hívás jelet.

Kicsöng néhányszor. Nem kell attól tartanom, hogy még alszik. Először is, mert épp elégszer hívott ahhoz, hogy a mobiltelefon-szolgáltatóm új identitást akarjon felvenni. Másodszor, mert Lilynek három, hat éven aluli gyereke van, szóval, szegény nővérkém mindig együtt kel a nappal. Valaki adjon már ennek a nőnek egy díjat.

– Szia, kicsim! – üdvözöl harsány, napsütéses hangon, ami beleütközik a koponyámba. – NEM! JOHNNY! TEDD LE AZT A KÉST!

Nyöszörgök, és elhúzom a telefonomat a fülemtől. Jajjjj, ez az egyetlen válaszom arra, hogy Johnny egy késsel hadonászik.

– Ööö, jól vagy? – kérdezi Lily. – Várj egy kicsit, mindjárt. – DOUG? FIGYELJ A GYEREKEKRE, KIMEGYEK, HOGY B-VEL BESZÉLJEK!

Sziszegek, mint egy dühös macska, ő meg csak nevet. Csoszogást hallok, és elképzelem, ahogy felveszi vastag, rózsaszín pongyoláját, mielőtt kinyitja a bejárati ajtót, azután kimegy, és leül az imádni való, külvárosi háza verandájára. A ház fehér, fekete redőnyökkel, és elöl egy rózsakerttel. Ha én kinézek a lakásom ablakán, egy rácsos ablakú kisboltot látok, néhány meglehetősen rémisztő graffitit a falakra alvadva, és egy szemeteskonténert, ami épp végiggurul az utcán. Ez Los Angeles – az én fakósárga színű, ragadós padlójú társasházam épületétől öt háztömbnyi sétával eljuthatsz Nathan tengerparton álló, hárommillió dolláros házához, amelyhez parkolószolgálat tartozik, és amelynek tökéletesen gondozott a sövénye.

Igen, a nővérem és én éppen ellentétei vagyunk egymásnak. Míg nekem zabolátlanul göndörödik a hajam, az ő egyenes, gyönyörű, szőke tincsei mindig úgy állnak, mintha most lépett volna ki a szalonból. És miközben én egy csapat focistával töltöttem részegen az elmúlt éjszakát, és a legjobb barátom dugott ágyba, addig ő valószínűleg az egyik unokaöcsémet ringatta, és énekelt neki, hogy elaludjon. Aztán az emeleti szobából lement a földszintre, és felkucorodott a kanapéra Douggal – férjével és élete szerelmével –, hogy jégkrémet egyenek és tévét nézzenek. Biztos vagyok benne, hogy tévézés közben Doug megmasszírozta a nővérem lábát.

Néha kísértést érzek, hogy féltékeny legyek rá, de az énem másik fele azzal is tisztában van, hogy nem lennék boldog az ő életében. Szeretem, ahol most élek. Azt is szeretem, ha vetek egy pillantást a kisbolt falán lévő graffitire, és megtalálom a nevemet azzal az igazán menő betűtípussal felírva. Ugyanis figyeltem a srácot, miközben az eredeti műalkotást felvitte festékszóróval a falra, és mondtam neki, hogy fantasztikus, amit csinál. Mire ő felírta a nevemet. A sárkány tetoválása lett belőle, amit festett, és ami éppen szétmarcangol egy embert. Igazán cuki. Nem kívánom Lily életét; leginkább csak azt szeretném, hogy valaki úgy szeressen, ahogy Doug szereti Lilyt. Ez az, amit valójában irigylek.

– Csak nem másnapos valaki? – kérdezi a nővérem gyengéd mosollyal a hangjában.

– De igen – dörmögöm. – Tegnap este tartottuk Jamal születésnapját, és Nathan nem hagyta a fiúknak, hogy egynél több italt igyanak – szóval, mondhatjuk, hogy én ittam mindenki helyett.

A nővérem nevet, és ez a hang olyan édes a fülemnek. Azt kívánom, bárcsak ott ülnék vele, és ráhajthatnám a fejemet rózsaszín pongyolás vállára.

– Szegény B. Bár ez megmagyarázza a videót.

Hirtelen mozdulattal felülök, az agyam nekiütődik a koponyámnak.

– Miféle videót? Nathan küldött neked valami ciki videót rólam? Esküszöm, hogy…

– Nyugodj meg, te iszákos. Még tényleg nem tudod?

– Mit nem tudok?

Kétségbeesetten körbenézek a szobában, mintha ott lapulna az ijesztő válasz. Mondjuk, egy falfreskó, amint az asztalon táncolok éppen. Vagy megszólal a hangszórókból a legutóbbi szerenádom felvétele. De semmi ilyesmi. Csak a makulátlan vendégszoba és a terpeszkedő ablakok, amelyek a lusta óceánra néznek.

– Jaj, istenem. Oké, légy szíves, vegyél egy mély lélegzetet.

– Nyögd már ki végre, Lily!

Felállok, és nem veszek tudomást kavargó gyomromról, miközben kivonulok a konyhába, azt remélve, hogy találok bármi más nyomot, amely szörnyű bukásomra utal. De semmi nincs a konyhában, csak egy alma és egy üzenet Nathan kézírásával: Gyógyszer. Igyál. Egyél. Szünetben beugrom hozzád. És ne aggódj, nem énekeltél egyetlen Adele-dalt sem tegnap este.

Mosolygok magamban, kicsit megkönnyebbülök.

Egészen addig, amíg a nővérem miatt megáll a szívverésem.

– Tegnap, az este folyamán valamikor, minden titkodat kiteregetted egy riporternek a mosdóban.

– NEM – mondom egy hosszú kilégzéssel, és leeresztem az alkaromat a pultra. – Hogy érted azt, hogy kiteregettem a titkaimat?

– Azt hiszem, meg kellene nézned azt a videót. Nyögök.

– Hol találom?

Éles nevetése megkettőzi az aggodalmamat.

– A valódi kérdés az, hogy hol nem találod? Úgy terjed, mint a vírus, B. Tele az Instagram és a Twitter. De a jó hír az, hogy mindenki szeret, és úgy gondolják, imádni való vagy. Még egy hashtaget is elindítottál!

Úgy mondja ezt, mintha egy világhírű jótékonysági kezdeményezést indítottam volna útjára.

– Ó, istenem, remélem, nem szerepel benne a cicim.

– Nem, de azt hiszem, hogy miután megnézed a videót, azt fogod kívánni, bárcsak inkább cicit villantottál volna.

Még nem is láttam, de már a lehetséges költözést fontolgatom. Hogyan lehet bekerülni egy tanúvédelmi programba? Talán csak külföldre kellene költöznöm? Spanyolország esetleg? Mindig is el akartam menni oda. Majd meg kell tanulnom spanyolul, és ez probléma lehet. A FENE A FIATALKORI ÉNEMBE, AKI A FRANCIÁT VÁLASZTOTTA A SPANYOL HELYETT. Várjunk csak! Probléma megoldva – Franciaországba fogok menni. Oui, kérek egy sült krumplit. A francba, a franciám is megkopott.

– Csak tedd le, és menj fel a TMZ weboldalára. Hívj vissza, ha végeztél.

TMZ?! Te most viccelsz?! Úgy érzem, mintha tíz liter romlott tejet ittam volna.

Lerakjuk a telefont és remegő kézzel bepötyögöm az oldal címét a telefonomba. Nem kell sokat kutakodnom, hogy rábukkanjak a cikkre… MERT OTT VAN A KEZDŐOLDALON! Aztán a pofon. Jaj, ne. Valami szörnyűséget csináltam tegnap este… és ez most egy nagyon hosszú cikk alatti videóról köszön vissza rám. Fecsegtem. Kiderült, hogy az új barátom, akivel tegnap este találkoztam a mosdóban, nem más, mint Kara Holden, a TMZ pletykalap újságírója.

Ahogy józan agyammal önmagam zavaros tekintetű kiadására próbálok fókuszálni, mintha egy kéz benyúlna a mellkasomba, és a tüdőmet szorongatná.

– Ó, istenem! NE, NE, NE.

A cikk címe a következő: A SZTÁR IRÁNYÍTÓJÁTÉKOS, NATHAN DONELSON SZERELMES A LEGJOBB BARÁTJÁBA, TEHÁT FOGLALT?

„Hölgyeim, készüljenek fel. Nathan Donelson régi barátja arról vallott, hogy az irányító hivatalosan foglalt, mégpedig miatta. Egy helyi táncoktató, Bree Camden azt állítja, hogy Nathan és ő a középiskola óta titkos érzelmeket táplálnak egymás iránt. Nézzék meg a teljes interjúmat, hogy az egész sztorit hallják!”

Legyűröm a hányingeremet, és a lejátszásra kattintok. Ettől csak rosszabb lesz minden. Egyértelmű, hogy eszement részeg vagyok a videóban, és úgy hadonászom magam előtt egy Tide-To-Go folteltávolító tollal, mintha az egy varázspálca lenne.

Bree: Tudod… Chherrryyll… Kara: Kara vagyok.

Bree: Ühümmm. Ne szakíccccs félbe, nemmm szépp dologg. Szóval. Csak azt akartam mondani, hogy Nathan Donelsonnak és a tudod micsodájának semmi baja.

*Agresszíven kacsint.* Az az aljas volt barátnője csak megpróbálja rossz színben feltüntetni, mert Nathan nem akart lefeküdni vele.

Kara: Tényleg? És szerinted miért nem akart vele lefeküdni?

Ne, Bree. Ne csináld.

Bree: Azt mongggya, hogy a foci miatt. De szerintem azér’ mert olyasvalaki után epekedik, akit nem kaphat meg.

*Őrülten dörzsöli a pólóját a folttisztító tollal, úgy néz ki, mint egy csatakos kisgyerek.*

Kara: És szerinted ki az?

Bree: *Rászegezi a tollat Karára.* Mmminden napot együtt töltünk. Több millió éve a legjobb barátok vagyunk. Csakis én lehetek az! Kimáslehetne?

Kara: Hűha. Ez izgalmas. És érzel valamit Nathan iránt? Bree: *Elgondolkodva mered a folttisztító tollra.*

Chhheryl, ha tudnám… arra használnám essszt a tollat, hogy kitöröljem az összes többi nőt Nathan életéből. És csak én maradnék. *A homlokát ráncolja.* Most le kell feküdnöm.

És itt eltűnök a vécéfülkében, és becsapom az ajtaját. Csakhogy az anyag itt nem ér véget. A következő videónak ez a felirata: Mit gondoltok, barátaim? Így néz ki egy szerelmes férfi? Én arra szavazok, hogy igen. Szavazzatok ti is!

A videót Nathan mögül vették fel, és nyilvánvaló, hogy Kara Nathan tudta nélkül filmezett. Összeszorul a szívem, amikor látom, ahogy leguggol elém, és megfogja a kezem. Olyan gyengéden beszél hozzám, miközben hüvelykujjával a csuklómat dörzsöli. És én úgy nézek ki, mint… akit megbabonáztak. Mi a fene, Bree? Miért kell így bámulnod? Bárki, aki megnézi ezt a videót, láthatja, hogy gyakorlatilag ragyogó szívemojik csillognak a szememben, ahogy Nathanre meredek. És ő vajon szerelmes belém? Nem. Úgy néz ki, mint egy férfi, aki egy tízéves kislányra vigyáz, aki elvesztette az anyukáját. Lehetetlen, hogy Nathan bármelyik része is vonzódjon Breehez.

Nem játszom le végig a videót. Nem bírom tovább.

Nathan és én a legjobb barátok vagyunk, és azok is leszünk kilencvenéves korunkig, vagy addig, amíg Nathan meg nem nősül, és a felesége el nem tilt tőle. Sohasem szeretném őt elveszíteni, de ez a szar, ez most a barátságunk végét jelenti. Annyira vigyáztam, hogy soha ne áruljam el az érzéseimet, de ez az abszurd videó leleplez! Most majd furcsán fog nézni rám. Felhívom Lilyt.

– Olvastad? – kérdezi.

– Kérlek, hajts keresztül rajtam a kocsiddal.

– Jaj, B. Nem is olyan rossz. És mi van akkor, ha Nathan megtudja, hogy kedveled? Épp ideje, nem gondolod?

Szeretném egyesével kitépkedni a szőrszálakat a karjáról, amiért ezt mondja!

– Ez a legrosszabb, Lily! Te azt mondod, hogy itt az ideje, én meg azt, hogy már túl sok idő telt el! Hat éve, hogy újra barátok lettünk. Ez túl sok idő ahhoz, hogy most hirtelen bejelentsem: Hahó, mellesleg egész idő alatt szerelmes voltam beléd! Ráadásul ő eközben nem igazán utalt arra, hogy vonzódna hozzám. Soha nem lépi át a határt. Boldogan randizgat másokkal, és abszolút semmi jelét sem adja, hogy a barátságon kívül valami mást is akar tőlem. Szóval, IGEN, ez a legrosszabb!

Kihangosítom a telefont, és lerakom a pultra, így megdörzsölhetem az arcomat a kezemmel. A hajam körém omlik, és rádöbbenek, hogy mindennek a tetejébe elvesztettem kedvenc sárga hajgumimat is, amit tegnap este viseltem a bárban! NE MÁR, UNIVERZUM!

– Mi van, ha megnézi? Vagyis… – biztos vagyok benne, hogy már látta. Azt fogja gondolni, hogy szeretem!

Hosszú csend a vonalban, mielőtt a nővérem halkan megszólal:

– Nos… Még mindig úgy gondolom, jó, hogy minden kiderült. Morgok.

– Lily, nem érted. Tudod, mit tesz Nathan, ha megtudja, hogy érzek iránta valamit?

Nem adok esélyt a nővéremnek, hogy válaszoljon, mert kitör belőlem a hisztéria.

– RANDIZNI FOG VELEM! Randizni fog velem szánalomból, aztán majd ráun a szánalomrandikra, és szörnyű, kínos módon szakítani fogunk, és a barátságunk minden éve megy a kukába.

– De ezt nem tudhatod biztosan!

– De igen! Láttad, milyen nőkkel járt? Gyönyörű, káprázatos szupermodellekkel, és még ők sem tudták lekötni a figyelmét pár hétnél tovább. Nathan valamiféle tökéletes nőre vár, aki szerintem nem is létezik, de ő addig nem nyugszik, amíg meg nem találja. Kérdezd csak meg azt a szegény lányt, akit néhány hónapja felültetett, mert nem ment el a randevúra.

– Honnan tudod, hogy nem ment el a randira?

– Onnan, hogy vele voltam! A tanúja voltam az egésznek! Mariót játszottunk, aztán a lány dühösen felhívta, és egyáltalán nem úgy tűnt, hogy Nathan megbánta volna a dolgot! Nem akarom ezt az oldalát ismerni.

Lily enyhén megköszörüli a torkát, ami szinte úgy hangzik, mintha nevetne.

– Szóval… tisztázzuk csak. Ha jól értettem, azért ültette fel a lányt, mert veled lógott. Áruld el nekem, Bree, milyen gyakran történik ez meg?

Összehúzom a szemem, bár Lily nem látja.

– Tudom, miben mesterkedsz. Ne magyarázz bele olyasmit, amiről szó sincs.

Utálom, amikor ezt csinálják velem, amikor megpróbálnak elültetni egy gondolatot a fejemben a jövőről Nathannel. Nem. Nem fogom hagyni. Ha van valami fontos, amit megtanultam a középiskolai balesetemnek köszönhetően, amelynek következtében elvesztettem az egyetlen jövőt, amelyet tervezgettem, az az, hogy minden jobban működik, ha csak a mában élek, és azzal gazdálkodom, amim van. Nincs értelme olyasmire számítani, ami hivatalosan nincs a kezemben jelenleg. Az élet mindig kirántja a szőnyeget alólunk, szóval, ha boldog tudok lenni azzal, amim jelen pillanatban van, akkor egészségesebb életet fogok élni. És most van egy legjobb barátom, akivel imádom együtt tölteni az időt. Ha elégedetlenkedni kezdek és többet remélni Nathantől, akkor el fogom őt veszíteni.

– Nem akarok kapcsolatot vele, oké? Hacsak nem ő lesz az, aki kezdeményez, és ki nem nyilvánítja az irántam érzett halhatatlan szerelmét. Ami ennél kevesebb, az csak egy drámai bukással végződhet, mert senki – még te sem – akar egy olyan kapcsolatban élni, ahol nem szeretik olyan hevesen, ahogyan ő szereti a másikat.

– Oké, rendbeeen. Értem, mit mondasz.

– Tényleg?

– Nem. De a szülinapomra szeretnék ajándékot kapni, ezért majd hazudok neked.

Felnyögök és megfordulok, hogy a pultnak dőljek.

– Lily, most mit csináljak? Ráadásul azt hiszem, mindjárt kidobom a taccsot.

Az almára nézek, amit Nathan előrelátón kirakott nekem, és a gyomrom határozott nemet mond rá.

– Ez egyszerű – részeg voltál. Nem kell bevallanod neki semmilyen érzést, és minden visszatérhet a normális mederbe, ha ez az, amit valójában szeretnél.

– Ezt szeretném.

Megint kuncog. Persze, így is adok majd neki szülinapi ajándékot, de béna lesz.

– Oké. Nos, mondd meg neki, hogy csak az alkohol hatása volt, és folytassátok az unalmas, plátói, hűvös barátságotokat.

– Nem tetszik a hangnemed.

– Dolgozd fel.

Sóhajtok, és összeszorítom a szemem.

– Le kell tennem, és felhívom Nathant.

– Oké. Sok szerencsét. Szeretlek, B. És a vendégszobám nyitva áll előtted, ha valahová el akarsz rejtőzni.

10.

NATHAN

Épp a támadósorunkkal tartott megbeszélésre igyekszem, amikor csörög a telefonom. Egész reggel erre a hívásra vártam, azóta, amióta megjelentem az edzőpályán ma, és több tucat riporter rontott rám (főleg a pletykarovatoktól) – mind azt akarták, hogy kommentáljam a videót, amelyben a legjobb barátom kinyilatkoztatja az irántam érzett érzelmeit.

A sporttáskám leesik a vállamról, és nagy puffanással földet ér.

Nem foglalkoztam azzal, hogy megnézzem a közösségi médiát ma reggel az edzés előtt, így nem láttam még a videót és a cikket. Nem válaszoltam a riporterek egyetlen kérdésére sem, de biztos vagyok benne, hogy az arcom minden elmondott.

Besiettem, gyakorlatilag berohantam az öltözőbe, ahol kirántottam a telefonomat, és azonnal találtam egy videót a nagyon részeg Breeről, aki egy Tide-To-Go folttisztító tollal hadonászott, és azt magyarázta valami riporternek, hogy titokban utána epekedem. Ennél a résznél majdnem kidobtam a taccsot. De akkor… AKKOR azt mondta, hogy szeretné, ha ki tudná törölni az összes nőt az életemből, és csak ő maradna. Tűz lobbant lángra hőlégballonszívem alatt, és felemelt a földről. Kicsivel ezután felhívott a menedzserem, és megkérdezte, hogy akarom-e hivatalosan kommentálni a hírt. Azt válaszoltam neki, hogy várnunk kell, amíg tudok Breevel beszélni.

Szóval, egész délelőtt járt az agyam. Kíváncsi voltam. Reménykedtem. Lehetséges volna? Ez volna az a pillanat, amely mindent megváltoztat számunkra? Mert én készen állok.

Lenézek a telefonomra, majd fel a csapattársaimra, akik egyesével bevonulnak a konferenciaterembe.

– Menjetek előre, fiúk. Mindjárt megyek én is.

Bólintanak, aztán egyedül maradok a folyosón. Hogy megnyugodjak, veszek egy mély lélegzetet, mielőtt felveszem a telefont.

– Helló, Bree.

Ez normálisan hangzott?

– Szia, Nathan. Én vagyok! Hahó.

Nos, határozottan normálisabban reagáltam, mint ő. Ez azt jelenti, hogy látta a videót. Nincs az az isten, hogy én hozzam fel elsőként a témát, úgyhogy lapítok egy kicsit.

– Mi újság? Hogy érzed magad ma reggel? Felnyög.

– Nos, épp azon tűnődtem, vajon ismersz-e olyan helyet, ahol egy új fejet tudnék vásárolni. Azt hiszem, hogy ez a mostani hivatalosan is vállalhatatlan lett.

Nevetek, és finoman hozzányomom a cipőm orrát a falhoz.

– Sajnálom, szerintem nincs szerencséd.

Ő is nevet, de a nevetése idegesnek és mesterkéltnek tűnik. És utána csend. Tudom, mi történik. Ő is lapít. Vár. Egyikünk sem akarja elsőként felhozni a tequila-gate-et. Talán várnunk kellene, és megpróbálni személyesen lefolytatni ezt a beszélgetést? Az egyik edzőm kidugja a fejét a folyosóra.

– Donelson, készen állunk a kezdésre. Jössz?

– Igen, elnézést. Csak egy perc. Úgy tűnik, nem örül ennek.

Az NFL nagyon más, mint az egyetem. Itt nem babusgatnak bennünket, és holtbiztos, hogy megbüntetnek, ha elkésünk, továbbá megbírságolnak vagy lecserélnek, ha túl sok a gond. Amikor profi szinten játszol, nem kevesebbet várnak el tőled, mint tökéletes kompetenciát, és ez a nyomás mindig rajtam van, időnként jobban, mint máskor. Mint például most is, amikor tényleg beszélnem kellene Breevel, ugyanakkor be kellene mennem erre a megbeszélésre is. A szezon idején elveszted a normális élethez való jogodat. A focin kívül mindenkit és mindent hanyagolni kell. Csakhogy nem akarom Breet hanyagolni. Százszázalékosan rá akarok összpontosítani, hogy érezze, megbecsülik. És a karrieremre is százszázalékosan kell fókuszálnom, vagy lemaradok. Egyszerűen meg kell találnom a módját, hogy a kapacitásomat feltornázzam.

Régebben úgy éreztem, hogy jól egyensúlyozok. De az utóbbi időben… itt van ez az érzés, amit nem tudok leírni, és ami követ, akárhová megyek is. Mintha mindig minden kavarogna körülöttem. És nincs mód rá, hogy leállítsam.

Nem tudom… Majd rendben leszek. Valószínűleg csak a rájátszás miatti idegesség.

A konferenciaterem felé nézek, tudom, hogy be kell mennem, mielőtt hivatalosan elkések.

– Figyelj, Bree…

– EGYÁLTALÁN NEM ÚGY ÉRTETTEM – kiabálja sietve.

A tüdőm kiürül, és hátat fordítok a megbeszélésnek, amelyen jelen kellene lennem.

– A videóról beszélünk?

– Igen. És Nathan, nagyon sajnálom! Tudod, mit művelek, ha tequilát iszom. A Részeg Bree egy országos ringyó, és egy csomó baromságot mondtam arról, hogy szerelmes vagy belém, és hogy én kitörölném a többi nőt az életedből, de csak az ital beszélt belőlem. Ez az egész a tequila hibája.

Nem tudok megszólalni, mert nem tudom, mit mondjak. Kavarognak a gondolataim. Túl sokáig hagytam magam álmodozni ma reggel. Tudhattam volna. Bree hat éve mondogatja nekem, hogy soha nem akar járni velem. Miért gondoltam egy részeg monológ után, hogy megváltoztak az érzései?

– Oké.

Egy kis nevetést erőltetek, mert nem akarok furcsán viselkedni és elveszíteni őt emiatt.

– Én is így gondoltam. Ne aggódj emiatt. Már el is van felejtve.

– Bi-biztos vagy benne? Nem kellene még beszélnünk róla? Nem kell, hogy tovább győzködjelek? Mert olyan jó barátok vagyunk, hogy gyakorlatilag vérfertőzés lenne, ha randiznánk. El tudod képzelni egyáltalán?!

Halkan nevet. Ökölbe szorul a kezem, mert igen, én el tudom képzelni. És számomra egyáltalán nem tűnik vérfertőzésnek.

Úgy érzem, mintha mezítláb beleléptem volna egy rozsdás szögbe. Mély lélegzetet veszek, és megdörzsölöm a tarkómat.

– Minden oké, Bree, komolyan. Hiszek neked. De most be kell mennem erre a megbeszélésre.

– Persze, rendben! Nagyon sajnálom, hogy megzavartalak.

Később beszélhetünk.

– Mindenképpen.

– Vacsora ma este?

– Igen, írok majd, ha vége van az edzésnek. Valószínűleg 6.30 körül.

– Nagyszerű! – mondja túlságosan is élénk hangon, amely tovább gyötri megtépázott idegeimet. – Vega lasagnét készítek.

Sóhajtok a nyilvánvaló próbálkozásai miatt, amelyekkel igyekszik semlegesíteni a helyzetet. Már nagyon belefáradtam a semlegességbe. Készen állok, hogy kiprovokáljak valamit.

– Nem muszáj csinálnod. Rendelhetünk is valahol, és majd beugrom érte hazafelé.

– Nem! Szeretnék főzni! Ez a legkevesebb, amit tehetek mindezek után. Csinálok lasagnét és mariózunk, ahogy szoktunk, és minden nagyszerű lesz!

Ja. Ahogy szoktunk.

Minden nagyszerű lesz.

Edzés után Bree csodálatos vega lasagnéjának illatára érek haza, illetve a látványra, hogy a konyhámban buzgólkodik és Do You Believe in Magic?-re táncol. Amikor találkoztunk, Bree egészen a középiskola végéig egy kis étteremben dolgozott suli után. Én is megpróbáltam ott munkát szerezni, hogy több időt tölthessek vele együtt ott, de a szüleim rájöttek, és megakadályozták. Nem akarták, hogy a játékon kívül bármi másra fókuszáljak, és mivel a szüleim meglehetősen jómódúak voltak, igazából sohasem volt szükségem munkára.

Ezzel szemben Bree szülei minden egyes centért keményen megdolgoztak, és Bree is. Nem tudom, hogyan csinálta egyszerre az iskolát, a táncot és a munkát, de megbirkózott vele. Egyik részem irigyelte őt, meg azt, hogy dolgozni tudott, és pénzt gyűjteni, hogy kocsit vehessen magának. Jó ég, micsoda roncs volt, de az övé. Nekem minden az ölembe hullott. Én egy negyvenezer dolláros kocsit vezettem már tizenhat évesen. Bree lökhárítóját meg egy neonzöld szigetelőszalag tartotta.

Nem panaszkodhatom, hiszen a szüleimnek köszönhetem, hogy ma ott tartok, ahol, de valami bennem nyilvánvalóan nem bocsátott meg nekik azért, hogy ilyen keményen toltak a siker felé. Ugyanis valahányszor csak meglátom valamelyikük nevét a kijelzőmön, nagy levegőt kell vennem, mielőtt felvenném a telefont.

Én csak focizni akartam, na meg olyan neonzöld szigetelőszalagot, de mindig is az volt az érzésem, hogy amikor a szüleim rám néznek, nem látnak mást, csak jövőjük zálogát, azt az eszközt, amelynek segítségével biztosíthatják az anyagi jólétüket és a társadalmi státuszukat hátralévő életükre. A futball volt az egyetlen élet, amelyet nekem szántak.

De elég is a szüleimből.

Bree hihetetlen szakács, de azzal is tisztában vagyok, hogy utál főzni, ezért is érzem rosszul magamat, amikor látom, hogy így próbálja elfeledtetni, mi történt tegnap este. Bár el kell ismernem, most, ahogy a csípőjét ringatja a zenére, nem éppen úgy néz ki, mint aki utálna főzni.

Még nem vesz észre, ezért mosolyogva összefonom a karomat, és az ajtókeretnek támaszkodom. Figyelem Breet, ahogy áthajol a konyhaszigeten, hogy egy kis parmezánt szórjon a salátásedénybe. A haja épp olyan lendületesen pattog a vállán, mint ahogy ő maga ugrándozik.

Hirtelen észrevesz, és felkapja a fejét. A másodperc töredékéig elpirul, majd a tánca még drámaibb lesz.

– Micsoda sunyi alak vagy, ahogy ott állsz és leskelődsz! – kiabálja túl a hangos zenét, és tovább táncol. Bedobja a csalit, és felteker a horgászzsinórjával. Aztán az autómosós és a bevásárlós mozdulatok.

Nem mondok semmit, csak mosolygok, miközben Bree úgy hullámzik a karjával előttem, mint a tajtékos óceán. Bree a leghihetetlenebb balerina, és varázslatos dolog látni, ahogy táncol, de imádni valóan pocsék a modern táncokban. A haja ott kavarog és örvénylik körülötte. Sötétbordó balett-trikót visel rafinált keresztpántokkal. Nem tudom, hogy veszi fel. A hátsó része kivágott, szinte szabadon hagyja az egész hátát és a fekete sportmelltartóját. A buggyos, szürke futónadrág elasztikus dereka le van tekerve a csípőjéig. Így jól látszik minden hajlata és a sportos vonalai. Remélem, nem lóg ki a nyelvem a számból. Bree az álmaimból lépett ki. Ez az érzés csak fokozódik, ahogy táncmozdulatai modernebbé válnak, és úgy twerkel előttem, mintha egy klubban volnánk. Megpróbál megnevettetni, én pedig megpróbálom nem úgy bámulni, mint valami perverz.

Amikor szembefordul velem, és drámaian riszálni kezdi a csípőjét, majd anélkül, hogy hozzám érne, úgy tesz, mintha a kezét végigfuttatná az egész testemen, nem tudom tovább visszatartani a nevetést. Az arckifejezése hab a tortán: felhúzott orr, harapós száj, miközben a háttérben a legártatlanabb dal szól. Végre feltör belőlem a röhögés, és félrenézek, ahelyett, hogy engedném a kezemet a csípőjére siklani, és olyan közel húznám magamhoz, hogy tényleg összeérjünk.

Mert az gyakorlatilag vérfertőzés lenne, már ha tényleg a fivérének tekint.

Az arckifejezésem bizonyára megváltozott, mert Bree abbahagyja a táncot. Egy kicsit ki is fulladt. A zsebébe nyúl, hogy kivegye a hangszórók távirányítóját. Kikapcsolja a zenét, és a vidám hangok elhalnak.

Rádöbbenek, hogy szorosan összekulcsolom a kezem. Felnéz rám, és elhalványul a mosolya.

– Haragszol rám… azért, amit a videón mondtam?

Az arckifejezése kettétépi a szívemet. Azt hiszi, hogy haragszom azért, amit mondott?! Azért haragszom, mert nem igaz! Nem, nem is igazán haragszom. Csak duzzogok. Egy duzzogó kisbaba vagyok, és túl kell tennem magam a dolgon. Nem újdonság, hogyan érez irántam. Mindig is így volt.

Nagy erőfeszítéssel ellágyítom a vonásaimat, és mosolyt formálok.

– Nem haragszom, a legkevésbé sem.

Előrelépek, mély levegőt veszek, ahogy magamhoz húzom, hogy átöleljem. A derekam köré fonja a karját, és megszorít. A mellkasomnak ütközve felnéz, hogy elkapja a tekintetemet. A szeme haboskávé-színű.

– Biztos?

– Biztos. Hogyan haragudhatnék, amikor tudom, hogy csak azt próbáltad megértetni mindenkivel, hogy senkinek semmi köze a himbilimbimhez?

Felnyög, a pólómba temeti az arcát, olyan drámaian markolva, mintha szét akarná marcangolni.

– Így neveztem? Kééérlek, felejtsd el, hogy valaha is hallottad, hogy ez a szó elhagyta a számat.

– Nehéz lesz. Nagyon csábító, nem gondolod? A nők a lábam elé borulnak, ha így hívom majd.

Jó érezni, ahogy nevet. Egész nap arra vártam, hogy így átölelhessem. Mindennap. Fú, állj le Nathan. Néhány másodpercre szükségem van, hogy összeszedjem magam, és visszatérjek a „normális” barátságunkhoz.

Elengedem.

– Ha nincs szükséged segítségre, akkor átöltözöm evés előtt.

Megdörzsöli a karját, valószínűleg még mindig érzi furcsa energiámat.

– Persze. Semmi gond. Mindent kirakok a tányérokra.

Visszamegyek a hálószobámba a sebeimet nyalogatni. Egy hatalmas vászon bevásárlószatyor az ágyamon, levelekkel és csomagokkal tömve. Épp meg akarom kérdezni Breet, hogy mi ez, amikor felbukkan az ajtóban kicsit kifulladva, mintha szaladt volna.

– Ó, majdnem elfelejtettem. Ezt az ügynököd küldte korábban. A rajongói posta.

Felvonom a szemöldököm. Szoktam rajongói leveleket kapni, de nem ilyen sokat.

– Ez… rengeteg levél.

Beharapja alsó ajkát és grimaszol.

– Igen. Ez… egyfajta… nos, néhányat ki kellene nyitnod és megnézni.

Különös. Válogatni kezdek a kupacból, és az első dolog, amit látok, az egy csomó Tide-To-Go folttisztító toll, amelyekre rövid üzeneteket tűztek. „Töröld ki a többi nőt, és tartsd meg Breet!” A következő három, amit elolvasok, hasonlókat mond. Néhány további levél is csak azt ismételgeti, hogy mennyire csodálják Breet – és én egyetértek, de nyilvánvaló, hogy túl komolyan veszik ezt a részeg videót.

Füttyentek, amikor újra belenézek a szatyorba, és rádöbbenek, hogy még vagy száz folteltávolító tollnak kell lennie benne. Életem végéig nem kereshetek semmilyen kifogást, ha foltos lesz a pólóm.

– Mind ilyen?

Átfutok további öt üzenetet, és ledobom őket a vászonszatyor mellé. Bree lassan mögém lép, mintha attól félne, hogy megfordulok, és leharapom a fejét.

– Igen.

Nyög egyet.

– Annyira, de annyira sajnálom! Nem esett le, hogy Kara újságíró. De ha tudtam volna… attól félek, hogy akkor is ugyanezeket az őrültségeket mondtam volna, annyira kiütöttem magam. – Megint felnyög, ahogy a rajongói levelek halmára pillant. – Nagy galibát okoztam neked.

Megfogom a kezét és megszorítom, bár tudom, hogy nem kellene.

– Hé, mondtam, hogy semmi baj, és komolyan is gondoltam. Később majd felhívom Nicole-t és Timet, és együtt összehozunk valami nyilatkozatot. Nem aggódom az imidzsem miatt, viszont a…

A hatalmas kupac levélre nézek.

– A pluszmunka miatt? Hogy cserben hagyod a rajongóidat? Hogy meg kell győznöd mindenkit, hogy igazából nem is vagyunk együtt?

– Miattad. – Visszanézek rá. – Tudom, hogy nem szeretsz rivaldafényben lenni, és biztos vagyok benne, hogy ez kényelmetlen számodra. És… valószínűleg privátra akarod állítani az Instagram-fiókodat is.

– Már megtettem – mondja, és olyan kimerültnek tűnik, hogy a látványától fájdalmasan összerándul a gyomrom. Sohasem akarta ezt a fajta életet.

– Arra ébredtem, hogy tízezer új követőm van. És amikor lementem reggel, hogy hazasétáljak, riporterek vártak rám odakint. A kedves portásod rejtett a háta mögé, és ő vitt haza.

A francba. Nem is gondoltam rá, hogy tegnap este én hoztam haza Breet, és ma reggel nem volt kocsija. Jézusom, mindent elcseszek.

Ez nem jó. Nemcsak azért, mert féltem Bree biztonságát, hanem mert rettegek tőle, hogy ez azt jelenti, elmenekül az életemből. Kezdettől fogva szigorú volt azzal kapcsolatban, hogy mit enged ebben a barátságban, és a sztárság vaskos betűkkel a NEM MEGENGEDETT kategóriában szerepelt.

– Hogy történhetett ez ilyen gyorsan? – kérdezem, miközben visszalökök egy levelet a kupacba.

– Kara alattomos videója, amit a vécében készített rólam, nagyon gyorsan terjedt, és mivel a teljes nevemet használta a cikkben, mindenki gyorsan lenyomozta a fiókomat. És mindez azért történt, mert egy poszt ma reggel arra biztatta az embereket, akik a környéken laknak, hogy dobjanak be egy üzenetet az ügynököd irodájába, és akkor majd megkapod őket. Mondhatnám, hátborzongató…

– És még hátborzongatóbb, hogy egy csomóan így is tettek. Pedig el kellett menniük, hogy vegyenek egy Tide-To-Go folteltávolító tollat.

Sohasem voltam képes hozzászokni az effajta rajongáshoz.

Ezt az oldalát utálom ennek a munkának.

– Nem gondolnám, hogy hamarosan leállna a dolog. Betaggeltek bennünket a videómegosztásokban, és egy hashtaget is használtak: #TideGirl. Szuper hízelgő.

Bree az orrát ráncolja.

– Valami olyasmin pörögnek, amit a videóban mondtam.

– Úgy érted, azon, amikor azt mondtad, hogy bárcsak a többi nőt is kitörölhetnéd az életemből egy Tide folttisztító tollal?

Azonnal megbánom, hogy ezt felhoztam. Nyilvánvaló, hogy nem akarja újra felidézni.

Bree kihúzza a kezét az enyémből, hogy eltakarhassa az arcát.

– A tequila, Nathan. A tequila mondatta ezt velem!

Nevetek, azt remélve, hogy enyhítem a feszültségét, bár valójában szeretnék szétoszlani a levegőben. Holnapra jobban leszek. Mindent ki tudok törölni az agyamból, és nem azzal a reménnyel ébredek fel, hogy igazi kapcsolatom lesz Breevel.

– Rendben, figyelj! Azt szeretném, hogy rejtőzz el, amíg felhívom Nicole-t, és megkérem, hogy intézze a kárelhárítást. Ne menj haza egyedül, és ha el kell menned a boltba vagy más nyilvános helyre, a testőröm majd elkísér, amíg ennek vége nem lesz.

– Kárelhárítás? Kárt okoztam neked! Ó, istenem, én vagyok a legpocsékabb barát.

– Bree – a kárelhárítás neked lesz, nem nekem.

Nem én vagyok az, aki utálja a rivaldafényt. Vagy egy kettőnk közti romantikus kapcsolat ötletét.

Elernyed a válla.

– Ó, oké. Az egy kicsit jobb.

Elhallgat, és úgy néz a rajongóilevél-kupacra, mintha mágikus képességeit igyekezne aktivizálni, hogy egy másik dimenzióba küldje az egészet. De nem működik. A varázsereje nem elég erős.

– Nem lehetne, hogy csak eszünk, és egy kis időre megfeledkezünk erről az egészről? – kérdezi.

– Dehogynem. Csak lecserélem a pólómat, mert fura módon van rajta egy folt.

Mindketten nevetünk, ez kicsit oldja a feszültséget. Lehúzom a pólómat, és elindulok a gardrób felé, hogy kivegyek egy tisztát. Ekkor meglátom Bree arcát a tükörben. Félig nyitott szájjal a hátamat bámulja. Nem fordítja el a fejét. A szeme rám tapad, ettől keményen kell igyekeznem, hogy ne feszítsem meg az izmaimat. Várjunk csak! Be kellene feszítenem őket? Nem. Akkor röhejesen nyilvánvaló lenne, hogy észrevettem, hogy engem vizslat.

Már pedig vizslat. Ott a csillogás a szemében, ami korábban nem tűnt fel. Úgy értem, már vagy százszor látott póló nélkül, és én mindig azt hittem, hogy közömbös neki a testem. Hogy nincs rá hatással. Most már kíváncsi vagyok: vajon mindig így néz rám, amikor nem figyelem?

Új remény fakad a szívemben, és úgy döntök, próbára teszem.

Benyúlok a fiókba, és kiveszek belőle egy egyszerű fehér pólót. Megmozgatom a nyakamat, mintha csak az izmaimat nyújtanám. Aztán a fejem fölé emelem a pólót, és olyan szexin húzom magamra, mint ahogy azokban a Jockey-reklámokban kérték tőlem. Hátrafeszítem a vállam, felemelem a karomat, mert nagyon jól tudom, hogy ettől minden izmom összerándul és hullámzik. Tudna valaki gyorsan egy kis olajat hozni? Nagyszerű lenne.

Egyáltalán nem bánom meg a mutatványt, mert ez a kis próba nagyon meggyőző eredménnyel zárul. Bree szeme rám szegeződik, és szinte véresre harapdálja az ajkát. Elnehezedett szemhéja is azt súgja, hogy tetszik neki, amit lát.

Ez nem egy olyan nő pillantása, aki csupán testvéri érzéseket táplál irántam.

Nem. Egy csöppet sem.

Megfordulok, és a pillanat töredéke alatt el is fordítja a tekintetét, mintha egész idő alatt ártatlan bárányka lett volna. Csakhogy lángol az arca. Éretteper-színű.

– Kész vagy? – kérdezi magas, vidám hangon. Nem néz a szemembe. Hirtelen azon gondolkodom, hogy a tequila talán nem is hülyeségeket mondatott ki vele, talán csak lerombolta a gátlásait. És talán a srácoknak igazuk volt.

Valami elpattan bennem. Lehet, hogy nem ittam eleget edzés közben ma, vagy talán korai életközepi válságon megyek keresztül, de hirtelen úgy érzem, kockáztatnom kell. Nem gondolkodni, csak ugrani.

– Bree? – kérdezem, és a hangszínem arra utal, hogy valami fontos következik. Elkerekedik a szeme.

– Igen?

Közelebb lépek. Azt ember azt hinné, nem találom majd a szavakat, de fejben annyiszor elpróbáltam már az egészet, hogy pontosan tudom, mit mondjak.

– Figyelj, azzal kapcsolatban, amit a videóban mondtál… Félbeszakít egy hangos kopogás a bejárati ajtón. Úgy tűnik, Bree azonnal megkönnyebbül, gyakorlatilag a lábujjain pattog, miközben felkiált:

– Ó! Valaki van az ajtónál! Beengedem. Nagyszerű. Egyszerűen nagyszerű.

11.

BREE

Ajtót nyitok, mire Nathan ügynöke, Nicole beviharzik egy mesés szürke kosztümben. Vállán egy jókora bőrtáska lóg, hóna alatt jókora habkarton tábla lapul.

– Ó, remek. Már itt is vagy – üdvözöl, amint belép.

Tízcentis fekete tűsarkúja kopog a keményfa padlón – elképzelésem sincs, hogyan képes ekkora tempóban mozogni egy ilyen cipőben. Én nagyon megjárnám ezen a csúszós felületen, ha megpróbálnék efféle csodában közlekedni. Nicole nem. Ő siklik. Suhan. Egy nő, aki arra ösztökél, hogy kikezdj vele. Azt hiszem, van egy lány szerelmem.

Nicole Nathan ügynöke a barátom pályafutása kezdete óta, és hihetetlen nőszemély. Egy gyakorlatias energiabomba, aki arról híres, hogy a legkönyörtelenebb szerződésekről tárgyal az NFL-ben. Nicole a kezébe vette Nathan karrierjét, és elképesztő magasságokba emelte.

Nekem is kell egy Nicole. Egyszer felajánlottam neki, hogy sok-sok öleléssel és megerősítő szavakkal fizetek neki, hogy a helyes irányba terelje a karrieremet, de különös módon nemet mondott, majd visszatért a telefonjához, hogy Nathan dolgait ütemezze. Lojális – és ezt nagyra értékelem. Azonkívül egyedül is jól boldogulok. Nos, leszámítva azt a körülményt, hogy mind ez idő alatt Nathan a tudtom nélkül támogatott anyagilag. És még mindig nem tudom magam rászánni, hogy beküldjem a jelentkezésemet az Üzemcsarnoknak, pedig már öt különböző alkalommal is kitöltöttem.

Igen, jól boldogulok. Amikor Nicole lerakja azt a habkarton izét, amiről úgy képzelem, valamiféle prezentációs tábla (remélem, hogy tele van csillogós kis kiegészítőkkel), Nathan előbukkan a hálószobájából. Bele sem akarok gondolni, mi lehetett, amit mondani készült nekem ott, a szobájában. Még soha életemben nem örültem ennyire annak, hogy valaki félbeszakított. Úgy hangzott, mintha Nathan simán a padlóra akarna küldeni. Figyelj Bree, azzal kapcsolatban, amit a videóban mondtál… Nagyon hízelgő, de tisztázni szeretném, hogy ugyanazon az oldalon állunk, és te is tudod, hogy mi mindig is csak barátok leszünk.

Megborzongok, aztán Nathanre és Nicole-ra figyelek.

– Szia, Nathan, sajnálom, hogy ilyen késő este zavarlak.

Próbáltalak hívni, de nem vetted fel. Nyilván elfoglalt voltál.

Szürke szemével pajkosan rám pillant, majd vissza Nathanre. Mindketten hülyeségeket kezdünk motyogni.

– Mi csak…

– Lasagne!

– Aztán egy folt a pólómon.

– Bocsánatkérő vacsora, aztán egyenesen haza!

Nicole feltartja a kezét, mintha egy óvodáscsoportot hallgattatna el.

– Hadd kíméljelek meg mindkettőtöket. Nem érdekel. – Elmosolyodik, szorosabbra húzza magasan összefogott makulátlan, szőke lófarkát. A vége, akárcsak Barbie-nak, imádni valóan kunkorodik. – Azért vagyok itt, mert van valami, amit mindkettőtökkel meg kell beszélném, és sürget az idő.

– Mindkettőnkkel?

Ezt egyszerre kérdezzük Nathannel, és legszívesebben bokán rúgnám magunkat, amiért ilyen bosszantó összhangban vagyunk.

Nathan közelebb lép hozzám, miközben Nicole a kávézóasztalon függőleges pozícióba igazítja a habkarton táblát, és mindkét szárnyát kinyitja. Ezúttal Nathannek is és nekem is elakad a lélegzetünk a döbbenettől. Ó, Nicole. Szegény nő. Nyilvánvaló, hogy megártott az agyának a munkája miatti nyomás.

A prezentáció a táblán határozottan csillog-villog, és tele van a Google bugyraiból előszedett, Nathanről és rólam készült fotókkal. A legtöbb fényképet paparazzik készítették rólunk, amint egymás mellett beballagunk egy kávézóba, vagy pedig külön képekről kivágtak bennünket, aztán összeillesztették, hogy úgy nézzen ki, mintha együtt állnánk valahol. Sokat az Instagram-fiókomból loptak. Ez önmagában is elképesztő, de a legrosszabb mégis az a sok nyálas szívecske, amelyet Nicole a fényképek köré rajzolt… és persze a mellékelt gyereknevek listája, amelyről a nem létező, meg sem született kisbabánknak választhatunk nevet.

– Nicole… – kezdi Nathan, de a befejezést illetően tanácstalan. Nicole tekintete kettőnk között vándorol, és a közös rettenetet vizsgálja a szemünkben.

– Ó, te jó ég, azt hiszitek, hogy ezt én csináltam?! Ez azért már sértő. Nem én voltam, de emiatt vagyok itt ma este. Egy rajongó készítette kettőtöknek, és bedobta az ügynökségre. És vannak még hasonlók.

Nos, ez azonnal megváltoztat bizonyos dolgokat. Nathan ugyanarra gondol, amire én, és hirtelen egymás felé fordulva azt kiáltjuk:

– Az enyém! Nathan felé bökök.

– Én mondtam előbb! A szemét forgatja.

– Nem, egyszerre mondtuk.

Nincs az az isten, hogy elbukjam ezt a hátborzongató táblát.

– Minek ez neked? Nézz körül, haver – csöppet sem illik a lakásodba!

Felvonja a szemöldökét.

– És a tiédbe talán illik?

– Nem…

Résnyire szűkítem a szemem, és az ujjaimmal méregetve az alkotást úgy teszek, mintha kivitelező lennék.

– De tökéletes méretű, hogy eltakarja azt a nagy repedést a hálószobám falán.

Nathan megrázza a fejét.

– A helyes módon fogjuk megoldani a kérdést: hüvelykujjháborúval.

Gúnyosan nevetek.

– Na persze! Ennek nem dőlök be még egyszer. Nézd csak meg azokat a giga méretű izéket, amiket hüvelykujjnak nevezel. Ez így nem lenne fair. Inkább…

Nicole tapsol egyet, és mi behúzzuk a nyakunkat.

– Túl elfoglalt vagyok ehhez. Majd később találjátok ki, hogy kié legyen ez a hátborzongató szentély. Üljetek le az asztalhoz, én pedig hozom a papírokat.

Követjük Nicole-t a konyhaasztalhoz, és nem tehetek róla, de kissé olyan érzésem van, mintha az igazgatói irodába tartanék. Nathan leül mellém, és kezét a székem háttámláján pihenteti. Ennek túlságosan is a tudatában vagyok. Semmi más nem képes lekötni a figyelmemet, csak a karja a hátamnál.

Nicole összekulcsolja a kezét maga előtt, könyöke az asztalon pihen.

– Mivel mindenki ideje értékes, vágjunk is rögtön a közepébe. Nem tudom, hány percet töltöttetek ma a közösségimédia-felületeken. Nathan, tudom, hogy te megpróbálod kerülni, amennyire lehetséges, de biztos vagyok benne, hogy miután láttad a habkarton szentélyt, és a rajongói leveleket, amit korábban átküldtem, képes vagy felmérni, hogy Bree videója milyen népszerű.

Összeugrik a gyomrom. Én vagyok a találkozó fő témája! Ó, istenem. Tényleg komoly bajt okoztam Nathannek? Nicole azt mondja majd neki, hogy meg kell szabadulnia tőlem? Fel kell ajánlanom valami megoldást, még mielőtt a dolgok kicsúsznak a kezem közül.

– Mondhatok valamit? – kérdezem, és közben felállok az asztal mellől, mintha a bíróságon elővezetnék egy ügyet. – Kérlek, engedjétek meg, hogy elmondjam, milyen szörnyen sajnálom, és hogy tisztában vagyok vele: minden az én hibám. Vállalom a teljes felelősséget, és megteszek mindent, amit csak kell, hogy orvosoljam a helyzetet. A nővérem felajánlotta, hogy lakjak náluk pár napig, amíg a pletyka elül…

Nicole kacagva félbeszakít. Pislogok, és Nathanre nézek. Ő vállat von, éppolyan zavartnak tűnik, ahogyan én is érzem magam.

– Azt hiszed, hogy ki akarlak iktatni a képből? – kérdezi Nicole nevetve, és megrázza a fejét. – Ülj le, Bree.

Gyorsan engedelmeskedem neki, és beverem a farkcsontomat, ahogy lepuffanok.

– Szóval, szerinted mit kellene tennünk? – kérdezi Nathan, miközben az agyam egy része még mindig a székem háttámláját szorongató kezére fókuszál. Amikor mély lélegzetet veszek, a hüvelykujja széle a lapockámat súrolja. Csak én veszek több mély levegőt, vagy ő érint meg gyakrabban véletlenül? És vajon véletlenek ezek az aprócska érintések vagy…

Ne foglalkozz vele.

Nicole megköszörüli a torkát – talán mert kaparja valami a sok nevetéstől.

– Hogy egyszerű és világos legyek, randevúznotok kellene.

Leesik az állam, és olyan súlyosan koppan a padlón, hogy az egész ház belerázkódik.

– Bocsánat, mi van? Rosszul hallottalak.

– Randevúznotok kellene. Erősen megdörzsölöm a fülemet.

– Aha. Bocs. Biztosan valami baj van a hallójáratommal… Egyfolytában azt hallom, hogy szerinted…

– Randiznunk kellene – fejezi be a mondatot Nathan helyettem. A szótól libabőrös lesz mindenem. – Ezt mondja. De miért kellene így tennünk? – kérdezi Nathan Nicole-tól.

Nicole újra nevet, és szeretném elvenni a hangját, mint ahogy A kis hableányban Ursula tette Ariellel, mert most már tényleg az idegeimre megy.

– Nos… – Felkap néhány papírt, ami előtte hever, és egy takaros kupacba rendezgeti. – A vezető márkák végre kezdik megérteni, hogy a közösségi média a legjobb út ahhoz, hogy elérjék a fiatalabb generációkat. Mindannyian influenszereket keresnek az Instagramon és a TikTokon, és arra használják ezeket a platformokat, hogy több terméket adjanak el.

Ezért van az, hogy az Instagram-hírfolyamom állandóan olyan, mintha a Target árusorai között utaznék.

Nicole folytatja:

– A Tide, mármint a mosószermárka tudomást szerzett a videóról, és odavolt érte. Az oldaluk forgalma harminc százalékkal nőtt, mióta a felvétel lement tegnap éjszaka, Bree, és abszolút nem túloznék, ha azt mondanám, le voltak nyűgözve. Mind a kettőtöknek ajánlottak egy üzletet.

Nicole felkap egy halom papírt, és kiteríti elénk. Valamiféle szerződésnek látszik, de olyan apró betűkkel szedték, és olyan sűrűn, hogy nem vagyok benne biztos, valóban emberi lényeknek szánták-e olvasásra.

– A Tide-nak már van reklámja, amely a Super Bowl hirdetési blokkjában fut, de a folteltávolító toll körül kialakult felhajtásra tekintettel azt szeretnék, ha készítenétek egy új filmet, eljátszva azt, amit Bree mondott a videón, és amiért mindenki megőrül. Valami cuki és vicces dolog lenne Nathannel.

Néhány pillanatig mind a ketten csendben ülünk, megpróbáljuk feldolgozni és értelmezni ezt az értelmetlen információt. Csak arra tudok gondolni, hogy 1. Mégsem vagyok bajban, juhé! 2. Nathan hüvelykujja még mindig a bőrömhöz ér. 3. A hangsúly a kettes ponton van.

Nathan gyorsabban tér magához, mint én.

– Szóval egészen pontosan miért is kellene randevúznunk?

Miért nem csináljuk meg egyszerűen csak a reklámot?

– A hollywoodi párok mindig ilyesmit csinálnak, hogy népszerűsítsék a bemutatás előtt álló filmjeiket. Az elv ugyanez. Azt akarják, hogy legyetek egy pár – valódi vagy csak megjátszott, ahogy nektek tetszik –, hogy a reklám mellett ezzel is építhessék a brandet. Természetesen tisztában vannak azzal, Nathan, hogy épp rájátszás van, és korlátozott az időd, úgyhogy csak egyetlen nyilvános megjelenést kérnek tőletek, ahol mindenki láthatna titeket, és lefényképezhetnének benneteket párként. Van néhány pont arról, hogy bizonyos számú posztot ki kell rakni az Instagramra, és hashtagek, amiket használni szeretnének, de szerintem ez mind megvalósíthatónak tűnik. Ja, és van egy titoktartási nyilatkozat, amit mind a kettőtöknek alá kellene írnotok.

– És a reklám után? – kérdezi Nathan, miközben szeme sarkából vet rám egy pillantást.

– Szakítotok, összeházasodtok, bármi… csak rajtatok múlik.

Nicole újra megvonja a vállát. Nem nagy ügy. Csak egy szokásos beszélgetés barátok között, ahol a HÁZASSÁG szót Nathannel és velem kapcsolatban emlegetik.

– Tudnotok kell, ha úgy döntötök, hogy aláírjátok a szerződést, mindkettőtöknek jelentős pénz üti a markát, de a szerződés feltételeit be kell tartanotok. Természetesen már mindet átnéztem, hogy megbizonyosodjam arról, ésszerűek-e a kritériumok, és ha nem hinném, hogy ez jót tesz a karrierednek, Nathan, nem hozakodnék elő a dologgal. Ez a fajta pozitív reklám épp az a dolog, amire szükségünk van, hogy még több támogatói ajánlatot szerezzünk a holt szezonra.

Nicole csillogó, lézersugaras tekintete most rám szegeződik.

– És Bree, ahogy azt említettem, ez tényleg jó kis pénz. Itt van az összeg.

Lenézek oda, ahova manikűrözött ujja mutat, és SZENT SZAR! Tényleg megkapnám azt a sok-sok nullát egy reklámért és néhány randiért Nathannel?!

Jobbra sandítok, megpróbálom elkapni Nathan pillantását, hogy lássam, mit gondol erről az egészről, de az arca szenvtelen. Arra vár, hogy én döntsek előbb, de biztos, hogy ő meg akarja csinálni. Úgy értem, egy ilyesfajta dolog csodálatosan hatna az imidzsére, és nem lenne nagy ügy számára, hogy úgy tegyen pár hétig, mintha együtt járnánk, hiszen nem szerelmes belém. Ráadásul ez egy tonna pénz – ennek köszönhetőn kiszabadulhatnék csúf lakásomból, és beköltözhetnék egy olyanba, ahol valószínűleg nincsenek penészes falak. Tudnék venni egy új kocsit! Vagy – nem, de hisz ez NYILVÁNVALÓ! Visszafizethetem Nathannek azt a sok pénzt, amit éveken át helyettem perkált ki bérleti díjként. Ez óriási.

Tudom, hogy a barátom sohasem követelné rajtam a bérleti díjat, de ennek ellenére sokkal jobban érezném magam, ha nem tartoznék neki. Nem a büszkeség vagy a makacsság az oka, hogy vissza akarom fizetni, hanem valami ennél bonyolultabb dolog. Önbizalmat adna a tudat, hogy képes vagyok gondoskodni magamról, már csak a barátom miatt is. Tudom, hogy nincs szüksége arra a pénzre, de a középiskola óta Nathan összes barátja és családtagja mindig úgy tekintett rá mint a pénzügyi megmentőjére. Mintha az lenne az egyetlen feladata, hogy kihúzza őket a szorult helyzetükből. Én nem vagyok hajlandó így bánni vele. Szóval, lehet, hogy el kell fogadnom a barátok- és-család kedvezményt, amit a stúdióm bérleti díjának kifizetéséhez nyújtott, de csak addig, amíg kitalálom, hogy mi a következő lépés. És vissza fogom neki fizetni, már csak azért is, mert ilyen kedves velem.

Sajnos ez azt jelenti, hogy randevúznom kell a legjobb barátommal. Vajon képes leszek kezelni, hogy átlépem a barátságvonalat? Képes leszek a végén sértetlenül visszatérni? Akadnak kételyeim ezzel kapcsolatban.

Csüggedten lehorgasztom a fejem, Nathan persze észreveszi.

Nicole-ra néz.

– Adnál nekünk egy percet, hogy kettesben átbeszéljük?

– Természetesen. Kint leszek az erkélyen, és lebonyolítok néhány hívást, amíg megvitatjátok.

Nicole egy ártatlan kis tollat biggyeszt a papírok mellé, mielőtt kimenne a szobából. Az ajtó becsukódik mögötte, én pedig összerándulok a suhogó hangtól. Legszívesebben felpattannék. Rángatózik a lábam. Ugrál a térdem.

– Bree – szól Nathan megnyugtató hangon, és a lábamra teszi a kezét, hogy lecsendesítse. – Nem kell ezt tennünk. Egyetlen szavadba kerül, és megmondom Nicole-nak, hogy hajítsa ki a papírokat a szemétbe.

A szerződéskupacról Nathanre nézek. Olyan higgadt. Sem a lába nem remeg, sem a térde nem ugrál. Épp ellenkezőleg. Sötét szeme épp olyan békés, mint az élettelen éjszaka, amikor nem tudsz aludni, kinézel az ablakon, és odakint minden nyugodt és mozdulatlan.

– Szóval teljesen rám hagyod a döntést? – kérdezem, és kényelmetlenül érzem magam a felismerés súlyától.

– Természetesen. Én már hozzászoktam az effajta élethez. Te vagy az, akit a hirtelen váltás leginkább érintene.

– De… részedről rendben a randevúzós rész?

Egy villanás az arcán. Gyorsan félrenéz, majd vissza, rám.

– Nos, én…

Hüvelykujjával dobol a szék háttámláján, a mozdulat súrolja a lapockámat, amitől libabőrös lesz a kezem. A bőröm figyelmes hallgatósága a történetnek, amelyet Nathan hüvelykujja próbál elmesélni.

– Szerintem meg tudjuk oldani. De, hogy őszinte legyek, a habozásom egyetlen oka, hogy pontosan tudom, mit akarsz tenni azzal a pénzzel.

Felszegem az állam.

– Nem, nem tudod.

– Oda van írva az arcodra. Látod, ide a homlokodra az van írva, hogy VISSZAFIZETNI NATHANNEK.

Nevetek, és finoman meglököm. Meg sem mozdul, hiszen egy bivaly.

– Nem tudom. Négy teljes héten át egy párt kellene alkotnunk.

Sok minden történhet négy hét alatt.

– Nem valódi pár lennénk. Csak eljátszanánk. Ó, ez igaz…

– Azonkívül – folytatja –, mindig azt mondod, hogy olyanok vagyunk, mint a testvérek. Szóval nem kellene attól félni, hogy más érzések is kialakulnak bennünk. Hacsak…

A szemem akkorára kerekedik, mint egy csészealj, és gyorsan közbevágok:

– Tökéletesen igazad van. Nem olyan nagy ügy, most, hogy jobban belegondolok.

Természetesebb a hangom. Kezd minden nagyon praktikusnak és egyszerűnek tűnni. Igen. Jó ez. Nathan és én abszolút meg tudjuk ezt csinálni. Meg tudom csinálni!

– Amúgy is kényelmesen érezzük magunkat egymás társaságában, szóval nem esne nehezünkre ezt elhitetni. Legalább lesz néhány együtt töltött vidám esténk.

Oké, ez most kissé kétértelműen hangzott, mintha a vállamon ülő kisördög súgta volna, de éppen eléggé bepaliztak ahhoz, hogy ne érdekeljen. És lehet, hogy egy kicsit izgatott vagyok, mert megtudhatom, milyen vele randizni úgy, hogy annak abszolút nem lehetnek káros következményei rám nézve.

Elmosolyodom és bólintok.

– Igazad van. Gyerünk, csináljuk!

Felvonja a szemöldökét. A hüvelykujja megáll.

– Biztos vagy benne?

– Igen, ha megígéred, hogy elfogadod a pénzt, amikor visszafizetem.

A plafonra fordítja a szemét, és felnyög.

– Breeeeeee, nincs szükségem a pénzedre.

– Nathannnnnn, nem érdekel. Úgy tisztességes, hogy visszafizetem. Nem nyúlom le a gazdag barátaimat. Szóval, ígérd meg.

Egy pillanatig a szemembe néz, majd vonakodva elmosolyodik.

– Rendben. Megígérem.

Elnyomom hirtelen feltörni készülő izgatottságomat.

– Akkor igen! Csináljuk meg! Könnyű lesz. Lehet, hogy még szórakoztató is.

Csökkenő lelkesedéssel figyelem, ahogy Nathan enyhén oldalra billenti a fejét, és egy vigyor jelenik meg a szája sarkában. Ezt a tekintetet még sohasem láttam korábban, mintha mattot kaptam volna egy kisgyerektől.

Átadja a tollat.

– Ó, biztosan szórakoztató lesz. Majd gondoskodom róla.

12.

NATHAN

– Nem elég jó! – kiabálom pattogatott kukoricával teli szájjal, csupasz lábamat a konyhaasztalnak támasztva. Péntek éjszaka van, a fiúk órák óta itt lógnak nálam.

Jamal a válla fölött rám néz, a szárazon törölhető táblafilc rászáradt a fehér írótáblára, amit néhány hónapja éppen ilyen célokra vettem. Egy tartalék szekrényben tárolom, és csak a megbeszéléseken veszem elő. A tábla tetején félkövér betűkkel ez áll: SOHA TÖBBÉ BARÁTZÓNA. Nem túl frappáns. Még dolgozunk rajta.

Abban a pillanatban, hogy beszámoltam Jamalnak a tegnap esti találkozóról Breevel és Nicole-lal, ő azonnal csoportüzenetet küldött a srácoknak, hogy edzés után találkozzanak nálam, és tervezzük meg a tábla mellett a teendőket. Nem ez az első eset, hogy a táblát használjuk. Legutóbb egy tervet vázoltunk fel rá arra vonatkozóan, hogyan vegyük rá Jamal barátnőjét, hogy visszafogadja Jamalt, miután az úgy viselkedett a lány nővérének az esküvőjén, mint egy páváskodó segg. (A terv nem vált be. A barátnő nem fogadta vissza.)

Ezt megelőzően pedig azt kellett kitalálnunk, hogyan tartsuk távol Derek anyjától a lányt, akivel Derek találkozgatott, amikor a mama hosszabb időre meglátogatta a fiacskáját. A két nő ugyanis utálta egymást. Be kell ismernem, ez sem ment valami jól. Reméljük, ez a harmadik alkalom szerencsét hoz.

– Mit? Miért? Mondom, hogy ez működni fog.

Jamal hátrál egy lépést, és tanulmányozza a védőjátékos-stratégiát, amelyet épp most vázolt fel. Megvonja a vállát, miközben újra átfutja.

– Haver, te komolyan nem tudod? Csak a megfelelő időben a vak oldalára kell kerülnöd, és bumm, fel kell rúgnod a csajt. Észre sem fogja venni.

Nem hinném, hogy a „fel kell rúgnod” részt úgy értette, ahogy hangzott. Legalábbis jobb, ha nem. A fiúk kemény munkával megtanulták, hogy a társaságomban ne beszéljenek így Breeről vagy más nőkről. A táblára hunyorgok, mintha nem érteném a tökéletesen nyilvánvaló játékot, mert ez mindig jó alkalom arra, hogy szívassam Jamalt. Bár az még mindig egy kicsit homályos, hogyan érthetném a tervét metaforikusan.

– De micsoda Bree ebben a játékban? Irányító vagy a labda?

– Irányító, ez nyilvánvaló.

– És akkor a labda mit jelképez? – kérdezi Price előrehajolva, alkarját a térdére támasztva. Úgy dönt, beszáll a játékomba.

Jamal úgy néz ránk, mintha elment volna az eszünk.

– A kapcsolatot.

– És Nate a…

– Ő a védő. – Az egyik X köré egy szívecskét rajzol, és az új gyémánt karkötő, amit vett magának, megcsillan a fényben. – Fiúk, ez teljesen magától értetődő. Nem kellene így a szátokba rágnom mindent.

Price fintorog. Kicsit túldramatizált gesztus, de Jamal még mindig beveszi.

– Nem értem. Nate irányító, nem lesz képes védőjátékot játszani.

Jamal megközelítőleg vagy hússzor pislog, majd felsóhajt.

– Ez csak egy metafora! Lemondóan megrázom a fejem.

– Price-nak igaza van, szar vagyok a védekezésben. Mi van, ha átvitt értelemben sem vagyok jó?

– Ez nem ugyanaz!

Úgy szorongatja a szárazon törölhető táblafilcet, mintha egy citromot facsarna ki.

– És ki az a másik két falember a pályán?

– Az én vagyok, és Derek. Nyilvánvalóan szükséged lesz a segítségünkre, mivel a szex terén mi vagyunk a legtapasztaltabbak a csoportban.

– Ne sértsd meg Price-t és Lawrence-t.

– Már megsértett – mondja Lawrence, és feláll a maga teljes kétméteres magasságával. Odamegy Jamalhoz, kikapja a kezéből a filctollat. – Te egy igazi balfék vagy. Csak szívatnak.

Mi, a dilis trió kifütyüljük Lawrence-t.

– Rendben, ideje komolyabb vizekre evezni. Először is, Nate-nek nincs szüksége szexuális tapasztalatra ebben a szituációban. Neki a romantika terén kellene némi tapasztalat, és határozottan nem egy zavaros, képzeletbeli meccs segít majd neki abban, hogy megmutassa Breenek: a barátságon kívül valami más is lehet közöttük. Szüksége lesz egy teljes… – A szavai elhalnak, ahogy a táblára rótt szavakkal befejezi a mondatot: RANDIPUSKÁRA.

– Ó, ez jó – mondom, mielőtt feldobok egy darab pattogatott kukoricát a levegőbe, és elkapom a számmal. Minden meccsen van egy puska a csuklómon, ami tele van írva különféle akciókkal, ez irányítóknál bevett szokás az amerikai fociban; miért ne csinálhatnék valami hasonlót ebben a helyzetben, így ugyanis támaszkodhatnék rá, amikor szükségem van egy kis inspirációra. Tetszik az ötlet. – Hivatalosan Lawrence a felelős.

Lawrence elégedett. Jamal keresztbe fonja a karját, és a mellettem lévő székhez vonul, hogy belerogyjon. Megkínálom egy kis pattogatott kukoricával, de szúrós szemmel néz rám.

– Ne duzzogj – mondom a kukoricát ropogtatva.

– Nem duzzogok.

– De, duzzogsz – mondjuk egyszerre. Jamal a szemét forgatja.

– Csak folytasd, mesélj nekünk erről a te csodálatos randipuskádról.

Úgy mondja ezt, mintha a románcpuska cikibb lenne, mint amit eddig csináltunk.

– Igen, ez a tervem, köszönöm.

Lawrence felvont szemöldökkel Jamalra néz, mielőtt a fehér táblához fordul, és vadul letörli Jamal akciótervét.

– Ez romantika, emberek. Nem amerikai futball. Nem használhatunk focis trükköket és X-eket meg karikákat arra, hogy egy teljes kapcsolatot ábrázoljunk. Csak semmi homályos metafora. Amire itt szükségünk van, azok a szavak.

A fiúk sziszegnek. Mintha azt mondta volna nekik, hogy vegyenek öltönyt, és csatlakozzanak egy francianégyeshez. Lawrence megropogtatja a csuklóját, majd mindkét oldalra kinyújtóztatja a nyakát.

– Bree mindig az mondta, hogy úgy tekint rád, mint a bátyjára (bár én ezt egy pillanatig sem hittem el), de a következő pár hét folyamán egy teljesen más oldaladat fogod neki mutatni, méghozzá ennek az álrandevú-szerződésnek a biztonságos ernyője alatt.

Részemről oké. Jól hangzik. Van pár hetem, hogy végre kimutassam Breenek a vonzalmat, amit mindig is éreztem iránta, és meglássam, viszonozza-e. Nagy próbatétel, hogy erre a rövid időre kilépjek a hat éve megszokott barátzónából, de mi az nekem, kicsivel több stressz az életemben? Képes vagyok kezelni.

– Jól hangzik. Szóval, mit tegyek, mester?

Lawrence járkálni kezd, és a táblafilccel dobol az állán.

– Óvatosan kell megközelítenünk a dolgot. Mivel a hat év alatt alig érintettétek meg egymást, lassan kell kezdened. Apró, gyengéd mozdulatok, aztán növelni az intenzitást, ahogy azt a helyzet kívánja, de csak akkor, ha úgy tűnik, hogy Bree viszonozza.

Ezt az embert randigurunak kellene hívni, mert teljesen igaza van. Bree nem szereti a hirtelen változásokat. Már egy éve ugyanazt a köteg karkötőt viseli, és csak azután vett fel egy újabbat a többi mellé, hogy egy hétig tanácskozott velem annak értékeiről.

– Ha bármit is tanultam a Hallmark-filmekből, az az, hogy egyetlen nő sem szereti, ha egy olyan férfi ostromolja kitartóan, akinek ő nemet mondott. Szóval, ha Bree tényleg csak testvérként tekint rád akkor is, amikor ez az egész véget ér, akkor el kell őt engedned, és tovább kell lépned. És mivel csak a szerződésben foglaltaknak megfelelően viselkedsz majd, ha nem lenne beléd szerelmes, a végén visszatérhetsz a normális kerékvágásba, anélkül, hogy egyetlen hidat is felégettél volna.

Igen, ez így logikusnak hangzik. Csak sajnos belül egy kellemetlen kis hang azt súgja, nem tudok majd visszatérni a megszokott kerékvágásba. Fogalmam sincs, hogy mindezek után képes leszek-e együtt lenni vele, és végignézni, ahogy más fickókkal randizik újra, vagy egyszerűen csak közel lenni hozzá, és soha meg sem érinteni. Ez kész kínzás. Nem akarom, hogy azon kelljen gondolkodnom, mit fogok csinálni, ha nem akar velem kapcsolatot.

– Mikor lesz az első nyilvános randevúd Breevel? – kérdezi Jamal, és előredől, ezzel jelezve, hogy Lawrence ötlete nem teljesen kukába való.

Előveszem a telefonomat, és megnézem a naptárt, amelyet Nicole tart nekem naprakészen.

– Szerdán kell leforgatnunk a reklámot. Ó, mellesleg teljes mértékben megszegem a szerződést azzal, hogy elmondom nektek, a kapcsolatunk nem lesz valódi, de tényleg szükségem van a segítségetekre.

Mindannyian egyetértenek abban, hogy tartják a szájukat.

– Szóval, nem igazán randevú, de aznap úgy kell tennünk a stáb előtt, mintha valódi pár lennénk.

– Ez tökéletes – közli Derek a hűtőm mellől, amit harmadszor foszt ki. – Épp jó alkalom lesz arra, hogy elkezdjétek felfedezni a könnyű fizikai érintéseket. Így meglátod, felsistereg-e a szikra.

A fizikai érintés szavak hallatán összeugrik a gyomrom, és azonnal úgy érzem magam, mint egy tizenkét éves, aki fél az első randevújától. És ami még rosszabb, a lehető legképzetlenebb oktatóktól kapok tanácsokat.

– Mi számít könnyűnek?

Derek kikukucskál a hűtőajtó mögül, és egy ordenáré vigyort küld felém.

– Az a nőtől függ. Grimaszolok.

– Oké, hagyjuk. Nem akarom hallani. Lawrence a fejét ingatja Derek miatt.

– Lefogadom, hogy a mamád nagyon büszke arra, mi lett belőled.

– Fogd meg a kezét!

Jamal úgy üvölt, mintha a „Saccolj bátran!”-ban lenne, és bedobná a végső árajánlatát.

– A kézen fogás jó.

Lawrence feljegyzi az egyes szám mellé.

– Kacsints rá – közli Derek, miközben lazán nekitámaszkodik a pultnak, és meghámoz egy banánt.

Nem tudom, mit gondoljak erről. Kicsit hülyén hangzik.

– Ezt hogy érted? Csak úgy véletlenszerűen kacsintsak rá?

Nem hinném, hogy nagy kacsintgató vagyok.

– Tudod, először mondj valami szexit, aztán csak…

Olyan kifinomult kacsintással ajándékoz meg, amilyet még sohasem láttam. Megpróbálom viszonozni, mire elfintorodik.

– Még dolgozz rajta.

– Felejtsd el a kacsintást. Nagyon fura. Neked a haj félresöprése kell – állapítja meg Price. Ránézek.

– Ezt fejtsd ki bővebben.

– Nem nézel filmeket? Meg kell várnod, amíg egy hajtincse az arcába hullik, aztán az ujjaidat használva el kell simítanod a homlokából. Nézd, így.

Előrehajol, és rajtam demonstrálja a mozdulatot, miközben mélyen a szemembe néz, aztán lassan félresöpör egy képzeletbeli hajfürtöt, és beigazítja a fülem mögé.

– A fenébe – mondja Lawrence. – Szinte én is éreztem. A táblára mutatok.

– Írd fel.

Engedelmeskedik, mi pedig ötletelni kezdünk. A lehető legromantikusabb ötletekkel állunk elő, és arról vitatkozunk, melyik héten milyen szintű fizikai érintés engedélyezett, és hogy a kajacsata tényleg olyan szexi lenne-e a való életben, mint a filmekben. Van egy vázlatos elképzelés azzal kapcsolatban is, hogy áramszünetet idézek elő, ezért tele kell raknom a szobát gyertyákkal. Fogalmam sincs, ezt hogyan tudnám kivitelezni.

Végül, miután megtelik a listánk, Lawrence felírja a 20-as szám mellé, hogy „akcióba lépni, ha eljön a pillanat”. Derek más szót akart ide írni, de nem hagytam. Ez számomra nem erről szól. Nem arra hajtok, hogy bejussak Bree ágyába; csak megpróbálom a tudomására hozni, hogy szeretnék vele járni. Úgy szeretnék elköteleződni iránta, ahogy még soha senki más irányában nem.

Később az este folyamán, amikor a fehér táblánkat már teljesen beborítják a jegyzetek és az ötletek, hallom, hogy a bejárati ajtó kilincse megmozdul. Az egyetlen személy a bejárónőmön kívül, akinek kulcsa van a lakásomhoz, Bree, és egyébként is túl késő van már ahhoz, hogy a bejárónőm beugorjon kitakarítani a lakást.

Felpattanok a székemből.

– Ez Bree. Dugjátok el a táblát!

Mindenki felugrik a székéről, tülekedni kezdenek, és egymásba ütköznek, mint egy klasszikus rajzfilmben. Halljuk, hogy az ajtó becsapódik Bree mögött, de a tábla még mindig ott áll a konyha közepén, mint valami kivilágított filmplakát. Odasziszegem Jamalnak, hogy tüntesse el.

A szeme elkerekedik, ide-oda kapkodja a fejét.

– Mégis hova? Az evőeszközös fiókba? A pólóm alá? Sehová sem tudom. Túl nagy!

– HÖLGY A FEDÉLZETEN! – kiáltja Bree a folyosóról.

Visszhangzik a csattanás a szobában, ahogy lerúgja a teniszcipőjét. A szívem a torkomba ugrik.

A neve ott virít mindenhol a táblán olyan kifejezések mellett, mint „első csók – legyen könnyed”, „összekulcsolódó kezek” és „erotikus beszélgetés a hajáról”.

Nos… ebben az utolsóban nem vagyok biztos, de majd meglátjuk. Szóval, ez mind ott szerepel a világ legkompromittálóbb tábláján. Ha Bree ezt meglátja, nekem végem.

– Töröld le! – suttogja Price eszeveszetten.

– Nem, nem írtuk le máshova! Elveszítjük az összes ötletet. Hallom, hogy Bree léptei egyre közelednek.

– Nathan! Itthon vagy?

– Hú, igen! A konyhában.

Jamal úgy néz rám, mint egy idiótára, amiért elárulom, hol vagyunk, de mégis mit kellett volna tennem? Álljak nyugodtan, és tegyek úgy, mintha nem zsúfolódnánk itt össze, miközben újrajátsszuk a Bébicsőszök klubját? Úgyis megtalálna bennünket, és még kínosabb lenne az egész, miután elhallgattuk, hogy itt vagyunk.

– Csak fordítsátok meg! – mondom mindenkinek, aki nem rohangál körbe-körbe, mint a mérgezett egér.

Lawrence megfordítja a táblát, Price pedig figyelmeztet bennünket, hogy viselkedjünk természetesen. Abban a másodpercben, amikor Bree befordul a konyhába, én felugrom az asztalra, Jamal a falnak támasztja a könyökét, és a kezére hajtja a fejét, Lawrence pedig lehuppan a földre, és úgy tesz, mintha nyújtózna. Derek nem tudja eldönteni, mit tegyen, szóval ott ragad középen. Mindannyian felöltjük a műmosolyt. Szarul játsszuk a szerepünket.

Bree megdermed, és azonnal észreveszi, hogy nem viselkedünk természetesen.

– Mit csináltok, srácok?

A fürtjei aranyos, rendetlen copfban táncolnak a feje tetején, a kedvenc melegítőnadrágját viseli, és az egyik régi LA Sharks kapucnis pulcsimat, amit a szekrényemből lopott el réges-régen. Teljesen eltűnik benne, de mivel most jön a stúdióból, tudom, hogy egy szűk trikó van alatta. Alig látszik ebben a sok anyagban, mégis ő a legszexibb nő, akit valaha láttam. A puszta jelenléte úgy hat ebben a helyiségben, mintha végre rákötnék az embert az oxigénre, miután napokig nem vehetett egy mély lélegzetet.

Egyszerre válaszolunk Bree kérdésére, de mind mást mondunk. Ez felettébb gyanús, és valószínűleg ezért mered a tekintete a fehér táblára. Izzadság gyöngyözik a gerincemen.

– Mi van azzal a táblával? – kérdezi, és tesz egy lépést felé. Leugrom az asztalról, és elállom az útját.

– Mi? Ó, semmi.

Nevet, és megpróbál mögém nézni. Úgy teszek, mintha nyújtózkodnék, így nem láthatja.

– Nem úgy tűnik, mintha semmi lenne. Mi az? Ciciket rajzoltok, fiúk, vagy ilyesmit? Nagyon gyanúsak vagytok.

– Na, most lebuktunk! Egy csomó cicit rajzoltunk a táblára.

Ne akard látni.

Hallgat egy kicsit, majd halvány mosoly dereng fel az ajkán.

Felnéz rám.

– Most tényleg, mi folyik itt? Miért nem láthatom?

Nem hitte el a cicis magyarázatomat. Vehetjük ezt bóknak?

Most veszem csak észre, hogy Price kihúzódik Bree látóteréből, és eljátssza, amint előveszi a telefonját és lefényképezi a táblát. Ez a kis műsor Dereknek szól, aki ott áll valahol mögöttem.

Bree látja, hogy Price-t nézem, és gyorsan odafordul, hogy rajtakapja. Price lefagy – kinyújtott kezében mintha valami képzeletbeli kamerát tartana. Ezt a mozdulatot alakítja át úgy, mintha nyújtózkodna.

– Nagyon meghúztam. Bree szeme összeszűkül.

– Na jó. Hadd lássam a tábla másik oldalát. Lecövekelek előtte.

– Nem.

– Miért nem? Rólam van rajta valami?

Próbál megkerülni, de elkapom a hasát az alkarommal, és magamhoz perdítem, amíg a háta a mellkasomhoz préselődik, mintha valamiféle salsát járnánk. Csakhogy elernyeszti egész testét, és kicsusszan a kezem közül, mint egy hal. Gyorsabban, mint a legjobb futónk, Bree elszáguld Price mellett, és bevetődik a nappaliba. Van ott egy kis sarokfal, ahol a hűtő áll, és amely elválasztja a két helyiséget, és ha Bree megkerüli ezt, visszajut a konyhába.

– Jobbra tart!

Lawrece jobbra indul, én balra. Az elválasztófal túloldalán találkozunk, és kíváncsian bámulunk egymásra, amikor nem találjuk Breet. Egy hirtelen felvillanó mozdulatra kapjuk fel a fejünket, amikor Bree felugrik a kanapé mögül, a hátam mögé kerül, és elsüvít a hanyag Price mellett, be a konyhába. Megkerülöm a sarkot, épp időben, hogy láthassam, Bree a táblát bámulja. Derek ellép a tábla mellől. Kifogytam a szuszból, izzad a tenyerem. Ennyi volt. Bree tágra nyílt szemmel mered az átkozott bizonyítékra, én meg ki szeretnék ugrani az ablakon. Hogy fogom ezt megmagyarázni? Az a sok tervezgetés. A sok türelmes várakozással töltött év után ÍGY fogja megtudni, hogy mit érzek iránta.

– Bree… meg tudom magyarázni.

Hangosan, hitetlenkedve nevet, mutatóujját a táblára szegezi, majd találkozik a tekintetünk.

– Cicik.

Kinyitom a számat, de nem mondok semmit, mert hirtelen azt hiszem, csak a képzeletem játszik velem.

– Micsoda?

Felvonja a szemöldökét, egyszerre látok rajta elképedést és megkönnyebbülést.

– Tényleg mellek vannak ezen a táblán. Csak egy csomó… cici.

Nyelek egyet, és titokban Derekre pillantok, aki feltartja a hüvelykujját Bree háta mögött. Ijesztő, milyen gyorsan rajzolta ezeket. Kifújom a levegőt, a fejemet ingatom, és megkönnyebbült mosolyra görbül a szám.

– Igen. Hát, próbáltam elmondani. Bree megint nevet.

– Miért rajzoltok melleket? Ti mind kisfiúk vagytok? Derek feláldozza magát.

– Én voltam. Megpróbáltam lerajzolni a srácoknak… Bree félbeszakítja, és az ég felé tartja a kezét.

– NEHOGY MÁR. Nem akarom hallani, bármit akarsz is mondani, süket vagyok, LA-LA-LA!

Kiguvadt szemmel felénk fordul, és a táblára mutat.

– Töröld le, Derek! Ez durva.

– Igenis, hölgyem.

Bree megáll előttem, egyenesen a mellkasomnak nyomja az ujját.

– Itt valami bűzlik, és rá fogok jönni, mi az. De előbb… használom kell a mosógépedet, mert az, ami a mi mosókonyhánkban van, megint mustárszagú.

Zavarba ejtő, hogy nem először és nem is másodszor van ilyen szaga annak a mosógépnek. Egy órával később a srácok már elmentek, én pedig kiveszem Bree ruháját a mosógépből, és átrakom a szárítóba, mert ő lefeküdt a kanapémra és elaludt. Nem ébresztem fel, inkább majd átviszem a szobájába – mindig emlékeztet arra, hogy az csak egy vendégszoba –, és majd itt tölti az éjszakát. A vendégszobát senki sem használja rajta kívül. Mérges is lenne, ha igazi vendéget találna benne, mert a sok cucc miatt, amit az évek alatt itt hagyott, ez a zug valódi hálószobává alakult. Mielőtt lefeküdnék, kapok egy üzenetet Derektől. Egy képet a tábláról, mielőtt letörölte volna.

Derek: Ez működni fog. Remélem, igaza van…

13.

NATHAN

Az egész stadion üvölt. Ma játéknap van, és mindannyian szerelésben, vállt vállnak vetve sorakozunk a kifutóban, ahol nem látnak bennünket. Arra várunk, hogy kitörjünk, és megszálljuk a pályát. Ennek a meccsnek nagy a tétje – minden rájátszásmeccsnek az –, így a szurkolók rendkívül hangosak. A kántálás és bömbölés súlyos keveréke tölti be az arénát.

Jamal be van zsongva mögöttem. Imádja ezt. Van egy energiamérő a fejében, és ahogy a tömeg üvöltése erősödik, a mérce is úgy kúszik feljebb minden egyes decibel után. Az enyém meg lejjebb. Ki kell kapcsolnom teljesen.

Véletlenül meglöki a karomat, miközben vállkörzéseket végez. Így próbálja magát felpörgetni. Valamilyen okból kifolyólag ezzel irracionális módon felbosszant. A csapat többi tagja mögöttünk toporog türelmetlenül, ökölbe szorítják a kezüket, majd kiengedik, egyik oldalról a másikra hajlítgatva lazítják a nyakukat. Egy csapat bika vagyunk, akik arra várnak, hogy berontsanak az arénába.

Köd terül szét lassan, és pillanatokon belül elhangzik majd, hogy lépjünk pályára. Próbálom kitisztítani a fejem, és csakis erre a meccsre koncentrálni, nem aggódni amiatt, hogy mit jelent ez számunkra. De nehéz elterelnem a figyelmem a ránk nehezedő nyomásról. Az utóbbi időben mindig érzem, és most is itt örvénylik körülöttem. Bármennyire igyekszem, nem tudok megszabadulni tőle. Szorosan lehunyom a szemem, megpróbálok mindent kizárni a tudatomból, de úgy érzem, szorít a védőfelszerelésem. Szorosabbnak tűnik, mint máskor. Összelapít.

– Készüljetek! – kiáltja egy operatőr, és a kamerák felénk fordulnak.

Irgalmatlan zaj. A tömeg üvöltése, a zene, a stadion ülésein doboló kezek – általában szeretem ezt, de mostanában az ellenkezőjét érzem. Fogalmam sincs, miért. Valami nem stimmel, nincs rendben, izzadok, bár csak harminc fok van odakint.

Megrázom a fejem. Jamal felém fordul, és túlkiabálja a hangzavart.

– Jól vagy, ember? Pocsékul festesz.

A szívem a fülemben lüktet. Úgy érzem, mindjárt elájulok, de tudom, hogy nem szabad. Talpon kell maradnom. Bármi is ez az érzés, ami kerülget, nincs idő rá. Nem idegesítem magam. Segítek a csapatomnak, hogy bejusson a Super Bowlba, és nem dőlök ki a kifutóban a meccs előtt. De talán leülhetnék a földre gyorsan, hogy szusszanjak egyet.

– Igen, jól vagyok – hazudom, mert Jamal nem tudhatja meg, hogy úgy érzem magam, mintha egy tornádóval küzdenék. Tőlem függ. Mindannyian rám támaszkodnak. Mindenki.

Megpróbálok valamiféle önuralmat erőltetni magamra, mielőtt ki kell rohannunk. Újra behunyom a szemem, és Breere gondolok. Látom széles mosolyát, és hallom bugyborékoló kacagását. Azt mondom magamnak, alig öt óra múlva hazarepülök, és fogadni mernék bármibe, hogy ő ott fog várni. Átöleli majd a derekamat, és megszorongat. Ott csend vesz majd körül. Kicsit ellazul a mellkasom.

– Oké, mindenki készüljön! – kiáltja az operatőr megint. A közvetítő hangja hallatszik a hangosbemondóból, amint bejelenti a zsúfolásig megtelt stadionnak, hogy mindjárt pályára lépünk. A tömeg hangja, akár a bádogtetőn kopogó intenzív zivatar. Teljesen eláraszt. Az egyetlen dolog, ami jelenleg megnyugtat, ha Breere gondolok. Mit mondana nekem, ha itt volna? Valamit, ami tökéletes lenne. Mindig a lehető legjobb dolgot mondja.

– Három, kettő, egy! Nyomás!

Kirohanunk a kifutóból, keresztül a súlyos ködön, egyenesen be a káoszba. Az egyetlen módja, hogy visszatartsam magam attól, hogy eljátsszam Forrest Gumpot, és hazáig rohanjak, hogy magam elé képzelem Breet, ahogy összeráncolja az orrát, féloldalasan kidugja a nyelvét, és felmutatja a hüvelykujját, épp úgy, mint legelőször, amikor négy éve beálltam Daren helyére. Úgy döntök, inkább az ő suttogását hallgatom a fülemben, és nem a tömeg üvöltését. Meg tudod csinálni, Nathan.

BREE

Most szórakozol velem? Csak a szuper magas emberek tartják a 9×13-as sütőtepsijüket a konyhaszekrényük legtetején. Nathan egy évvel ezelőtt felújíttatta a lakását, hogy az megfeleljen saját méreteinek, ami azt jelenti, hogy az átlagosnál magasabbak a munkalapok és a szekrények, amelyek az égig érnek. Értjük, Nathan, magas vagy!

Nyilvánvalóan nem vette számításba, hogy a legjobb barátja majd betör a lakásába, és brownie-t süt neki, miközben ő hazafelé repül egy megnyert rájátszásmeccset követően! Igen, győztek, de szoros küzdelem volt. Nem hinném, hogy maradt köröm az ujjaimon. Nem csak az eredmény miatt izgultam. Az első negyedben Nathan nem volt a topon. Végül összeszedte magát, és csinált négy touchdownt, de akkor is úgy tűnt, hogy nem teljesen önmaga. A kanapéjáról néztem a meccset, és olyan hangosan kiabáltam a nagy részében, hogy nem lennék meglepve, ha azt mondaná, még a stadionban is hallotta. Volt egy akció, amelyikben felrúgták, egy nagyon kemény ütés a negyedik kísérletnél, én meg addig tartottam vissza a lélegzetemet, amíg nem láttam, hogy feláll, és segítség nélkül kivonul a kispadra. Máskülönben keményen játszott. Kétlem, hogy bárki más észrevette volna a különbséget, de én igen. Bármikor az arcára közelített a kamera, láttam valami leplezett dolgot a szemében, ami nyugtalanított. Több volt, mint a megszokott koncentrált tekintete – szomorúnak tűnt. Vagy fáradtság bujkált a szemében? Aggódott valami miatt?

Nem tudom, de csinálok neki brownie-t, hogy ünnepeljünk, és hogy felvidítsam. Persze nem akar majd enni belőle a szigorú étrendje miatt, de kész vagyok bármit megtenni, hogy emlékeztessem rá, létezik élet és öröm és édes dolgok a futballon és a brokkolin kívül is.

Őszintén szólva én is olyan voltam, mint ő. Bármit megtettem volna, hogy a legjobb legyek, hogy a legjobb formámat hozzam. Nem tudatosult bennem, mennyire kiégtem, egészen addig, amíg tartanom kellett egy egyéves gyógyulási szünetet. Ezalatt csak fizikoterápiára jártam, hogy a műtét után újra használni tudjam a térdemet. Egészen addig, amíg rá nem kényszerültem, hogy pihenjek, és az életemben más útját keressem az örömnek, nem értettem meg, hogy igazából már nem is élveztem a balettet. Egy teljesítményorientált robot lettem, aki megszállottan akart továbblépni a következő szintre, és nem számít, milyen áron.

Most igyekszem nem túl komolyan venni az életet. Hiszek a kemény munkában, de abban is, hogy időnként szünetet kell tartani. Pihenni. Hülyéskedni, és néha finom szénhidrátokat majszolni. Igen, szinte mindig a csípőmre rakódik, de úgy döntöttem, ettől az csak jobban kézre áll.

A sütő pittyeg, így közli, hogy előmelegedett. A tészta bekeverve várakozik türelmesen a pulton. Most már csak erre a csinos kis üvegedényre van szükségem, amely ott csücsül odafent, az égben. Hahó, Isten, én vagyok az, Bree – ideadnád nekem azt a 9×13-as tepsit, ami ott van melletted?

Remek. Majd felmászom érte, mint ahogy azt mi, alacsony emberek tesszük. Megtanultuk ugyanis, amikor tizenkét évesen megálltunk a növésben, hogy ezt kell tenni. Felrakom a sarkamat a konyhapultra, izmaimat megfeszítve feltolom magamat rá. Kiderül, hogy ez könnyebben ment, amikor tizenkét éves voltam. Akkoriban nem kattogtam, recsegtem és készültem ki annyira. Végre fent vagyok, hogy megragadjam a tepsit, amikor hallom, hogy nyílik és csukódik a bejárati ajtó.

NEM! – kiáltom drámai hangon, miközben gyorsan kiveszem a kisebbik üvegtepsit abból, amelyikre szükségem van, és remélem, hogy le tudok mászni a zsákmányommal, még mielőtt Nathan meglát itt, és kinevet.

Nem vagyok elég gyors.

Betoppan, én pedig hátrafordulva rámeredek, miközben feltartott kézzel markolom a tepsit. Fekete Nike melegítőalsót visel, és hozzá illő kapucnis felsőt. Egy Sharks feliratú baseballsapka fordítva ül remekbe szabott, pompás fején. Nathan mindig a legjobb szabású öltönyökben érkezik a mérkőzésekre, de a hazarepüléshez mindig a kényelmes ruhákat választja. És higgyétek el nekem, a kényelem jól áll neki. Van abban valami, ha egy férfi egyáltalán nem erőlködik, mégis magabiztosságot és erőt sugároz. Ez tagadhatatlanul szexi. Most is ilyen, ahogy lazán lehajítja a táskáját a padló közepére. Hanyag csuklómozdulattal ledobja a kulcsait a márvány konyhapultra. Felnéz rám, a tekintete védtelen testem azon kis szeletére esik, ahol a pólóm kiszabadult.

Ó, Jézusom, szenvedélyesebbnek érzem magam, mint egy elhanyagolt hercegnő egy fűzőszaggató történelmi románcban. Kérdőn felvonja a szemöldökét, és elvigyorodik.

– Szia. Mit csinálsz ott fent?

– Csak egy kis városnézés.

Még szélesebb vigyorra húzódik a szája.

– Mindig a pultom tetején állsz, ha nem vagyok itthon? Átsétál a konyhán, és lecövekel alattam. A levegő vibrál, mint mindig, amikor a közelemben van. Nem szabad tudomást vennem erről! Az a probléma, hogy nem találkoztunk, mióta aláírtuk a szerződést. Egészen mostanáig ki tudtam zárni a tudatomból, hogy a következő hetekben randevúznunk kell. Csakhogy most, hogy megláttam őt, miután egy teljes hétvégét távol töltött, egy kórus üvölti az agyamban: ALAPJÁBAN VÉVE Ő MOST A PASID – UGORJ RÁ!!!

Visszafordulok, hogy kivegyem a tepsit.

– Csak olyankor, amikor megpróbállak meglepni egy kis brownie-val, mert megnyertetek egy rájátszásmeccset. Csak hát túl korán jöttél. Úgy terveztem, hogy elkészül, és csodálatos illatot áraszt, mire besétálsz. És készültem egy teljes éneklős-táncolós műsorszámmal is az ünnepléshez. Tényleg nagy durranás lett volna – mondom duzzogva.

Leadom neki a tepsit, ő pedig lerakja a mögötte lévő konyhaszigetre, jobbra a tésztától.

– Nem jöttem túl korán. Kilenc óra van.

Kidüllesztem a szemem.

– MICSODA?! Ez nem lehet igaz.

Az órára nézek, és bizony tényleg este kilenc van. Hogy történhetett ez? Rám mosolyog, nekidől a pultnak. Megkönnyebbülten látom, hogy az arca megint kisimult – nem bujkál semmi furcsaság a tekintetében.

– Hmm – dörmögi huncut mosollyal. – Valaki talán szunyókált egy kicsit?

– Nem!

De igen. Csak le akartam dőlni pár percre, és valahogy négy év lett belőle. Azzal az érzéssel ébredtem, mintha más dimenzióba teleportáltak volna. Azt hiszem, Nathan kanapéja delejes hatású, mert ez többször is megtörtént velem itt.

Hátranéz és bekukucskál a nappaliba, ahol bizonyítékok hevernek szanaszét, olyan árulkodón, mint egy hátborzongató gyilkosság helyszínén. A kanapén egy meleg takaró. Egy párna a szobámból – bocsánat, a VENDÉGSZOBÁBÓL a karfájának támasztva. Nathan egyik telefontöltője úgy van bedugva, hogy a kábel elérjen a párnámig.

Hangosan tapsolok.

– Hé, nézz rám!

Az elterelő hadművelet nem működik. Már önelégülten nevet, és keresztbe fonja vaskos karját.

– Naná, hogy azt csináltad. Keményen nyomtad a szunyát, és elvesztetted az időérzékedet, mert annyira kényelmes volt a kanapém.

Csípőre teszem a kezem. Erősnek érzem magam idefent. A magas emberek ezért tűnnek mindig erősnek? Már értem.

– Nem ismersz engem – jelentem ki, szinte tökéletesen utánozva pimasz tinédzser táncosaimat.

– Szétszundítottad a feneked.

– Fogd be.

Szóval, szeretek szunyókálni, csak ilyenkor nem vagyok ura a helyzetnek – és akkor mi van?

Előrelép, így éppen a lábamnál áll meg.

– Mondd csak… miért van az, hogy valahányszor kiteszem a lábam a városból, mindig arra jövök vissza, hogy itt töltötted minden idődet, itt szunyókáltál és – belenéz a mosogatóba, ahol észreveszi a serpenyőt, amit a reggeli tojásrántottámhoz használtam, miután masszív nyolc órát aludtam a vendégszobában – tulajdonképpen itt éltél?

Tudom, mit akar tőlem. De nem fogja megkapni.

– Talán mert féltem, hogy valaki betör és ellopja mindenedet, amíg távol vagy, és úgy éreztem, hogy nekem kell megvédenem a holmijaidat?

Kellemetlen berregő hangot ad ki.

– Rossz válasz. Szeretnéd újra megpróbálni?

Zihálok, amikor két combom köré fonja a karját, és könnyedén leemel a pultról. Megfordulunk, hagyja, hogy lassan lecsússzak a földre. Az erőm egy pillanat alatt szertefoszlik. Minden porcikám végigsiklik az ő összes porcikáján, ettől azt hiszem, menten meghalok. Ez a fickó olyan, mint egy téglafal.

Még soha nem ölelt ilyen szorosan korábban. Kalapál a szívem. A torkomban lüktet. Nem bírja tartani a lépést.

Ez a kedvencem az utazásaim közül. Gondolatban lefényképezem az összes látnivalót az út során. Elhagyom a haját, amely imádni valóan kunkorodik a sapkája alól. Koromfekete szeme legalább annyira ijesztő számomra, mint amennyire nyugalmat árasztó. Elhaladok alsó ajka teljes íve mellett. A kapucnis pulcsija alatt felsejlő izmos válla mellett. És végül egy sima landolás széles, masszív mellkasán. Készítek majd egy albumot ezekből a gyönyörűséges pillanatképekből.

Szeretnék mély lélegzetet venni, és hozzáadni valami fűszeres illatot ezekhez az emlékekhez, de félek, hogy beleremegnék. Óvatosnak kell lennem. Mert a tequila-gate óta nagyon vékony jégen táncolok. Ha azt szeretném, hogy minden a megszokott maradjon közöttünk, akkor normálisan kell viselkednem. Felnézek, és találkozik a tekintetünk.

NAGY hiba.

A lehető legközelebb állunk egymáshoz, és ő még mindig a karjában tart. Mosolyog, nekem pedig összerándul a gyomrom.

– Azért vagy mindig itt, mert utálsz a nyavalyás lakásodban élni. Ismerd be, hogy ide akarsz költözni.

Felszegem az állam.

– Soha.

Mert ez nem igaz. Azért vagyok itt, amikor elmegy, mert hiányzik, és itt mindennek olyan illata van, mint neki. Nos, igen, szeretnék itt élni, de csak azért, mert ő is itt lakik. Nem érdekelnek a menő cuccai vagy a puha lepedői vagy a tényleg mély fürdőkádja vagy… na jó, rendben, én is szeretem ezeket a dolgokat. Szóval, a valódi oka annak, hogy itt szeretnék élni, az az, hogy mindez együtt itt maga az eufória.

És ha már az eufóriáról beszélek, miért fonódik még mindig szorosan körém a karja? Megpróbáljak kiszabadulni? A testem úgysem engedelmeskedne. Hiszen már bekuckózott, és új otthonra lelt Nathan ölelésében. Jézusom, milyen dögös a borostája. Esküszöm, mintha csiklandozná a nyakamat.

Nathan tekintete a nyakam mögé téved, és a mosolya gonosszá változik. A következő dolog, amire emlékszem, hogy az ujját vastagon befedi a brownie folyós tésztája, amit szétken az arcomon, lassan és gondosan.

– Ismerd be – mondja kaján vigyorral.

Jól hallható, ahogy hosszan és mélyen beszívom a levegőt, mintha könyörögnék: Ó, ne, csak ezt ne csináld! Most aztán nagyon elégedett magával.

– Úgy nézel ki, mint egy minifocista.

Na jó, most már nyilvánvaló, hogy ma este a brownie nem kerül terítékre, mert Nathan épp ebben a pillanatban robbantott ki egy HÁBORÚT!

Hátranyúlok, beledugom az ujjaimat a brownie-masszába, aztán belenyomom az arca közepébe. Szépen, lassan.

– Soha – suttogom az ajka előtt, ahogy a rosszfiúk csinálják a filmekben.

Pislog, a brownie rátapadt a szempillájára. Nyelek egyet, ahogy figyelem, amint beharapja az ajkát, és lassan bólint.

Lerak, hogy a konyhapultra tenyereljen. Úgy görnyed a pultra, mint egy vadállat, amely támadni készül.

Nem vagyok amatőr, ezért megragadom a keverőtálat, ami tele van brownie-masszával, hogy kitörjek vele. Csakhogy… Nem mozdulok. Zoknis lábam jól csúszik a keményfa padlón, mégsem jutok sehová. Ki rakott alám egy futópadot?

Hátrapillantok, látom, hogy Nathan megmarkolta a pólóm hátulját, és a markában tartja. Most visszafelé csúszom, közelebb hozzá. Az a nagy kéz átnyúl a fejem felett, és látom, ahogy elmerül a brownie-masszás edényben, amelyet szorosan ölelve tartok magam előtt. Nem tehetek mást, mint hogy becsukom a szemem, miközben ő lassan szétken egy ragacsos tésztakupacot az arcom jobb felén. A hajamat is összekeni. Vicces lesz majd kiszedni belőle.

Azt mondanám, hogy ez a legfurcsább, leglassúbb kajacsata, amit valaki valaha látott. De különös módon feltüzel és bizserget.

Szembefordulok vele, most rajtam a sor. Merítek a masszából, majd bekenem vele mindkét szemöldökét. Most úgy néz ki, mint Eugene Levy. A számba kell nyomnom az öklömet, hogy visszatartsam a röhögést. Ezután finom, körmönfont vigyorral Nathan ken egy adagot az ujjára a tésztából, és mint holmi rúzzsal, barnára festi vele az ajkamat – tényleg… őrülten… lassan.

Ó…

Oké, most már lángol a bőröm. Rendben. Jól vagyok. Minden rendben van. Azt leszámítva, hogy nem vagyok jól, mert nem tudom, mi a fene sül ki ebből. Én viselkedem furcsán, vagy az túl erotikus, amit ő csinál? Próbálok nem tudomást venni arról, ahogyan az ujja a számon barangol, mintha rengeteg ideje lenne. Közelebb áll, mint egy perccel ezelőtt? A keze hirtelen lehull, én felnézek rá. A számat bámulja. Hozzám hajol. Előrebukik a feje.

Elakad a lélegzetem.

Azt suttogja az ajkam előtt:

– Köszönöm, hogy csináltál nekem brownie-t. Kár, hogy nem tudtam megkóstolni.

Valaki egy ruhacsipeszt csíptetett a légcsövemre. Tényleg csak ennyit mondott? Még mindig alszom, és csak képzelem ezt az egészet?

Mert az egész nagyon olyan, mint a különös álmaim Nathanről. Ő és én mindig kirívóan őszinték voltunk egymással (leszámítva, amikor az iránta érzett érzelmeimmel kapcsolatban hazudok), szóval a kérdés kibukik belőlem, még mielőtt meg tudnám akadályozni.

– Nathan, te flörtölsz velem?

Nem lepődik meg az őszinteségemen.

– Igen, flörtölök.

– Miért?

Nem akarom felfújni a dolgot, de úgy tűnik, mintha azt tenném. Csak meg vagyok rémülve. Rövid pórázon tartom a szívem. Nincs kivételezés.

– Gyakorlok.

– Gyakorolsz – ismétlem meg, miközben ebben a gyenge pillanatban a tekintetem hol telt ajkára siklik, hol pedig vissza a szemére. Bárcsak elrettentene a tény, hogy az arcát brownie-massza borítja.

– Nem gondolod, hogy ez jó ötlet? – kérdezi halkan. Beleszédülök, amikor így beszél. – Nyilvánosan kell majd flörtölnünk, szóval hozzá kell szoknunk, hogy meggyőző legyen.

Erre a logikus érvre azt a briliáns választ adom, amit megérdemel:

– Aha.

Apró kuncogás tör fel a mellkasából.

– Jól vagy, Bree? – kérdezi extra kacéran. Vidám. És az ajka veszélyesen közel van a brownie-rúzsomhoz. Ó! A keze a csípőmön. Ez meg mikor történt? Na várjunk csak – most csókolózni fogunk? Két barát erre készül most ebben a konyhában, amit beborít a brownie-massza?

És ekkor bevillan: ez egy egotrip számára, csak öntömjénezés. Fel van dobva, miután megnyertek egy újabb rájátszást, én pedig nem vagyok más, csak egy kis egér a nagy macska számára, akivel eljátszadozik a konyhában. Nem kell gyakorolnunk. Nathan most csak egy kacér bunkó, aki velem kavar a macsó egója miatt. NA, AZT MÁR NEM. Ez nem fog megtörténni. Ahogy nem akarok vele valami kis szánalmas kapcsolatot, ugyanúgy nem szeretnék egy „itt volt nálam, és kézenfekvő volt a dolog” típusú egyéjszakás kalandot sem.

Ő talán tudna kezelni valami ilyesmit, de én nem. A barátság extrákkal sohasem lesz a része a definíciónknak, mert az megölne, ha csak úgy faképnél hagyna, miután megtette, amit akart. Részemről mindent vagy semmit.

Nathan folytatja a kis játékát.

– Tegyünk úgy, mintha nyilvános helyen lennénk, és mindenki nézne.

Még mindig az ajkamat bámulja.

– Tényleg el kell hitetnünk velük. Szóval, azt mondtam, kár, hogy nem tudtam megkóstolni. Te mit mondanál erre?

Nekem van a legerősebb akaraterőm a világon. Kaptam egy potyapasszt. Hagyhatnám, hogy Nathan Donelson megkóstolja a brownie-t az ajkamról, ám ehelyett beledugom a kezem a tésztába, kiveszek belőle egy gombócot, és bekenem vele az egész arcát úgy, hogy a massza teljesen befedje. Így, ni. Most már ő a Sárember.

Hátralépek, megtörlöm a kezemet a konyharuhába, és büszkén vigyorgok.

– Én erre azt mondanám, hogy most már bőven van mit kóstolnod! Jó étvágyat!

Azt hiszem, összevonja a szemöldökét a sok massza alatt, de nehéz lenne megmondani. Megfordulok, és kiiszkolok a konyhából. Hátrakiáltok a vállam felett:

– A vendégszobában maradok éjszakára, méghozzá azért, mert már túl késő van ahhoz, hogy hazamenjek, és nem pedig valamilyen más okból!

Bumm. A status quo visszaállítva. A barátság megmentve.

14.

BREE

Teljesen rendben van. Minden abszolúte és tökéletesen rendben van. A normális barátom, Nathan és a normális énem együtt lóg egy normális napon, amikor minden rendben van.

Leszámítva a nagy hírt, hogy: EZ ÍGY NINCS RENDBEN.

– Beszállsz? – kérdezi Nathan a hatalmas, elsötétített városi terepjáró nyitott ajtajánál állva, amellyel a reklámfelvétel helyszínére tartunk. Még sohasem utaztam vele a terepjárójában. Nathan csak különleges alkalmakra és helyekre közlekedik vele, amikor védettebb privát szférára és nagyobb biztonságra van szüksége; amikor olyan eseményekre megy, ahova nem vagyok hajlandó vele tartani, mert az a barátnői dolga, nem a legjobb barátjáé.

A kedves sofőrön kívül, aki úgy készül fuvarozni engem, mintha én lennék az angol királynő, Nathan ormótlan testőre is jelen van, aki az utasülésen ugrásra készen várakozik, hogy… Nem is tudom, talán hogy lehámozzon egy őrült rajongót védence testéről, ha az szükséges? Ez egy olyan aspektusa Nathan életének, amelyhez én nem vagyok hozzászokva.

Próbálom meggyőzni magamat, hogy ez csak egy átlagos, derűs nap, és én egyszerűen csak autókázni fogok a legjobb barátommal, de szörnyű módon ez a tökhintó inkább valódi hintónak tűnik, és ettől ki tudnék rohanni a világból. Gyakorlatilag egy hatalmas ceruzát látok a fejemben, amint a radírjával szorgosan elmaszatolja a barátságunkat körülíró, szépen megrajzolt vonalakat.

– Bree? – kérdezi újra Nathan zavart mosollyal és felvont szemöldökkel. – Jól vagy?

– Hmm? – pislogok. – Igen. Ó, igen. Teljesen jól vagyok. Természetesen beszállok. Csak azon tűnődtem, hogy tisztítják-e azokat az üléseket, vagy sem.

Nevet, és úgy néz rám, mintha elment volna az eszem.

– Igen, feltételezem, hogy időnként kitisztítják. Miért? Vállat vonok.

– Csak… nem akartam beszállni anélkül, hogy biztosan tudnám. Merthogy olyan tágas itt a hely, és csak az isten tudja, mi mindent csinálhattak már itt, és…

Nathan előrelép, majd a derekamnál fogva betuszkol az SUV-ba.

– Ez a saját kocsim, Bree. Az én tulajdonom. Ne aggódj, nincs semmi különös ezeken az üléseken. És mosolyogj, mert ott egy lesifotós a sarkon túl, aki látja a habozásod minden pillanatát.

Elmosolyodom. Tényleg nagyon széles és ijesztő mosollyal nézek Nathanre, hogy megnevettessem, és megmutassam neki, mennyire tartok a paparazziktól.

Teljes fogsorát kivillantó, gödröcskés nevetéssel reagál, amitől tízszeresére dagad a szívem. Megrázza a fejét.

– Viccelődsz és azt hiszed, hogy csak játék, egészen addig, amíg rá nem ébredsz, hogy a fotós veszélyesen ráközelített a buta arckifejezésedre, aztán szétküldi a képeket, és holnapra minden újság azzal lesz tele, hogy Bree Camden megtört a frissen szerzett hírnév súlya alatt.

– Nem hiszem, hogy nagyon tévednének – mondom, mielőtt átcsúsznék a kocsi túlsó oldalára, és az ablakhoz tapadnék. Ó, istenem, ebben a járgányban nincs semmi normális. A bőr puha, mint a vaj, és van egy szomszédos ülés, amely erre az oldalra néz, és mögötte egy sík képernyős tévé. Az ujjaim végigsiklanak a karfámon lévő gombokon. Megnyomom az egyiket, mire meleg fények töltik be a teret, az ülésem hátradől, és kiugrik egy lábtartó.

Elkerekedett szemmel nézek Nathanre, aki közben beült mellém, és csendben nevet.

– Úgy viselkedsz itt, mint egy kisgyerek.

– Úgy is érzem magam itt, mint egy gyerek! Engem nem szabadna ilyen flancos helyekre beengedni. Még ráöntök valamit ezekre a milliódolláros cuccokra.

Ismét függőlegesbe állítom az ülésemet, és keresztbe teszem a kezem az ölemben.

– Nincs is nálad innivaló.

– Nem számít. Valahogy úgyis megtörténik. Ismersz – nem lehet megbízni bennem, ha luxusholmik között vagyok.

– Bree, ezek csak tárgyak. A legkevésbé sem érdekelnek. Önts le bármit, amit csak akarsz.

A szeme sarkában ráncok húzódnak, de ami leginkább feltűnő számomra, hogy sötét karikák éktelenkednek azok alatt a koromfekete tengerek alatt. Félrebillentem a fejem, és felé nyúlok, hogy megérintsem a szeme alatti részt.

– Fáradt vagy.

A haja még mindig nedves egy kicsit, mert épp most jön az edzésről. Nathannek hajnali ötkor kellett kelnie, le kellett nyomnia egy egész napos edzést és a meetingeket. Egy veréssel felér, ahogy gyötörnie kellett a testét, és most, a nap végén egy reklámfilmet forgat majd órákon át, miközben pihennie kellene és regenerálódnia.

Megfogja a csuklómat, és gyengéden körbefonja az ujjaival.

Olyan az érintése, mintha bebugyolálná a szívemet.

– Jól vagyok.

– Túlhajtod magad. Nem kellett volna igent mondanunk erre a reklámra.

A terepjáró meglódul alattunk. Nathan lenéz a csuklómra, és leengedi, de nem ereszti el. Egyetlen lépésre vagyunk attól, hogy megfogjuk egymás kezét.

– Meg akartam csinálni a reklámot. Mind a kettőnknek jó lesz.

Nekem. Jó lesz nekem, így érti Nathan. Mert igen, ez jót tesz Nathan imidzsének is, de legyünk realisták, neki nincs szüksége a pénzre. Nekem viszont igen. Én akarom ezt a pénzt, hogy visszafizethessem neki.

Ekkor egy újabb gondolat villan fel az agyamban. Mi lesz azután? Mi a következő lépésem, miután leróttam a tartozást Nathannek? Nem hagy nyugodni, hogy megvette a stúdiót és hogy rájöttem: éveken át fizette a bérleti díj egy részét. Azóta még jobban vágyni kezdtem a stúdiómra, és ez nagyon megrémít. Nem akarok többre vágyni, mert nem szeretem azt az embert, aki akkor voltam, amikor mindig többre törekedtem. Elégedettségre van szükségem. Ha a középiskolában csak egyetlen unciával elégedettebb lettem volna, nem pazaroltam volna minden időmet és energiámat arra, hogy megpróbáljak bejutni a Juilliardra. Partikra jártam volna. Barátokat szereztem volna. Talán még egy hobbim is lett volna, vagy másra is vágytam volna a táncon kívül. És ez megmentett volna attól, hogy egy olyan sötét helyre zuhanjak, ahol az egyetlen és kizárólagos álmom szertefoszlott.

Hálásnak kellene lennem a segítségért, amit a barátomtól kaptam, és kézzelfogható módot kellene találnom arra, hogyan tehetném a stúdiómat jobbá. Csakhogy miközben új utakat kerestem, hogy ne kelljen teljes mértékben a nagylelkűségére támaszkodnom, véletlenül egy új álomba botlottam. Egy olyan álomba, amelyben a tánctér nem bűzlik a pepperonitól, és amelyben hivatalosan is nonprofit oktatóhelyként üzemelhetünk, így még több diákot fogadhatunk, aki amúgy nem engedhetné meg magának a táncórákat.

Az egyetlen útja annak, hogy ezek bármelyike is valóra váljon, az lenne, ha kapnék egy helyet az Üzemcsarnokban. A probléma csak az, hogy korábban mindent egy lapra tettem fel, és nem jártam szerencsével. Félek újra annyira akarni valamit.

Megszólal Nathan telefonja, ezért elengedi a csuklómat, hogy fel tudja venni.

– Anya az – mondja, és kissé kimerültnek tűnik, mielőtt felölti a mosolyát, és válaszol a hívásra: – Szia, mi újság?

Kis szünet, ahogy az anyját hallgatja, majd néhány „ühüm” és „persze” következik. Egy pillanatra szorosan lehunyja a szemét, mintha valami fájdalmat érezne, azután ismét kinyitja. Úgy képzelem, hogy túl sokat kér tőle az anyja.

Nathannek van némi problémája azzal, hogy nemet mondjon – különösen a szüleinek. Mindig sokat vártak el tőle, és sohasem haboztak akkor sem, ha sokat kértek tőle (és a kritizáláson kívül nem adnak cserébe semmit). Mindig odarángatják a jótékonysági rendezvényeikre anélkül, hogy megkérdeznék; manipulálják, hogy beugorjon a hétvégi partijaikra, csak azért, hogy villoghassanak vele, és autogramokat osztogasson a vendégeiknek. Sőt, arra is megkérik, hogy finanszírozza a pazar nyaralásaikat, mert tudják, hogy ha valamit a híres NFL-irányító Black Cardjával fizetnek, az a luxus egy teljesen más dimenziójába juttatja őket, mint amit saját bankszámláik megengednének. Úgy parádéztatják körbe-körbe, mint egy tigrist a cirkuszban, és amikor elfárad, rácsapnak a korbáccsal, így jobb teljesítményt nyújt, és fenntartja számukra a magas társadalmi státuszt. Még egy ok, amiért nem akarom, hogy Nathan úgy érezze, gondoskodnia kell rólam anyagilag, vagy el kell vinnie a különleges eseményekre. Számomra ő nem ezt jelenti.

Legszívesebben kitépném a telefont a kezéből, és megmondanám ennek a nőnek, hogy sajnálom, de Nathan többé nem elérhető az ön számára, mert energiavámpírként állandóan elszívja az életerejét. Próbálkozzon inkább a hímzéssel. De nem az én dolgom, hogy megvédjem az anyjától.

Egy perc múlva lerakja a telefont, és felsóhajt.

– Vidám csevegés? – kérdezem gúnyosan. Vállat von.

– Nem nagy ügy. Csak tudni akarta, hogy nem sokkal a szezon után haza tudok-e repülni, és megjelenni valami jótékonysági eseményen a countryklubjukban.

– És megmondtad neki, hogy szükséged lesz egy kis időre, hogy feltöltődj? – kérdezem, pedig már tudom a választ.

Lenéz a kezére, amivel zavartan babrál.

– Igent mondtam neki. Néha találkoznom kell velük, és tehetek valamit egy jó ügyért is, ha már ott vagyok.

Utálom, hogy ezt csinálja. Nathan meg van róla győződve, hogy ő Superman, és… Nos, én sem vagyok teljesen biztos az ellenkezőjében, de tudom, hogy hús-vér ember, akárcsak mi többiek, és ezt a tempót, amit ő diktál, nem lehet sokáig bírni. Nem akarom látni, hogy összeomlik és kiég. Szeretném leszíjazni, és arra kényszeríteni, hogy pihenjen.

– Milyen a munka? – kérdezi halkan.

– Ne hidd, hogy nem tudom, hogy csak ki akarsz térni az aggodalmam elől, és másra terelni a témát.

Vigyorog, hátradönti a fejét a fejtámlának, úgy bámul rám.

– Remélem, sikerül. Szóval, mi újság a stúdióban? Hogy vannak a lányok?

Hátradőlök az ülésen. Szerencsére áthatolt ennek a luxuskörnyezetnek a furcsaságán, hogy mi normálisak vagyunk. Most már jobban hasonlít ránk. Hogyha becsukom a szemem, szinte el tudom képzelni, hogy a kanapéján vagyunk, otthon.

– Mindannyian jól vannak. Imaninak új fiúja van, akiről mindenki tudja, hogy Sierra féltékeny rá és…

Egy pillanatra elakad a lélegzetem őszinte, gyengéd mosolya láttán. Tényleg érdekli, mi történik a lányokkal a csoportomban, ahogy engem is, és ettől összeszorul a szívem.

– Hannah apját megint kirúgták, de el tudtam engedni a tandíját, így továbbra is látogathatja az órákat, ugyanis egy bizonyos nagylelkű jótevő megvásárolta az egész épületet, és lejjebb vitte a bérleti díjat.

Kinézek az ablakon, és meglátok egy kocsit mellettünk, tele tinilányokkal, akik ugyanazt a sebességet tartják, mint mi. Az egyikük az utasülésen azt mondja, hogy húzzuk le az ablakot, hogy láthassák ki ül bent. Merész. Biztosan azt hiszik, hogy egy öreg, kopaszodó szenátor. A tekintetem Nathanre siklik. Nem éppen egy öreg, kopaszodó szenátor.

– Miattad ezek a lányok továbbra is követhetik az álmaikat. És tudva, hogyan segítettél nekem végig a bérleti díjban, megértettem, hogy nélküled nem tarthattam volna nyitva az ajtókat előttük. Szóval, köszönöm.

A homlokát ráncolja. Nem éppen az a reakció, amit egy ilyen beszéd után vártam.

– Kicsinálsz, ugye tudod?

– A pusztító kinézetemmel?

Egy túlzó, elsőbálozós mosolyt villantok rá. Nem nevet a viccemen.

– Kicsinálsz, amikor nem látod a saját értékeidet. Bree, azok az ajtók csak miattad vannak nyitva. Azoknak a lányoknak száz százalék, hogy megvalósulnak az álmaik, méghozzá miattad, és a sok munkád miatt, amit az életükbe fektettél. Nincs semmi kétségem afelől, hogyha nem vettem volna meg az épületet, akkor egyedül is találtál volna valami megoldást. Valószínűleg elvállaltál volna egy másik munkát is, hogy az elsőt folytatni tudd! Szóval ne nekem tulajdonítsd ezt az érdemet. Én mindössze annyit tettem, hogy használtam a pénzemet, ami csak tétlenül hevert és porosodott volna.

Nyelek egyet, és megköszörülöm a torkomat. Nem élvezem beszélgetés hirtelen komolyságát. Azt pedig még kevésbé szeretem, hogy a szavai úgy izzítják és melegítik a szívem, akár egy forró szénkupac. Ilyenkor azt érzem, úgy lát engem, mint senki más. De akkor is, ez a beszélgetés túl bensőséges a megszokott hangulatunkhoz, ezért kuncogni kezdek, és témát váltok.

– Te vagy a legjobb barátom. A te dolgod, hogy ilyesmiket mondj.

– Bree… Félbeszakítom.

– Hé, van valamim, amit oda kell adnom neked, mielőtt megérkezünk a forgatásra.

– Most ki akarja elterelni a témát?

Mintha meg sem hallanám, kihalászom egy darab papírt a táskámból, és átadom neki. Úgy néz az összehajtogatott papírlapra, mintha beletöröltem volna az orrom. Nevetve megrázom előtte.

– Fogd már! Csak nyisd ki!

– Mi ez?

– Ez egy lista.

Rám néz, majd elveszi a papírlapot. Egészen aprócska a kezében. Óvatosan kibontja, mintha hópehely lenne, de aztán kaján hangon olvassa fel az első sort.

– Szabályok a túléléshez. – A tekintete bosszúságot tükröz, ahogy rám siklik. – Nem gondolod, hogy ez egy kicsit drámai?

A papír felé biccentek.

– Olvasd tovább! Fontos. Ha úgy akarunk kikerülni ebből az álkapcsolatból, hogy a barátságunk érintetlen maradjon, akkor rögzítenünk kell néhány alapszabályt.

Ezt a listát a kis flörtünk gyakorlását követő éjszakán írtam. Többször nem tudnék hasonló szituációt kezelni, szóval ideje rögzíteni néhány paramétert, hogy ez bizonyosan ne történjen meg újra.

Közelről figyelem, ahogy Nathan sötét szeme átfutja, amit írtam. Az állkapcsa megfeszül, megköszörüli a torkát.

– Nincs csók. Semmi érintés, ha nem nyilvános helyen vagyunk. Abszolút soha semmi összebújás.

Halkan mormolom vele a szavakat, miközben olvas.

– Nincs flörtölés, ha kettesben vagyunk. Semmi… A szava ennél az utolsónál elakad, és beharapja az ajkát, hogy megnyalja, mielőtt folytatná. – Semmi entyempentyem.

Rám néz, látom, ahogy próbálja megregulázni az arckifejezését, hogy ne mosolyogjon.

– Mi az az entyempentyem tulajdonképpen? A szememet forgatom.

– Tudod, hogy értem. Még a nagymamám is tudja, mit jelent. Könnyed mozdulattal vállat von. Olyan ártatlan.

– Ez egy játék? Vagy… nem is tudom… egy táncmozdulat? Fel kell világosítanod. És kérlek, légy a lehető legpontosabb.

A kemény bicepszére csapok.

– Állj! Tudod, hogy mit jelent. Valamiért elvörösödöm.

Felvonja az egyik szemöldökét.

– Nos, van valami elképzelésem, de tudod, ez az entyempentyem nagyon homályos, és elég tág értelmezési lehetőséget kínál. Azt gondolnám, hogy a jó öreg szexet jelenti, de ha ez igaz… Talán még…

– NATHAN!

A gyomrom mintha örvénybe került volna – nem akarom hallani, mit készül mondani a következő pillanatban. Mi nem beszélünk így. Soha. Hirtelen már nem érzem úgy, hogy a kanapéján ülünk, és muszáj visszarángatnom magunkat a földre.

– Semmi… szexuális dolog! – Küzdök magammal, ahogy kimondom ezeket a szavakat. – És ne legyél ilyen mókamester, amikor ilyesmiről beszélünk. Én komolyan gondolom.

Ne értsetek félre – semmi mást nem szeretnék jobban, mint egy kis entyempentyemet Nathannel, de tudom, hogy ez nem ugyanazt jelentené számunkra. Sohasem tudnám különválasztani az érzelmeimet az aktustól.

Hallja az éles hangsúlyomat, és már kevésbé jól mulat.

– Tudom. Csak szórakozom. Semmi entyempentyem… Vettem. De a többi itt…

Még egyszer átfutja a papírt, mielőtt megrázza a fejét, és SZÉTTÉPI! A szabályaim konfettiként hullanak a földre.

Tátva marad a szám.

– Miért csináltad ezt?

– Mert röhejes. Meg fogjuk egymást érinteni. És csókolózni fogunk, Bree.

Kihagy a szívverésem. Olyan tárgyilagosan ejtette ki azokat a szavakat. Habozás és kérdés nélkül. Mintha azt mondta volna, hogy márpedig ez az ajak meg fogja érinteni azt az ajkat, nem nagy ügy. Csakhogy számomra nagy ügy.

– Nem. Semmi csókolózás.

– A párok csókolóznak. Ha el akarjuk adni ezt a kapcsolatot, akkor muszáj lesz néha nyilvános helyeken csókolóznunk.

Sóhajtok. Egy részem tisztában van vele, hogy igaza van.

– Oké, hogyha feltétlenül muszáj, akkor válthatunk egy csókot csukott szájjal. Épp csak egy gyors puszi a kamerák kedvéért.

Nem tudom, mi történne a szerződésünkkel, ha lelepleződne, hogy a kapcsolatunk nem valódi, és nem is akarom tudni. Szükségem van arra a pénzre.

Nathan nem ért egyet velem, csupán felcsipegeti a lelki békém morzsáit, és bedobja egy pohártartóba. Előveszi a telefonját.

– Igazából erről eszembe jutott, hogy csinálnunk kellene egy közös képet, amit posztolhatunk. Egy hivatalos „egy pár vagyunk” fotót a közösségi médiának, hogy mindenki megcsodálhassa.

Ez igaz. Benne volt a szerződésben – a közösségi médiát bőségesen el kell látnunk szerelmesen turbékoló képekkel. Szelfimódra állítja a telefonját, és az arcunk felé tartja. Felé hajlok, így a fejünk szinte összeér, és felöltök egy mosolyt.

– Miért nem fényképezel? – kérdezem mosolygós fogsoromon átszűrve a szavakat.

– Mert ebben a pozícióban úgy nézünk ki, mint a legjobb barátok.

Merthogy azok vagyunk.

Ejtem a mosolyomat, felé fordulok.

– Okééé. Nos, akkor mit kellene csinálnunk?

Az ajkába harap, miközben elgondolkodik valamin, majd kikapcsolja a biztonsági övemet.

– Hé! Ez így nem biztonságos!

Nathan átkarolja a derekamat, és még mielőtt tiltakozhatnék, áthúz az ölébe. AZ ÖLÉBE! Azt hiszem, ez sutba vágja az arra vonatkozó szabályomat, hogy nem érintjük meg egymást, ha nem vagyunk nyilvános helyen. Érzem szilárd mellkasát a hátam mögött, erős combját az enyém alatt. Hozzám hajol, lehelete melegíti a nyakamat. A testem nem tudja, hogyan reagáljon erre, ezért lángolni kezd.

– M-mmi történik most?

– Nyugi. Tégy úgy, mintha tetszenék neked.

Ó, micsoda irónia.

Az orra az állam oldalához préselődik, és érzem, hogy a szempillája a bőrömet söpri, ahogy behunyja a szemét. Szembetartja velünk a telefon kameráját, rémült arckifejezésem visszatükröződik rám. A szemem hatalmas. De Nathan olyan természetesnek tűnik. Egy férfi, aki élvezi egy nő érintését – nem a legjobb barátjáét. Hallom, hogy mély levegőt vesz, majd aprócska mosoly jelenik meg a szája szegletében. Jó színész. Mielőtt tudatosulna bennem, a fejem az övéhez billen, becsukódik a szemem, és a szám magától mosolyra húzódik.

Jó illata van.

Átkozottul jó.

Szeretnék egy egész medencét megtölteni az illatával, és abban lubickolhatnék egész nap egy Margaritát szürcsölgetve.

Az ölében ülve aprónak érzem magam. Mintha a karjával, amellyel átölel, képes lenne pajzsként megvédeni egy hurrikántól is. Megannyi érzés fut végig a testemen, ahogy Nathan lehelete legyezi a bőrömet, és karja megfeszül a derekam körül. Az ajka meg sem kísérli az érintkezést. Nathan csak lebeg itt ebben a testi közelségben, amelyben korábban sohasem volt részünk, a homloka és az orra gyengéden odafészkelődik az arcomhoz.

A bőröm ég, és még mielőtt lenne időm aggódni amiatt, hogy túlságosan is élvezem az érintését, a terepjáró megáll. Nathan elhúzza az arcát az enyémtől, és ez azonnal lehűt. Tökéletes alakítás.

– Szerintem sikerült néhány jó képet lőnünk. Mit gondolsz? – kérdezi szinte érzelemmentes hangon. Semmi sem utal arra, hogy bármi hasonlót érzett volna, mint én.

Még mindig az ölében ücsörgök, mintha ez lenne az új trónom. Elveszem a telefonját, és közelről is megnézem a képeket. Egyetlen szót sem tudok kiejteni, mert nem hiszek a szememnek. Ezek nem mi vagyunk a képen. Ez egy szerelmes pár, akik bolondulnak egymásért.

Azt tudom, hogy a saját arcomon miért látom ezt az üdvözült kifejezést, de miért van ugyanez az ő képén is?

Megköszörülöm a torkom.

– Igen. Jók lesznek.

Kicsusszanok az öléből, és lerángatom a pólóm szélét. Próbálom magam rendbe hozni, mielőtt kiszállunk a kocsiból. A sofőr odajön, hogy kinyissa az ajtónkat, és éppen, amikor Nathan kiszáll, a telefonom pittyeg egyet. Egy új betaggelt fotó az Instagramon. Megnyitom, és látom, hogy Nathan már posztolta is a képet a következő felirattal: Az egyetlen nő, akit akarok.

Ő ugrik ki elsőként, majd felém nyújtja a kezét, hogy kisegítsen a járműből. A szemébe nézek, és kétségbeesetten igyekszem nem többet beleképzelni ebbe az egészbe. Érzem, hogy a szívem megpróbál szabadon szárnyalni, pedig megesküdtem rá, hogy ezt sohasem hagyom.

– Még itt vagy velem, Bree Sajt?

Nem tudom. Itt vagyok?

15.

BREE

Nathan fogja a kezemet.

Nathan. Fogja. A kezemet.

Az ujjaink összefonódnak egy amolyan viszem-a-táskád-hazafelé típusú kézfogásban. Érzem, hogy felbugyog bennem a kuncogás, ahogy igazodni próbálok hosszú lépteihez a hangstúdióban, ahol majd leforgatjuk a reklámot. Az egész nevetséges. A bőre kemény és forró. Ezt érzi minden labda, amit Nathan a kezében tart? Csodálatos, most majd minden jövőbeli pasit és ügyetlen kezét Nathanhez meg az ő ősemberes mancsához fogom hasonlítani.

Ideje visszatérni a valóságba. Az utazás, melynek során Nathan arca az enyémhez simult, összezavart, így természetesen kissé kibillentett az egyensúlyomból. De ideje összeszednem magam, és felkészülni arra, hogy Nathan látszatbarátnője legyek. A hangsúly a látszaton van, Bree. Egész nap foghatom a kezét, csak nem kell engednem, hogy ez eljusson a tudatomig. Plusz valószínűleg utálni fogom, hogy ma reflektorfényben fürdök vele. Majd hagyom, hogy ez a tapasztalat tökéletes például szolgáljon arra vonatkozóan, miért nem leszünk soha valódi pár.

– Jól vagy? – kérdezi Nathan, aki telepatikus úton érzékeli a lelkem rezdüléseit.

– Naaaagyon jól.

Mosolyog. Tudja, hogy be vagyok tojva. Szembefordul velem.

– Lehet, hogy túl sok lesz. Rengeteg utasítást kell majd követnünk, és jó sok ember akarja majd odabent, hogy rá figyelj. De jusson eszedbe, mindannyian miattad vannak itt.

– Úgy érted, miattad. Lassan ingatja a fejét.

– Nem én vagyok az, aki felrobbantotta az internetet. Az emberek azt akarták, hogy veled járjak. Ezért vagyunk itt. Azért, mert a világ beleszeretett Bree Camdenbe. És más ezt nem tudta volna elérni.

Te jó ég. Ha így nézzük, akkor az egész helyzet teljesen más színben tűnik fel. Nem vagyok benne biztos, hogy tetszik a dolog. Igyekszem háttérbe szorítani azt a részemet, amely csügg a szavain. A gondolatra, hogy az emberek együtt akarnak látni Nathannel, a szívem úgy olvadozik, mint a vaníliafagylalt a forró csokis brownie tetején. Legszívesebben azonnal felhívnám Kelsey-t, hogy valami bosszantót üvöltsek neki a telefonba, valami olyasmit, hogy AKI SZUNDIKÁL, AZ LEMARAD.

A hangstúdió ajtaja kinyílik, és Nathan langaléta menedzsere, Tim lép ki rajta. Mérgesnek tűnik. Valójában mindig így néz ki.

– Ó, mindketten itt vagytok! Jó. – Lenéz az órájára, majd az ajtó felé int. – Már majdnem végeztek a világítás beállításával, szóval van elég időtök a frizurára és a sminkre.

Követjük Timet egy hűvös folyosón, miközben ő tovább hadar. Nathan megszorítja a kezemet.

– Elmagyaráztam a stábnak, hogy nagyon szoros az időbeosztásod, ezért három órájuk van mindenre. Egy perccel sem több, mert reggel edzésed van. Ja, és Nathan, az öltözőben van egy kis vacsora neked, sült lazac és káposztasaláta. Már mondtam a fodrásznak és a sminkesnek, hogy enned kell, miközben ők dolgoznak.

Én nem kapok vacsorát? Most már látom, milyen nyomorúságos lenne Nathannel járni. Minden körülötte forogna, én pedig elhomályosulnék a háttérben. Szuper. Csak így tovább, világ.

Tim alig vesz levegőt, mielőtt folytatná.

– Az egész forgatókönyv ott van az öltözőitekben, a lényege egyszerű. Átsétáltok egy éttermen, miközben nők rohannak oda Nathanhez, és felírják a telefonszámukat a pólójára. Ő berángat téged egy folyosóra, hogy elmeneküljetek a nők elől, elővesz egy folteltávolító Tide-to-Go tollat a farzsebéből, és átadja neked. Flörtölő pillantásokat váltotok, majd Bree a tollat lobogtatva eltünteti a nők nevét – a Jeannie, a házi szellem stílusában.

Apám, ez nagyon giccses, de belátom, hogy a rajongók zabálnák. Tökéletes utalás a részeg szónoklatomra. A szónoklatomra, amely életem hátralévő részében üldözni fog. Egy pillanattal később Tim bedob minket az öltözőbe, amely ajtaján Nathan neve áll. Még mindig fogjuk egymás kezét, és rádöbbenek, hogy úgy kapaszkodom Nathanbe, mintha egy bója lenne az óceán közepén.

– Mosolyogjatok – adja ki az utasítást Tim, aki egy gyors fotót készít rólunk a telefonjával. – Kirakom a történetetekbe, Nathan.

Nyílik az ajtó, belép rajta egy cuki, mosolygós szőkeség szűk felsőben és túláradó dekoltázzsal, amelyre – be kell, hogy valljam – száz százalékig irigy vagyok.

Tim unottnak tűnik, ezért áldom.

– Nathan, ez Aubrey. Ő készíti el a frizurádat és a sminkedet.

– Helló, Aubrey – bólint Nathan mosolyogva, és én tudom, hogy ez csak egy művigyor, de Aubrey beveszi, mert azonnal ragyogni kezd. És meg is értem. Nathan annyira hatalmas és eszelősen dögös, dörmögő mély hangja annyira mámorító, hogy… – most komolyan, Aubrey, szedd össze a szíved darabjait a padlóról, és kezdj el dolgozni. Nathan az enyém. Várjunk csak! Nem.

Csak úgy teszünk, mintha az enyém lenne.

Az egész csak játék. Csalás. Nem igazi. Hamisítvány. Ha a kapcsolatunk táska lenne, Proda felirattal árulnánk egy kocsi csomagtartójából.

Aubrey ugrándozik örömében. Alig várja, hogy a keze közé kapja Nathant.

– Ha bejönnél és leülnél, már kezdhetnénk is.

A csillogás a szemében azt a benyomást kelti bennem, hogy inkább egy öltáncot kezdene, mintsem Nathan hajával és sminkjével babrálni, ezért azt fontolgatom, hogy kinyújtom a lábam, és elgáncsolom. Igen, féltékeny típus vagyok. Szegénykém még nem tett semmi rosszat, és én már a halálát tervezgetem. Úgy érzem, bocsánatot kellene kérnem ettől a profi nőtől, mert ilyen lealacsonyító dolgot feltételezek róla. Az utóbbi időben elszabadult a bennem élő ősasszony, és vissza kellene fognom.

Tim kirángat heveskedő hangulatomból.

– Bree? Gyere, menjünk tovább. Te erre leszel.

Abban a pillanatban, hogy el kell engednem Nathan kezét, összerándul a gyomrom. Nem számítottam rá, hogy ennyire ideges leszek, amiért ott kell hagynom. Csak arról van szó, hogy fogalmam sincs, mit művelek, és esélyt sem kapok, hogy hátranézzek Nathanre, mielőtt Tim gyakorlatilag végigfuttat a folyosón.

– Tudom, hogy nincs menedzsered, szóval Nathan arra kért, ma legyek a te segítőd is, ha ez megfelel neked is.

Esélyt sem ad, hogy igazából válaszoljak neki.

– A te vacsorád is az öltöződben van. Nathan jelezte, hogy csirketacót rendeljek neked a Chipotle-ból, és extra guacamolét. Rendben van így?

Kinyitja az öltöző ajtaját, és arcon csap az ízletes taco illata. Aprócska mosoly kunkorodik az ajkamon, mert… Nem feledkeztek meg rólam. Nathan szem előtt tartotta, hogy a kedvenc ételemet készítsék be nekem.

– Tökéletes.

– Nagyszerű. Ez itt Dylan – mutat egy mosolygó fickóra, aki velem egyidősnek tűnik, és aki éppen sminkecseteket rak ki a fésülködőasztalra –, ő fogja elkészíteni a frizurádat és a sminkedet. Joy is hamarosan itt lesz, hogy bedobja a ruhatárát. Egyél gyorsan – van egy óránk, amíg szükség lesz rád a felvételen. Harrison, a rendező, és Cindy, a producer beugranak majd, hogy beszéljenek veled a forgatókönyvről. Ne posztolj semmilyen fényképet arról, ami ma itt történik, ezt csak hagyd rám. És ha szükséged van valamire, tőlem kérd, senki mástól. Egyébként szükséged van valamire?

Gyorsan megrázom a fejem, kicsit összezavart ez a szóáradat.

– Remek. Visszajövök húsz perc múlva. Most már a tiéd, Dylan. – Mielőtt kiviharzana, Tim még megtorpan, és visszafordul hozzám. – Ó, és Bree. Örülök, hogy Nathan és te együtt vagytok. Sokkal könnyebb eset, amikor veled van.

Azt hiszem, Tim nincs tisztában a kapcsolatunk aktuális körülményeivel, és azzal a ténnyel, hogy Proda vagyunk. Elhúzza a csíkot az öltözőből, én pedig kiengedek egy nagy adag levegőt. Dylan nevet.

– Készen állsz egy kis névkitalálósra? Sorolj fel helyes sorrendben mindenkit, akit az előbb említett, vagy ki vagy rúgva a forgatásról.

A csillogás a szemében elárulja, hogy ugrat.

– Hmm, talán Sam, Brittney és Tina?

Szándékosan helytelen választ adok. Megint nevet, és előrelép.

– Ding-dingding! Helyes. És ezzel egy finom tacovacsorát nyertél.

– Valamiért egy autóban reménykedtem – mondom csüggedt ábrázattal, miközben a sminkasztalhoz irányít.

– Nos, szerencséd van! Ez az extra guacamole, amit a pasid rendelt neked, ugyanannyit ér, mint egy autó. Talán zálogba rakhatnád, hogy egy kis pluszpénzhez juss.

Szimpatikus srác. A legbiztosabb út a szívemhez, ha rossz vicceket sütnek el a jelenlétemben. Majdnem segít megfeledkeznem arról, hogy épp egy forgatáson vagyok, és hogy az egész jól belakott kis világom épp most fordul fel fenekestül.

– Bree vagyok, mellesleg – mondom, miközben egy csodálatos illatú Chipotle-dobozt pottyant a kezembe.

– Ó, tudom. Ha a neved nem lenne kirakva az ajtóra, és fényképet sem kaptam volna rólad, akkor is bárhol felismerném ezeket a gödröcskéket. Tele volt veled az Instagramom, és később a Twitter is.

Az ujjaival azonnal a hajamba túr, mintha megvizsgálná és értékelné.

– Nem fogok úgy tenni, mintha nem rajonganék érted és a göndör fürtjeidért, meg a gödröcskéidért. Majd meghaltam, amikor felkértek, hogy csináljam meg a hajadat és a sminkedet. Amikor elmondtam a barátomnak, olyan irigy lett, hogy egészen belesárgult.

Nevetek és különös képet vágok, mert a) fogalmam sincs, hogyan kell a bókokat fogadni; és b) ezt nem mondhatja komolyan. Én vagyok a legátlagosabb személy, aki valaha is megfordult a föld felszínén.

– Ezekről beszélsz? – mutatok a fürtjeimre. – Nagyon nehéz megzabolázni őket.

Sértetten a szívéhez kap.

– Ki beszélt itt megzabolázásról? Miért akarná bárki is megszelídíteni ezeket a csodálatos loknikat? Nem, én azt tervezem, hogy még egy kis elevenséget csempészek beléjük.

Dylan mögém lép, és minden szögből alaposan szemügyre veszi göndör fürtjeimet úgy, ahogyan arra csak fodrászok képesek, amikor elképzelik, mit kezdhetnének a vendég hajával. Egy kicsit ijesztő. Hunyorít, és félrebillenti a fejét, miközben én nagyot harapok a tacómból.

– Tudod, mit? Azt hiszem, a szomszédlány-kinézetre támaszkodunk. Amerika szeret téged, szóval maradsz olyan édes, mint az almás pite.

Csillogó szemmel közelebb hajol.

– Bár, ha Nathan Donelsonnal jársz, nem hinném, hogy bárki azt várná, hogy túl ártatlan légy.

Majdnem kiköpöm a tacómat. Ehelyett cigányútra megy, én pedig megelégszem egy életveszélyes köhögőrohammal. Dylan a hátamat ütögeti. Kipirul az arcom. Mikor úrrá leszek a köhögésen, úgy vigyorog, mint a tejbetök.

– Tudtam – mondja, és dolgozni kezd a hajamon. Bespricceli vízzel, majd elővesz néhány kelléket gigantikus méretű utazókészletéből. – Az a bizonyos exe megpróbálta őt lejáratni azzal a cikkel, de senki nem hitte el. Túl sok pletyka kering, ami épp az ellenkezőjét sugallja. Szóval, légy őszinte, semmi értelme, hogy hazudj nekem, mert egy mérföldről is a pókerarcok mögé látok. Nathan igazi lepedőakrobata, ugye?

A gyomrom megint összeugrik. Semmit sem tudok Nathanről ebben a minőségében. Nem olyan barátok vagyunk, akik ezzel viccelődnek. Szigorúan kerüljük az ilyen beszélgetéseket, mert mind a ketten tudjuk, hogy van néhány olyan kérdés, amit egy barátságban nem feszegethetsz. Éppen ezért fogalmam sincs róla, hogy Nathan hogyan teljesít az ágyban.

Ám mivel a „barátnője” vagyok, elvárják, hogy tudjam.

Nagyra nyitom a szemem, és megeresztek egy sikamlósnak szánt mosolyt. Mintha felidézném Nahan izmos, napbarnított, fehér lepedőbe bugyolált testét, ahogy a fény odakintről szórja rá a sugarait. Igazából elég könnyen magam elé képzelem.

– Ó, igen. Abszolút lepedőakrobata. Valódi tigris. Rászolgált a csíkjaira, az biztos. Senki sem képes úgy felizgatni, mint Nathan Donelson.

– Hát, ezt jó tudni.

NE! Ez nem Dylan hangja. Ez a hang a legjobb barátomtól származik, aki a nyitott öltözőajtónak támaszkodik, és úgy néz ki, mint egy önelégült ördög. Megint letüdőzöm a tacómat. Dylan gyorsan felemeli a kezemet a fejem fölé, és próbál megbizonyosodni róla, hogy nem halok meg a sminkszékben. Pedig meg akarok halni. Kérlek, hagyj elmenni, Dylan! Már látom a fényt!

Nathan berohan hozzám, lehajol és nevet, miközben a hátamat ütögeti.

– Jól vagy? Sajnálom, nem akartalak megijeszteni.

Ismét drámaian megköszörülöm a torkomat, majd nagy nehezen Nathan szemébe nézek. A haja most kócos, és tökéletesen ragyog. Fekete öltönynadrágot visel, és klasszikus fehér inget betűrve. A felső néhány gombja nincs begombolva, ettől ismét fulladozni kezdek.

– Igen! Most már mehetsz. Dylan majd gondoskodik rólam. Nathan sötét szeme megcsillan.

– Remélem, nem viszi túlzásba. Mert ez az én dolgom – és annak tükrében, amit most hallottam, nagyon jól csinálom.

Dylan elfojtott, visító hangot hallat, majd elfordul, hogy biztosítson nekünk egy kis privát szférát, amíg újra az utazókészletében kotorászik.

Megragadom a lehetőséget, hogy rászegezzem az ujjamat Nathanre, és suttogóra fogom.

– Soha többet ne hozd fel ezt újra. Pánikba estem, oké? Beleásta magát a pletykákba, és nem akartam, hogy rájöjjön az igazságra. Szerinted inkább mondtam volna, hogy béna szerető vagy, mint ahogy Kelsey tette? És MI ez az arc?

Vállat von.

– Semmi. Csak nagyon védekezel.

Érzem, hogy felhevül az orcám, de nem hagyom, hogy elpiruljak. NEM HAGYOM.

– Különben is, miért vagy itt? Nem Aubrey-val kellene lenned, hogy kisminkeljen, vagy élvezned az öltáncát, vagy ilyesmi?

Felvonja a szemöldökét.

– Most féltékenyek vagyunk? Felhördülök.

– Persze hogy nem. Ne légy nevetséges.

– Hát, jól van. Mert az öltánc tényleg nem semmi volt. Az otthoniaknak nem írnék róla.

Rácsapok a vállára, éppen, amikor Dylan visszafordul, és újra megáll mögöttem, hogy befejezze a munkáját. Megpróbál úgy tenni, mintha nem hallgatózott volna, de nyilvánvalóan minden szavunkat memorizálta, hogy később elismételhesse. Különös módon nem bánom. Tulajdonképpen szinte remélem, hogy megteszi.

– Csak viccelünk.

Nathan felnéz Dylanre, aztán újra rám. A tekintete most elkomolyodik. Pillantása az egyik hajfürtömre siklik, amely az arcom mellett lóg, és finoman meghúzza.

– Tim olyan gyorsan elhessentett, így hát csak azért jöttem, hogy megbizonyosodjam róla, minden rendben van veled. Szükséged van bármire?

Nyelek egyet, mert rádöbbenek, mennyire másmilyen érzés ez az egész, mint vártam. A szeme nem réved a távolba, mint ahogy a korábbi barátnői mellett láttam, amikor nyilvános helyen tartózkodtak. Nem túl elfoglalt ahhoz, hogy megnézze, mi van velem. Az ujjai között csavargatja a hajfürtömet. Ne őrülj meg – ez valószínűleg csak a show része.

– Igen, rendben vagyok. Kicsit nagy itt a felhajtás, de majd megszokom.

Amint kimondom, meg is bánom ezeket a szavakat. Nem fogom megszokni, mert nem hagyom, hogy megszokjam. Nem érzem jól magam ebben a világban. Nem élvezem. Nathan szélesen elmosolyodik, és lassan lehajol hozzám, hogy egy puszit nyomjon az arcomra. Amikor végre visszamegy az öltözőjébe, Dylan megrázza a fejét a tükörben.

– Hol van a menedzseretek? Szükségem lenne egy vödör jégre, hogy beledugjam a fejemet.

Halkan kuncogok, figyelmemet ismét a tacóm felé fordítom, és próbálom figyelmen kívül hagyni a feszítő érzést a szívemben.

Aznap este később, miután megállunk a lakásom előtt, és én kiugrom a terepjáróból, otthagyva Nathant, akinek azt mondtam, hogy nem érzem jól magam, azonnal felhívom az egyetlen személyt, akiről tudom, hogy segíthet rendezni gellert kapott érzéseimet. Az egyetlen személyt, aki előtt sohasem titkoltam semmit.

– Halló!

– Lily, valami baj van – mondom bevágva a bejárati ajtót, és nekitámasztva a hátamat.

– Mi történt? Mi a baj?

– Fantasztikus napom volt. Felhördül.

– Ha legközelebb találkozunk, kinyírlak. Majdnem infarktust kaptam miattad.

– NEKEM VAN INFARKTUSOM! – mondom, és erősen a mellkasomra szorítom a kezem, mintha látná drámai előadásomat. Mrs. Bennet szavaival élve senki sincs tekintettel szegény idegeimre!

– Oké, várj! Hoznom kell egy kis jégkrémet, aztán elmesélheted, mi történt. DOUG, KIMEGYEK A VERANDÁRA, HOGY B-VEL BESZÉLJEK.

Miután Lily jelzi, hogy csupa fül, beszámolok neki a reklámfilmforgatásról. Elmagyarázom neki, hogy azt hittem, mennyire utálni fogom az egészet, hogy úgy érzem majd magam, mint egy partra vetett hal, hogy számolni fogom a perceket, mikor mehetek már haza és bújhatok be a pizsamámba. De nem így történt. Minden pillanatát imádtam. Miután megszoktam, odavoltam a hajcihőért. Imádtam, hogy a fontos emberek úgy bánnak velem, mintha közéjük tartoznék. Azt hittem, Nathan világa olyan, mint a Bajos csajok, és hogy engem nem engednek a menők asztalához ülni, mivel nem tartozom közéjük, de mindenki hihetetlenül kedves és segítőkész volt, a stáb pedig vicces. Tréfálkoztak a felvételek között, és olyan természetesnek tűnt az egész közeg.

És az, hogy egész idő alatt Nathan mellett lehettem… ez valami olyasmi volt számomra, amit nehezen tudok szavakkal leírni. Már számtalanszor láttam őt így elemében, de mindig csak kívülállóként. Ma viszont ott voltam vele ennek az egésznek a középpontjában, és egymásra fókuszáltunk.

– Nem tudom, Lily, de miközben filmeztünk, minden olyan egyszerűnek tűnt. Zökkenőmentesen dolgoztunk együtt, és még a rendező is megjegyezte, milyen simán ment minden felvétel. És minden olyan furán… normálisnak tűnt. És viccesnek.

– Akkor mi a probléma?

– A probléma az, hogy ennek az egésznek egy bizonyos pontján megfeledkeztem arról, hogy mi csak úgy teszünk, mintha egy pár lennénk! Egyszerűen elfelejtettem, Lily! És Nathan… – sóhajtok, miközben felidézem az apró érintéseket, amelyekkel folyamatosan illetett. Emlékszem, amint a keze határozottan szétterült a derekamon. Emlékszem, ahogy minden érzékem bizsergett, amikor rám mosolygott, mintha én lennék az egyetlen nő számára a világon. – Semmi sem olyan volt, mint vártam. Nem is tudom… Mintha ő is ugyanazt érezte volna, mint én.

Lily halálos csendben várakozik egy pillanatig, mielőtt nevetésben törne ki. Nagyon hangos nevetésben. Olyan hahotát nyom, hogy el kell tartanom a telefonomat a fülemtől.

– NANÁ, HOGY OLYAN VOLT, TE TÖKFEJ, MERT Ő IS SZERET TÉGED!

– Oké, de nem szép dolog ilyen csúfnevekkel illetni.

– Bree, legszívesebben most azonnal megráználak. Tényleg sohasem gondoltál arra, hogy Nathan érez irántad valamit?

– Soha! De visszavennél egy kicsit, mert begolyózok, és te nem segítesz.

Mélyet sóhajt.

– Nem hagyhatnánk ki egyszerűen ezt a begolyózós részt? Elrohanhatnál hozzá, hogy haladjatok, aztán reggel felhívhatsz, és elmondhatod, hogy igazam van, és mostantól kezdve hallgatni fogsz rám.

– Nem – mondom határozottan. – Nem megyek át hozzá, és nem lesz semmi haladás. Nem zavarok le egy menetet vele, nem akarok egyéjszakás kalandot Nathannel.

– Hmm, utálom az orrod alá dörgölni, de most is valamiféle kapcsolatban vagy vele.

– HAMIS KAPCSOLATBAN!

– Ne kiabálj. Maradj kicsit csendben. Szóval nem akarsz egyéjszakás kalandot? Rendben. De ez még nem jelenti, hogy be kell golyóznod, csak mert azt hiszed, hogy talán neki is vannak irántad érzései. Talán kihasználhatod a lehetőséget Nathannel, hogy megvizsgálj néhány határt, amit a múltban állítottál. Kezeld úgy a dolgot, mint egy nulláról induló igazi kapcsolatot, és figyeld, hogy magától kialakul-e valami új kettőtök között.

Sóhajtok. Gondolatban ezer okot is felsorolok, hogy miért sülhet el ez rosszul.

– De akkor átadom a szívem a reménykedésnek, és épp ez az, amit nem akarok. Megígértem magamnak, hogy ezt sohasem fogom hagyni. Mert rosszul is végződhet, és akkor itt maradok barát nélkül.

– Bree, a remény egészséges. Még ha felkészülsz is a legrosszabbra az életben, attól sem fog kevésbé fájni az esés, ha bekövetkezik. Szóval, miért nem engeded meg magadnak, hogy tényleg és igazán ezt akard inkább? És ha mégis rosszul végződne a dolog, én itt leszek, és segítek megbirkózni az érzéseiddel.

Visszagondolok Nathan mai viselkedésére, és a bőröm úgy vibrál, mint egy nyomtatott áramköri lap. Mindenhol bizsergek az energiától, ahol megérintett. Szeretnék engedni a reménynek, amiről Lily beszél, de túlságosan is félek. Inkább csak várok, amíg tuti lesz a dolog. Amíg térdre nem rogy, és valami gyűrűhöz hasonló biztos tárgyat fel nem mutat.

– Azt hiszem, pont az ellenkezőjét kell tennem. Még TÖBB szabályt kell hoznom, amíg ennek vége nem lesz.

Lily felnyög, feladta a küzdelmet velem szemben.

– Miért hívsz egyáltalán ilyenek miatt? Legközelebb csak beszélj a falnak, ha nem akarod meghallgatni a tanácsomat.

– Nagyon haragszol?

– Igen, mert azt hiszed, hogy jó úton jársz. Mindig azt mondod, hogy milyen boldog vagy, hogy az életed megváltozott, mert most a stúdióban dolgozol, ahelyett, hogy egy társulatban táncolnál, csakhogy te nem látod, amit én látok.

Nem tetszik ez a váltás. Lily már nem csipkelődik.

– Boldog vagyok, Lily. Szeretek oktató lenni, és az életem teljesebb, mint valaha.

– Tudom, hogy boldog vagy a stúdióban, és a legtöbbet hozod ki abból, ahogy a dolgok alakulnak, de én valami mást is látok. A baleset után többé nem hagytad magad álmodozni.

Egy régi sebet piszkál, amiről nem tudtam, hogy még mindig ott van.

– Elmentél a terápiára, és megtanultad meggyászolni a jövőt, amit terveztél magadnak, és ez mind nagyszerű és segített, de mintha túlságosan is jól megtanultál volna megbirkózni a nehézségekkel, és közben teljesen leálltál volna azzal, hogy bármiben is reménykedj. Komolyan, királynő vagy, ahogy a legjobbat hozod ki abból, amid most van, de nem vagyok benne biztos, hogy ez teljesen egészséges. Nem, ha ez azt jelenti, hogy sohasem álmodozol, vagy sohasem törekszel többre.

A védekezés az azonnali reakcióm. Az autóbaleset és a műtétem után bezárkóztam. Depresszió és szorongás nehezedett rám, és még az is komoly erőpróbát jelentett, hogy reggelente kikeljek az ágyból. Nathant teljesen eltaszítottam, aztán ő elment az egyetemre, és minden még keményebbnek tűnt. Ekkor anya és apa elvittek egy terápiára. Ez volt a legjobb dolog, amit értem tehettek. Megtanultam, hogyan kell helyesen elengednem a balettet, és apránként fényesebb lett az életem. Egy napon aztán ráébredtem, hogy újra boldognak érzem magam. Érzelmileg és fizikailag egyaránt azon dolgoztam, hogy ismét mozgásra bírjam a testem, csak épp egy új módon. Igen, vannak korlátaim, de megtanultam ezeken belül dolgozni. Nagyra becsülöm mindazt, amit a testem képes megtenni, ahelyett, hogy arra fókuszálnék, amire nem képes.

A lényeg, hogy egészen tíz másodperccel ezelőttig, amikor is a nővérem bombát dobott a szívemre, azt hittem, hogy a baleset során szerzett sebeim begyógyultak. Azt hittem, hogy érzelmi téren már elvégeztem a munkát. De lehet, hogy Lilynek igaza van? Nem engedem meg magamnak, hogy többet reméljek az élettől?

A gondolataim nemcsak Nathan körül járnak, hanem a stúdió körül is. Azzal kapcsolatban sem akaródzott igazán keményen dolgozni, hogy valóra váljon bármelyik álom. Ahogy arra Lily az imént rámutatott, szinte hallom, ahogy sikítozik a szívem egyik zugába elzárt remény. Azt a nonprofit helyet mindennél jobban szeretném, de félek még remélni is, hogy bejutok. Akarom Nathant, de ledermedek a félelemtől, hogy elveszítem.

Tudom, hogy a nővéremnek igaza van, de nem tudom, hogyan változtassam meg egy csettintésre, amit érzek. A hegeim emlékeztetnek arra a megsemmisítő csalódásra, amit tizenhét évesen átéltem, és arra, milyen nehéz volt újra összeszedni magamat utána. Nem akarok még egyszer átmenni ezen. És igen, talán hiányzik egy kicsit a remény, de számomra ez nem túl nagy ár, hogy elkerüljem az újabb csalódást.

Ami Nathant és engem illet, csak ki kell tartanom, és átvészelnem ezt az álkapcsolatot, amíg visszatérhetek a legjobb barátomhoz, aki nem ér hozzám. És akkor, ezek után nyitott leszek arra, hogy valaki mással egy új kapcsolatba kezdjek, ahol nem lesz olyan sok vesztenivalóm.

16.

NATHAN

– Mr. Donelson!

Egy hang szól hozzám, amikor kiszállok a kocsimból. Bree táncstúdiója felé fordulok, és meglátok egy tinédzser fiút, aki a stúdió alatti pizzéria ajtaja előtt álldogál.

– Ki az? Ki kiabálja a nevedet? – kérdezi anya a telefonomból, amelyen már tizenöt perce beszélgetünk. Nem bánnám a dolgot, ha valóban beszélgetni akarna velem. Csakhogy egy hosszú, monoton prédikációt tart arról, hogy szerinte miként javíthatnék az imidzsemen (milyen meglepő, egy gyerekgolfnapon a countryklubjában). Aztán pedig aprólékosan kielemzi az utolsó meccsem minden mozzanatát. Azon ritka alkalmakkor, amikor a hetemről szeretne hallani, mindig az az érzésem, hogy csak olyasmit keres, amibe beleköthet, és elmondhatja, mit csináltam rosszul. A lényeg, hogy megtanultam tartani a számat a magánéletemről. Adok neki nagyjából még tíz másodpercet, mielőtt befejezem a hívást, és egy újabb hétre elkerülöm a többi próbálkozását, hogy beszéljen velem.

– Azt hiszem, csak egy rajongó – mondom neki, miközben a húsz méterrel arrébb álló tinédzser felé hunyorítok.

– Egy rajongó van a sportpályán?

A hangja bosszantóan magas lesz. Már készül, hogy tegyen egy kritikus megjegyzést. Becsukom a kocsi ajtaját, és gyorsan a srác felé intek.

– Nem, most nem a sportpályán vagyok. Ma egy kicsit hamarabb lett vége az edzésnek, mert az edzőinknek részt kellett venniük egy megbeszélésen, ezért beugrom Bree stúdiójába.

Csend van, majd finoman megköszörüli a torkát.

– Tényleg úgy gondolod, hogy bölcs dolog még több időt távol töltened az edzéstől, amikor olyan közel van egy újabb rájátszás ezen a hétvégén? Talán ezt a plusz időt a fizikoterapeutádra kellene szánnod, vagy…

– Felnőtt vagyok, és profi sportoló. Képes vagyok kezelni a saját időbeosztásomat.

Hűha, ez jólesett. Mégis, úgy érzem, nem kellett volna hangosan kimondanom. Megsértődik, és gúnyosan válaszol.

– Bocsáss meg, amiért próbálok segíteni neked, hogy sikeres légy.

– Az, hogy egyetlen napon, ráadásul szezonon kívül egy órával korábban eljövök, hogy Breevel töltsem az időt, aligha befolyásolja a sikeremet.

Mióta Bree és én „járni” kezdtünk (anya nem tudja, hogy ez nem valódi kapcsolat), anyám egy csomó passzív-agresszív megjegyzést tesz Breere. Kritizálhatja a játékomat, vagy beleszólhat a táplálkozási szokásaimba, vagy megjegyzést tehet azzal kapcsolatban, hogy hülyén nézek ki egy magazinban, de egyetlen szóval sem bánthatja Breet.

– Drágám, ne áltasd magad. Ez a lány a középiskola óta befolyásolja a sikeredet. Láttam, hogy akkor majdnem mindent eldobtál miatta, és nem fogom végignézni, hogy másodszor is megtedd.

Megállok, és elfordulok a sráctól – épp egy szalvétát és egy tollat lengetve próbálja tudtomra adni, mit szeretne –, így nem hallja meg, mit mondok anyámnak.

– Először is, Bree felnőtt nő, nem pedig egy lány. Másodszor, igen, ha hagyta volna, otthon maradtam volna miatta, amikor összetört a szíve. És most is megtenném. A futball sohasem lesz olyan fontos számomra, mint ő, szóval vagy támogatod a kapcsolatomat Breevel, vagy elveszíted a kapcsolatot velem. Rajtad áll, de tudnod kell, hogy ebből nem engedek.

Az anyám hitetlenkedő hangokat hallat, azután… feladja. Igen, többet nem mond, csak lerakja a telefont, mert Vivian Donelson nem tudja, hogyan kell reagálni, ha valaki helyre teszi. Biztos vagyok benne, hogy nagyjából egy órán belül felhív az apám, és követeli, hogy kérjek bocsánatot anyámtól, végül elmondja, hogy anya azóta nem jött ki a szobájából, hogy beszéltünk, mert annyira megbántottam. Mégiscsak ő szült! És mindent megtett, hogy az álmaim valóra váljanak! Hogy merészelem, hogy nem hagyom neki, hogy ő irányítsa az egész életemet! Ezért kerülöm velük a konfliktust. Egyszerűen könnyebb egyetérteni anyámmal, és hagyni, hogy rám törjön, mint belebonyolódni valamibe, ami felemészti az összes energiámat. De ha Breeről van szó, azt a harcot mindennap meg fogom vívni.

Visszafordulok a stúdió felé, és azt látom, hogy a kamasz minden fogát kivillantva felém vigyorog. A toll remeg a kezében. Kellemes mosolyt erőltetek magamra, bár a legkevésbé sem érzem kellemesnek a helyzetet. Ez a maszk, amit viselnem kell, csak a munkám része. Nem szabad cserben hagyni a rajongókat. Nem szabad cserben hagyni a csapatot. Nem szabad cserben hagyni senkit.

– Helló, haver – köszönök oda, és közelebb megyek. – Bocs az iméntiért. Kérsz egy autogramot?

Egész idő alatt, míg aláírom a szalvétát, úgy reszket, mint a nyárfalevél. Hálásan megköszöni, majd visszadugja a szalvétát és a tollat a vászonkötényébe, és már rohan is be a pizzéria konyhájába. Felsietek a stúdió meredek lépcsőjén, mielőtt a kölyök bárki másnak elmondhatná, hogy kint vagyok. Abban a pillanatban, ahogy kinyitom a stúdió ajtaját, meghallom Bree hangját, amint az ütemet számolja a nagyteremben.

Itt fönt nagyon meleg van a pizzasütő kemencék miatt, a levegőben élesztő és táncosok izzadságának a szaga keveredik. Nem egy felemelő kombináció. Rögtön agyalni kezdek, hogyan tudnám fejleszteni ezt a helyet Breenek, de ő még a képzeletemben sem hagyja, hogy beleavatkozzam. Már szinte érzem is, ahogy belecsíp az oldalamba, és látom, ahogy metsző tekintettel méreget. Még csak ne is gondolj erre, Donelson!

A stúdió akár egy hosszú, vízszintes doboz. Miután beérek, megállok a szűk folyosón. Ha továbbmegyek egyenesen, a következő ajtó jobbra a táncterembe nyílik. Balra tőlem egy hosszú folyosószakasz egy zuhanyzóban végződik, jobbra egy másik szakasz végén található Bree irodája. Követem a zenét és a táncosok lábdobogásának hangját, aztán bekukucskálok a táncterembe. Tizenkét tinédzsert látok, akik valamiféle ugrás és lábkeresztezés-kombinációt csinálnak Breevel, aki előttük áll, háttal nekem. Ma a kedvenc pántos balett-trikómat viseli, azt, amelyik sokat mutat izmos hátából. Ahogy szememmel a világ legkedvesebb hátidomait pásztázom, a táncosok egyenként észrevesznek. Akár egy sor felboruló dominó, a lányok úgy dőlnek egymásnak, és puffannak a padlóra. Bree elkiáltja magát a látványra, majd lehalkítja a zenét a távirányítóval.

– Imani! Hannah! Lányok, ti meg mit…

Elhallgat, amikor az egyik lány agresszívan felém mutat.

– Ő az!

Esküszöm, amikor Bree felém fordítja a fejét, olyan hangot hallat, mint egy szélcsatorna. Rám néz, és BUMM, szíven üt a figyelme. Döbbent tekintete lassan elúszik, és mosoly terül szét az arcán. Szeretném átölelni a derekát. A nyakára szeretném tapasztani a számat, és végig akarom csókolni. Veszélyesen szexin néz ki a balett-trikójában és a sortjában. Szeretem, amikor ezt a takaros balettkontyot viseli, mert van valami kielégítő abban, hogy tudom, hogyan néz ki a haja, ha nincs ilyen szorosan összefogva. Mindig van egy pillanat a nap végén, amikor kiveszi a csatokat, és azok a vad fürtök leomlanak a vállára – ez mindig kicsinál. Tegnap a forgatáson éreztem valamit közöttünk. Nem egyoldalú volt. Bree reagált rám, és amikor csak megérintettem, ő elpirult, vagy egy kicsit közelebb hajolt. Bár ez álkapcsolatunk égisze alatt zajlott, több pillanatot is átéltünk, ami nem tűnt hamisnak. Tökéletes volt.

Egészen addig, amíg el nem menekült.

Alig parkolt le a sofőr a terepjáróval, amikor kiugrott belőle, és azt mondta, hogy ne kövessem, mert nem érzi jól magát.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Ööö… MENSTRUÁLOK! – vetette oda, majd elrohant, mintha ez lett volna a megfelelő válasz.

Csakhogy nyilvánvalóan megfeledkezett arról, hogy másfél hete már menstruált. Kényszeresen sok dolgot oszt meg magával kapcsolatban, és akkor ezt is az orromra kötötte. Szóval, igen, nyilvánvalóan kiakadt az első párként töltött napunk után.

Azért vagyok ma itt, hogy megbizonyosodjam róla, minden rendben van-e közöttünk, és azért is, hogy teljesítsem a puskámon szereplő 18-as pontot. Meglepni őt a munkában, és megmutatni neki, hogy törődsz vele.

– Nathan? Mit keresel itt? Minden rendben? – kérdezi Bree, és kicsit idegesnek tűnik, ahogy ide-oda vándorol a tekintete köztem és a lányok között, akik mind felsorakoztak, és engem bámulnak. Ritkán van alkalmam, hogy meglátogassam a stúdióban, így most látom, mi aggasztja.

Az egyik táncos drámaian a szeme elé emeli az alkarját.

– Gyorsan-gyorsan, valaki hozzon nekem napszemüveget, ez a pasi olyan dögös, hogy kiégeti a pupillámat.

Az egész csoport vihog a főkolompos tréfáján, és Bree rámered.

– Hagyjátok abba! Te pedig ne beszélj így! Még hogy pupilla, meg kiégeti.

Természetesen mindannyian kántálni kezdik a pupilla szót, és erősen küzdök, hogy ne nevessem el magamat. Bree látja a vigyoromat, és lassan odasétál hozzám. A vonalai olyan kecsesek, mint egy párduc csíkjai. Megáll előttem, és rám hunyorít nagy, barna szemével.

– Mi vicces van abban, hogy félbeszakítod az órámat, és hisztérikus rohamot váltasz ki ezekből a hormontúltengéses tinikből?

Lenézek rá, továbbra is vigyorogva.

– Semmi, abszolút semmi.

Bree felvonja a szemöldökét, és hümmög.

– Azt hiszem, nem hiszek neked.

A tekintete megállapodik a számon, és a mosolyom elhalványul. Így állunk ott pár másodpercig, ezen a feszültségből font kötélen egyensúlyozva, bizonytalanul abban, hogy mit mondjunk vagy tegyünk a következő lépésben.

– Óóó! – visít az egyik tanítvány. – Hívjátok a tűzoltókat! Ezek ketten itt mindjárt lángra lobbantják a stúdiót!

Bree feddő mozdulatra emeli a karját.

– Egyetlen szót se többet, lányok! Ki kell mennem egy percre az irodámba, hogy beszéljek Mr. Donelsonnal. Folytassátok a gyakorlást, amíg távol vagyok.

Méltatlankodó mosollyal nézek Breere, és felvont szemöldökkel halkan motyogom:

– Mr. Donelson?

A szemét forgatja, aztán azt suttogja:

– Ne hergeld őket. Ezek a lányok kíméletlenek. Hónapok óta azzal nyaggatnak, hogy randizzak veled, én meg folyamatosan emlékeztetem őket arra, hogy csak barátok vagyunk. Ám mióta megjelentek a hírek a… kapcsolatunkról, a gúnyolódásuk szinte kezelhetetlenné vált.

Megpróbálták meggyőzni Breet, hogy randevúzzon velem? Ez a hír csak igazolja a megérzésemet, hogy ő és én tökéletesek lennénk együtt, és ettől még kacérabbnak érzem magam.

– Szóval, nem kellene a fenekedbe csípnem előttük?

– NATHAN!

Szeretem, ahogy mostanában elpirul. Bree egy Viselkedj! pillantást villant rám, mielőtt ismét a csoporthoz címezné a szavait.

– Oké, sorakozzatok fel, és vegyétek fel a pozíciót. Jobb, ha hallom a kecses ugrásaitok hangját egész idő alatt, amíg Mr. Donelsonnal beszélgetek.

– Hmm, beszélgetni akar Mr. Donelsonnal – mondja egy másik lány a csoportnak, és amikor kimondja a beszélgetni szót, macskakörmöket rajzol a levegőbe. Ezek a csajok tényleg bajosak, de most már totálisan megértem, Bree miért van oda értük annyira. Ugyanolyanok, mint ő.

– Ugrások! – kiáltja Bree, és visszakapcsolja a klasszikus zenét. A lányok mindannyian a szempillájukat rebegtetik, és kórusban énekelni kezdik:

– Viszlát, Mr. Donelson! Okét, ez hátborzongató.

Jegyzet magamnak: Talán nem a legjobb ötlet meglepni Breet a munkában, amikor a terme tele van kamasz lányokkal.

Bree olvas a gondolataimban.

– Bizony. És fel kellene hagynod azzal, hogy félmeztelenül pózolsz egy csomó hirdetésben! Nézd csak meg azokat fotókat, amiket elmentettek rólad a telefonjukon.

Ez tényleg nyugtalanító, és nem igazán akartam róla tudni.

Bree hirtelen megragadja a kezem, és kihúz magával a folyosóra. Nem voltam felkészülve erre az érintésre, egész testemet leblokkolja, ahogy ezen az egyetlen ponton érintkezünk. Bree megáll, amikor a tanítványok látókörén kívülre kerülünk. Elenged, hogy a szemembe nézzen, de én azt szeretném, ha újra kézen fogna. A zsebembe csúsztatom a kezem, hogy megóvjam az ösztönös cselekvéstől.

– Na, mi újság? – kérdezi, ahogy a klasszikus zene kavarog körülöttünk. Nyelek egyet, hirtelen túl idegesnek érzem magam ahhoz, hogy beismerjem, csak azért jöttem el, hogy lássam. A srácok ezt mondták, de… nem tudom, hogy el tudok-e menni ilyen messzire. Korábban sohasem mondtam neki semmi hasonlót, és nem vagyok biztos benne, hogyan fog reagálni. Egyik lábamról a másikra állva toporgok.

– Én, hú… van valami, amit mondani akartam…

– Ó, istenem, ez az óriás dadog?! Olyan édes!

Bree átnéz a vállam fölött, hogy honnan érkezett ez az elsuttogott megjegyzés.

– Menjetek vissza a terembe, különben mindannyian tíz percig fekvőtámaszozni fogtok, mielőtt befejezzük az órát.

Micsoda kiképzőtiszt! Kíváncsi vagyok, hogy fenyegetőnek tartják-e őt a lányok. Csak meg akarom csókolni.

Bree megfordul, és int, hogy kövessem. Úgy tűnik, most bepréselődünk az aprócska irodájába. Megszoktam, hogy Bree nem akar semmiféle közeli érintkezést velem, és ahogy az aprócska helyiséget szemügyre veszem, habozva nézek rá.

Türelmetlenül int, hogy mozduljak.

– Gyerünk, siess. Ez az egyetlen hely, ahol négyszemközt beszélhetünk, és hamarosan vissza kell mennem.

Ahogy belépek a csomagolódoboz nagyságú irodájába, rám tör a „végre legális” érzés. Ismeritek? Amikor a huszonegyedik születésnapodon megrendeled az első söröd, a pultos ellenőrzi a személyi igazolványodat, és egy röpke pillanatra kiver a hideg verejték, mert már annyira hozzászoktál, hogy hamis személyit használsz. Csakhogy ez most valódi, a pultos átcsúsztatja neked a sört az asztalon, és ezúttal büntetés nélkül megihatod. Ilyen érzés az, hogy Bree behívott magával ebbe a miniszobába.

A szoba nagy részét elfoglalja az asztala. Bree lábának hátsó része nekipréselődik, amikor helyet ad nekem, hogy becsukjam az ajtót. Csakhogy nem tudom becsukni, ezért nincs más választásom, mint közelebb lépni Breehez, amíg össze nem érünk. MONDOM, HOGY NINCS MÁS VÁLASZTÁSOM! Az állam megpihen a feje fölött. Most a kókusz édes illata minden mást elnyom. Amikor összeér a mellkasunk, be tudom hajtani az ajtót magam mögött. Megkarcolja a hátam, ahogy becsukódik. Remélem, hogy nyomot hagy, így mindig emlékeznék erre a pillanatra.

Az ajtó bezáródik, és valamilyen oknál fogva nem lépek arrébb. Bree sem tol vissza. Ellenkezőleg, felnéz, és a tekintete az enyémet keresi. Egy hajtincs kiszabadult a kontyából, és most az arca mellett lóg. Gondolkodás nélkül felemelem a kezemet, az ujjbegyemmel végigsimítom az arcát, és gyengéden visszatűröm a haját a füle mögé. Gyorsabban szedi a levegőt, az ajka szétnyílik. Átkozottul csinos. Lágy és édes, ugyanakkor eleven és szigorú is.

Ilyen íze lenne a csókjának is? Leejtem a kezem a füléről, hogy végigsimítsak a karján. Lesüti a szemét, követi a kezem útvonalát, amely közvetlenül az övé mellett landol. A csuklónk finoman összeér. Mélybarna szemével az enyémbe néz – mintha megállna az idő. Egymáshoz fagytunk. Valami azt súgja, hogy ha most lehajolnék, hogy megcsókoljam, hagyná. Nem tudom, ki kezdeményez, de az ujjaink elmozdulnak, a másik felé kapaszkodnak, aztán lassan összefonódnak.

A szívem a torkomban dobog. Nem is, inkább a kezemben. A levegő hirtelen megtelik Marvin Gaye Let’s Get it On című slágerének első hangjegyeivel, és kuncogás tör fel a falon túlról.

Bree hangosan morog, majd oldalra lép, és öklével megütögeti a falat. Eleresztjük egymás kezét.

– Hé! Kapcsoljátok ki!

A lányok nem engedelmeskednek. Még több kuncogás. Az ajkamba harapok, hogy ne mosolyogjak, de Bree ezt nem értékeli.

– Ez nem vicces! – mondja szomorú, legyőzött hangon.

– Ugyan már, ez nagyon vicces! – válaszolom széles vigyorral. Bree megenyhül, maga is elmosolyodik, és megrázza a fejét. – Rendben, egy kicsit vicces.

Nem akarom, hogy ez a pillanat véget érjen. És nem sértődöm meg, ha ezek a lányok kisegítenek. Kinyújtom a kezem Bree felé.

– Gyere, táncoljunk.

Összehúzza a szemöldökét, és úgy néz a kezemre, mintha az kiütéses lenne.

– Micsoda? – nevet fel idegesen, és körülnéz, mintha attól tartana, hogy rejtett kamerákat talál valahol. – Itt? Soha. Ez hülyeség.

Megfogom a kezét, és magamhoz húzom. Gyere, bébi. Nem ellenkezik. Épp ellenkezőleg, a karjaimba pattan, én pedig közelebb húzom magamhoz – egyik kezem a derekán, a másikkal a kezét tartom magam mellett. Tenyér a tenyérhez, mell a mellhez ér. Pislog párat, aztán próbaképpen a vállamra csúsztatja szabad kezét.

– Furcsa vagy – mondja, de a hüvelykujjával finom, simogató mozdulatot tesz a nyakam tövében.

– Igen, nagyon furcsa.

Kicsit erősebben szorítom a derekát, jobbra-balra ringatom magunkat. Mivel ilyen közel vagyunk egymáshoz, beszívom a samponja illatát, és balett-trikója kivágott hátának köszönhetően a tenyeremen érzem bőre lágy, bársonyos textúráját. Ő a mennyország, én pedig a karomban tartom. Számomra semmi sem létezik ezeken a falakon kívül.

– Nathan, miért vagy most itt? Tanítanom kellene a csoportomat.

Miközben ezt mondja, egy kicsit közelebb bújik hozzám. Egyre inkább úgy látom, hogy szavai és tettei teljesen ellentmondanak egymásnak. Vajon melyik a hamis?

– Meg akartam kérdezni, hogy holnap este ráérsz-e.

– Ezt megkérdezhetted volna sms-ben is – feleli, és továbbra is válaszra vár.

– Megtehettem volna.

Egy pillanatra lesüti a szemét, mintha nem akarná, hogy lássam az arckifejezését, az apró mosolyát. Az arca egyik fele a mellkasomhoz simul.

– Igen, szabad vagyok.

– Nagyszerű. A Pro Sport magazin nagy bulival ünnepli a tizedik születésnapját. Vörös szőnyeges esemény lesz, és reméltem, hogy eljössz velem.

Bree régen mindig nemet mondott arra, hogy bármilyen eseményre elkísérjen, ami a karrieremmel volt összefüggésben. Mindig azt hajtogatja, inkább vigyek el olyasvalakit, akivel randizni akarok, mert a barátok nem járnak együtt ilyen előkelő rendezvényekre.

Továbbra is lesüti a szemét.

– Nos, azt hiszem, el kellene mennem, ugye? Mint a hivatalos álbarátnődnek.

– Nem, ha nem akarsz eljönni, akkor tervezek valami visszafogottabb dolgot, hogy eleget tegyünk a szerződésben rögzített nyilvános megjelenési kötelezettségünknek.

– Ó! – mondja, és egy kis csalódottságot hallok a hangjában. Szerintem azt akarja, hogy ragaszkodjam hozzá: el kell velem jönnie. Azt akarja, hogy fosszam meg a választás lehetőségétől, de nekem látnom kell, hogy velem akar-e tartani magától, vagy sem.

– Szóval, mit gondolsz? – kérdezem, és megállítom a ringatózásunkat, így Bree most felnéz rám. A hüvelykujjammal egy kört rajzolok a hátára.

– Oké – mondja, és szempillái felemelkednek. – Elmegyek veled. De nincs semmim, amit felvehetnék.

A szívem a szegycsontomban dübörög. Össze akarom fonni a karomat körülötte, és megszorítani. Ehelyett megelégszem azzal, hogy finoman megnyomom a hátát az ujjaimmal.

– Ezt csak bízd rám, és legyél otthon ötre holnap.

– Izgulok, hogy ez mit jelent.

Hátranyúlok, és kinyitom az ajtót, vonakodva eresztem ki a karomból, de tudom, hogy vissza kell térnie a bajkeverőkből álló csoportjába. Miközben arrébb lépek, kipróbálok még egy tételt a puskámról.

A vállam fölött hátranézek, mosolygok és rákacsintok.

– Izgulhatsz is.

Lefagy egy pillanatra, én meg azt gondolom: Derek, te zseniális ördög, ez működött. Csakhogy ekkor Bree szeme elkerekedik, és nevetésben tör ki.

– Te most RÁM KACSINTOTTÁL?

Oké, a kacsintás nyilvánvalóan a nem szexi kategóriába tartozik Breenél. Végig ugrat, míg kikísér az ajtóhoz. Holnap kinyírom Dereket az edzésen.

17.

BREE

Már kicsivel elmúlt öt óra, és a szuszból kifogyva, talán kicsit zihálva is rohanok felfelé a bérházunk ragacsos lépcsőfokain. Talán mindez annak a hatása, hogy már túl régóta élek egy penészes épületben.

Megállok, amikor felérek az emeletemre, és az elém táruló látvány hatására összeráncolom a homlokom. Dylan ücsörög a földön csomagokkal körülvéve, ami leginkább egyhetes körutazáshoz elegendő poggyásznak látszik. Öt bőrönd sorakozik körülötte, amelyeken egy halom ruhatartó zsák hever. Vajon hogyan hozta fel mindezt ide? Hátranézek, kíváncsi vagyok, van-e valahol egy titkos lift, amit mindenki elhallgatott előttem. De amikor meglátom, hogy éppúgy zihál, mint én, tudatosul bennem, hogy ő maga cipelte fel mindet. Szegény.

– Dylan! – szólítom meg közelebb lépve, és azon tűnődöm, vajon újra kell-e élesztenem. Felkapja a fejét, és akadozó lélegzete ellenére szélesen mosolyog. – Helló, Gödröcskés! Késtél!

– Bocsánat – mondom, még mindig kábultan attól, hogy itt látom. Azt hiszem, Nathan így értette, amikor azt mondta, hagyjam csak rá a dolgot. – Őrült forgalom volt ma. Hadd segítselek fel. És igazán nem akarlak megijeszteni, de jó esély van arra, hogy elkaptál valami nemi betegséget, miközben itt üldögéltél ezen a padlón.

Felsikolt, és a segítségem nélkül felpattan.

– El kell égetnem ezeket a ruhákat?

– Valószínűleg az volna a legjobb.

– Istenem. Miért élsz itt?

Úgy néz körbe, mintha csótányok mászkálnának körülötte. Mellesleg nem lenne nagy meglepetés, ha felbukkannának. Nevetek, és megfordulok, hogy kinyissam a lakásom ajtaját.

– Egy apróság miatt, amit pénznek neveznek. Tudod, nekem nincs sok belőle.

– Hmmm, alapjában véve egy bankkal jársz. Nathannek valószínűleg több pénze van, mint egy banknak. Költözz hozzá! Majd én segítek. Összecsomagoljuk a dolgaidat, és azonnal költözöl.

A nyelvem hegyén van, hogy megmondjam Dylannek, Nathan csak a barátom, és nincs szükségem az anyagi támogatására, amikor is ezt megakadályozza a lakásom feltáruló látványa. Dylan is belép mögöttem két bőröndöt maga mögött húzva és nagyokat szuszogva.

– Micsoda virágok, te szent szösz! Feltételezem, Nincs-semmi-pénzem kisasszony, hogy nem te vetted magadnak ezeket a varázslatos csokrokat.

Lassan megrázom a fejem, elakad a szavam. Több tucat csokor tölti be a nappalimat. Hatalmas, káprázatos rózsaszín és zöld virágok mindenhol. Nincs kedvenc virágom, mert túl nehéz lenne leszűkíteni a kategóriát egyetlen fajtára, de kedvenc virágszín-kombinációm van. Nyilvánvaló, hogy valamikor beszéltem erről Nathannek. Ő pedig emlékezett rá. Rózsaszín és zöld. Összeszorul a gyomrom.

– Van itt egy üzeneted.

Dylan már fel is kapja, és kinyitja a kártyát, mintha húsz éve a legjobb barátok lennénk, és nem lennének titkaink egymás előtt. Rosszalló tekintettel kikapom a kártyát kíváncsi kezéből, és elfordulok, hogy egyedül olvassam el.

Remélem, nem bánod, de úgy gondoltam, így jobb illata lesz a lakásodnak. Hétkor ott vagyok, hogy felvegyelek.

Nathan.

Kalapál a szívem, és mindössze annyit tehetek, hogy nem kezdek visítani, mint egy izgatott kismalac. Mi történik velem? Mi történik velünk? Nathan és én egymillió éve barátok vagyunk, és még egyetlenegyszer sem vett nekem virágot… egy egész virágboltot meg határozottan nem. Az agyam azon pörög, vajon mi ez az egész. Mit jelent? A remény, amelyről Lily beszélt, hívatlanul is kivirágzik a szívemben.

De túlságosan is félek ahhoz, hogy elmerüljek benne. Nathan valószínűleg csak kedvet próbál csinálni a ma esti randevúnkhoz. Teljesen levesz a lábamról. Sajnos enélkül is abszolút odáig voltam érte – és ettől még nehezebb lesz számomra, hogy ne hagyjam teljesen elharapózni az érzéseimet. És tegnap az irodában…

– Hagyd abba, Bree.

– Mondtál valamit? – kérdezi Dylan.

– Semmit. Ne is törődj vele. Hirtelen zihálni kezd.

– Van valami ragacsos trutymó a fenekemen! Mit gondolsz, mi az? Igazából nem is akarok találgatni. Azt akarom, hogy költözz el innen. Most.

Nevetek, és magammal rángatom a hálószobába, ahol előhúzok egy melegítőnadrágot, és odadobom neki.

– Felveheted ezt.

– Jaj, köszönöm.

Kimegyek a szobából, így Dylan át tud öltözni, és amikor visszajön a nappaliba világosszürke kocogós melegítőalsómban, a hátsójára mutat.

– Hm, kisasszony, ennek a fenekén az áll, hogy Szaftos.

Egy orromhoz nyomott virággal, amit úgy szagolgatok, mintha függő lennék, elfojtom a nevetésem.

– Tudom.

– Semmi mást nem találtál volna, ami illik rám?

– De, határozottan találtam.

Fintorog, majd ellop egy párnát a kanapémról, és hozzám vágja.

– Ha belegondolok abba, hogy egész délelőtt vásároltam, hogy megtaláljam neked a tökéletes ruhát… Elég lett volna, ha veszek neked egy pólót, amelyre az van írva, hogy Ribanc.

– Te vásároltál nekem? – kérdezem elkerekedett kölyökkutyaszemmel. Vet rám egy futó pillantást, miközben kicipzározza a kanapémra hajított ruhaszállító zsákot, amelyben néhány KÁPRÁZATOS ruha rejtőzik.

– Mit gondoltál, mik ezek? Hullazsákok? És hogy magammal viszem az áldozataimat, akárhová megyek?

– Aggódnom kellene, hogy azonnal ez jutott eszedbe?

Válasz helyett előhúz egy földig érő női ruhát, és büszkén csillogó tekintettel a magasba tartja.

– Oké, szóval nem tudtam a pontos méretedet, és egy kicsit szkeptikus voltam azzal kapcsolatban, hogy a barátod tudja-e pontosan… de úgy tűnik, nem tévedett! Úgy simul majd rád, mint egy kesztyű.

Elveszem a ruhát Dylantől, és megnézem a címkét. Igen, ez a megfelelő méret. Ijesztő, hogy Nathan tudja ezt, mert határozottan emlékszem, hogy sohasem mondtam neki. Találok egy másik címkét is, egy árcédulát, amitől fuldokolni kezdek.

– Kérlek, mondd, hogy ez nem az igazi ára ennek a ruhának! Vállat von, és elfoglalja magát azzal, hogy kipakolja a bőröndöket, amelyekről kiderül, hogy tele vannak márkás haj- és sminktermékekkel. A Sephora felrobbant a nappalimban, és gyönyörű látvány. Lily irigykedne. Küldök neki egy képet magamról, a bosszantó, kárörvendő kishúgáról.

– Azt hiszel, amit akarsz. Én csak annyit tudok, hogy Nathan vetetett velem neked tizenöt ruhát, hogy válassz közülük, és annyiba kerültek, mint a házam. És mindennek a tetejébe kifizette a teljes napidíjamat, amit egy forgatáson kapnék. Most miért nézel így rám?

A kezembe rejtem az arcomat, mert ez rossz így. Nagyon-nagyon rossz. Minden, amit valaha elkerültem Nathannel kapcsolatban, most megtörténik, és rohanó lavinaként omlik rám. Csillogó, nyilvános randevú. Nagy gesztusok. A saját átalakuló környezetem. Drága ajándékok. Ez túl sok, és számomra is olyan gyorsan ér majd véget, ahogyan minden más barátnője számára. Leszámítva, hogy a többi nővel ellentétben nekem ezek a dolgok nem fognak hiányozni – nekem ő hiányzik majd.

Dylan odajön hozzám, a hátamra teszi a kezét, és körkörösen dörzsölgeti, ahogy Lily tenné.

– Mi a baj? Nem ezt a reakciót vártam, amikor elmondtam, hogy a pasid több ezer dolláros ruhákat vett neked, és felfogadta a legjobb szakembert, hogy öltöztessen fel ma este.

Az utolsó mondatot vigyorogva mondja. Szeretném elárulni Dylannek az igazságot, hogy az egész nem igaz, hogy csak megjátsszuk, és hogy hat éve óvakodom attól, hogy beleugorjak ebbe az életbe Nathannel, mert sohasem vágytam rá, hogy megtapasztaljam – sohasem akartam élvezni vagy hozzászokni, mert sokkal jobban fáj majd, amikor már csak emlék lesz. És igen, nagyon is élvezem Nathannek ezt az oldalát. Élő, lélegző emberi lény vagyok, szóval természetesen imponál, hogy egy híresség elkényeztet. De kinek ne tetszene? Ezt azonban nem mondhatom el Dylannek, mert aláírtam egy nagyon félelmetesnek tűnő titoktartási szerződést, amelyben megígértem, hogy egy léleknek sem árulom el. Lilynek már elmondtam, szóval több fecsegést nem engedhetek meg magamnak. Megelégszem az igazság egy darabjával.

– Nehezen fogadok el ilyen dolgokat Nathantől. Túl soknak érzem.

– Nos, ne tedd. Tényleg van elég félretett pénze, és egy kicsit most rád akar költeni belőle. Hagyd neki. És ha ettől jobban érzed magad, visszaviszem az összes ruhát, amit nem akarsz.

Leengedem a kezem.

– Ettől tényleg jobban érzem magam. Köszönöm.

– Jól van. Most pedig próbáld meg élvezni a pillanatot! Gyerünk, csodáld meg hihetetlen stílusérzékemet, és válassz ki egy szép darabot ma estére. Nem mintha egész hátralévő életedben ebben kellene élned, vagy valódi Long Beach-i háziasszonnyá kellene válnod. Ez csak egy elillanó, szórakoztató este. Csak egymás elé kell rakosgatnod a csillogó magas sarkúidat.

Mély lélegzetet veszek. Igaza van. Csak egyetlen este. Összeszedem magam. Semminek sem kell megváltoznia. Csak úgy kell gondolnom az egészre, mint egy szórakoztató színjátékra. Tettetni kell. Teljesen rendben van, hogy élvezel valamit, amiről tudod, hogy csak egy játék. Könnyed szórakozás. Meg tudom csinálni.

A következő tíz percben Dylan és én végigmegyünk az összes ruhán, amit kiválasztott nekem, és komolyan nagyon nehéz rábökni a kedvencemre, mert mindegyik ruha gyönyörű. Végül amellett döntök, amelyik gyöngyöző pezsgőre emlékeztet. A ma este nem olyan elegáns, mint egy díjátadó ünnepség, de nem is annyira hétköznapi, hogy a Szaftos feliratú melegítőnadrágomat viselhessem. A ruhám egy térd alá érő, hosszú ujjú, testhezálló darab, áttetsző, csillogó rátéttel és pezsgőszínű selyem alapréteggel. A legragyogóbb része a háta. A selyemből készült alap a derekamig kivágott, a hátamat áttetsző rátét borítja, amely tele van szórva gyémántnak tűnő flitterekkel. Egyszerre szexi és visszafogott. Anyám úgy el fog szörnyedni, ha meglátja a holnapi bulvárlapokban, hogy elakad a lélegzete, ami csak ráadás.

Ami a hajamat illeti, Dylan azt szeretné, ha kiengedve hagynám. Mindenféle termékkel bekeni a hajamat, amíg a fürtjeim végül simák, fényesek és rugalmasak lesznek. Jobb oldalon választja el a frizurámat, a másik oldalon egy gyémánttal kirakott csattal feltűzi az arcom mellől. Nagyon remélem, hogy azok a gyémántok nem valódiak. Lágy tónusú szemhéjpúdert visz fel a szememre, szemceruzával macskaszemeket rajzol, az ajkamra pedig halvány rózsaszín rúzs kerül.

Amikor belenézek a tükörbe elbűvölő ruhámban, profi sminkben és frizurával, még mindig önmagamat látom, és büszkeségtől dagad a szívem. Legalább nem érzem úgy, mintha teljesen más bőrbe bújtam volna azért, hogy elmenjek Nathannel erre az eseményre. Minden más lehet hamis, de én nem.

Dylan felpattan mellőlem, és hatalmas mosoly terül szét az arcán.

– Beraktam az ajakrúzst a táskádba, szóval, ha Nathan tönkreteszi a szájfényedet, lesz még nálad.

– Nathan nem fogja – jelentem ki, de aztán észbe kapok, mert akármelyik fiúbarát, aki meglátna így engem, határozottan tönkretenné a rúzsomat. – …mert nem lesz képes levenni a kezét rólam. Jó, hogy szóltál.

– Ne engedd, hogy megérintse a hajad. Így tökéletes, és ha összekócolja, kinyírom.

Beugrik a kép, ahogy a karcsú Dylan a Szaftos feliratú melegítőmben kihívja a hegy nagyságú Nathant egy bokszmeccsre, és őszintén szólva pont erre a fajta figyelemelterelésre van szükségem. Remeg a kezem, és úgy érzem, hányni fogok.

– Mindent köszönök, Dylan. Hihetetlen munkát végeztél. Leint.

– Könnyű alapanyag vagy. Nekem kellene köszönetet mondanom neked. A barátod többet fizet nekem, mint amennyi helyénvaló lenne. Valójában egy kicsit mocskosnak érzem magam, amiért elfogadom.

A gondolatra szétnyílik az ajka, mielőtt huncut mosolyra görbülne.

– Oké, kész is vagyok. Elmegyek, mielőtt megérkezik, szóval lesz egy kis időtök egymásra a ma esti őrület előtt. Küldj egy üzenetet később, hogy megy!

Ad egy puszit, és a táskáit felkapva eltűnik. Még mindig a tükörben bámulom magam, és próbálom elkerülni a pánikrohamot, amikor hallom, hogy becsapódik az ajtó Dylan mögött. Majd egy pillanattal később újra kinyílik. A szívem kétszer olyan gyorsan ver, mert tudom, hogy ki lépett be az imént. Nem szólongat, de hallom, ahogy öltönycipője végigkopog a keményfa padlón, miközben a szobám felé közelít. Nem tudom rávenni magam, hogy elfordítsam a tekintetemet a tükörtől. Ez most nem „harcolj vagy menekülj” szituáció – egyszerűen odafagytam. Olyan kétségbeesetten szeretném, hogy felbukkanjon valaki a tükörben, aki ki van bukva, és úgy érzi, semmi sincs rendben, de nem. Úgy érzem, minden rendben, és szép és izgalmas. Félek.

Félek, mert mindennél jobban szeretnék elmenni erre az eseményre.

Félek, mert alig várom, hogy Nathan mellett lépkedjek ma este, és fogjam a kezét.

Félek, mert mindezek az érzelmek, amelyeket olyan sokáig távol tartottam magamtól, jégesőként zúdulnak rám.

A léptek közelednek, és a szemem sarkából látom Nathant, aki a fürdőszobaajtó előtt áll, és engem bámul. Nem szólal meg, ahogy én sem. A levegő felforrósodik és sűrű lesz, amint belép a fürdőszobába, és betölti a teret. Most már látszik a tükörben, hogy ott áll mögöttem. Világosszürke öltönyt visel, amely szépen simul a bicepszére és a vállára. Szögletes álla frissen borotvált, és legszívesebben innék a parfümjéből, bármilyet hintett is magára. Fekete szeme összekapcsolódik az enyémmel a tükörben, közben érzem a testéből sugárzó meleget a ruhám áttetsző hátán keresztül. Mosolyog.

Mosolygok.

Ekkor lehajol, és gyengéden megpuszilja az arcom. Mint mindig – de ezúttal teljesen másképpen. A keze ott marad a teste mellett, de a tekintete végigsiklik valamennyi porcikámon. Csendben állok, próbálok továbbra is lélegezni a fürdőszobában jelenlévő oxigénhiány ellenére.

– Gyönyörű vagy – suttogja a fülembe, és édes borzongás fut végig a gerincemen.

– Velem vagy még? Bólintok.

18.

NATHAN

A magazin partijára vezető úton végig telefonáltam. Kizárólag Breere szeretnék összpontosítani, de az ügynökömmel meg kellett beszélnem egy támogatói szerződést, amelyről a holt szezonra tárgyalt, aztán végig kellett hallgatnom Timet, aki arról fecsegett, hogy ki mindenkit kell összecsókolgatnom, miután bejutottunk az ajtókon. Egyik hívás követte a másikat.

Bár Bree elég régóta ismer ahhoz, hogy ne zavarja, ha huzamosabb ideig a mobilon lógok, mégis utálom ezt. Udvariatlanság az egész kocsiutat a fülemhez tapadt telefonnal töltenem. A legtöbb nő nem tudja az életemnek ezt a részét kezelni, és ez hozzájárul korai szakításaimhoz. Időnként megmondhatom a menedzseremnek és az ügynökömnek, hogy vegyenek egy kicsit vissza, és hagyjanak egy kis teret nekem, de az olyan napokon, mint ez a mai is, amikor egyik megbeszélésről, edzésről vagy fizikoterápiás kezelésről a másikra rohanok, szabad pillanataimban el kell érnem azokat az embereket, akik az életemet működtetik.

– Szóval, Paul biztosan ott lesz ma este, úgyhogy mindenképpen keresd meg, és jópofizz vele – utasít Tim, mintha nem tudnám már évek óta, hogy barátságosnak kell lennem a csapat tulajdonosával.

– Igen. Értem.

– Ezenkívül Jacob Nelson megpróbálhat majd sarokba szorítani. Megkeresett, hogy interjút készíthessen veled, de nemet mondtam neki. Még nem láttam tőle pozitív cikket, és nem akarom, hogy a közeledben legyen. Mosolyogj, és emlékeztesd rá, hogy a menedzsered intézi ezeket az ügyeket.

– Hmm. Jól hangzik.

– Figyelsz egyáltalán rám? – kérdezi Tim bosszankodva.

Nem. Semmi esetre sem. Csöppet sem. Bree hosszú, csupasz lábát bámulom. Nem akarok közönséges lenni, de a fenébe is, ma este nagyon dögös. Minden este dögös, de most igazán szembeötlő ebben a testhez simuló, csillogó ruhában. Hosszú haja egyszerre vad és valahogy tökéletesen stílusos is. És a tekintete… Hűha. Nem hiszem, hogy láttam már volna egyszer is kihúzott szemmel. A szemceruzától eleve élénk pillantása gyakorlatilag megragad az öltönyöm gallérjánál fogva, és követeli, hogy ürítsem ki a zsebeimet, és adjam át neki mindenemet. Vegyél csak el mindent, Bree. Nem tudja, hogy a tekintetem rátapad, mert a figyelmét teljesen leköti a saját telefonja. Azt hiszem, két perce nem is láttam pislogni.

– Nem, nem figyelek, Tim. Nem tudnál egyszerűen átküldeni egy listát azokról az emberekről, akikkel smúzolnom kell, és akiket el kell kerülnöm?

Sóhajt, tudva, hogy elvesztett. Őszintén szólva ha Bree nem rabolta volna el a figyelmemet, akkor is csak félgőzzel hallgattam volna Timet. Fáradt vagyok. Nem, kimerült vagyok. Ha most becsuknám a szememet, azonnal kidőlnék. És bár Bree szó szerint úgy néz ki, mint egy arany istennő, mégis inkább otthon lennék vele a kanapémon melegítőben, és valami vicceset néznék a tévében.

– Oké, egy utolsó dolog, és békén hagylak – mondja Tim.

– Tizenöt másodperced van.

– Nicole arra kért, mondjam meg neked, hogy csókold meg Breet a vörös szőnyegen ma este. Csak egy kis szemérmes és cuki puszi a sajtóorgánumoknak, hogy reflektorfényben tartsák a kapcsolatotokat.

Vetek egy pillantást Breere, és felgyorsul a pulzusom. Hivatalos engedélyt kapok rá, hogy megcsókoljam. Valójában azt közlik velem, hogy nincs más választásom, meg kell csókolnom. Az ajkunk találkozni fog néhány röpke percen belül, és az agyam egyszerűen képtelen ezt felfogni.

Hirtelen izzadni kezdek. Úgy érzem, kijöttem a gyakorlatból. Olyan sok múlik ezen a csókon. Mi van, ha elrontom? Általában pozitív visszajelzéseket kaptam ezen a területen, de ez mégiscsak Bree. A legjobb formámat kell nyújtanom, hogy a fivér szó soha többé ne jusson eszébe velem kapcsolatban.

– Vettem. Megcsináljuk.

És ekkor leteszem a telefont, még mielőtt Tim további feladatokat adhatna. Bree bizonyára észrevette a határozottságot a hangomban, mert első ízben néz fel a telefonjából, és kísértő tekintete rám szegeződik.

– Mit csinálunk meg?

Még nem állok rá készen, hogy elmondjam neki, ezért kitérek a kérdés elől.

– Hé, sajnálom, hogy ilyen sokáig lógtam a telefonon. Nem mindig ilyen, de mivel a rájátszás közepén vagyunk, az időm…

Nevet, és feltartja a kezét.

– Nathan, kérlek. Én vagyok az, nem kell elmagyaráznod, hogy milyen elfoglalt vagy a rájátszás idején. Igazából hálás vagyok érte, hogy szakítasz rám időt ebben a rohanásban.

– Tényleg?

Mosolygok, és a telefonja felé biccentek.

– Mit csináltál?

Beharapja egész alsó ajkát, és azon gondolkodom, hogy túl sok lenne-e, ha én is megharapnám az első csókunk alatt.

– Semmit.

Elpirul. Mókás, ahogy azonnal megbillenti a telefonját, hogy ne lássam a képernyőjét.

– Akkor ez nagyjából azt jelenti, hogy akár ide is adhatnád.

Gyerünk, add csak ide.

– Nem!

Olyan nagyra kerekedik a szeme, hogy hosszú, sötét szempillái gyakorlatilag megérintik a szemöldökét.

– Ki fogsz nevetni.

– Természetesen – mondom vigyorogva. – De ebben nincs semmi új, szóval hadd lássam.

Felháborodva sóhajt, majd átadja a telefonját. A Google keresőoldala tele van olyan fotókkal, amelyeken hírességek láthatók a vörös szőnyegen. Nem nevetek, mert látom, hogy tényleg zavarban van.

– Miért nézed ezt?

– Mert ötleteket kell merítenem, hogyan kell pózolni. Te már megszoktad ezt, de… én csak igyekszem nem kiakadni, mert nagyjából két perc múlva ÉLETEMBEN ELŐSZÖR A VÖRÖS SZŐNYEGEN ÁLLOK MAJD!

Rosszul érzem magam. Teljesen elfelejtettem átvenni vele, hogy milyen a vörös szőnyeg. Persze hogy ideges. Emlékszem, anno abszolút biztos voltam benne, hogy pofára fogok esni az első fotózásomon, pedig nem is viseltem tíz centi magas tűsarkút, mint ő. Talán nem ez a legmegfelelőbb idő, hogy közöljem vele, hogy meg kell ejtenünk az első nyilvános csókunkat is ugyanazon a szőnyegen.

– Nem kell aggódnod semmi miatt. Végig ott leszek, és vigyázok, hogy ne botladozz, és ne ess el. Ami pedig a pózolást illeti, adj esélyt mindenkinek, hogy jó szögből fotózhasson. Feszítsd hátra a vállad, és büszkén húzd ki magad, aztán tegyél úgy, mintha megpróbálnád beállítani az arcfelismerődet az iPhone-odon.

Kibuggyan belőle a nevetés, és ellazul a válla.

– Ez meg mit jelent?

– Tudod, amikor az arcfelismerő miatt minden irányba el kell fordítanod az arcodat, hogy annak minden részletét rögzíthesse a zárolás feloldásához. Csináld ugyanezt a kamerákkal. Nézz balra, jobbra, finoman billentsd az állad az egyik irányba, aztán ismételd meg a másik oldalra.

Az instrukcióimra összpontosítva bólint.

– Oké, és mit kezdjek a kezemmel?

– A bal kezeddel az enyémet fogod majd, a másikat tartsd a csípőd mellett. Ne aggódj amiatt, hogy mikor kell sétálni, és mikor kell megállni. Majd végig irányítalak.

Vesz egy mély lélegzetet, és nem hagyom, hogy a tekintetem a dekoltázsára vándoroljon, amely ruhája csillogó szövetének áttetsző részénél látszik. Pedig nagyon szeretném.

– Köszönöm. Ez… Rossz, hogy alig várom már?

A szavai enyhítenek valamit a szorításon a mellkasomban. Izgatott? Bree mindig is lényegesnek tartotta, hogy elmondja nekem, mennyire utálna részt venni életemnek ebben a részében. Megnyalom az ajkam, ahelyett, hogy lecsapnék a kérdésére.

– Örülök, hogy így van. Mert örülök, hogy itt vagy velem.

Ragyogó tekintete rám siklik, és hirtelen kicsinek tűnik ez az autó. Mint egy pazar kis doboz.

– Csókolóznunk kell – jelentem ki minden tapintat nélkül.

Elsápad.

– Hogy mi?

Megköszörülöm a torkomat, és gondolatban behúzok magamnak egyet, amiért ilyen bárdolatlan vagyok.

– A vörös szőnyegen. Ez volt az, amit Tim mondott nekem a telefonban. Nicole úgy véli, hogy jót tenne a „szerelmespár-imidzsünknek”, ha váltanánk egy rövid csókot, miközben fényképeznek.

Bree szeme akkorára kerekedik, hogy már attól tartok, szétpattan. A kézfejét az ölében csavargatja. Ha most állna, toporogni kezdene.

– Nem tudlak odakint megcsókolni. Még a mosolygás miatt is aggódom! A csókolózás… Nathan… Ó, istenem. Az első csókunk nem csattanhat el a paparazzik előtt!

A gyomrom összerándul a szavaira: első csók. Mintha biztosan tudná, hogy több is lesz.

– Akarod… akarod, hogy megcsókoljalak most?

UTÁLOM, hogy ilyen ideges vagyok. Ne engedd, hogy remegjen a hangod, mind egy átkozott idiótának.

– Nem. Abszolút nem!

Szünetet tart, kinéz az ablakon pár pillanatig, aztán visszafordítja a tekintetét.

– Nos, talán. Igazából, igen. – Újabb szünet, majd határozott fejrázás. – Várj, nem. Jobb, ha csak nyilvános helyen csókolózunk, mert akkor nem érezzük igazinak.

– Igazi lesz.

Rám mereszti a szemét.

– Nem. Nem lesz az.

– Az igazi ajkam fog a te igazi ajkadra tapadni, Bree. Ez az igazi definíciója. Nem a fejünkben történik majd.

A kezét az arcára készül szorítani, de megáll, amikor rádöbben, hogy nem teheti tönkre a sminkjét. Helyette nyöszörög.

– Hú. Nathan. – A tekintete rám siklik, és riadtan néz. – Ez… egy kicsit sok. Ez az egész. Te és én.

– Tudom.

Szeretném a combjára tenni a kezem, hogy megnyugtassam, de ettől csak rosszabb lenne. Úgy érzem, inkább rá kellene ülnöm a kezemre, hogy eszembe se jusson ilyet tenni. Jobb, ha lépésenként érzékeltetem vele a kapcsolatunkban létrejövő változást, és nem lököm be a hajóról a mély vízbe mentőmellény nélkül.

– Nézz rám, Bree.

Így tesz. A szeme tele van olyan érzelmekkel, melyeket nem tudok kiolvasni.

– Csak én vagyok. Én és te. Nathan és Bree Sajt. A csókolózás ezen nem fog változtatni.

Ettől jobb lesz egy kicsit. Az arckifejezése kissé ellazul, és elmosolyodik.

– Igazad van. Ez csak egy csók. Nem nagy ügy. Nos, nem pont így értettem.

Nincs lehetőségem kifejteni, és nincs időnk rá, hogy gyakoroljuk a csókunkat, bár szerettük volna. A terepjáró lelassít, majd megáll, és Bree kétségbeesett, rémült tekintete rám vetül. Jaj, ne! Úgy néz ki, mint aki mindjárt elhányja magát. Most odanyúlok, és megszorítom a combját. A bőre meleg és sima az ujjbegyeim alatt. Nem engedem, hogy az agyam felfogja, milyen jó megérinteni. Most nem tehetem, mert elveszítem a fejem.

Bree nyel egyet, és ekkor kinyílik a kocsi ajtaja. Azonnal szembesülünk a kordonon túl lesben álló rajongók kirobbanó éljenzésével, illetve a villanó vakukkal, ugyanis minden kamera azt a pillanatot akarja elkapni, amikor a vörös szőnyegre lépünk.

Gyorsan bólintok Breenek. Visszabólint, és most tényleg megtesszük. Együtt. Megvalósul az álmom, és csak remélni tudom, hogy Bree számára nem rémálomként végződik.

Ez az este már most különbözik az összes többi hasonló eseménytől, amelyet úgy kellett kibírnom, hogy ő nem volt mellettem. Minden más így, hogy Bree markolja a kezem, és ahogy a vörös szőnyegen haladunk, úgy tapad hozzám, mint egy májusi cserebogár. Visszapillantok rá, hogy megbizonyosodjak arról, hogy nem hányja el magát, miközben vonulunk, de nagyjából tíz lépés után a mosolya megváltozik, lágyabbá és magabiztosabbá válik, többé nem kényszeredett és rémült.

Ismerem ezt az érzést. Ugyanolyan, mint amikor először ugrasz le a magasugródeszkáról. Az ugrás első másodperce a legrosszabb, de utána már könnyű. Nincs mit tenni, csak élvezni a zuhanást. Bree megszorítja a kezem. Összeráncolja az orrát, és felém küldi védjegyének számító aranyos mosolyt. Ez az El tudod ezt hinni? pillantása. A szívem majd szétrobban. Teljesen kitártam, teljesen az övé. Mindig is az volt.

– Nathan! Ide!

– Nathan! Bree!

A fotósok hangosak, a vakuk villognak, de én alig érzékelem őket, ahogy Breevel megállunk a háttér előtt, amelyre mindenhol a Pro Sport magazin logóját nyomtatták. Mert ideje megcsókolni Breet.

Elengedem a kezét, hogy átkarolhassam a csípőjét, és magam felé fordítsam, ügyelve, hogy testünk nagy részével a fotósok felé forduljunk. Hirtelen utálom, hogy ennek kell lennie az első csókunknak. Ez a legrosszabb. Merev. Kiszámított. Olyan messze van a romantikustól, hogy akár egy szeméttelepen is lehetnénk, és rohadt banánhéj is csügghetne a fejemen. Így semmi esélye annak, hogy úgy csókoljam meg, hogy a térde is elgyengüljön – én pedig nem akarom ennél kevesebbel beérni.

Érzem, hogy Bree mély lélegzetet vesz, ahogy mosolyogva felém fordul. Még több fotós ordít. Az egyik odakiált:

– Csókot!

Bree elkerekedett szemmel néz, tekintete azt üzeni: gyerünk. És most mindannyian egyszerre kántálják ugyanazt. Nicole-nak igaza volt. Mindenki alig várja. Én is. Csakhogy az otthonomban szeretném megtenni, ahol megadhatom Breenek azt a figyelmet, amit megérdemel. Ahol a falhoz szoríthatom. Ahol úgy imádhatom a száját, ahogy éveken át álmodtam róla.

Ez az egyetlen dobásom, és el fogom rontani. Erősen az ajkára kellene tapadnom? Vagy lassan, gyengéden közelednem? Csak egy puszi kellene? A francba. Nem tudom megtenni. A szívem fájdalmasan dobol, a kezem izzad, és túl sokáig állunk így. A walkie-talkie-s nő azt mondja, tovább kell haladnunk. Kisajátítjuk a vörös szőnyeget, és a nő azt akarja, tűnjünk el onnan, hogy kiszállhassanak a következő kocsiból is, amely épp most érkezett meg. Csakhogy én képtelen vagyok mozdulni. A kezem bizsereg, az arcom lángol. A villanó fények fájdalmasak, és rámenős kiáltások zúdulnak rám mindenhonnan. Mi történik? Ugyanaz az érzés lesz úrrá rajtam, amit a legutóbbi meccs előtt is éreztem a kifutóban. Úgy érzem, elhányom magam.

Bree mosolya eltűnik egy pillanatra. Bizonyára lát valamit az arcomon, amit nem akartam, hogy lásson. Finom kezével megérinti az állkapcsomat, és őszintén mosolyog. Olyan lágyan, mint egy puha takaró. Egy „Bree és Nathan” mosollyal.

– Itt vagy még velem? – kérdezi halkan, és ettől muszáj csak rá figyelnem. Hagyom magam elmerülni benne, a pulzusom kissé megnyugszik. Bólintok, nyelek egyet. Lábujjhegyre emelkedik, és ekkor gyengéden, gyorsan megcsókolja az ajkamat. Megszorítom a csípőjét, itt akarom őt tartani, magamba akarom szívni minden pillanatát ennek a jelenetnek, ahogy az ajka az enyémhez préselődik, de minden túl gyorsan történik, és már el is húzódik. Újra a fotósok felé fordul, majd még két irányba fordítja az arcát, mintha egész életében ezt csinálta volna. Láthatóan elégedett az elkészült fotók mennyiségével. Átmegy előttem, megfogja a kezem, és maga után húz, visszamosolyogva rám, mint egy csábítóan elragadó királynő. Mindenkinek meg kell hajolnia előtte, ahogy elhalad. Én, mint az elveszett kiskutyája, ott kullogok mögötte. Vonulás közben néhányszor megszorítja az ujjaimat, épp úgy, ahogy én is tettem idefelé. Még mindig kábult vagyok, nem egészen fogok fel mindent körülöttünk, de abban biztos vagyok, hogy később, amikor már egyedül leszek, átkozni fogom magam, amiért elrontottam az első csókunkat.

19.

BREE

Beviszem Nathant a sátorba, és gyorsan félrehúzom. Nem az a fajta fickó, akit könnyű lenne elrejteni. Mintha egy ormótlan medvével kellene besurranni egy teadélutánra. Macikám, vedd fel ezt a cuki kis kalapot, és senki sem fog észrevenni! Mindenki észreveszi. Minden tekintet felénk fordul, ahogy belépünk, ami azt jelenti, hogy körülbelül harminc másodpercünk van, mielőtt valaki úgy dönt, hogy utálatos módon kisajátítja Nathan idejét. Már nagyon sokan összegyűltek itt, profi sportolók és más hírességek dögivel. Egy korlátlan fogyasztású büfé olyan emberekből, akiket szeretek kukkolni a közösségi médiában. Most azonban nem összpontosíthatok erre.

Nathanbe karolok, tíz lépéssel arrébb vezetem a sátor bejáratától, és úgy fordítom, hogy a háta legyen a tömeg felé, és a mellkasa felém. Remélem, hogy legalább pár másodpercre képes leszek elrejteni őt a kíváncsi szemek elől. A tekintete még mindig üveges, és azok a sötét karikák, amelyeket pár napja észrevettem a szeme alatt, csak tovább mélyültek. Nem tehetek róla, de úgy érzem, nem kellene itt lennünk ma este. Nathan kimerült.

– Hé! – Közelebb lépek hozzá, és a mellkasán pihentetem a kezem, hogy mindenki megértse, ez egy intim beszélgetés, amit nem szabad félbeszakítaniuk. És persze azért, mert szeretem megérinteni. A teste feszes az érintésem alatt. – Jól vagy? Hazamenjünk? Teljesen oké, ha azt mondod, hogy igen.

Tekintete a tenyeremre siklik, ami feszes mellkasának nyomódik, és ráteszi a kezét. Az érintésétől hevesebben ver a szívem.

Erről eszembe jut, hogy most csókoltam meg. A vörös szőnyegen. Mindenki előtt. Olyan rövid volt, és olyan sokan bámultak minket, hogy alig fogtam fel, mi történt. És akkor, abban a pillanatban, amikor elhúzódtam, nagyon csalódottnak éreztem magam. Nem azért, mintha hiányzott volna belőle a szikra, hanem mert esélyem sem volt arra, hogy a szikrákra figyeljek. Ugyanis túlságosan aggódtam a pánikroham miatt, amely szerintem rátört Nathanre. Arra koncentráltam, hogy jól mutassunk a vörös szőnyegen, és a másnapi pletykamagazinokban megjelenő fotókon Nathan ne úgy nézzen ki, mint egy riadt kisgyerek, aki azt sem tudja, hol van. A bulvárlapoknak nagy napjuk lett volna, mert különböző hazugságokkal magyarázhatták volna Nathan arckifejezését: Nathan Donelson elvesztette a harcot a bódítótablettákkal szemben!

Mélyeket lélegzik, érzem, ahogy közben a mellkasa a tenyeremhez simul.

– Sajnálom az előbbieket. Már jól vagyok. Annyira jellemző Nathanre, hogy átlép ezen.

– Biztos vagy benne? Úgy tűnt, hogy pánikrohamod van.

Grimaszol, majd balra néz, így hangsúlyossá válik éles, erős állcsúcsa.

– Nem, azt sem tudom, mi az.

Nevetek, mert holt komolyan mondja. Mintha valami szuper emberi lény lenne, akinek nincsenek időről időre mentális problémái. Vigyázz, tudomány, találtunk egy embert, aki sohasem stresszel!

– Nem kell szoronganod ahhoz, hogy pánikrohamod legyen. Néha a stressztől is rád törhet, vagy ha túlhajtod magad, vagy…

– Bree, mondom, hogy jól vagyok – szakít félbe könyörgőre fogva. Tényleg nem akar most erről beszélni, és abból ítélve, hogy elpirult, azt hiszem, zavarban van. – Gyerünk! Érezzük jól magunkat!

Bólintok, és sajnálom őt, azt, hogy zavarban van. Minderről később is tudunk beszélni, amikor kettesben leszünk.

– Oké, gyerünk.

Nathan megfogja a kezemet, és befelé irányít. Ekkor mérem fel igazán a tömeget, és ezúttal rajtam a sor, hogy lefagyjak. Ez a csillogó, ragyogó sátor tömve van fontos, híres emberekkel. Sportolók minden sportágból. Színészek és énekesek. Kétlem, hogy egyetlen hétköznapi ember is akad itt. Helyesbítés: Pontosan EGYETLEN hétköznapi ember van itt, és az én vagyok.

– Meggondoltam magam, haza akarok menni.

Elengedem Nathan kezét, és hátrálok öt lépést egy hatalmas állóposzter felé.

Bárcsak úgy történne, hogy kicsit nekimegyek, aztán folytatódik minden tovább. Csakhogy nem így van. Mintha lassított felvételen játszódna az eseménysor. Érzem a vékony papírt a hátamnál, de a cipőm magas sarka beakad az állványba, ami kitámasztja a plakátot. Érzem, ahogy hátrazuhanok, látom, hogy Nathan szeme elkerekedik, a szája a nevemet formálja. Villámsebesen kap utánam, hogy megragadjon, de nem elég gyors. Hátrafelé dőlök, rá a poszterre, és hallom, ahogy beszakad. A dolog jó oldala, hogy nem zuhanok a földre. Valahogy sikerül talpon maradnom. A dolog rossz oldala, hogy egy két méter magas beszakadt poszter közepén állok, és a partin minden szem rám szegeződik.

Mindjárt elhányom magam. Megfordulok, gyorsan megragadom az elszakadt plakát mindkét darabját, és összeillesztem. Későn veszem észre, hogy a poszter, amit széttéptem, a meztelen Nathan Donelson Góliát méretű képe, és egyenesen a kezét tartom a kezemben… a kezét, amely a focilabdát markolja, amelyet tökéletesen úgy helyeztek el a képen előtte, hogy a kép tartalombesorolása ne lépje túl a 12-es karikát. Körülnézek, és más sportolók hasonló posztereit látom, amelyek szintén az újságban szerepeltek. Ekkor megpillantok a sarokban egy fotóparavánt, rajta a felirattal: „A PRO SPORT 10. SZÜLETÉSNAPI PARTIJA!” A paraván hamis izmait kellékként használhatod egy fényképhez. Aranyos.

Hát, jó. Szemtől szemben állok Nathan szétszaggatott meztelen képével, és a legnagyobb perverznek tűnök a helyiségben. Az idő visszafelé pereg. Felkiáltok, és elhajítom a posztert. A meztelen Nathan lebeg egy darabig, ahogy kettéválik, majd ernyedten a földre hullik, ékes bizonyítékaként, hogy teljesen tönkretettem egy valószínűleg több száz dolláros plakátot. Nevetést hallok a hátam mögül, és pár jaj, ne! felkiáltást is, de leginkább súlyos csend nehezedik ránk. Az arcom annyira ég, hogy meg fogja olvasztani a csontjaimat. Nathan odalép mellém, a bicepszem köré fonja a kezét, a hátamhoz nyomja a mellkasát, aztán hozzám hajol, és azt suttogja:

– Jól vagy?

Néhány gyors mozdulattal megrázom a fejem.

– Milyen gyorsan tudsz elvinni egy másik kontinensre?

Nathan még akkor is nevet rajtam, amikor a lifttel felemelkedünk a lakásába. Azóta röhög, mióta eljöttünk a partiról, és ahányszor csak azt hiszem, hogy meg akar szólalni, felemelem az ujjamat. Ne merészelj megszólalni! Mindent egybevetve a poszterszaggatás nem volt olyan nagy ügy. Nathan, a rejtélyes, szexi partiarc, könnyedén átalakította az egész szituációt, így az akcióm új megvilágítást kapott. A tömeg felé fordult, és a védjegyének számító mosoly kíséretében kieresztette a hangját a helyiségben:

– Szóval… azt hiszem, a barátnőm be akarja csomagoltatni a poszteremet, és hazavinni. Kaphatnánk egy kis segítséget?

Mindenkiből kirobbant a nevetés, én pedig színpadiasan meghajoltam, és valahogy ettől a parti fénypontjává váltunk. Nathannel még pózoltunk is a széttépett kép előtt, és amikor kiposztoltam, hozzáírtam egy megjegyzést: Bárcsak a kínos helyzeteket is el lehetne tüntetni a Tide folteltávolító tollakkal! A posztom négyezer lájkot kapott az első órában.

Egész éjszaka alig maradt alkalmunk magunkkal foglalkozni, mert mindenki és mindenki anyja is Nathannel akart beszélni, és sok sikert kívánni neki a rájátszásban. Nem bántam. Jó érzés volt a kezét fogni, és jó érzés volt, hogy olyan sok embernek a barátnőjeként mutatott be. Na meg mélységesen elégedetté tett, hogy láttam: Nathan mindenkire az üzleti mosolyát villantja. Ez a fajta mosolya soha nem tükröződik a szemében, és ezt csak én tudom, mert rám az igazi mosolyával mosolyog most is. Azzal, amelyet a középiskola óta látok.

Miközben keresztülvágunk az előszobáján, letépi a nyakkendőjét és meglazítja az inge legfelső gombját. Lerúgom a cipőmet, ő pedig lehajítja a kabátját az üres asztalra. Most már csak magunk vagyunk. Odakint a hullámok a partnak csapódnak. Végre levegőhöz jutok. Beleborzongok, amikor rádöbbenek, hogy ezúttal én vagyok az, aki bevonul a lakása ajtaján Nathannel egy parti után. Én. Én voltam vele mindenki előtt, és… élveztem. Ami rossz. Nagyon rossz.

Hogyan tudnám visszagyömöszölni a szellemet a palackba?

Ledermedek az ajtónál, de Nathan továbbmegy. Néhány pillanatig eltart neki, mire észreveszi, hogy már nem vagyok mellette, és ekkor halvány mosollyal hátranéz.

– Mi a baj?

Ó, semmi különös. Csak egy kis belső para, mert teljes mértékben tudatosul bennem, hogy mennyire akartam ezt az életet veled. Nem nagy ügy.

– Semmi.

Mezítláb hátrálok. Nathan hitetlenkedő oldalpillantást vet rám.

– Bree…

A cipőm a sarokban hever az ajtó mellett, de nincs időm, hogy felkapjam. Ha ki akarok törni érte, gyorsan kell mozognom. Megfordulok, hogy kilépjek, de Nathan két másodpercen belül odaugrik hozzám, és felkap a karjába.

– Azt már nem. Nem jutsz ki innen olyan gyorsan.

Odavisz a kanapéhoz, és lerak egy párnára. Szigorúan rám mutat.

– Maradj. Semmi sem változott. Teljesen normálisak vagyunk.

Azután eltűnik a konyhában, hogy felkapjon valamit. A fény még mindig halovány, amikor visszatér, és szükségem volna valakire, hogy bedurrantsa a fényszórókat, mert Nathan túl édes így, túl James Bond-os ebben a romantikus megvilágításban a morajló sötét óceánnal a háttérben. És ahogy rám néz! Úgy érzem, a barátságunk egy ketyegő időzített bomba. Egyszerűen tudom, hogy hamarosan valamiképp elveszítem a legjobb barátomat.

Nathan inge most ki van gombolva, és lazán lóg rajta. Épp előttem áll, és egy kibontatlan Starburst cukorkát dob az ölembe.

– Vészhelyzetre tartogattam. Azt hiszem, ez a pillanat egy ilyen.

A kedvenc édességemre mosolygok, amitől a vállam ellazul egy kicsit. Honnan tudja mindig, mi a legmegfelelőbb dolog, hogy gondoskodjon rólam?

– Gyorsan beszaladok a fürdőszobába. Kérlek, legyél itt, amikor visszajövök.

A szavai gyengédek és édesek, és bizonyos okoknál fogva ez visszatereli a gondolataimat ahhoz az érzéshez, amikor az ajka az enyémhez ért. Lehunyom a szemem, amíg Nathan távol van, és megpróbálok felidézni minden részletet, de túl homályos. Mint egy finom álom, amelyből felébredsz, és úgy érzed, hogy szertefoszlik az ujjaid között. Megtörtént ez a csók egyáltalán? Nathan többet nem hozta szóba, szóval bizonyára nem jelentett sokat neki. De tényleg, milyen lehetett? Talán csak két másodpercig tartott.

Nekem jelentett valamit.

Visszajön a szobába, éppen akkor, amikor a számba tömök egy rózsaszín négyszögecskét. Hihetetlenül néz ki az öltönynadrágjában és a laza fehér ingében. A szám megtelik nyállal, és nem csak a cukorka miatt. A kanapé távoli végén ül le és mosolyog.

– Jobb már?

Bólintok, és a lágy édességet a jobb oldali pofazacskómba tuszkolom. Mókus vagyok, aki rózsaszín Starburstöt gyűjtöget.

– Jobb.

– Akarsz valamit nézni a tévében? Folytassuk, ahol abbahagytuk azt a vígjátékot?

Már nyúl is a távirányítóért, és a tekintetem megakad szabaddá vált, izmos alkarján. Szuper kifinomultan érzékelem őt, olyan módokon, amelyeket korábban sohasem engedtem meg magamnak.

Felvillan a tévé. Egy humorista egy palacsintás poént süt el. Azután, mintha a világon semmi sem változott volna, Nathan átfogja csupasz lábamat és elfordítja az egész testemet, így az ölébe tudja vonni a lábamat. Tátott szájjal bámulok rá, ahogy hüvelykujjai belenyomódnak a talpam ívébe, és masszírozni kezdik. Erős, bőrkeményedéses ujjai szakszerű odafigyeléssel gyúrják fájó lábamat, sőt a bokámig merészkednek, és megnyomkodják a vádlimat is. És bármilyen forró is a bőröm, a keze valahogy még forróbbnak tűnik. Mint a tűzből frissen kikerült kövek, megolvasztják a bőrömet.

Én pedig csak bámulni és pislogni tudok, és élvezni a helyzetet. Olyan bizalmas módon érint meg, ahogy korábban barátként sohasem. Csakhogy miközben én amolyan élő, lélegző, forró tamale[5] vagyok most, Nathan nem is igazán fókuszál a sorsfordító masszázsra. A vígjátékot nézi, lazán és kipihenten. Igen, nem nagy ügy. Akkor mi most olyan barátok vagyunk? Barátok, akik néha randiznak? Barátok, akik összebújnak? Barátok, akik…

– Nathan, mi ma este csókolóztunk – fakadok ki. Klassz vagy, Bree. Laza. Kellemes és udvarias.

Nathan keze ráfagy a bőrömre, és felvonja a szemöldökét. Leállítja a tévét, majd felém fordul. Bárcsak bekapcsolva hagyta volna, így betölthetné a kényelmetlen csendet, de most egyedül vagyunk a kijelentésemmel, és ez mindkettőnket arra késztet, hogy elkapjuk a tekintetünket.

– Meglep, hogy beszélni akarsz róla – mondja, és összezavar ezzel a válasszal.

– Te nem akarod?

A szája sarka felfelé kunkorodik.

– Arról fogok beszélni, amiről csak szeretnél, amikor csak szeretnél. Még arról is beszélgethetünk, hogyan tetted tönkre a meztelen fotómat, mert annyira féltékeny voltál, hogy esetleg más is láthatja.

Hozzávágok egy narancsos Starburstöt. Nevet, ahogy a cukorka lepattan a bicepszéről.

– Ez nem igaz! Nem direkt tettem tönkre azt a posztert! Nem is vettem észre, mielőtt a fenekem nekiütközött volna! Ami azt illeti, figyelmeztethettél volna, hogy a meztelen fotós különkiadás születésnapját készülünk ünnepelni!

Fejét a kanapénak vetve nevet, és kétszer is gyengéden rácsap a sípcsontomra, éppúgy, ahogy a combját szokta csapkodni, amikor túl erősen nevet.

– Hatalmas, amilyen képet vágsz! Olyan vörös vagy, mint a jelzőlámpa pirosa.

Az arcomra tapasztom a kezem, attól tartva, hogy még mindig ég.

– ÁLLJ LE! Olyan gonosz vagy.

Még mindig nevet – rázkódik a válla, a hasa megfeszül.

– Fogalmam sem volt róla, hogy a meztelenségem ilyen nagy hatással lesz rád. Mintha nem láttad volna korábban ezt a képet. És ez még semmi a többihez képest.

Jelentőségteljes pillantást vetek rá, úgy érzem, olyasmi felé haladunk lábujjhegyen, ami felé nem kellene, és mégis kétségbeesetten szeretném.

– Nem láttam őket.

Azzal vagyok elfoglalva, hogy igyekszem lerángatni rövid ruhám szegélyét, hogy egy kis méltóságot nyerjek. Amikor felnézek, Nathan kíváncsi mosolyát látom.

– Hogy érted, hogy nem láttad? Vállat vonok.

– Sohasem néztem bele az újságba.

– Nem?

– Oké, nem kell így hitetlenkedned. Képzeld, néhány nő képes megállni, hogy a meztelen fotóidat nézegesse.

Csak ez elég ritka.

– És egy kicsit sem voltál kíváncsi?

Valami új bujkál a hangjában. Valami morcos. Valami, amitől összerándul a gyomrom.

– Nem.

Átlátszó hazugság.

– A barátok nem nézegetik a meztelen barátaikat. Ez az emberiség legalapvetőbb szabálya.

Nathan hosszú lábai kilencven fokos szögben tartanak szét. Tömör fatörzsek, melyek gyökeret eresztenek. A karját a kanapé háttámlájára veti, az ujjbegyei finoman érintik a vállamat, miközben a másik kezével a bokámat simogatja. A hüvelykujja fel-le mozog. Fel és le. Fel és le. De a legkülönösebb az, ahogy a tekintete feljebb vándorol, és beharapja az ajkát.

– Mi az? – kérdezem, és érzem, ahogy a föld megmozdul alattam. – Mi ez az ábrázat? – bökök az arca felé.

– Hm? Semmi.

– Borzalmasan hazudsz, Nathan. Komolyan, remélem, hogy sohasem pókerezel, különben elveszíted minden pénzedet. Na, bökd ki.

Sötét tekintete rám siklik.

– Ha elmondom, azt fogod kívánni, hogy bár ne tettem volna. Hevesen dobog a szívem.

– Oké, tényleg el kell mondanod. Sőt, most már követelem.

Hangosan kifújja a levegőt, miközben a fejét egyik oldalról a másikra forgatja, mintha bátorságot gyűjtene.

– Én… én már láttalak téged meztelenül. Na, most elmondtam.

Valamiért ösztönösen úgy reagálok, hogy elkapom a lábam az öléből, és hozzávágok egy párnát a kanapéról.

– Nem, nem láttál!

Nathan nevetése szürreálisnak hangzik. Mintha álmodnék.

– Tényleg láttalak. Véletlen volt. Kijöttél a zuhanyzóból és – hűha! Jól vagy? Bree, ülj le! Úgy nézel ki, mint aki menten elájul.

El is ájulok. Száz százalék, hogy el fogok ájulni. Nathan Donelson látott meztelenül, és nekem fogalmam sem volt erről! Ez így nincs rendjén. Mit csináltam? Ó, Istenem, kérlek, mondd, hogy nem táncoltam, vagy nem valami szörnyű dolgot műveltem. Talán ezért nem mozdult rám soha. Látott meztelenül, és semmit sem érzett! Nathan megfogja a kezem, és lerángat maga mellé a kanapéra. És itt van a probléma ezzel az egész szituációval: Ő a legjobb barátom, akihez mindig fordulok az ilyen helyzetekben, szóval annak ellenére, hogy ő az, aki miatt zavarba jövök, az is ő, akinek a mellkasába fúrom az arcomat vigasztalásért. Hosszú karja elnyel, ahogy magához húz. A kölnije illata beborít, és most már tudom, hogy ez hiba volt. Nem fogja hagyni, hogy elmenjek.

– Látod, pontosan ezért nem mondtam el neked. Tudtam, hogy ki fogsz akadni, és attól féltem, hogy elveszed a kulcsodat tőlem.

– Jó ötlet. Kérem vissza a kulcsomat!

– Semmiképpen. Bree, képesek vagyunk felnőtt módra kezelni ezt.

– Nem, nem vagyunk képesek! Semmit sem vagyunk képesek felnőttként kezelni – miért várnád el ezt most? Számomra ez nagyon megalázó. Legeltetted rajtam a szemed? Megbámultál? Mennyire néztél meg? És… milyen szögből?

Ezek egyikét sem akarom tudni, mégis kétségbeesetten akarom tudni. Mint egy kisikló vonat. Nem tudsz elmenni ilyesmi mellett. Nathan felmordul, érzem, hogy a feje hátrabillen, és felnéz a plafonra.

– Oké. Nem, nem legeltettem rajtad a szemem, mert nem vagyok perverz. És… ez amolyan háromszázhatvan fokos szög volt, mert kijöttél a fürdőszobádból és aztán… nem tudom, talán ott felejtettél valamit, amire szükséged volt, mert megfordultál és visszamentél.

Nos, fogalmazzunk így, emberek: Bree Camden halálának időpontja este 10.30. Meghalt szégyentúladagolásban.

Felváltva nyögök és nyöszörgök, és még mélyebben temetem az arcomat a mellkasába. Befurakodom ide, és soha többet nem jövök ki. Örökre hozzá tapadok, de legalább többet nem bámul majd. Finoman megsimogatja a hajam.

– Valószínűleg arra vártam, hogy megszáradjon az önbarnító krém rajtam.

Nathan olyan sokáig hallgat, hogy azt hiszem, elaludt. Felnézek rá, és meglátom távolba meredő, kifejezéstelen tekintetét. És ekkor rádöbbenek, mi folyik itt. Hangosan tapsolok az arca előtt.

– Nem, ne csináld! Nem idézheted fel, hogy nézek ki meztelenül!

– Sajnálom.

Pislog, szégyenlősen néz.

– Említetted az önbarnítót, és akkor… mindegy. Összeszorítom a fogamat.

– Ez teljesen elfogadhatatlan. A mosolya együttérzővé válik.

– Bree, nagyon sajnálom. Mit tehetek, hogy jobban érezd magad? Ne beszéljek róla? Elmondjam, mire gondoltam, amikor megláttalak?

– NE! A POKOLBA IS! NE!

Eltolom Nathan karját, és felállok. Úgy járkálok fel-alá, mint egy párduc az állatkerti ketrecében. Hirtelen támad egy ötletem, és azonnal kibököm.

– Levehetnéd te is a ruhádat.

Nathan döbbenten pislog rám. Megértem. Magam sem vártam, hogy ilyesmit mondjak. De ez egy kiváló ötlet! Egy több mint kedvezőtlen helyzetben látott meztelenül engem, és most nekem is látnom kell őt meztelenül hasonló helyzetben. Nyel egyet.

– Vagy egyszerűen csak fel kellene kapnod egy újságot azok közül, és végre belenézned.

– Nem.

Megrázom a fejem, mint egy dacos kisgyerek.

– Azokban tökéletes a megvilágítás, be vagy olajozva, és – legyünk reálisak – valószínűleg felturbózták a képet. Úgy nézhetsz ki ott, mint egy férfiisten, és ez így nem fair, mert te erős fényben láttál engem, ahogy körbebillegtem.

Megpróbálja elfojtani a mosolyát. Ettől még idegesebb leszek. Intek neki, hogy emelje fel az önelégült seggét a kanapéról. Felnyög, lehajtja a fejét, és lassan teljes magasságában felemelkedik. Te jó ég, olyan, mint egy torony. Koromfekete tekintete onnan, kétméternyi távolságból találkozik az enyémmel, és felvonja a szemöldökét.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

– Ez egy kiváló ötlet. Fogj hozzá!

Gondolom, vad pillantásokat lövellek rá. Olyan lehetek, mint egy megveszett mókus, akibe jobb, ha nem fut bele az ember a parkban. Nathan nem pirul el, ahogy reméltem. Nem tűnik bizonytalannak vagy rémültnek amiatt, hogy mit fogok látni a ruhái alatt. Kezdi kigombolni az ingét. A keze magabiztosan dolgozik, de az én lábam úgy remeg, mint egy újszülött őzikének. Minden egyes szétnyíló gombnál megkérdőjelezem az épelméjűségemet, amiért ezt kértem tőle, de nem mondom neki, hogy álljon le.

Három gombbal lejjebb már látok egy napbarnított háromszöget a mellkasából. Négy gomb. Öt, és most felbukkan néhány szőrszál. Incselkedve szünetet tart.

– Kérsz egy cigarettát vagy valami mást? Talán felraknád a lábad?

– Csitt. Ez így igazságos.

Ez az egyetlen oka, hogy ezt teszem.

Az egyetlen ok.

Nathan ujjai elérik az utolsó gombot. Lecsúsztatja az ingét a válláról, és a kanapéra hajítja. Sokszor láttam már póló nélkül korábban, de ez… ez most más. A vállát mintha gránitból faragták volna, a kulccsontja pedig olyan, mintha két feszítővas nyomná ki arany, bársonyos bőrét. Árnyékok festik körül bordáit és kockahasát, ettől az izmai úgy néznek ki, mint a tökéletesen vékony derekához vezető lépcsőfokok. A derékizma eltűnik a szépen vasalt öltönynadrágban, amelyet egy matt fekete öv tart. Izmok, inak, erek és fájdalmas jóképűség, ez ő. Olyan gyönyörű, amilyen ember nem is lehetne. Mágneses és elektromos egyszerre. Magához vonz és megráz, ha megérintem.

Ó, mégis mit hittem! A megvilágítás fikarcnyit sem számít egy olyan test esetében, mint Nathané. Állhatna akár egy orvosi rendelő éles fénycsövei alatt, a nyelvem akkor is kilógna a látványától.

Fekete szeme ragyog, ahogy kioldja az övét, én pedig szédülni kezdek. Nem gondoltam ezt át. Mi történik, miután itt áll majd meztelenül? Az elmém kitölti ezt az űrt, és a hang, ahogy a szíj kicsúszik a nadrágja övtartójából, élesen hasít a fülembe. Nyaki ereimben vadul dobol a vér, közben minden pillanatát követem, ahogy inas húsa mozog, míg az övet a levetett inge mellé dobja. Hirtelen ráébredek, hogy túlságosan is akarom ezt. Hogy a kezem a ruhámat markolja. Ez mindent meg fog változtatni, és én AKAROM EZT. Akarom Nathant, méghozzá így. Nem barátként. Ez egy kicsit veszélyes. Egy kicsit szokatlan. És nagyon szexi.

Legszívesebben egy lépéssel közelebb húzódnék hozzá, és végigjártatnám a kezemet a hasán. A nyaka köré akarom fonni a kezem, és hagyni, hogy férfias testéhez öleljen.

Nathan megtorpan a nadrágja gombjánál, és amikor kinyitja, meglátom fekete alsónadrágja szélét – ekkor rám tör a valóság. Tényleg meg akarja tenni. Tényleg meztelenre akar vetkőzni itt, a nappaliban, és megmozgatni minden nő fantáziáját (engem is beleértve). Ég körülöttem a levegő, ám még mielőtt megtehetné a következő mozdulatot, magam elé tartom a kezem.

– Állj!

Megdermed, rám szegezi a tekintetét, a meglepetéstől eltátja a száját, mellizma megfeszül a váratlan fordulattól. Nem mond semmit. Vibrál a levegő körülöttünk. Megrázom a fejem. Mégis, mit gondoltam? Nem tudom megtenni. Ez olyan szintű változás lenne az életemben, mintha ejtőernyő nélkül ugranék ki egy repülőgépből.

Meg kell hátrálnom.

– Csak vicceltem! – tört ki belőlem, mintha egész idő alatt csak egy hatalmas tréfa lett volna. Haha! Teljesen bedőltél! Nevetek, és elfordulok Nathantől, csak hogy kifújjak egy jó adag levegőt. 2,1 másodpercem van, hogy mentsem a helyzetet, mielőtt kisiklik a kezünkből az irányítás. Hagyom, hogy az éjszaka a legjobbat hozza ki belőlem, és kezdem szem elől téveszteni az eredeti tervet.

Légy erős, Bree. Elkápráztatott ez az álkapcsolat.

Háttal Nathannak gondolatban elismétlem a sikeres barátságra vonatkozó titkos szabályaimat.

1. Tartsd becsomagolva ezeket az érzéseket, mint a tojássalátát egy templomi pikniken – mert valójában senkinek sem tesznek jót.

2. Nathan született flörtölő. Ne szégyenítsd meg magad azzal, hogy félreértelmezed a személyiségét a flört miatt.

3. Ne nézz a csupasz bőrére, mert elevenen megégsz.

Ezt az utolsó szabályt félig áthágtam, és mostantól szenvedni fogok a következményeitől. Összegyűjtöm ezeket az érzéseket, amelyek úgy dongják körül a testemet, mint darazsak a darázsfészket, és berakom őket egy befőttesüvegbe. Rácsavarom a tetejét. Még pillanatragasztót is kenek a fedő alá, csak hogy biztos legyek benne, egyetlen kóbor érzelem sem szökik ki. És ekkor megfordulok. Ó, istenem, a szemem előtt kell tartanom a kezemet, hogy ne lássam a testét.

– Szóval, vicceltél? – kérdezi, és az arcán megjelenő kisfiús bizonytalanság kis híján megöl.

– Igen!

Nevetek, talán kissé túl hangosan.

– Semmiképp sem engedném, hogy levedd az alsógatyádat. Nem kell látnom mindezt. Csak szívatni akartalak, és látni, milyen messzire mennél el.

– Elég messze – mondja jól szórakozva. Ettől úgy összeugrik a gyomrom, mint mosásban a műszálas dzseki. Még egy pillanatig bámulom őt, aztán megköszörülöm a torkomat, és úgy fordulok az ajtó felé, mint egy szűz lány. Lassan repülősót is vinnem kell magammal mindenhová.

– Oké, ez jó móka volt! De hűha, nézd, mennyi az idő! Reggel korán talpon kell lennem, hogy megsüssem a heti sütiadagot. Ki korán kel, aranyat lel.

– Bree? – kérdezi Nathan elnyújtott, vicces hangon. – Jól vagy?

Megállok egy pillanatra, csak hogy dicsőségesen nagy szemeket meresszek rá. ATYAÚRISTEN, a teste… mint egy megmunkált agyagszobor – lágy és tökéletes izmait feszes vonalakkal metszették.

– Hogy én?

A szívemre szorítom a kezem.

– Persze! Miért kérdezed?

Zümmögök körbe a szobában, akár egy darázs, miközben összegyűjtöm a holmijaimat. A cipőm. HOL VAN A CIPŐM? Megteszek három kört, és úgy festek, mintha a saját farkát üldöző cica.

Nathan nagy keze hirtelen betakarja a vállamat. Kitérek az érintése elől, mintha a Mátrixban kerülném el a golyókat. Arcán értetlenkedés, ahogy csendben átnyújtja a magas sarkúmat.

– Nos, örülök, hogy jól vagy.

A hangszíne azt sugallja, nem sikerült lóvá tennem. Elveszem a cipőmet, és gyorsan felhúzom az egyiket, miközben a másik lábamon ugrálok. Nathan az alkarom után nyúl, hogy megtámasszon. Egyszerre szeretnék nyüszíteni, sírni és nevetni, mert szuper érzékeny vagyok az érintésére. Amikor végre fent van mindkét cipőm, billegni kezdek kifelé. Billegni, mert kacsalábra húztam fel a topánkát. Egy kislány vagyok, aki bebújt az anyukája ruhásszekrényébe, és megpróbált kiosonni a legszebb tűsarkújában. Nincs időm megcserélni őket. El kell tűnnöm innen.

– Jó volt látni téged, legjobb barátom! – Fura ezt mondani. – Sok szerencsét a hétvégi játékhoz! Majd hívlak…

Érzem, hogy a keze az enyémbe csúszik, és visszaránt. Felkiáltok, ahogy Nathan megforgat, szemében veszélyes, játékos csillogás.

– Csak egy perc, legjobb barátném.

Visszatartom a lélegzetemet, csak három – talán négy – centire vagyok pőre mellkasától. Fáj a tenyerem, ahogy a mellizmának feszül. De ekkor a mellkasa eltűnik a látóteremből, ahogy Nathan fél térdre ereszkedik. Ó, ISTENEM, MOST MEGKÉRI A KEZE…

Átfogja a bokámat, és kissé felemeli egyik lábam. Majd lehúzza a cipőmet – Hamupipőke meséjének újrajátszása.

– Így ki fogod ficamítani a bokádat.

Leengedi csupasz lábamat a földre, aztán megemeli a másik bokámat. Ezt a cipőmet is lehámozza, majd felhúzza a jó cipőt. Ezalatt a kezével finoman megütögeti a vádlimat, így jelezve, hogy ismét emeljem fel a másik lábamat. És igen, jól gondoljátok, ennél a pontnál meghaltam. Nathan befejezi a műveletet, valami különös dologra leszek figyelmes. Mielőtt felállna – két lélegzetvételnyi ideig a lábamat bámulja. Ez alatt indokolatlanul VAD ötletek futnak át a fejemben. Ismét lenéz, majd feláll, de mire teljesen felegyenesedik, én már az ajtó felé fordultam, és kiviharzom, megígérve, hogy holnap felhívom, és talán egy tortát is sütök neki. Nem tudom, mi volt ez, de a petefészkem világosan érzi, hogy tartozik Nathannek valamivel.

20.

BREE

Az előcsarnokig vezető úton végig úgy mozgok, mint egy zombi. A tekintetem zavaros, és biztos vagyok benne, hogy a recepción dolgozó hölgy azt hiszi, be vagyok lőve. A sarkam kopogása hangosan visszhangzik az üresen kongó tágas hallban, tudatában vagyok minden hangnak. Ha visszagondolok majd erre a napra, valószínűleg erre fogok a leginkább emlékezni – az éles koppanásokra. Még nem engedtem meg magamnak, hogy arra gondoljak, mi történt Nathan lakásában. Egyáltalán nem fogom a dolgot piszkálni, kapargatni vagy boncolgatni. Ehelyett kilibegek a bejárati tolóajtón. A klíma benti, hűvös levegője találkozik a kinti, balzsamos óceáni szellővel, és én még mindig lebegek. Úgy döntök, maximálisan arra koncentrálok, hogy mit érzek és mit látok, csak azért, hogy a gondolataim ne osonhassanak vissza lábujjhegyen az emeletre. Kint, a járda mellett meglátom a terepjárót, amelyben Nathan és én korábban ültünk, és ekkor eszembe jut, hogy megkérte a sofőrjét, maradjon készenlétben a garázsban, hogy hazavihessen. Szerencsére eddig nem volt túl sok problémám tolakodó paparazzikkal vagy megszállott rajongókkal, és nem kockáztatom túl gyakran, hogy egyedül sétáljak. Csakhogy ma este szükségem van a sétára, hogy kitisztítsam a fejem. Robert, ma esti sofőrünk kivágódik a vezetőülésből, mint egy NASCAR-pilóta a bokszkiállásnál.

– Várjon, Ms. Camden! Mr. Donelson megkért, hogy vigyem haza.

Elnézek a sofőr mellett, és szó szerint látom az innen öt háztömbnyire lévő Cherry Avenue-t, ahol a bérház áll, amelyben lakom. Persze, éjszaka van, de jó a közvilágítás, és az út meglehetősen üres. Kissé túlzásnak tűnik pár méternyi távolságra kocsival menni.

– Köszönöm, de inkább sétálnék.

Semmi szükségem nincs arra, hogy Nathan extra terepjárójában rám törjön az éjszaka minden emléke. Csak jobban felzaklatna. Le kell csillapítanom az idegeimet, és okosan kell viselkednem, mert valami határozottan történt közöttünk, és fogalmam sincs róla, hogyan érezzek ezzel kapcsolatban. Nem vagyok benne biztos, hogy bármit is szeretnék érezni. Továbbsétálok. Robert bepattan az SUV-ba, és poroszkálva elindul mellettem. Oldalra pillantok, és megpróbálom kitalálni, követ-e, vagy sem. Gyorsítok, mire ő is gyorsít. Hirtelen megállok, mire ő is így tesz. Csípőre tett kézzel felé fordulok.

– Robert! Húzza le az ablakot. – Teljesíti a kérésemet, és már látom is édes, mosolygós arcát. Nehéz haragudni rá ebben a cuki sofőrkalapjában. – Mit művel?

– Hazakísérem. Mr. Donelson nagyon határozottan utasított: meg kell győződnöm róla, hogy biztonságban hazaért.

Felnyögök.

– Szóval egész úton hazafelé követni fog, mint egy orvvadász?

– Jobban szeretem a testőrt. És igen. – Bocsánatkérőn mosolyog. Tudja, hogy idegesítő, de a főnöke túl jól fizet ahhoz, hogy ne engedelmeskedjen. – Hacsak nem akarja, hogy elvigyem valahová máshová.

Gondolkodom ezen egy pillanatig, aztán beugrik valami. Miért is ne? Van egy hely, ahová szeretném, ha elvinne. Az egyetlen emberhez, aki mindig mindent jobbá tesz.

– Oké, de az anyósülésre ülök, mert túl sok mindenről kell beszélnünk ahhoz, hogy csak úgy bevágódjak hátra, mint egy nagyképű politikus.

Megdobom az ablakot egy kővel. Semmi. Elhajítok egy másik kis kavicsot. Kellemetlenül recsegő hangot kelt, félek, hogy talán betörtem az üveget. A filmekben sohasem történik ilyen! Gondolom, azok az ablakok elpusztíthatatlanok. Már éppen fülem-farkam behúzva elszaladnék, amikor elhúzzák a függönyt, és a nővérem dühösen néz le rám az emeleti ablakból. Látom az arcán a megdöbbenést. Integetek, hogy nyissa ki az ablakot, mintha erre magától nem gondolt volna. Kinyitja, én pedig halkan felkiabálok neki:

– Aranyhaj, engedd le a hajad!

– Bree? Mi a fenét keresel itt?

Lily nagyon aranyos. Sohasem káromkodik. Agresszívan a bejárati ajtóra mutogatok.

– Gyere le!

– Te jó ég. Úgy érzem, álmodom.

– Ezzz neeeeem áloooommm – huhogom kísérteties hangon.

– A karácsony szelleme vagyok…

– Jaj, istenem, mindjárt lemegyek.

Két perccel később a verandán ülök a nővéremmel, és bolyhos rózsaszín pongyolájának vállára hajtom a fejem. A járdaszegély felé biccent.

– Ez meg ki?

– Bob. A sofőröm.

Csak az igaz barátai hívják Bobnak. Elöl ültem mellette egész úton, és megettünk egy egész zacskó cukrot, miközben elmesélte nekem, hogyan ismerkedett meg a feleségével, Miriammel negyven évvel ezelőtt. Szóval, igen, a legjobb barátok lettünk.

– Miért van neked egy Bobod?

– Mert Nathan nem hagyta, hogy egyedül sétáljak haza.

– Persze. Logikusan hangzik. Egy percig csendben vagyunk.

– Nem mintha nem örülnék, hogy itt vagy velem, de lennél szíves elmagyarázni, mi a francért utaztál két órát éjszaka, hogy köveket dobálj az ablakomra, és leülj a verandámra?

– Azt hittem, hogy a kőhajigálás aranyos. Mint a filmekben.

De lehet, hogy betörtem az egyik ablaktáblátokat.

– Komolyan? – kérdezi Lily emeltebb hangon, ami az súgja, hogy közel sem találja annyira aranyosnak a dolgot, mint én.

Grimaszolok.

– Nem. Csak viccelek.

Oké, lehet, hogy fel kell hívnom Nathant, hogy egy kis szívességet kérjek tőle, és kölcsönvegyem a mágikus, dolgozó méhecskéit, akik kicserélik az üveget, mielőtt a nővérem észreveszi.

– Még jó! – sóhajt Lily megkönnyebbülten. Tényleg remélem, hogy később nem ellenőrzi azt az ablakot. – Akarod, hogy odategyek egy kis vizet a teának?

– Nem, köszönöm. Hamarosan haza kell vinnem Bobot, vagy Miriam levadász.

Lily hitetlenkedve nevet.

– Oké, rajta. Most komolyan. Nem egyetlen ölelésért autóztál ilyen messzire. Mi folyik itt? Történt valami?

Nyöszörgök, mélyebben simulok bele a nővérem lágyságába, és hagyom, hogy a valóság, amit eddig elkerültem, végül rám zuhanjon.

– Azt hiszem, Nathan és én majdnem huncutkodtunk ma.

– MICSODA?! Én…

Szigorú tekintettel felkapom a fejemet, hogy egy szintben legyen az övével.

– Ha kimondod azt a szót, amit az előbb elkerültem, lekapom rólad a rózsaszínű pongyoládat, és beledobom egy sáros pocsolyába.

– Durva. De rendben. Nem mondom. De tudd, hogy arra gondolok. – Rám vigyorog, és érzem, hogy kicsit csökken a teher a vállamon. – Szóval, felteszem, hogy mivel itt vagy, és nem ott vele, ez azt jelenti, hogy nem huncutkodtál, ahogy az imént olyan éretlenül fogalmaztál.

– Igen. Tökéletesen ura voltam az érzelmeimnek, és képes voltam higgadtan leállítani a dolgot, mielőtt túl messzire ment volna.

Köhög.

– Pánikba estél.

Megint köhög. Megütögetem a vállát.

– Jól vagy?! Igyekeztem kitérni előle. Kibotorkáltam a lakásból és megígértem, hogy sütök majd neki süteményt. Tiszta káosz vagyok.

– Egy kicsit, de így szeretünk. Szóval meséld el elejétől a végéig, hogy mi történt.

Elmondom. Elmesélem neki, hogy beszakítottam a posztert (úgy nevet, mint egy hiéna, és ezt egyáltalán nem értékelem), aztán elmondom, hogy visszamentünk Nathan lakására, és hogy látott engem meztelenül (ó, istenem, egészen mostanáig teljesen megfeledkeztem erről a részről), aztán mesélek neki a sztriptízről, és arról, hogyan vetettem véget neki.

Ennél a pontnál erősen megcsíp a hónom alatt.

– Au! Ezt miért kellett?

– Azért, mert leállítottad a sztriptíz közepén! Az arca teljesen kipirult. Nagyon dühös rám.

– Ne mondd így, hogy sztriptíz. Úgy hangzik a szádból, mintha a feje fölött pörgette volna a ruháit.

Megrázza a fejét.

– Legközelebb úgy kellene. Ó, istenem, egy olyan férfi, mint Nathan Donelson vetkőzik neked! És te leállítottad! Hogy lehetsz a húgom?

– Megyek, felébresztem Dougot, és megmondalak neki, ha nem hagyod abba.

– Doug igazat adna nekem! Őszintén mérges vagyok rád. Adj egy percet.

Felvonom a szemöldökömet, összefonom a karomat, és várom, hogy a nővérem lenyugodjon a dühkitöréséből. Végül mély levegőt vesz, majd kifújja.

– Oké, készen állok.

– Jól vagy?

– Ühüm.

– Nagyszerű, most már visszatérhetnénk hozzám? Mert életem egyik nagy döntése előtt állok, és szükségem van a támogatásodra.

– Igen, elnézést. Folytasd.

Mesterkélten szorosabbra húzza rózsaszín pongyolája övét, mintha nem az imént bátorított volna arra, hogy Nathanből chippendale-táncost csináljak.

– Azt hiszem… Azt hiszem, össze szeretném tépni a szabályaimat, és átgondolni, mi történik köztem és Nathan között. Tudod, mit mondanak manapság, akik megpróbálnak lazának tűnni? Hogy sodródj az árral. Elegem van abból, hogy csak barátok vagyunk. Készen állok rá, hogy többet reméljek.

Lily felemeli a kezét, mintha a templomban ülne, és a Szent Lélek tényleg beszélne hozzá.

– Dicsértessék. Mindnyájan elég hosszú ideje várunk már erre!

Lehunyom a szemem, és végre hagyom, hogy az agyam visszakalandozzon ahhoz a pillanathoz a nappalijában. Itt az ideje, hogy arca minden rezdülését kielemezzem, hogy biztos lehessek abban: a helyes döntést hozom. Arra használom a memóriámat, hogy nyomon kövesse a teste minden mozdulatát – nem a vágy miatt (bár az sem utolsó), hanem hogy megfejtsem a mozdulatok jelentését, mintha egy új nyelvet tanulnék.

Ebben a visszaemlékezésben Nathan nem hezitál. Nem kapja el a tekintetét, amikor arra kérem, hogy dobjon le mindent magáról, ami eltakarja, és álljon elém. Bizalom van a szemében. Egy profi, CIA-szintű megfigyelőrendszert használok az agyamban, hogy a bőrére zoomoljak. KÖZELÍTÉS! A karja libabőrös. Végül, amikor felnéz rám, miközben segít kicserélni a magas sarkúmat, és a keze átöleli a bokámat, megállítom a képet, és a képernyőre mutatok – mert az arcán egy olyan férfi vonásait látom, aki érez irántam valamit. Nem tudom, milyen mélyek ezek az érzelmek, de igenis ott vannak.

Kinyitom a szemem, és a bátorság úgy tölt fel, mint egy léggömböt. Soha többé nem bújhatok el a kockázat elől, különben életem hátralévő részében egyedül fogok üldögélni e védőfalak mögött – magányosan és csalódottan.

Lilyre nézek, és felhúzom a vállam.

– Tudod, mire jöttem rá? Ideje többet remélni Nathannel kapcsolatban, mert a remény egészséges. Mert még ha fel is készülök a legrosszabbra az életben, akkor sem fog kevésbé fájni az esés.

Tátva marad a szája a döbbenettől, majd megütögeti a karomat.

– EZT ÉN MONDTAM NEKED.

Felhúzom az orromat.

– Nem hiszem.

– De, én voltam.

– Szerintem egy inspiráló szöveg az Instagramon.

– NEM, EZ A TE ZSENIÁLIS NŐVÉRED VOLT!

Nevetek. Bolyhos rózsaszín valója köré fonom a karom, és megpuszilom.

– Köszönöm, nővérem. Zseniális vagy.

– Ezt ne felejtsd el.

Így ülünk még egy darabig, az életről és a gyerekeiről beszélgetünk, Doug közelmúltbeli előléptetéséről, meg a közelgő születésnapi partiról, amit idősebbik unokaöcsémnek szervez. (Természetesen ott leszek.) Lily igazán boldog, és ez végtelen örömmel tölt el.

Végül megkérdezi:

– És mi a következő lépés? Felhívod Nathant holnap, és megmondod, hogy érzel valamit iránta?

– Felhívni? Lehet, hogy ma hirtelen megvilágosodtam, de nem állok készen rá, hogy a szívemet teljesen kirakjam a húsvágó tőkére. Előbb az álkapcsolatunk védelme alatt kicsit kacérkodom majd, és meglátom, hogy reagál. És közben majd reménykedem egyedül.

Lily rémülten néz.

– Mit jelent az, hogy kacérkodsz? Rámeredek.

– Tudod, flörtölök. Szexi leszek – válaszolom, és csábosan megsimogatom a vállamat.

– Az imént használt kifejezésed és amiatt, amit a válladdal csináltál, attól félek, fogalmad sincs, hogy csináld ezt az egészet.

– Na, álljunk csak meg. Ez nagyon is szexi. Hé, Bob! Szokott Miriam kacérkodni?

Az új legjobb barátom majd támogat engem. Ragyogó mosollyal letekeri az ablakát.

– Ó, igen. Soha nem spórol a majonézzel a sonkás szendvicseimben.

Grimaszolok, Lily pedig felröhög. Remek. Az érzéki kifejezéseimen még dolgoznom kell egy kicsit. Mielőtt elindulok, eszembe jut valami.

– Ó! Várj, hoztam neked valamit! – mondom Lilynek, miközben a táskámban kotorászom.

– Egy Breegyót? Kérlek, mondd, hogy azt. Nathannek lassan több lesz, mint nekem, és legközelebb szeretném odavágni neki, hogy én állok nyerésre.

Előveszek egy kis Barbie-t.

– Rózsaszín pongyolát visel! – mondja Lily hatalmas mosollyal, ahogy végigsimítja az apró plüssruhát.

– Megláttam a boltban valamelyik nap, amikor az aprócikkeknél sétáltam, és annyira hiányoztál, hogy meg kellett vennem.

Lily átöleli a vállamat, és megszorítja.

– Köszönöm, imádom. Ezzel talán lekörözöm a pasidat.

– Még nem az én pasim. Nevet.

– Bree, drágám, évek óta a tiéd.

21.

NATHAN

– Kajacsata? Tényleg megcsináltad? – kérdezi Jamal, és felnéz a papírlapból, amelyet én nyomtattam ki, és amelyen ott sorakoznak a korábbi ötleteink. Kihúztam rajta azokat a dolgokat, amelyeket már megpróbáltam. Pipát tettem azok mellé mellé, amelyek jól mentek, és egy X-et azokhoz, amelyek nem működtek. – És hogy ment?

A lap felé bökök a fejemmel.

– Mit gondolsz, mit jelent az az X?

Derek Jamal mellkasára csap a kézfejével.

– Megmondtam neked, hogy ez nem fog működni.

– Nincs miért kárörvendened – mondom, és közben előreülök, hogy lássam Dereket. – A kacsintásod is nagyot bukott.

Lawrence Derek mellett hever, így ki tudja kapni Jamal kezéből a papírt.

– Hadd nézzem csak.

Végigfuttatja az ujját a listán – tudom, mit keres. Diadalmas mosoly jelenik meg az arcán, amikor megtalálja.

– Tudtam, hogy a véletlenszerű lassú tánc működni fog. Ha romantikus akarsz lenni, mint a szar, hagyatkozhatsz arra, ami a Szerelmünk lapjaiban történik. Gyakrabban kellene hallgatnotok rám, srácok.

– Jobban szerettelek, amikor csendes, mogorva fickó voltál – veti oda Jamal Lawrence-nek, kimérten dobolva a karfán.

A bal oldalamról Price szól közbe.

– Miért? Mert elviszi előled a pálmát? Jamal gúnyos mosollyal hunyorít.

– Folytasd csak, majd odamegyek, és szétkenem a lábadon a körömlakkodat.

– Határozottan nem gondoltam volna, hogy az életben valaha ilyen fenyegetést kapok.

Lenézek a saját lábamra, amit felpolcoltam egy összehajtogatott törülközőre, hogy feketére és ezüstre festett lábujjkörmeimen megszáradhasson a lakk. Igen, ma eljöttünk egy körömszalonba, mert miután Bree kifestette a körmeinket az első rájátszásmeccsre, és nyertünk, nagyon babonásak lettünk ezzel kapcsolatban. Amíg továbbra is marad a nyerő széria, folytatjuk a lakkozást. Megkértem volna Breet, hogy ma is fesse ki a körmünket, de muszáj volt a srácokkal is ötletelnem. Szóval itt vagyunk, öt nagydarab pacák, akik a sztereotípiákat lerombolva a csapatuk színeire festetik a lábujjkörmeiket. Pokolian élvezzük. Tudtátok, hogy pezsgőt szolgálnak fel ilyen helyeken? Egyszerűen imádom. El kell hoznom ide Breet. Jamal valahogy megkaparintja a listát Lawrence-től. Vissza akarja szerezni a pálmát.

– Oké, szóval ebből a listából következtetve ideje fokozni a tempót a fizikai érintést illetően. Fogtátok egymás kezét. Megérintetted a karját beszélgetés közben.

Ezeket az ujjain veszi számba.

– Kisöpörtél egy hajtincset az arcából. Megmasszíroztad a lábát… Azt mondanám, ideje haladni egy kicsit, ha úgy tűnik, hogy ő is benne van.

20-as pont. Igen, bemagoltam őket. És igen, alig várom ezt, jobban, mint a többit. Főleg, mert azt remélem, hogy anélkül tudom megvalósítani, hogy Bree leállítana, és romba döntené az egész tervet. Amúgy minden jel arra mutat: Bree ugyanezt érzi. Még sohasem voltam ennyire eltelve a reménnyel. És sohasem rettegtem annyira attól, hogyha minden jól megy, el kell mondanom neki, hogy egész idő alatt egy puskából dolgoztam. De ezen a hídon csak akkor kelünk át, ha odaérünk. Mindent a maga idejében.

– Mégis hogyan? Otthon a kanapémon nem igazán tudok haladni vele, mert ott nem tudom ürügynek használni az álkapcsolatunkat. És a közeljövőben nincs semmilyen rendezvény.

– Majd szervezek egy partit – mondja Derek. – A holnapi meccs után. Ha győzünk, győzelmi partinak hívhatjuk. Ha veszítünk, akkor ez lesz a vigasz. A bulik mindig tökéletes hátteret biztosítanak a sikerhez. Mindig mindenki egy sötét sarokba húzódik.

Grimaszolok, és mocskosnak érzem magam, amiért előre kitervelem, hogyan lépjek tovább Breevel.

– Valójában nem szeretném ezt megtervezni. Ha magától megtörténik, akkor megtörténik. Nem akarom erőltetni.

Derek a szemét forgatja. Azt gondolja, mennyire prűd vagyok.

– Remek. De azért még mindig jó alkalom, hogy ugródeszkaként működjön néhány másik ötlet számára.

– Te csak ürügyet akarsz egy partihoz – jelenti ki Jamal árulkodó vigyorral. Derek a helyi playboy, bajkeverő és médiamágnes. Mindig belecsöppen valami zűrbe, ezért van az, hogy a rendes szezonban rövid pórázon tartom a fiúkat. Valójában semmit sem tehetek, hogy megállítsam őket, de bizonyos okoknál fogva felnéznek rám. A jóváhagyásomat akarják. Ezért Derek egy kicsit mindig puhatolózik, nehogy nagyobb bajba keveredjen. Összekulcsolja a kezét az álla alatt, mint egy könyörgő kisgyerek.

– Léééccciiii, hadd rendezzek egy partit, apuci!

– Dereknek tulajdonképpen igaza van – mondja Jamal, és az ujja hegyével megkopogtatja a papírlapot. – Egy parti remek alkalom arra, hogy valami váratlanul kicsapja a biztosítékot, elmenjen az áram, és egy csomó gyertyát kelljen gyújtani.

A reménykedő kiskutyapofikra nézek.

– Rendben. Egy kisebb buli. De jobb lenne, ha nem a másnap reggeli hírekben végeznétek, srácok.

Derek már tépi is ki a telefonját a zsebéből, két hüvelykujja a kijelzőn szánt. Jamal nevetésben tör ki mellettem, és újra olvasni kezdi a listát.

– Várj, tényleg beragadtatok egy liftbe?

– Lefizettem a ház biztonsági őrét, hogy állítsa meg a liftet, miközben bent vagyunk.

Jamal szeme felcsillan. Ez is az ő ötlete volt.

– És? Közelebb kerültél hozzá?

– Pisilnie kellett, és azt hajtogatta rögeszmésen, hogy mindjárt odapisil a lift sarkába. Írtam egy üzenetet az őrnek, hogy két perc múlva indítsa újra a felvonót.

Jamal felnyög.

– Ne mondd el Lawrence-nek.

Vasárnap este van, Bree és én úton vagyunk Derek győzelmi partijára. Így van, megnyertük a meccset. Már csak egy győzelem, és biztos a helyünk a Super Bowlban. És ami fontosabb, a következőt akár megnyerjük, akár elveszítjük, a Super Bowl már tuti, vagyis a reklám adásban lesz továbbra is, és nem kell folytatnunk az álkapcsolatunkat. Nem kell, hacsak… már nem álkapcsolat lesz. Jelenleg Bree a kocsim anyósülésén ül, és a felháborító privát üzeneteket olvassa, amit a kíváncsi rajongóktól kapott. Már csak pár hetem maradt, hogy meggyőzzem Breet, milyen fantasztikus pár lennénk, ezért minden nyilvános eseményen részt veszek, amin csak tudok, hogy legyen ürügyem udvarolni neki.

– …és akkor az után érdeklődik, hogy csinálnék-e egy képet rólad a zuhanyzóban, és elküldeném-e neki! El tudod ezt képzelni?! Természetesen megkérdeztem, hogy mennyit lenne hajlandó fizetne érte.

Vetek rá egy pillantást, ő pedig csak nevet, és folytatja az olvasást. További húsz percig így folytatjuk, mert Derek egy előkelő kúriákkal teli külvárosi negyedben lakik Long Beach mellett. Kimerült vagyok a mai játéktól, és azt kívánom, bárcsak hazafelé tartanánk a parti helyett, ahol ott kell lennem agyban is, de ez most fontos. A 20. pont fontos. És még mindig nem terveztem meg. Csak nyitott vagyok egy felbukkanó lehetőségre. Talán kíváncsiak vagytok rá, hogy ideges vagyok-e a ma este miatt, és a kilátástól, hogy végre összejöhetek azzal a nővel, akibe tizenhét éves korom óta szerelmes vagyok. Bár megannyi nővel jártam, mégis IGEN, ŐRÜLTEN IDEGES VAGYOK. A tenyerem annyira izzad, hogy alig tudom tekerni a kormányt. A szívem olyan hevesen kalapál, hogy majd elrepednek tőle a bordáim. Biztos vagyok benne, hogy még Bree is hallja. Valószínűleg azt hiszi, hogy cukorkáspapírokat gyűrögetek, pedig dehogy; ezek csak a megroppanó csontjaim.

Remélem, hogy néhány fontos határvonalat átlépek ma este a legjobb barátommal. Ha nem viszonozza, ha mindezek után továbbra is úgy néz rám, mint egy barátra, akkor bedobom a törülközőt. Nem erőltetek semmit kettőnk között, és nem teszem tönkre a barátságunkat. Ha rámozdulok, ő pedig leállít és elmenekül, mint múltkor a kis sztriptízjelenetem után, akkor hivatalosan is túllépek rajta.

De először is össze kell szednem magamat. Hogy akarom megérinteni ezzel az izzadt tenyérrel? Olajos csíkokat hagyok majd szexi fekete ruháján. Nem, Nathan, ne gondolj a ruhára. Rá se nézz a ruhára. Ne pillants rá a combját ölelő feszes anyagra.

Ránéztem. Egész éjszaka azt néztem, és nincs semmi, ami segítene megőrizni a hidegvéremet. Minden vagyok most, csak nem higgadt – inkább egy működő vulkánra emlékeztetek.

– Szóval, miféle parti lesz ez? – kérdezi Bree, és leheletnyi idegesség borzolja a hangját. Legalább tudom, hogy nem vagyok egyedül, még ha más-más okból kifolyólag vagyunk is idegesek.

– Inkább csak valami visszafogott összejövetel. Semmi nagy durranás.

Derek megígérte, hogy nem esik túlzásba, nem lesz semmi olyasmi, ami bajba sodorhatja a srácokat a csapatból.

Csakhogy ebből nyilvánvalóan semmi nem igaz, mert ahogy áthaladunk a házához vezető biztonsági kapun, mintha több száz autót látnék. Ijesztő karnevál. A háza úgy ki van világítva, mintha július 4-ét ünnepelnénk. Színes fények ragyognak át az ablakokon, a zene lüktetése azonnal megcsap, amint kiszállok a kocsiból.

– Vagyis hát… inkább tomboló őrjöngés – helyesbítek, miután megkerülöm az autót, hogy kinyissam Breenek az ajtót, és segítsek neki kiszállni.

Bree ma gyilkoláshoz öltözött. Egy menekülő bérgyilkos a koromfekete, feszes, combközépig érő ruhájában. Hajfürtjei egyik vállára omlanak, én pedig totál odavagyok tőle. Azok a hatalmas, barna szemek most az elénk táruló jelenetet bámulják, és érzem, hogy a keze lassan az enyémbe csúszik. Összekapcsolódnak az ujjaink. Muszáj mosolyognom, amikor észreveszem, hogy az ő tenyere is izzad egy kicsit. Hallhatóan nyel egyet.

– Kérlek, maradj velem. Vigyorgok.

– El sem eresztelek.

Odabent sűrű tömeg. Halvány fények, hangos zene. Hacsak nem közvetlen előtted áll valaki, nehéz megmondani, ki az illető. Nem tetszik ez az egész. Bree erősen szorítja a kezem, és a tekintete azt üzeni, hogy nem tartozik ide.

Megszorítom a kezét – dehogynem.

– Kérsz egy italt?

Le kell hajolnom a füléhez, hogy hallja, amit kérdezek. Inkább egy klubnak tűnik ez a hely, mint egy otthonnak. Megölöm Dereket. Bree kétségbeesetten bólint, miközben a haja a számat csiklandozza. Bemanőverezem magunkat a konyhába, ahol ott találjuk Dereket és Jamalt a legnagyobb italválasztékkal egyetemben, amit valaha láttam. Pont elég nagy ahhoz, hogy bajba sodorja az egész átkozott csapatunkat.

Jamal szúr ki először – whiskyvel félig telt piros bögre a kezében. Azonnal lerakja, tesz egy hatalmas lépést hátra, majd vádlón Derekre mutat.

– Mondtam neki, hogy ne.

Derek felé fordítom a tekintetem, aki Jamalra néz.

– Mintha azt mondtad volna, hogy visszafogott buli lesz. Derek arcán huncut vigyor villan, majd széttárja a kezét.

– Megpróbáltam, de túlnőtt rajtam ez az egész. Jamal nevet.

– Ugyan, dehogy. Hazudik. Láttam a vendégek listáját, és határozottan szándékosan hívta meg ezeket az embereket.

Ahogy felmérem a partit, meglátok néhány srácot a csapatból. Mindannyian isznak, és olyan nők veszik őket körül, akiket nem ismerek. Persze valójában semmi rosszat nem tesznek, de fiatal még az éjszaka, nekünk pedig edzésünk lesz reggel. A vérnyomásom az egekbe ugrik. Miért viselkednek így mindannyian? Senki mást nem érdekel, hogy a rájátszásban vagyunk? Mi van, ha az egyik kezdőjátékosunk berúg, és összeverekedik valakivel? Mi van, ha ki kell hívni a zsarukat? Mi van, ha ez felfüggesztéshez vezet? Abban benne voltam, hogy Derek tart egy kis laza bulit, de ez így nemtörődömség. Kifejezetten vakmerő húzás.

– Reggel edzésünk lesz, Derek. Ha mindenkit túlitatsz…

– Nathan… – Bree félbeszakít könnyedén megérintve a mellkasomat. Mintha finom áramütés érne. Ahol a keze nyugszik, bizsereg a bőröm. Ránézek. Kedves, gyengéd mosolya azonnal körülöleli zakatoló szívemet, és megnyugtatja.

– Gyere, lazíts egy kicsit. Ne aggódj a fiúk miatt. Képesek önálló döntéseket hozni, és szembenézni a következményekkel, ha bajba kerülnek. Ma este engedd el magad, és szórakozz.

Várjunk csak! Ez is egy opció? Négy éven keresztül én voltam a higgadt, megfontolt srác, aki vigyáz arra, hogy mindenki azt csinálja, amit kell. Bevallom, fárasztó küldetés. Bree megpaskolja a mellkasomat.

– Fogjunk egy italt, aztán körbevezethetnél.

Rábámulok, és csodálkozom, hogy a pokolba csinálta. Már éreztem, hogy valami szorítani kezdi a mellkasomat, és a fojtogató nyomás megint rám telepszik. Lábujjhegyen közelített felém a kontrollálhatatlan pánik, mire ő egyetlen érintéssel és néhány gyengéd szóval visszarántott a testembe. Biztonságban érzem magam vele. Csendesebbek a gondolataim.

Jamal átnyújtja Breenek az italt, amit az imént készített, és egy köszönömöt tátog neki, mintha Bree egy tűzokádó sárkánytól mentette volna meg. Derek gyáván elmenekül. Jobb is, hogy futsz, te félnótás. Meglátok egy fickót Bree válla fölött, aki tetőtől talpig végigméri, majd még egyszer, és ez cseppet sem tetszik. A tekintete mocskos dolgokat súg. Természetes ösztönöm, hogy a dühömet palackba zárjam, és az öklömet magam mellé szorítsam. Nem tehetek mást, hiszen csak Bree barátja vagyok. Ám ekkor belém hasít a felismerés, hogy nyilvános helyen vagyunk! Vagyis gyakorlatilag Bree a csajom, szóval semmi sem lehetetlen.

Átölelem a derekát, tenyeremmel érzem csípője ívét. A fickó szemébe nézek, megbizonyosodom róla, hogy tisztában van-e azzal, hogy ez a birtokló érintés egy neki szánt felmutatott középső ujj a részemről. Ma este nem, haver. El a tekintetekkel. Megszokásból várom Bree szemrehányó pillantását, amiért így érintem meg. De amikor látom, hogy a szempillája alacsonyabbra ereszkedik, miközben átadja magát az érintésnek, majd közelebb húzódik ahelyett, hogy eltávolodna, kétszer olyan gyors lesz a pulzusom.

Végül felnéz rám, és a tekintetében meglátok valamit. Valami újat. Valami szikrázót és hívogatót. Ugye nem csak képzelem ezt? Ki kell derítenem, mi ez.

– Részedről rendben? – kérdezem. Kacér mosoly kíséretében vállat von. EZ IS ÚJ!

– Úgy értem, igen. De csak hogy tudd, ha te ilyen birtokló mozdulatokat teszel nyilvános helyeken, akkor én is így fogok viselkedni.

Lábujjhegyre emelkedik, és megcsókolja az állkapcsomat. Megáll a szívem. Ennek az aprócska kis csóknak országos jelentősége volt. Ahogy rám néz, ahogy a teste érzi az enyémet… ez mind tovább fokozza a hatást. Az a kis csók egy kockás zászló volt, és ma este Bree egyetlenegyszer sem emlékeztetett a barátzónára. Semmi tesó, amigo, legjobb barátom vagy utalás a vérfertőzésre. Nem, most tűz van a szemében, és esélytelen, hogy úgy tegyek, mintha nem látnám. Ma este nem hagyom figyelmen kívül a jeleket. A 20. pont folyamatban van. Munkára fogom a szemében izzó lángokat, hogy földig égessék plátói barátságunkat. Erősebben szorítom a csípőjét, és kiterelem a konyhából.

– Ebben az esetben gyere velem.

22.

BREE

Nathan keze az oldalamhoz préselődik, ahogy kivisz magával a konyhából. Az italokról megfeledkezve kígyózunk keresztül a zsúfolt táncparketten a nappaliban. A kanapékat a szoba szélére húzták, és a sok ember mind középen zsúfolódott össze. Poharukkal a kezükben táncolnak, mintha egy underground klubban lennének. Az első dolog, amit érzek, a megkönnyebbülés. Tánc! Igen! Ez jól hangzik. Más következtetésekre jutottam, ahogy Nathan kimondta, hogy „ebben az esetben”. Olyan kimenetelre gondoltam, amelyet határozottan szeretnék, de egy kicsit félek is tőle. Szóval, gyerünk táncolni!

Ó, most átkelünk a táncparketten. Egy nő belém tolat, flitteres ruhája megkarcolja csupasz karomat. Nathan közelebb húz, és a folyosó felé kormányoz. A sötét folyosó felé. Ez pompás. Jól vagyok. Minden oké.

– Hm, erre kell mennünk? Egy kicsit… sötétnek tűnik.

Próbálom meggyőzni, de csak csendben vigyorog, és tovább vezet a tiltott folyosó felé. Nem tudom, tényleg tilos-e bemennünk, de mivel senki sincs itt, bizonyára tiltott zóna. Ezt kapom, amiért Lilyt kábítottam! Azt hittem, nyugodtan kacérkodhatok, most mégis szeretnék inkább lefeküdni és meghalni, mert érzem a változást a levegőben. Érzem, ahogy Nathan ujjbegyéből átszivárog a ruhám anyagán keresztül, és bejut az ereimbe.

Belépünk a folyosóra, és tudom, hogy nem ugyanazon emberként jövünk majd ki. Azt is fontos megjegyezni, hogy Nathan az egyetlen ember a világon, akiben megbíznék, ha bevinne egy ilyen hátborzongató, sötét folyosóra – és ha ez sem mond el mindent a jelleméről, és arról, hogy mit érzek iránta, akkor nem tudom, mi.

Minden lépéssel egyre izgatottabb és rémültebb vagyok.

– Milyen bájos folyosó. Olyan… sötét… és… folyosós.

Nem megyünk el a végéig, ahogy gondoltam. Nem nyitjuk ki egyik bezárt hálószobaajtót sem. Megállunk középen, ahová még beszűrődnek a parti színes fényei, de mégis elég félreeső ahhoz, hogy ne lássanak. Épp lélegzetet veszek, amikor Nathan hirtelen megpörget, és a lapockám a falhoz simul. Rám mosolyog, még most sem szól egy szót sem, csak hátralép egy lépést, ezzel teljesen összezavar. Aztán még egy lépést hátrál. Harmadik lépés. Háta a szemközti falnak ütközik, most úgy nézünk ki, mit két kölyök, akik egymást kóstolgatják az iskolában. Határozottan nem abba az irányba haladunk, amire gondoltam…

Talán félreértettem a minap. Talán nem érez irántam semmit. Talán…

– Most előre figyelmeztetlek – mondja mély hangon, és én megborzongok a gyönyörűségtől. Mint amikor valaki végigsimítja az ujját a bőrödön, és ettől libabőrös leszel. A szeme csillog a sötétben. – Tudom, hogy a változás megijeszt, ezért elmondom neked, mi fog történni. Csak biztos akarok lenni benne, hogy egyetértesz.

Hallotta valaki, ahogy nyelek?

Próbálom kinyögni, hogy oké, de nem jön ki hang a torkomon, bár az ajkam mozog.

– Visszalépek három lépéssel hozzád, és a csípődre teszem a kezem. – Végigfut rajtam a tekintete, és az állam alatt állapodik meg. – Vagy az álladat érintem meg, esetleg a tarkódat. Azután megcsókollak.

Nem. Érzem. A. Lábujjaimat.

Amikor végre megtalálom a hangomat, krákogásnak hallatszik.

– Miért?

Hetykén oldalra billenti a fejét, mosolyog, de nem válaszol.

A megszokás ennél a pontnál azt mondatja velem, hogy HAGYD ABBA. A folyosófelügyelő diák, aki a testi épségemért felel, riadót fúj, és közli, hogy azonnal álljak le. Ám a dolgok változnak errefelé, és mivel azt akarom, hogy változzanak, a folyosóügyeletest elzárom egy kis ládába. (Viszont rosszul érzem magam emiatt, tehát kiveszem, megköszönöm a szolgálatait, adok neki egy csokiszeletet, és megmondom, hogy menjen el vakációzni a tengerpartra. Rászolgált a kemény munkájával.)

Vajon tetszett volna, ha Nathan előbb bevallja, hogy olthatatlan szerelmet érez irántam, és csak UTÁNA csókol meg? Igen. De kész vagyok valami új dolgot tenni, és remélni a legjobbakat. Az elmúlt hat évben odaadóan gondoskodott rólam, és mélyen legbelül tudom, hogy most is bízhatok benne.

– Velem vagy még, Bree Sajt? – kérdezi. Bólintok.

Épp, ahogy ígérte, tesz egy, két, három lépést felém, és most itt áll velem szemben. Hátra kell vetnem az államat, hogy lássam, így a fejem a falnak ütközik. Egyik kezét felém nyújtja, és a csípőmre helyezi. Mintha meggyújtanának egy gyufát. A középiskola óta elnyomtam minden vonzódásomat, amelyet iránta éreztem, és most, hogy szabadjára engedhetem… Kuncogok.

Ó, Istenem, kuncogok. Ne! Nem most kell Rachel Greent előadnom!

Nathan ledermed bugyborékoló nevetésemtől, és a homlokát ráncolja. Rettegek, hogy megint elszabotálom a dolgot, úgyhogy a számra tapasztom a kezem. Először bizonytalannak és legyőzöttnek tűnik, de aztán kisimulnak a ráncok a homlokán, és elmosolyodik.

– Rachel Green? – kérdezi, mert TERMÉSZETESEN tudja, mi történik velem. Sokszor végignéztük együtt a Jóbarátokat, így tudja, hogy amikor Ross Geller végre összejön Rachel Greennel, akivel régóta barátok, Rachel akaratlanul is mindig elneveti magát, amikor Ross hozzáér. Nem hiszem el, hogy velem is ez történik. Most tényleg?

– Sajnálom – mondom a tenyerem mögül. – Tönkreteszem.

– Mit teszel tönkre? – kérdezi vadul, és megpróbál rávenni, hogy beismerjem, van valami közöttünk, amit tönkre lehet tenni. Nem kapom be a csalit.

– A látszatot. Bárki, aki most néz minket, az láthatja, hogy ez a szituáció teljesen idegen számunkra. Vége a komédiának.

Tökéletes marhaság. Senki sem lát minket, és a partin senki nem izgat, mit művelünk éppen.

Nathan mély hangon hümmög, majd közelebb húzódik, és szabad kezét a másik csípőmre helyezi. A falhoz nyom, és a nyakamhoz hajtja a fejét. Lélegzete súrolja a bőrömet, közben azt suttogja:

– Csak úgy kell tenned, mintha semmi új nem lenne a dologban.

Visszatartom a lélegzetemet, ahogy lágy, meleg ajkát a nyakam oldalához nyomja. Bizsergés fut át a bőrömön.

– Tégy úgy, mintha már ezerszer megcsókoltalak volna itt.

A keze elhagyja a csípőmet, felcsusszan az oldalamon, és az állkapcsom két oldalán landol. Megbillenti a fejemet, és áttér a nyakam másik oldalára.

– Tégy úgy, mintha minden porcikádat úgy ismerném már, mint a saját tenyeremet.

A keze végigsiklik a hátamon, és közvetlen a fenekem fölött állapodik meg.

– Tégy úgy, mintha tudnám, hogy éppen itt van egy aprócska anyajegyed.

A valóság egybevág a képzelettel, hiszen tényleg van ott egy anyajegyem. Már épp misztikusnak vélném a dolgot, de eszembe jut, hogy már látott meztelenül. Gyorsan halad tovább. Ajkát elhúzza a nyakamtól, és egy maréknyi hajfürtömet kezdi az ujjai között morzsolgatni, majd az orrához emeli, hogy belélegezze az illatát.

– Tégy úgy, mintha én mostam volna meg a hajadat a kókuszos samponoddal, mielőtt ma este idejöttünk.

Ó, te jó ég. Képtelen vagyok tovább lélegezni, nyelni, gondolkodni, megmozdulni vagy élni. A lelkem elérte a nirvánát, és nem térek vissza. Nathan lehengerlő. Erős és mégis olyan gyengéd. Miért tartott olyan sokáig, hogy ezt az oldalát is megismerjem? És ha valóban csak színlel, akkor profi a színészi játéka.

– Csak tégy úgy – mondja érces hangon, elég halkan ahhoz, hogy csak én halljam, miközben végighúzza hüvelykujját az alsó ajkamon. – Mintha elvesztettem volna az eszemet miattad, és te csak annyit akarnál most tőlem, hogy megcsókoljalak.

Lejjebb hajtja a fejét, így az ajka az enyém felett lebeg. Odavagyok érte, meghalok, hogy az ajka végre az enyémre tapadjon. Behunyom a szemem, kinyitom a számat, és érzem, ahogy ajka finoman súrolja az enyémet, miközben kijelenti:

– Most már nem kuncogsz.

Mély levegőt veszek, és azt suttogom:

– Nem. Már nem.

Végül Nathan ajka az enyémhez tapad. Olyan lágy, mint a nyíló rózsa. Mint ahogy a bársony simogatja a bőrödet. Ahogy belemártod a lábujjadat a forró fürdőbe, majd a tested bágyadtan belemerül a vízbe, anélkül, hogy megégetnéd magad.

Évek óta álmodoztam erről a csókról, de a képzeletemben sohasem tudtam pontosan felidézni a bőre gazdag, feszes textúráját, vagy az erőt a karjában, amelyet igyekszik visszafogni. Kettőnk között minden tér eltűnik, ahogy Nathan még közelebb von magához. A csípőnk összeér, és most már teljesen a karjába zár, mélyen belélegzem őt a tüdőmbe. Az ereimbe. A lelkembe. Nem telek be vele. Ez tényleg megtörténhet?

Igen, ezt mondja az ajka, ahogy az enyémre préselődik újra meg újra. Kutat. Felfedez. Csábít. A tenyerem felcsúszik a mellkasán, hogy a nyaka köré kulcsoljam a kezem. És ha már itt vagyok, bátorkodom megtenni néhány dolgot. A mancsommal a hajába túrok a tarkójánál, ott, ahol finoman felkunkorodnak a tincsei. Halkan, elismerően felnyög, ekkor minden felgyorsul. Akárha egy gyorsabb ütemet diktáló lábdob ritmusára történne. Szétválasztja az ajkamat. Megízlelem, és ő is megízlel engem.

Nem lep meg, hogy Nathan abszolút ura a mozdulatainak. Precíz és lelkiismeretes a pályán, és ez itt is megmutatkozik. Fegyelmezett. De érzem, hogy van egy másik oldala is, amelyik laza, és átadja magát a csóknak. Vágyom ez után a benne lévő meggondolatlanság után. Nagyon finoman megharapom, és megrántom az alsó ajkát. Gyengéd figyelmeztetés, hogy nem vagyok olyan törékeny, mint gondolja.

Azonnal reagál, karja a bordám köré fonódik. A lábam elválik a talajtól. Könnyedén felkap, én pedig a dereka köré kulcsolom a lábam, kapaszkodom belé. Szorítom őt. Nathant. Az én drága barátom éhesen falja a számat, mintha én lennék minden, amire csak szüksége van a világon, és el is vesz belőlem mindent.

Ujjamat a vállához szorítom, élvezem az érintésem alatt megfeszülő izmokat. A teste pusztítóan ellenállhatatlan. Káprázatos. És a lelkéhez tartozik, így még inkább imádom. Szorosabban kapaszkodom, mert a csókunk olyan intenzív, hogy szédülni kezdek. A vágy mindkettőnkben erősen lüktet, mígnem kézzelfogható valóságnak nem tűnik. Éveken át lefojtott lobogás.

– Bree… – Nathan megszakítja a csókot, hogy áhítattal a torkomba suttogjon. Megcsókolja a nyakamat, gyengéden megharapja, és egy újabb csókkal hűsíti.

Borzongás fut végig a testemen, lángolok mindenhol, ahol megérint. Miféle valóság ez? Hogy kerültünk ide?

Újra elkapom az ajkát, a vérem lüktet az ereimben. Most, hogy megízleltem a csókját, függővé váltam. Életem végéig ezt az érzést fogom üldözni.

Az élmény kiragadott bennünket a folyosóról, és a csillagok közé repített, egy másik valóságba. Idefent nincsen más hang, csak a szívverésünké, és a lélegzetünk úgy kavarog körülöttünk, mint a dagály hullámai. A sötétben csak a forróság és Nathan kérges érintése a kalauzom, itt minden olyan kellemes és biztonságos, amilyennek lennie kell. A testünket egymásnak teremtették – bizonyára ez a válasz arra a kérdésre, hogyan lehet ez ilyen jó. Hirtelen minden elsötétül, majd a kezdeti döbbent csendet kiabálás és átkozódás követi. Elment az áram.

Nathan ajka leválik az enyémről, és fizikai fájdalmat okoz, hogy el kell szakadnom tőle. Azt hiszem, nyöszörgök, ő pedig kedvesen kuncog, és megcsókolja az arcom.

– Szerinted mi történt? – kérdezem az ingét szorongatva, hátha egy sorozatgyilkos vágta el a világítás és a zene forrását, és épp arra készül, hogy velünk folytassa.

Nathan mérges sóhajt hallat, és lassan leereszt a földre. A foga között azt sziszegi:

– Úgy tűnik, kiment a házban a biztosíték.

Micsoda szörnyű időzítés. Mintha valaki a jéghideg vízbe lökött volna bennünket. Véget ért a varázslatos pillanatunk.

A következő másodpercben halljuk, ahogy Jamal hangja keresztüldübörög a házon. És valami ebben a hangban nagyon is monotonnak, gépiesnek és szinte… begyakoroltnak tűnik.

– Jaj, ne. Úgy tűnik, kiment a biztosíték! Attól tartok, meg kell gyújtanunk néhány gyertyát. Nathan, itt vagy valahol? Nincs szükséged gyertyára, haver?

Nathan motyog valami furcsát a bajsza alatt, valami olyasmit, hogy „istenverte seggfej”.

Még mindig tart engem. Az ujjai még mindig belém csimpaszkodnak, mint egy medvecsapda villái. Van valami kétségbeesés abban, ahogy tart, és ez összhangban van a szívem verdesésével. Millió és egy kérdésem lenne hozzá.

Vallomásokkal akarom bombázni. Csakhogy nem tudom kinyitni a számat, és a valóság visszakúszik körénk.

Remeg a lelkem.

Most már egy teljesen új oldalát ismerem Nathannek, és sohasem szeretnék visszatérni oda, ahol voltunk.

23.

NATHAN

– Ébredj, Csipkerózsika!

Kinyitom a szemem, és meglátom Breet, aki az ágyam mellett lebeg. A fürtjeit a feje tetején lófarokba fogta össze, néhány rakoncátlan tincs kétoldalt leomlik az arca mellett. Az orcáján rózsaszín foltok, lehet, hogy még mindig álmodom. Bizonyára így van. Miért is lenne most Bree itt a szobámban? A nap még fel sem kelt. Csak a képzeletem szüleménye. Ránézek.

Mit fog tenni Álombéli Bree?

Mosolyog, én visszamosolygok rá. Felemeli a kezét, én is felemelem az enyémet. Összevonja finom szemöldökét, én is összevonom bozontos szemöldökömet. Ez megnevetteti.

– Furcsa vagy. Gyerünk, kelj fel! Kedd van.

Nagyon remélem, hogy ez az álom azzal végződik, hogy nem megyünk el futni. Az éjjeliszekrényen álló órára pillantok, amely hajnali öt órát mutat. Most már bizonyosan tudom, hogy még alszom. Bree mindig megpróbál rávenni, hogy aludjam ki magam, szóval nem ébresztene fel 5.30 előtt.

Az a legjobb, ha egyszerűen kivárom, mi történik. A fejem mögé rakom a kezem, és figyelem Breet, ahogy átmegy a szobámon, hogy feltúrja a komódomat. Kiválaszt egy fekete Nike pólót és egy szürke sortot. Egy gurigába tekert zoknit dob az arcomba. Meg sem rándulok. Bree közelebb jön, megáll az ágy lábánál, tekintete fölöttem vándorol. Csak a mellkasomat és a hasamat látja, de Álombéli Breenek tetszik, amit lát. A rózsaszín foltok piros almává terebélyesednek az arcán. Ízletes piros almává. Kedvenc türkizkék futósortját viseli egy fekete felsővel, alatta pedig egy neonsárga sportmelltartót. Fantasztikus ívű csípőjére teszi a kezét.

Imádok ábrándozni. Mert ott nincsenek határok. Nincsenek barátzónák. Csak Bree és én, ahogy annak lennie kellene.

– Úgy nézel ki, mintha arra várnál, hogy valaki könyörögjön neked – méreget kíváncsian.

– Gyere ide, majd meglátod. Álmomban mindig szexi vagyok.

A barna szempár elkerekedik, de szót fogad. A tornacipője minden lépésnél nyikorog egy kicsit. Azután megáll mellettem, én pedig kinyúlok, és megfogom a kezét. Meleg a bőre.

Ó, nem.

EZ VALÓDI BŐR, EMBEREK!

Ez nem egy Álombéli Bree. Ez a valóság, ahol tényleges következményekkel jár, ha Breet magam mellé húzom a takaró alá. Gyorsan vissza kell lépnem.

Felpillantok, látom, hogy ideges. Érzem, hogy remeg a keze az enyémben. Lehet, hogy előző éjjel csókolóztunk, de ez most más. Most magunk vagyunk. A szobámban. Itt nincs ürügyem arra, hogy illetlen dolgokat sutyorogjak a fülébe, vagy a kezét fogjam – és amit az imént tervezgettem, az határozottan nem szerepel a randipuskán.

Kicsit lejjebb húzom, hogy a válla közelebb legyen, és úgy teszek, mintha valamit lepöckölnék róla.

– Azt hittem, hogy egy pók van rajtad. De csak egy kis szösz volt.

– És egész nap arra akartál várni, hogy megcsípjen? A csupasz vállamra csap. Krízis elkerülve.

– Szép kis barát vagy.

Oké, ideje sebességet váltani. Az agyam ködös még, de lassan már tisztul. Felülök, ledobom a takarókat, átlendítem a lábamat az ágy szélén, így meg tudom dörzsölni az arcomat. A leheletem penetráns. Ez az első számú bizonyítéka annak, hogy ez a valóság.

– Mit csinálsz itt ilyen korán? – kérdezem tőle, miközben a tenyerem szélét a szemembe nyomom. Felállok és kinyújtózom.

– Nem tudtam aludni. Szóval, úgygondoltam-hogyelmehetnénkegykoraifutásra… Egymásba torlódnak a szavai.

Ahogy felé fordulok, látom, hogy megbabonázott tekintettel mered a testemre. Oké. Bokszeralsóban alszom, és úgy tűnik, erről megfeledkeztem, amikor felálltam. Bree úgy fest, mintha valamiféle fájdalmai lennének. A szája még mindig nyitva, a befejezetlen mondat szavai ott csüngenek a nyelvén.

Odalépek hozzá, és igyekszem nem vigyorogni.

– Bree?

Most ő az a híres festmény. Nem mozog, de a pillantása követ a szobában.

– Nem lett volna szabad így látnom téged.

– Valószínűleg nem.

Általában nem érzem magam zavarban alsóneműben. Ebből a szempontból eléggé hozzászoktam a saját meztelenségemhez. Csináltam már reklámokat a Jockey alsóneműnek, és tudjátok, egy egész fotósorozatot annak a magazinnak, ahol teljesen meztelen voltam. Csakhogy ez Bree, álmaim nője, és olyan intim módon bámul rám, ahogy, azt hiszem, még senki korábban. Mintha puzzle-darabokat illesztene össze, hogy végül láthassa a teljes képet. Nathan szereti az epres Twizzlert + Ó, és addig a vonalig van lesülve. Ez nyugtalanító.

– Te… – Itt végződnek a szavai. Még mindig nem az arcomra néz.

Mielőtt útját tudnám állni, úrrá lesz rajtam a zavar. Érzem, ahogy felhevül a képem.

– Megkaphatnám a ruháimat?

Kinyújtom a kezem a ruhaköteg felé, amelyet szorongat, de felemeli, és távolabb tartja tőlem.

– Még nem.

Felröhögök, mert nem tudom, mi mást tehetnék. Bree engem bámul. Nagyon nyíltan. Ez új – és nem tudom, hogyan folytassam. Ez nincs rajta a listán.

– És esélyes, hogy hamarosan megkapom őket?

– Gyanítom, de az ítélőszék még nem döntött.

Úgy beszél, mintha valaki nyugtatólövedéket lőtt volna bele.

– Oké, elég.

Előrelépek, hogy elvegyem a ruhámat, de a háta mögé dugja.

Nem fogja átadni.

– Mit csinálsz? – kérdezem, és a kérdés épp olyan szórakozottnak és zavartnak tűnik, mint amilyen vagyok.

– Nem tudom. – Csillog a szeme. A tekintete izgatott és félelemmel teli. A tegnap esti csókunk ott zümmög közöttünk élénken. – Én… – Tétován makog, mintha minden levegőt megpróbálna bent tartani a tüdejében. – Én csak szeretném…

Hangosan szívom be a levegőt, amikor Bree közelebb lép, felemeli a kezét, és rányomja a mellizmomra. Meleg tenyere közvetlenül a szívem fölött terül szét, és tudom, hogy érzi, ahogy a bőre alatt kalapál. Felvonom a szemöldökömet, és a testem minden porcikájának megparancsolom, hogy NE REAGÁLJON. Nyel egyet, azt a helyet bámulja, ahol hozzám ér, aztán hirtelen megszakítja a kontaktust, a kezembe nyomja a ruhámat, és átrohan a szobán, az ajtó felé.

– NAGYSZERŰ. LENT TALÁLKOZUNK.

A hálószobám ajtaja becsapódik. Majd a bejárati ajtó is.

Pislogok, és lenézek a gyűrött futóruhámra.

– Mi a fene volt ez…?

24.

BREE

A járdán lépdelek Nathan lakása előtt. Fel-alá járkálok. Gondolkodom rajta, hogy elrohanjak, és soha többé ne jöjjek vissza, mert… mert megérintettem. Nathant. A csupasz testét. Kinyújtottam mohó kis kezemet, és éreztem a férfit. Mégis, mit gondoltam? (Azt gondoltam, milyen jó izmos, hát ezt!) Ez hatalmas túlzás volt részemről! Ennyi erővel akár a falára is pingálhattam volna festékszóróval, hogy SZERETLEK, NATHAN, és körberajzolhattam volna a feliratot egy nagy szívvel.

A nap éppen akkor bukkan fel a horizonton, amikor Nathan kilép a házból. Elkapom a tekintetemet róla. Még nem tudok a szemébe nézni. Tudom, hogy éretten kellene viselkednem, és bocsánatot kérnem azért, amit tettem, de inkább gyerekes leszek, és úgy teszek, mintha meg sem történt volna.

– Kész vagy? – kérdezem, és mindenhová nézek, csak a szemébe nem. – Menjünk!

Gyors kocogással indítok, neki nincs más választása, mint hogy kövessen. Két másodperc múlva már ott is van velem egy vonalban. Az arcomon érzem nehéz tekintetét, és legszívesebben azt kiáltanám, hogy NEM TUDOM, OKÉ? Nem tudom, mit műveltem odafönt! Szerelmes vagyok a legjobb barátomba. Tízmillió éve titkolom előle, és most hirtelen úgy döntök, hogy nem rejtegetem tovább, és meglátjuk, mi történik. Csakhogy túlságosan is félek, mert mi van, ha nem szeret viszont! *Itt jó nagy szuszogás.*

Tutira elveszítem.

– Hé, talán lassítani kellene – mondja Nathan, miközben elkapja az alkaromat és finoman megrántja. – Ki fogunk fáradni, ha sprinttel kezdünk.

De az érintése olyan, mintha pozitív és negatív csatlakozók érnének a lemerült akkumhoz – életre kelt, és most úgy szeretnék kilőni, mint Speedy Gonzales.

– Komolyan, Bree. Lassíts! Még meg sem ittuk a kávénkat.

Mellesleg miért futunk a kávé és a fánk előtt?

Jó kérdés. A válasz: mert ma elrontok mindent, amit csinálok. Ma reggel úgy ébredtem, mintha karácsony lenne. KEDD! Már kettőt aludtunk a folyosón elcsattant csókunk óta, amikor is utoljára láttam Nathant. Engem lekötött a tánc, őt meg az edzések és a fotózás a tegnapi edzés után, szóval alapvetően haldoklom. (Nem akarok drámai lenni). De amikor ma hajnalban (4.30-kor) kipattant a szemem, nem tudtam tovább várni, látnom kellett őt. Látnom kellett, hogy mindaz a forróság és energia, amit megtapasztaltam a csók közben, létezik-e még, vagy csak megjátszotta az álrandevú kedvéért. Bár ezt erősen kétlem. Szörnyen rosszul hazudik – nagyon vicces vele pókerezni –, szóval azt hiszem, szerelmes belém.

Korábban ettől őrülten sikítozni kezdtem volna, és hosszasan analizáltam volna minden egyes mozdulatát. De az új Bree nem csinál ilyet. Az új Bree nem aggódik amiatt, hogy Nathan számára esetleg csak múló szeszély. Az új Bree még csak nem is gondol erre (dehogynem). Az új Bree úszik az áramlattal! És majd meglátom, hogy ez a kis szexi kísérlet hová visz. KACÉRKODJUNK CSAK!

Ráveszem magam, hogy lassítsak, és egy normális mosolyt küldjek felé. Összevonja a szemöldökét, tehát a manőver valószínűleg nem sikerült túl természetesre.

– Csak nem volt kedvem a fánkhoz.

– Beteg vagy – állapítja meg döbbenten. Nem is füllenthettem volna rosszabbul. – Gyere, lazítsunk egyet ma, és menjünk le a partra.

Balra fordul, nem marad hát más választásom, mint hogy kövessem. Együtt kocogunk le a sétányon, és lerúgjuk a futócipőnket, amikor elérjük a homokot. Nagyon korán van, így a levegő még csípős, a part viszonylag üres. Senki sincs ott, hogy minket bámuljon vagy fényképezzen, ezért még meglepőbb, hogy Nathan összefonja az ujjainkat, és magával húz a víz felé. Állunk a dagályban, a víz a lábfejünket és a bokánkat mossa. Az apró hullámok jegesen égetik a bőrömet, de ez semmi ahhoz az érzéshez képest, hogy Nathan erős kezét fogom.

Hallhatóan sóhajt egyet, és ezzel arra késztet, hogy felnézzek rá. Hullámos barna haja lebeg a homloka körül, a sós levegőtől a tarkóján lázadva felkunkorodnak a tincsek. A szél belekap a pólójába, tépi, cibálja a hasa körül, így megint tökéletesen megformált alakjára irányítja a figyelmemet. Gyengéd mosolyra húzódik a szája, ahogy a víz felett azt a pontot bámulja, ahol a nap éppen felbukkan.

– Hiányzik az óceán – mondja halkan, és ekkor lenéz rám. – Nem jövünk ide le elégszer.

Sötét fizimiskája egyenes ellentéte a mögötte szétterülő lágy, kék égnek, és mégis, valahogy tökéletesen kiegészítik egymást.

– Az élet mozgalmas.

Nos, az igazat megvallva, az ő élete mozgalmas. Persze az enyém is, de másképpen. Nekem vannak beépített szüneteim és pihenőnapjaim, amikor visszaveszek a tempóból, és a délután közepén minden ok nélkül tévét nézek. Én nem dolgozom halálra magam, mint ő.

Visszafordulok a víz felé.

– Bevallom, hogy tegnap reggel voltam itt lent.

– Tényleg?

Vállat vonok.

– Miért nem mondtad nekem?

A hangja szomorúnak tűnik. Az arcára mutatok.

– Hát, ezért! Szomorú kölyökkutyává változol, amikor rádöbbensz, hogy valami szórakoztató dolgot csináltam nélküled. És nem szeretem az orrod alá dörgölni, amikor tudom, hogy úgysem tudnál hozzám csatlakozni.

Megszorítja a kezemet, és kissé megfordul, hogy lenézzen rám.

– Ez nagyon kedves tőled – és felettébb szánalmas rám nézve.

Nevetek.

– Nem szereted, ha kihagylak valamiből. Nincs ezzel semmi baj.

Belenézek a szemébe, és érzem, hogy csökken a köztünk lévő tér. Ugyanazok a mágnesek, amelyek egymáshoz húztak minket azon a folyosón, most is működnek. A hüvelykujja fel-le siklik a kezemen. Égek a vágytól, hogy elmondjam neki, milyen tökéletes ez közöttünk.

– Nem bosszantanak a hibáim? – A kérdése egészen komolynak hangzik.

– Nem látom őket hibáknak. Ez mind te vagy. Valahogy még sohasem mondtad nekem, hogy rakjak rendet a lakásomban, és válogassam szét a szétszórt szeméthalmokat.

Elvigyorodik.

– Ki vagyok én, hogy belekössek a rendszeredbe?

– Látod, ezért működünk ilyen jól együtt. Legjobb b… – félbeszakítom magam, és befogom a számat. Nincs több folytonos emlékeztető a barátságunkra. Többet akarok. És teljesen biztos vagyok benne, hogy ehhez az az első lépés, hogy megszabaduljunk a régi címkétől.

Gyanakvó élvezettel hümmög félbeszakított mondatomra.

Aztán hunyorítva így szól:

– Nos, igazad van. Nem szeretek kihagyni egy alkalmat sem, hogy jól érezzem magam veled. Úgyhogy menjünk úszni.

Felsikítok a gondolatra.

– Soha! Nagyon hideg lehet, és… ááá!

Nathan felkap a karjába, majd teljes gőzzel a tenger felé rohan velem. Sikítok, rúgkapálok és arra gondolok, hogy az utolsó pillanatban majd megtorpan. Azt mondja majd, hogy csak viccelt, és visszavisz a partra. De nem. Mindkettőnket a fagyos víz alá merít. A hőmérséklete nem lehet több tizenöt foknál. Megölöm! De amikor felbukkanunk, és rám villantja napfényes mosolyát, elszáll a haragom. Ő maga a megtestesült boldogság. És a megtestesült szexiség is. Sötét, nedves pólója rátapad, vízcseppek csöpögnek a hajából szögletes állára.

Fogadnék, hogy én meg úgy nézek ki, mint egy ázott macska.

Nathan rám néz, aztán reszkető testemre, és amikor felnevet, a kinézetemre vonatkozó gyanúm megerősítést nyer.

– Fázol?

Dühös pillantást vetek rá.

– Nem, nagyon m-m-m-melegem van, te hülye!

– Ó, bocsánat. Gyere ide.

Kinyújtja a kezét, közel húz magához, aztán mindkét karját körém fonja, ahogy a víz ringat bennünket. Teste kemény felületéhez nyomódom, és most már egyáltalán nem fázom. Csoda! Nyelek egyet, és néhány napon belül századszor is eltűnődöm azon, hogy mi ez az egész, és mit jelent…

– Hé – szól Nathan, áttörve a gondolataimon, majd ragacsos, nedves hajamat kisöpri az arcomból. – Boldog vagy, Bree?

A tekintete a szám vonalát követi. Nem tudom, mi ez a pillanat pontosan, de fontosnak tűnik. Megremeg a szívem.

– Nagyon. És te?

A tekintetem az ajkára vándorol, majd vissza fel.

– Most? Igen. Mindig boldog vagyok, amikor veled vagyok.

Az ajkam szétnyílik, ahogy belélegzek. Újra csókolózni fogunk. Látom a szemében, és érzem, ahogy közelebb húz magához. A hullámok az oldalunkat verdesik. A nyaka köré kulcsolom a kezem, lábujjhegyre állva, hogy elérjem. Már majdnem összeér az ajkunk, amikor Nathan hirtelen oldalra kapja a fejét.

Egy szörnyű pillanatig azt hiszem, hogy egyszerűen visszautasít. Már készülök, hogy kicsusszanjak az öleléséből, és beússzak az óceánba, hogy aztán soha többé ne térjek vissza, amikor mindkettőnket megfordít, így háttal kerülünk a partnak. A tekintete most viharos.

– A paparazzik megtaláltak bennünket. Egy fickó teleobjektívvel ott görnyed a sétányon, és fényképez minket.

– Ó! – mondom megkönnyebbülve, és meglehetősen boldoggá tesz a tudat, hogy nem kell a rákok királynőjévé válnom. – És ez… rossz? Azt hittem, azt akarjuk, lássák a lesifotósok, hogy egy pár vagyunk.

Nathan maga mögé tol, lehajtja a fejét, és eltakar, amennyire csak tud, miközben kijövünk a vízből. Ez utóbbiért igen hálás vagyok, mivel jelenleg a ruháim gyakorlatilag rá vannak festve a testemre, és nagyon nem szeretném, ha apám ilyen képet pillantana meg rólam valamelyik újságban, amikor holnap tejet vesz az élelmiszerboltban.

Nathan hangja olyan halkan ér el hozzám, hogy már-már azt hiszem, rosszul hallom.

– Igen, de ez akkor volt, amikor még nem voltunk igazi pár.

Nathan és én csuromvizesen futunk vissza a lakásába. A paparazzo kérlelhetetlen volt, végig követett bennünket a sétányon, és még akkor is fényképezett, amikor Nathan megkérte, hogy hagyja abba. Közben annyira megfeszült az állkapcsa, hogy aggódni kezdtem a fogaiért. Védelmezőn átkarolt, amíg el nem értük a járdát, és a háza felé nem vettük az irányt.

Ekkor úgy tűnik, elhatározza, hogy nyaktörő sebességre kapcsol – amire korábban én bátorítottam –, hogy visszajussunk privát szféránkba. Az az egyetlen probléma, hogy vizes a ruhám, és biztos vagyok benne, hogy szörnyen ki fogja dörzsölni a combom belsejét. Úgy érzem, súlyzókkal futok. Persze, Thor súlyzókkal megpakolt mellényben fut mindig, de én nem, így abszolút nem vagyok felkészülve egy ilyen szintű fizikai megterhelésre. És az sem segít, hogy a gondolataim egyfolytában akörül forognak, amit Nathan a vízben mondott. Hogy ez akkor volt, amikor még nem voltunk igazi pár.

Mert most már az vagyunk?

A következő pillanatban megbotlom a saját lábamban, és elvágódom a járdán. Az ösztöneim arra késztetnek, hogy a rossz térdemet védjem, így főleg a jobb térdemen, a kezemen és a könyökömön landolok. Mindenem sajog – de semmim sem szenved akkora csorbát, mint a büszkeségem.

Összegömbölyödöm, és átkarolom fájó térdemet, miközben Nathan odakuporodik mellém.

– Bree! Jól vagy? – Ott lebeg felettem. – Vérzel. Hogy van a másik térded?

Azonnal megvizsgálja, mintha orvos lenne, és tudná, mit keres.

– Nincs baj. Nem estem rá.

Megtelik a szemem könnyel, ettől idiótának érzem magam. Nem akarok sírni nyilvános helyen néhány karcolás miatt, de úgy tűnik, a testemnek más tervei vannak.

– Jól vagyok, Nathan! Csak egy pillanatra ne nézz ide!

– Miért?

A hangja gyengéd, ez csak fokozza érzelmi állapotomat.

Eltakarom az arcomat a kezemmel.

– Hogy sírhassak, mint egy kisbaba.

Nem nevet, de lágyan elmosolyodik. A kezébe veszi az arcomat, és arra kényszerít, hogy könnyes szemmel nézzek rá.

– Bree, előttem mindig sírhatsz.

Később, a lakásban a kanapén heverek, mint Kleopátra (már ha Kleopátra izzadt volt, vérzett és sírt). A térdem csúnyán megsérült, és túlságosan fájt ahhoz, hogy járjak. Így miután Nathan lehúzta a pólóját, és kedvenc új kötésemként használta, felkapott, és a hátán cipelt hazáig, ahol lefektetett a kanapéra, mint egy finom porcelánbabát – tiltakozásom ellenére, hogy a vizes ruhám és véres lábam tönkreteszi a bútorát.

– Akkor veszek majd újat. Ne mozdulj – közölte mogorván. Nem vitatkoztam, és nem mutattam rá, milyen pazarlás volna az új bútor, mert már láttam Nathantől korábban is ezt a pillantást. Így néz, amikor halálra aggódja magát. Nem állok le kötekedni vele, amikor ilyen.

Pár perccel később visszasétál a nappaliba, kezében az elsősegélydobozzal és egy csomag jéggel. Felvesz egy tiszta fehér pólót, én meg esküdni mernék rá, hogy hallom, amint a nők az egész világon kórusban felnyögnek a bosszúságtól. Mindannyian gyűlöljük a nem átlátszó anyagokat.

Nathan leül mellém a kanapé szélére, elfordítja a csípőjét, hogy szemben legyen velem. Gyengéden az ölébe húzza a lábam. Csíp, amikor ellátja tízcentis utcai horzsolásomat, de alig veszem észre, mert túlságosan is lefoglal, hogy őt bámuljam. Ujja időnként végigsiklik a lábam ép bőrén, ettől mindenhol szikrázik a testem. A következő lépésben a könyökömet rögzíti, és most úgy nézek ki, és úgy is érzem magam, mint egy ügyetlen, kétballábas kisgyerek három ronda, barna kötéssel. Ahogy a hajam szárad, göndör fürtjeim gyorsan duzzadnak az fejem körül. Biztos vagyok benne, hogy a sírás is nyomot hagyott az arcomon. Egyre cukibb a nő, emberek.

Miután teljesen bekötözött, Nathan visszaül, és a jeget sérült térdemre rakja. Összeráncolt homlokkal nézi.

– Mi az? – kérdezem óvatosan, mert attól tartok, hogy átvérzett a kötés vagy hasonló, amit nem akarok látni. A lábam még mindig az ölében van, a mutatóujjával finom vonalat rajzol a pólya körül. Érzem az áhítatot az érintésében.

– Semmi. Csak… ahogy a bekötött térdedet látom, rám törnek az emlékek.

– A balesetemről?

Bólint, és még mindig nem néz rám.

– Sohasem rettegtem még annyira, és nem éreztem még magamat annyira tehetetlennek, mint azon a héten.

Rám néz. Súlyos, komoly, fájdalmas tekintettel. Nagyon ritkán beszélünk arról az időről – bár nem egészen tudom, hogy miért. Bizonyos okokból, amelyeket egyikünk sem igazán tudna megnevezni, óvakodunk ettől.

– Szerettem volna… nem is tudom. Amikor elmondtad, hogy számodra vége a balettnak, és ott sírtál a telefonban… Hallom, hogy gyötrődik. – Bree, a lelkemet is eladtam volna abban a pillanatban, hogy visszahozhassam az álmaidat.

Határozott vonalú állkapcsára mosolygok. Szigorú szemöldöke keretezi fekete szemét. A válla olyan merev, hogy át tudna vágni egy hegyet és ledönteni, de a bőrömön lustán mozgó ujja könnyű, akár egy tollpihe. Egy gyengéd csók.

Ez arra késztet, hogy viszonozzam. Hogy olyan sebezhető legyek, mint az érintése. Finoman az ujjamra csavarom a tarkóján a hajtincset.

– Örülök, hogy nem tetted. Mert… szeretem a lelkedet.

Az ujja megáll, ő felnéz rám. Tekintetünk egymásba ütközik két összefonódó, elnyújtott lélegzetnyi időre. Megperzselődöm. A fejem búbjától a lábujjam hegyéig bizsergek. Tudja vajon, milyen hatással van rám a közelsége? Tudja vajon, hogy majd meghalok, hogy elmerüljek azokban a gyönyörű szemekben, és meglássam minden titkos gondolatát? Tudnom kell, van-e rá esély, hogy valaha úgy szeressen, ahogyan én szeretem.

Barátok vagyunk?

Vagy többek annál?

Minél tovább ülünk egymásra bámulva, a szívem annál agresszívabban kalapál. Semmit sem mond. MIÉRT? Miért nem beszél? Te is szereted a lelkemet? Megelégednék egy bókkal is a pólómról. Egy szokásos „Ez szép, aranyos a sortod”-dal. Bármivel! Csak mondj valamit, kérlek!

Csakhogy minél tovább hallgat, annál inkább az az érzésem, hogy épp a tökéletes választ próbálja megalkotni, amivel könnyedén lerázhat. Mondjuk, hogy a lelked okés. Láttam már jobbat is. Nem adom meg neki az esélyt, hogy válaszoljon. Pánikba esek.

– Instagram!

A homlokát ráncolja.

– Mi?

Kimászom az öléből, a sebeim dühödten csípnek, amikor behajlítom a térdem, és elveszem a telefonomat a dohányzóasztalról.

– Régóta nem raktunk ki aranyos fotót, pedig ez is szerződés része volt, nem? Azt kérték, hogy posztoljunk néhány képet a megbeszélt hashtagekkel.

– Igen…

– Akkor gyerünk posztolni! Csinálhatnánk egy képet, ahogy dámázunk. Van táblád a dámához? Vagy kártya? Kártyázhatnánk… Majd hagylak nyerni. Miért vigyorogsz így?

Az orra alatt kuncog.

– Miért hadoválsz így összevissza?

Egyenesen ránézek, és egyetlen hosszú szóáradatban ráhányom az igazságot.

– Mert azt mondtam neked, hogy szeretem a lelkedet, te meg nem válaszoltál.

Szája féloldalas mosolyra húzódik.

– Akartam, de esélyt sem adtál rá.

– Túl sokáig tartott. Ha a „Mersz vagy nem”-ben lennénk, a csengő jóval azelőtt megszólalt volna, hogy én közbeszóltam.

– Nem tudtam, hogy időkorlát is van.

– Van. Mindig van időkorlát. És most már tudom, hogy utálod a lelkem.

Kiveszi a telefonomat a kezemből, babrál vele valamit, és óvatosan visszarakja a dohányzóasztalra.

– Néhány embernek hosszabb időre van szüksége ahhoz, hogy megadja a megfelelő választ. Nem fair időkorlátot állítani.

– Sajnálom, de ilyen az élet, haver. Nem várhatsz örökké.

Most veszem csak észre, hogy olyan szögben helyezte el a telefont a dohányzóasztalon, hogy az most felénk néz, felfelé.

Nathan megint rám néz.

– Nem értek egyet. Szerintem bizonyos dolgokra megéri várni, és nem számít, milyen hosszú ideig.

Nathan előrehajol, benyomja a gombot a telefonom oldalán, és a tíz másodperces időzítő jelzőfénye villogni kezd. Még mielőtt felfoghatnám, mi történik, a kezét a vállamra teszi, és gyengéden lenyom, így a hátam egy szintbe kerül a kanapé párnájával. Ez új. Nathan fölöttem lebeg, a kanapéra szorít, miközben a visszaszámláló éles jelzőfénye tovább villog mellettünk.

– Bree, szeretnélek megcsókolni. Rendben? Csak bólintani tudok.

Lehajol, lassan, és lágy, hosszú csókkal illeti a számat. Tűz lobban a hasamban. Most nem vagyunk nyilvános helyen. A telefon kamerája pedig még mindig visszaszámlál. Ez a csók nem másoknak szól, csak kettőnknek; neki és nekem. Az ajka csupa meleg és puha, sebezhető simogatás. Túl hamar véget ér.

– A te lelked a kedvencem az egész világon – válaszol halkan, éppen akkor, amikor a telefon kamerája utoljára felvillan, és ellövi a képet.

Teljesen ledöbbenek. Annyira félek, hogy csak álmodom az egészet, hogy sírni tudnék. Nem nevezném pontosan vallomásnak, de olyasminek hangzott. A szívem ezt dübörgi: Remény. Remény. Remény.

A tenyerembe fogom az állát.

– Maradj nyugton.

– Miért? – kérdezi Nathan nevetve, mert kicsit furcsán hat a kérésem.

– Mert nincs pókerarcod, és kíváncsi vagyok rá, hogy megtalálom-e rajta a választ valamire.

Mosolyát komolyabb arckifejezés váltja fel, és ahogy enyhén oldalra billentem a fejét, könnyedén engedelmeskedik. Az ujjaimmal érzem, hogy az állkapcsa szúrós. A másik oldalra fordítom a fejét, minden szögből felmérem. Ezt a szeszélyemet is tűri, mint ahogy a többivel is tette barátságunk minden napján. Nem vergődik, nem fordítja el a tekintetét. Hagyja, hogy keresztülússzak azokon a mély, sötét íriszeken, és amikor már majdnem elérem az alagút végén parázsló választ, a telefonján megcsörren egy figyelmeztetés.

Kifújja a levegőt, a nyakamba ejti a fejét, és egész dicsőséges súlyával rám nehezedik, mielőtt eltolná magát a kanapétól, hogy elővegye a telefonját. A csipogó elhallgat. Úgy néz a készülékre, mintha legszívesebben összezúzná a tenyerében, majd kihajítaná a törmelékét az ablakon.

– Az emlékeztetőm volt, azt mondja, ideje dolgoznom.

– Oké – felelem alig hallhatóan. De most komolyan, mégis mit kellett volna válaszolnom egy ilyen pillanat után, amelyet közösen éltünk át? A küszöbén állunk annak, hogy minden megváltozzon, de még nem vagyunk képesek átugrani ezt a küszöböt. Egy hosszú pillanatig egymásra meredünk, aztán Nathan felnyög, és megrázza a fejét.

– Sajnálom. Mennem kell. Beszélhetnénk később?

Mindenről.

Mosolygok.

– Igen.

25.

BREE

Tudjátok, mi a furcsa abban, ha valaki normális emberi lény, és nem egy Netflix-filmben él? Az, hogy a fontos pillanatok után nem ugrik a kép egy másik jelenetre. Hogy miután a legjobb barátod, aki után titokban epekedtél hosszú éveken át, bevallja (vagy valami olyasmi), hogy ő is kedvel, nem lehet előreugrani egy jelenetet.

Semmiképpen. Az életem fájdalmasan lassan vánszorog tovább, tele bizonytalansággal. Három teljes napon át magamba kell mélyednem, és átéreznem, hogy az életben semmi sem fekete vagy fehér, hanem egy jóval összetettebb, kifürkészhetetlenebb szín: szürke. Ne higgyétek, hogy csak azért, mert gyakran hordok szürkét, szeretem ezt az állapotot, mert NEM! Nem szeretem. Sőt, legszívesebben egy kupacba hordanám minden olyan holmimat, ami szürke, és felgyújtanám egy parkolóban. És ellejtenék körülötte valami rituális táncot, hogy megtisztuljak. Felemelt táblákkal skandálnám, hogy „MIT AKARUNK? SOHA TÖBBÉ SZÜRKÉT!”

Szóval, a kedd mindenesetre durva volt. Miután Nathan elment edzeni, nekem bekötött térddel és könyökkel kellett tanítanom az új gyerekcsoportomat, és ahányszor csak behajlítottam az egyiket vagy a másikat, úgy éreztem, mintha valaki üvegszilánkokkal dörzsölné a bőrömet. És tudjátok, mit? A balettban rengeteg hajlítás van. Gyakorlatilag csak ebből áll. Hajlítás mindenhol.

A többi csoportomban is megtartottam az órákat aznap, és reménykedtem benne, hogy este látom majd Nathant, de meg kellett jelennie a gyermekkórházban egy rendezvényen, és nem akartam olyan lány lenni, aki megkéri, hogy hagyja ki az egészet, és ne váltsa valóra a kicsik álmait. Így aztán sms-eztünk egy kicsit (ha érdekel benneteket, nagyon kínos sms-ezni ebben a bizonytalan, szürke állapotban), aztán korán lefeküdtem.

Szerdán a sebeim varasodni kezdtek, így levehettem a kötéseket. Hogy miért osztom meg veletek ezt a lényegtelen információt? Mert ez volt az egyetlen érdekes dolog, ami aznap történt. Ja, és megtaláltam a kedvenc lábmelegítőm párját, amit már hónapok óta kerestem. Egy üveg tej mögött volt a hűtőben. Éljenek az elásott kincsek!

Nathan edzése sokáig tartott aznap, aztán volt egy találkozója valami olyan dologgal kapcsolatban, amit nem jegyeztem meg. A rájátszás idején az élet hihetetlenül kiszámíthatatlan, és valahogy úgy tűnik, Nathan napjai egyre csak zsúfoltabbak lesznek. Fogalmam sincs, ez hogyan lehetséges, hiszen már eleve túlzsúfoltak voltak. Aggódom miatta. Amikor megkérdezem, nem fáradt-e, vagy aludt-e egyáltalán, mindig lesöpri magáról a kérdést. Jól vagyok. Ne aggódj miattam. Persze, rendben, kikapcsolom az aggódógépemet. Minden szipi-szupi.

Ma reggel (csütörtökön), végre nagy dolgot tettem! Beadtam a jelentkezésemet az Üzemcsarnokhoz. Kész van, megcsináltam, és ez a gondolat épp olyan izgalmas, mint amilyen rémisztő. Még mindig sokszor azon kapom magamat, hogy próbálom mérsékelni az várakozásaimat, de a legfontosabb, hogy már tudok reménykedni. Rávettem magam, hogy elképzeljem, milyen csodálatos lesz, ha a stúdióm megkapja a helyet. Még a helyszínre is elmentem és körbejártam, hogy pontosabban el tudjam képzelni, hogyan rendeznék el mindent – melyik falra szereltetném fel a tükröt, és melyikre a rudat. A hely minden zegét és zugát lefényképeztem Nathannek, és ő velem álmodozott az sms-eken keresztül. Hihetetlenül felszabadító érzés volt.

Most este 9.30 van, és éppen, amikor bemászom az ágyba, hogy aludjak, meglátom, hogy Nathan neve villan fel a képernyőmön. Átlendülök az ágyamon, de olyan erővel, hogy a túloldalon a padlón landolok.

– HELLÓ! SZIA! Már hiányoztál! – mondom fájós nyakamat dörzsölgetve, teljesen megfeledkezve arról, hogy játszanom kellene a lazát. Halk nevetés száguld keresztül a vonalon, és megcsiklandozza az apró kis receptorokat a fülemben.

– Szia, te is hiányoztál nekem – mondja, és ő sem törődik vele, hogy lazán hangzik-e. Libabőrös leszek. Mindennél jobban szeretnék most ott lenni vele.

Visszamászom az ágyamba, és nekidőlök a fejtámlának. A telefont a fülem és a vállam közé szorítom, hogy fel tudjam húzni a takarómat. Érdemes megemlíteni, hogy az arcomon megjelenik egy kiábrándítóan álmodozó mosoly. Teljesen elmerülök egy euforikus világban, ahol minden gyönyörű, és a szomorúság csak mítosz.

– Tényleg?

– Igen – sóhajtja, és valahogy tudom, hogy szintén az ágyában fekszik. Hallom, hogy vesz egy mély lélegzetet, és elképzelem, ahogy a kezét a feje fölött pihenteti. Ha ott lennék, végigfuttatnám ujjaimat a fejbőrén, amíg le nem hunyná a szemét, és nem nyögne a gyönyörtől.

– Sajnálom, nagyon elfoglalt voltam.

Nem úgy mondja, ahogy a legtöbb ember – akiknél ez csak egyfajta sekélyes kifogás, és tudni lehet, hogy igazából nem is sajnálják, és mostanáig eszükbe sem jutottál. Nathan fájdalmasan, belülről fakadóan mondja, és biztos vagyok benne, hogy komolyan is gondolja. A védőburka vékonyabb, mint a vaj a pirítóson – ettől megint aggódni kezdek miatta.

– Nathan, ez teljesen rendben van! Tudom, milyenek a rájátszások.

– De nem akarok túl elfoglalt lenni.

Az én kis törékeny papírrepülőszívem szárnyalni kezd az ég felé.

– Akkor is itt leszek, ha a rájátszásoknak vége.

Suhogást hallok a vonal másik végén, és elképzelem, ahogy megfordul.

– Tudom, hogy meg kell beszélnünk, ami múltkor a kanapén történt… Nem gondoltam volna, hogy ilyen sokáig nem lesz rá alkalmunk. De az utóbbi néhány napban arra is alig volt időm, hogy megnézzem a telefonomat. Akarsz most beszélni róla?

Képzeljetek el egy Michael Scott-gifet, ahogy azt üvölti: NEEEEM! Ezt mondja az agyam. Semmiképpen sem szeretném telefonon keresztül kiértékelni a kapcsolatomat a legjobb barátommal, miközben ő félig alszik. Vagy… istenem, ami még rosszabb, mi van, ha volt ideje végiggondolni, és rájött, hogy sohasem lett volna szabad utalnia bármire is? Nem úgy szeret. Nem.

– Bree?

Nathan hangja félbeszakítja szörnyű gondolatmenetemet.

Hagyd magad reménykedni.

– Elnézést, itt vagyok. És nem, inkább személyesen beszélgetnék erről.

– Jó. Én is így érzem. Szóval egyetértünk abban, hogy átmenetileg jegeljük a témát?

– Fájdalmasnak hangzik.

– Nekem az lesz.

Olyan szélesen mosolygok, hogy a szám sarka összeér a fülcimpámmal. Ha volt valaha okom, hogy megengedjem magamnak a reményt, akkor ez a kijelentés erős alapot ad hozzá.

– Mit csinálsz holnap este? Talán meg tudok lógni az edzésről egy kicsit korábban, és vacsorázhatnánk.

– Igen! Ez… – Elharapom a mondat végét, mert hirtelen eszembe jut, hogy más terveim vannak. – Ó, hagyjuk. Nem tudok menni. Elfelejtettem, hogy holnap este lesz az unokaöcsém születésnapi zsúrja. Most lesz hatéves. Vettem neki egy új harmonikát, csak hogy tényleg az őrületbe kergesse Lilyt.

– Holnap este családi rendezvényre mész?

A hangja tele van vágyódással kevert csalódottsággal. Nem azért csalódott, mert én elmegyek, hanem mert szereti a családomat, és ő is szeretne eljönni.

– Igen… De tudom, hogy te elfoglalt vagy.

– Mikor lesz?

Nem tudom, miért kérdezheti.

– Hat órakor kezdődik, azt hiszem. Vacsorázunk, és lesz kerti mozi. A szüleim is eljönnek!

Tényleg alig várom. Imádom a családomat, de mióta a szüleim nyugdíjasok, alig látom őket. Az év nagy részében lakóautóval járják az Egyesült Államokat. Amikor mindannyian összegyűlünk, a dolgok a legjobb értelemben lármássá válnak. Anya imádja a TikTok-táncokat, és mindig könyörög Lilynek és nekem, hogy csináljunk egyet vele. Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is kiheverem, hogy láttam táncolni Cardi B-re. De még rosszabb volt azt látni, ahogy apám táncol rá.

Ugyanakkor ez jó is. Miután életük nagy részében nagyon keményen dolgoztak, a nyugdíjba vonulásuk napja mindannyiunk lelkének olyan volt, mintha kiáradt volna a napfény. Hiányoznak nekem, és már alig várom, hogy holnap a nyakukba csimpaszkodhassam.

– Én is ott leszek – jelenti ki Nathan, majd egy kattanás hallatszik. Valószínűleg lekapcsolta a lámpáját.

Semmi mást nem szeretnék jobban a világon, mint hogy Nathan eljöjjön velem egy családi eseményre. A szüleim imádják, és mindig vicces látni, ahogy anyukám ugyanúgy próbál anyáskodni vele, mint velünk, bár Nathan nyolc mérfölddel magasabb nála. Csakhogy hallom a hangján, milyen kimerült. Igazából az utóbbi egy hónapban is hallottam már.

– Nathan, ha holnap szabad lesz az estéd, inkább otthon kellene töltened az időt pihenéssel. Nézd meg azt a dokumentumfilmet, amire kíváncsi voltál. Igyál egy kis forró teát, miközben habfürdőt veszel!

Egy pillanatig csendben van.

– Te szoktál habfürdőzni? – kérdezi, és a hangja kissé megváltozik.

– Igen, amikor a nővéremék házában vagyok. Itthon csak zuhanyzóm van.

Olyan hangot hallat, mint aki gondolkodik.

– Nekem van fürdőkádam. Méghozzá nagy. Nyelek egyet.

– Tudom… Már láttam.

– Bármikor használhatod, amikor csak akarod.

Nevetek, hirtelen kissé idegesnek és zsibbadtnak érzem magam.

– Oké, de most nem rólam beszélünk. Rólad van szó, és arról, hogyan tudnád pihenésre használni a holnap estét. Szerintem jót tenne egy habfürdő!

Ha Chandler Bing szeret habfürdőzni, akkor mindenki szeret.

– Azt hiszem, az egyetlen módja annak, hogy rávegyél a habfürdőzésre, ha… – A szavai elhalnak, nekem kell kitöltenem az üres helyet. A szívem újra hevesen dobog: Remény. Remény. Remény. – Ne is törődj vele.

Megköszörüli a torkát.

– Különben is, jól vagyok. Rengeteg energiám van – mondja, és ez éppúgy hangzik, mintha egy végletekig kiszáradt futóversenyző mondaná, akit át kell cipelni a triatlon célvonalán.

– Engedd meg, hogy veled menjek. Kérlek.

Sohasem mondok nemet a kéréseire, melyek apró, vékonyka fonalakként fonódnak a szívem köré, és összeszorítják.

– Rendben, eljöhetsz velem. De figyelmeztetlek, nagy lesz a zűrzavar. Kiabálás, tánc, röpködő sütik, és ez csak az, amit én művelek majd.

Nevet, amitől gödröcskéi képe megjelenik a képzeletemben. Emlékszem, hogy nézett ki az ágyában fekve aznap reggel, amikor felébresztettem. Gondolatban odamegyek hozzá a szobájában, ahogy korábban már százszor is megtettem (képzeletben), csakhogy most van egy tökéletes képem, amely elkísér. Lábujjhegyen, csendben odatopogok, és finoman felemelem a takarót. Becsusszanok mellé. Odabent olyan meleg van, mint a szaunában, mert Nathan mindig ezer fokra befűt. Megérzi, hogy mocorgok mellette, és álmos hangon dünnyög, mielőtt átkarol vaskos karjával, és közelebb húz magához. Lélegzete csiklandozza a hajamat, bőre forró körülöttem.

– Jól van, figyelmeztettél – mondja Nathan, kipukkasztva ábrándjaimat.

– Jó éjt, Nathan.

– Jó éjt, Bree.

edzés után, és együtt megyünk a születésnapi zsúrra. Sajnos nem tudott ellógni olyan korán, mint remélte, ezért délután írt egy üzenetet, hogy menjek el nélküle, és majd csatlakozik, amilyen hamar csak tud. Az a helyzet, hogy Lily nem a szomszédban lakik. Kétórás kocsiút, és az unokaöcsém hatodik születésnapi partija képtelen indok Nathan számára, hogy két órát vezessen miatta egy hosszú edzésnap után. Ezt közlöm is vele sms-ben sok-sok felkiáltójel kíséretében, de ugyanazt válaszolja, mint előző éjjel: Ott leszek.

Körülbelül fél órával a parti kezdete előtt érkezem Lilyékhez.

Ez is jó dolog, mert a belépőm olyan drámai, hogyha bárki más felbukkanna, szörnyen érezné magát a saját középszerűsége miatt. Én vagyok ugyanis a Vicces Nagynéni. Még nincs gyerekem, ezért mindig vad élvezettel rohangálok a ház körül, kiabálok és lóbálom a karomat, mint egy szörny, aki kisfiúkra vadászik. Közben a nővérem rendszerint elbújik a fürdőszobában egy pohár borral, amit kitöltöttem neki.

Benyitok, és felemelem a kezem, megmutatva ékszereimet.

– Hahóóó! Bree néni a házban!

Minden ujjamon gyűrűnyalóka díszeleg. A nyakamat három cukorkanyaklánc övezi, a vállamról szuperhősköpeny omlik le. Az alkaromra aggatott ajándékzacskók megakasztják a keringésemet; mind tele van legóval, vízi pisztolyokkal és rágógumival (mert melyik gyerek ne szeretné a rágógumit).

Előbb hallom az unokaöcséim tülekedését, mint ahogy megpillantanám őket. Felkészülök a becsapódásra, ahogy ujjongva rohannak lefelé a lépcsőn. Amikor leérnek, átölelik a lábamat, majd egyesével elrabolják tőlem a zsákmány darabjait. Egy árva gyűrűnyalókát sem hagynak nekem! A kis tappancsok csattogása már távolodik is, csupán a születésnapi ajándékzacskók homályos képét látom, amint elsuhannak a nővérem mellett, aki ijesztő vigyorral közeledik a folyosón.

Fagyos pillantással méreget.

– Cukrot hoztál a házamba, amikor már vettem TORTÁT ÉS JÉGKRÉMET?

– Nem.

Határozottan megrázom a fejem.

– Félreértetted, amit láttál. Azok brokkolinyalókák voltak.

– És a cukorkanyakláncok?

– Vitaminok.

Erre hatalmas mosoly jelenik meg az arcán, és kitárja a karját.

– Gyere ide, és ölelj meg, te szörnyű, szörnyű húg.

Ölelkezés közben hallom, hogy az ajtó kinyílik mögöttem, és anyukám hangja trillázik a levegőben.

– A kicsikéim ölelkeznek! HAROLD, EZT LÁTNOD KELL! A KISLÁNYAINK ÖLELKEZNEK!

Anya odalép hozzánk, és minden erejével szorongatni kezd bennünket. Először Lily körül fontoskodik, és rácsap a feneke jobb felére.

– Nem eszel eleget. Ne aggódj, majd én kezelésbe veszlek, amíg itt vagyok.

Hátranéz, és apánkat szólongatja, akit még nem láttunk. – HAROLD! HOZD BE A CASSEROLE-T!

Anya természetesen csinált valami rakott ételt. A következő pillanatban éles kék szeme felém fordul. Kíváncsi vagyok, milyen okítást kapok. Közel lép – közelebb, majd még közelebb, aztán hunyorít, mintha egy kristálygömbbe nézne.

– Csókolóztál Nathannel. Zihálok.

– Honnan tudtad? Legyint egyet.

– Édesanya vagyok, drágám. Mindig mindent tudtam, és mindig mindent tudni fogok. Anyai megérzésnek hívják.

Lily kuncog, majd kiabálni kezd.

– Kamu! Ezt Twitternek hívják! Néhány hete csinált egy hamis profilt, és nem mondta el nekünk. Látta a vörös szőnyeges csókodat.

Anya sértődötten néz.

– Azt hitted, nem vettem észre? Hát észrevettem, Mrs.

Brightstone!

– Nem vetted észre – jelentem ki, és bűnös anyukámra nézek. A Mrs. Brightstone nevet használta mindig, amikor azt játszottuk, hogy beöltöztünk különféle ruhákba. Mrs. Brightstone nagyon gazdag asszony volt, aki mindig nercbundában járt a bálokra. (Ne akadjatok ki, valójában kopott gyapjútakarók voltak.)

– Nem hittem volna, hogy emlékszel erre! És muszáj volt! Tudtam, hogy szűrni kezdenéd a tartalmaidat, ha tudnád, hogy követlek.

– Micsoda?! Semmiképpen sem, anya. Laza vagy, és mi mindig is tudtuk ezt.

Mosolyog, és megfordul. Hatalmas táskája a csípőjéhez csapódik, ahogy besétál a konyhába. Ekkor Lily és én cinkos pillantással egymásra kacsintunk. Anya kikiabál a konyhából, mintha valami természetfeletti lény volna, aki a falon át is lát:

– Hölgyeim, ne kacsintgassanak, és szedjék össze a fiúkat!

Ideje tiktokozni!

Ebben a pillanatban apa bukkan fel a bejárati ajtóban, egy hónapra elegendő holmival megpakolva, mint egy öszvér. Izzadságcseppek gyöngyöznek le a homlokán, és egy casserole-os tepsit szorít a hóna alá.

– Kérlek, mondd, hogy Nathan is itt van. Ő az egyetlen, aki képes lebeszélni anyádat a jelmezekről, amiket a táncvideóhoz hozott.

Ezt erősen kétlem, mégis kínálok apának valami kis reményt.

– Azt mondta, itt lesz.

26.

NATHAN

Közeledem Bree nővéréékhez, de kétórás késésben vagyok. Edzés után már tudtam, hogy egy órát késni fogok, aztán még egy órát ültem az 1605-ösön a dugóban. Ki vagyok merülve. Kipurcantam. És tényleg nagyon szeretnék nekimenni annak mikrobusznak, amelyik előttem halad, hogy rávegyem, menjen már gyorsabban, de elriaszt a hátsó szélvédőre ragasztott pálcikaemberke-család, melynek tagjai egérfüleket viselnek. Nem.

Talán a sofőrszolgálattal kellett volna elhozatnom magam, de… nem tudom. Néha, amikor fáradt vagyok, és úgy gondolom, jó lenne aludni egyet, szükségét érzem, hogy keményebbnek bánjak magammal. Ráadásul utálom az SUV-t magánjellegű eseményekre vinni. Olyan, mintha villogó feliratot aggatnék magamra azzal, hogy NÉZZ RÁM, KÜLÖNLEGES VAGYOK!

Elengedem a kormányt, hogy megdörzsöljem a mellkasomat. Szorít, és az edzéstől még mindig szapora a pulzusom. Breenek valószínűleg igaza volt – ma este inkább haza kellett volna mennem. De nem tudtam. Úgy néz ki, végre alakulnak közöttünk a dolgok, és meg akarom neki mutatni, hogy itt vagyok neki azzal együtt is, hogy az NFL-ben építem a karrieremet. Nem akarom, hogy úgy érezze, nem törődöm vele, vagy mellőzöm. Tudom, hogy nagyra értékeli a családját és az ehhez hasonló eseményeket, ezért szeretnék ott lenni. Miatta. Talán csak azért, mert borzasztóan fáradt vagyok, de megesküdnék rá, hogy a kanapén váltott rövid csókunkat (és a folyosói csókot – amelyre azóta is gyakran gondolok) ő is akarta, legalább annyira, mint én. Akart engem.

El sem tudom hinni, de az udvarlás működik, és az a sok idiótaság, amit a srácok javasoltak, különös módon szintén bevált. Bree és én… Még nem engedem meg magamnak, hogy erre gondoljak. Addig, amíg nem hallom egyenesen a szájából, hogy „Nathan, többé nem csak barátként tekintek rád”, addig nem leszek képes ezt elfogadni.

Végül este nyolc körül beállok Lilyék felhajtójára. Sötét van, de a ház fényei megvilágítják az ablakokat, és időnként egy kis árnyék suhan el előttük. Miután kinyitom a kocsi ajtaját, megüti a fülem odabentről a csatazaj.

Mosolygok magamban. Mivel egyedüli gyerekként nőttem fel, a mi házunk mindig csendes volt. Szeretem ezt. Akarom ezt.

Senki nem reagál, amikor kopogok a bejárati ajtón, így hát belépek. A káosz letaglóz, mint a cunami.

Gyerekek. Mindenhol.

Rengeteg különféle formájú és méretű gyerek. Sikoltozva, nevetgélve rohangálnak a folyosókon kis játék puskákkal, és szivacslövedékekkel lövöldöznek egymásra. Néhányszor már találkoztam Lily fiaival, és Bree pár meccsre elhozta az egész családjukat, szóval a srácok azonnal megismernek. A szülinapos kiskölyök, Levi lát meg először, és odarohan hozzám. Felkészültem az ütközésre, de megáll éppen előttem, majd rám villantja fogatlan mosolyát.

– Nathan! Nézd az új Nerf puskámat!

Fel van pörögve, én pedig úgy teszek, mintha egész életemben nem láttam volna nagyszerűbbet.

Nem tudtam, mit hozzak neki, ezért éltem a befolyásommal, és hoztam neki egy focilabdát, amit a csapatból a fiúk nagy része aláírt. Amikor kiveszi az ajándékszatyorból, egyértelművé válik, hogy drámai kudarcot vallottam, de minden tőle telhetőt megtesz, hogy úgy tűnjön, nagyon örül neki.

– Ó, egy focilabda. Menő! Köszönöm.

Vacak. Utálja. Valahogy imponál, hogy a labdát, amiért néhány felnőtt eladná a veséjét is, ez a kölyök lazán a kanapéra hajítja. Nem újdonság.

És akkor azt üvöltik:

– Irányítófogás!

Azonnal tíz kicsi pióca tapad rám, le sem tudom rázni őket magamról. Bár most nem sok kedvem van hozzá, úgy döntök, végigfutok velük egészen a konyháig a szűk főfolyosón, mert tudom, hogyan játszik és szórakozik ez a család. Az összes felnőttet ott találom a konyhában. Igazából túl sok felnőttet. Hirtelen megértem, hogy ez nem csupán egy családi zsúr, hanem egy hatalmas, születésnapi összejövetel, ahová a felnőtteket is meghívták. Szuper. Itt valahogy még nagyobb a hangzavar, mindenki hangosabban nevet a szokásos hangerőnél. Nyugalom, Nathan, ez egy parti – természetes, hogy hangosan nevetnek.

Egy fickó szúr ki először, aki a pult mellett ül egy bárszéken.

Kétszer is megnéz magának.

– Hú – ez itt… Nathan Donelson?

Egy LA Sharks póló van rajta, szóval tudom, hogy ez semmi jót nem jelent. Ma este tényleg nem vagyok abban a lelkiállapotban, hogy a rajongókkal foglalkozzam.

Visszafogottan integetek neki, és körbenézek a helyiségben Bree után kutatva. A mosogatónál áll, egy kancsót tölt meg vízzel. A nevem említésére felém fordítja hosszú, gyönyörű fürtökkel ékes fejét. Sárga pamutruha van rajta, amelyet elöl fagombok hosszú sora díszít. Bree szó szerint úgy néz ki, mint a napsugár, gyógyír ez után a hosszú, fárasztó hét után. Szeretném végigsimítani csupasz karját, és birtokolni minden figyelmét. El akarom rabolni innen, és csak magamnak megtartani.

Találkozik a tekintetünk, ekkor egy nagyszerű pillanatig minden más eltűnik. Csak én vagyok itt, és ő. A mosolya szétterül az arcán, kedvenc gödröcskéim pöttyözik be az orcáját.

És akkor az egyik kölyök keményen hasba vág. Összegörnyedek a fájdalomtól, és olyan káromkodás fut ki a számon, amilyet nem illik mondani egy gyerek előtt. Most még nagyobb a káosz.

– Nathan! Ó, istenem, sajnálom. Gyerekek, KIFELÉ!

Nem tudom biztosan, ki adta ki az ukázt. A szülők körülöttem nyüzsögnek, és igyekeznek lehámozni rólam a cukortól túlpörgött csemetéiket. Egy felnőttekből és gyerekekből álló raj támadja a személyes teremet a konyha szűk előterében, amely egybenyílik az előszobával. Bree megpróbál átvergődni a tömegen, de csapdába estem, és nem jut oda hozzám.

Lily feje a semmiből pattan a tumultusba, és úgy tesz, mintha ez a pokoli felfordulás normális lenne.

– Szia, Nathan! Jó látni téged!

Átfurakodik a karom alatt, hogy bejusson a konyhába.

– Itt van Nathan? – kérdezi Bree anyja. Bárhol felismerném a hangját, de nem látom, mert három fickó nyomul be, akik átnyúlnak a gyerkőcöket terelgető feleségük felett. Tényleg? Most akarsz velem kezet rázni, ember? Bree még mindig kívül van a körön, próbál keresztülnyomakodni az embereken. Valaki átad neki egy kisbabát, ő megpróbálja visszaadni. Doug bukkan fel mögöttem, és rácsap a hátamra.

– Jó látni téged, haver! Pokoli volt a múlt heti meccs.

Mosolygok – azt hiszem –, és megpróbálok reagálni minden gratulációra és bemutatkozásra, miközben egy kölyök kilopja a zsebemből a pénztárcámat. (Az mondtam, nagy családot szeretnék? Meggondoltam magam.)

Minden kavarog körülöttem.

Tisztában vagyok azzal, hogy megfeszül az állkapcsom, és fájdalmasan összeszorítom a fogamat. Még mindig be vagyok szorulva ebbe az átkozott átjáróba, ahol körülvesznek az emberek. Nagyon erős késztetést érzek, hogy hadonászni kezdjek, és azt üvöltsem, hogy VISSZA! Szeretném oldalra feszíteni a könyökömet, míg szét nem szóródnak. De nem tehetem – tudom, hogy nem tehetem. Itt kell állnom, ahogy mindig, és meggyőzően mosolyognom.

A hangokra kellene koncentrálnom, de azok lelassulnak, összekeverednek – elhalkulnak. Nem tudom követni őket. Nem tudok nyelni. A szívem sebesen ver, és úgy érzem, mintha jeges vízbe dugtak volna. Hol van Bree? Nem találom.

Miért nehezültek el a végtagjaim, és miért zsibbadnak? Úgy érzem, mintha zuhannék, ám attól, hogy tudom, ténylegesen nem zuhanok, csak még gyorsabban ver a szívem. Valami nincs rendben. Nem kapok levegőt. A mellkasom. Az ujjaim. A lélegzetem. Mi történik velem?

Muszáj…

Nem tudok… Csak…

27.

BREE

Jaj, ne. Valami baj van. Látom, ahogy mindenki Nathan figyelmét követeli, és azt is, ahogy hirtelen elsápad. A tekintete távolinak és üvegesnek tűnik. Előregörnyed, ellép a tömegtől. Olyan nagy a lárma ezen a kis folyosón, hogy alig hallom, amikor ezt mondja:

– Sajnálom, muszáj…

Mindenkinek hátat fordít, majd elrohan a folyosón. Körülbelül tizenkét test van Nathan és köztem; úgy nyomakodom át közöttük, mint egy Black Friday-vásárló, aki az utolsó akciós tévékészülékért harcol.

– Elnézést. Csak engedjetek… hé, MOZDULJ, Doug! Kikecmergek a tömegből, és az üres bejárat felé bámulok.

Nem látom sehol. Berohanok a nappaliba, de nem találom. Nincs az étkezőben sem. Megnézem odakint. A kocsija még mindig ott parkol, de ő nincs kint. Most már kétségbeesem, mintha elvesztettem volna a gyerekemet a bevásárlóközpontban. Nathan szörnyen nézett ki, mielőtt eltűnt, meg kell találnom.

Úgy döntök, felnézek a lépcsőn, és bekukkantok az összes szobába. Végül észreveszem a mosókonyha ajtajából kiszűrődő fényt. Ott találom az én hegy méretű legjobb barátomat összegömbölyödve a sarokban, reszketve. Nathan, az én rendíthetetlen Nathanem a melléhez húzott térdekkel, lábát átkarolva ül, fejét a lába közé ejtve. Innen hallom ziháló lélegzetét.

Odarohanok, lehuppanok mellé, és a hátára teszem a kezem.

– Nathan, hé, csss, minden rendben. Itt vagyok.

– Nem tudok…

Próbál levegőhöz jutni. Megemelkedik a válla. A mellkasára teszem a kezem, és érzem, hogy úgy dübörög a szíve, mintha az életéért futna.

– Nem kapok levegőt. Úgy érzem, mindjárt elájulok. Mindezt egy szuszra, kétségbeesett gyorsasággal hadarja.

– Meg fogok halni? – kérdezi teljesen őszintén és rémülten.

Most már biztosan tudom, mi történik.

Közelebb húzódom, leülök mögé, a lábam a két oldalán, így a hátát a mellkasomhoz tudom húzni. Átölelem, szorosan tartom.

– Nem, nem fogsz meghalni, megígérem. Pánikrohamod van. Egész testében remeg. Fájdalmasan összeszorul a szívem.

Tudom, mit érez most.

– Csak figyeld a hangomat, oké? Itt vagyok. Biztonságban vagy. Úgy érzed, mindjárt meghalsz, de nem fogsz. Most azt szeretném, hogy arra összpontosíts, milyen érzés, hogy átölellek. Szorosan tartalak, vagy lazán?

Kifújja a levegőt, hosszú szünet után válaszol:

– Szorosan.

– Rendben. Nem engedlek el. És most milyen illatot érzel? – Várom, hogy válaszoljon, és amikor nem teszi, gyengéden újra megkérdezem: – Nathan? Mondd el, milyen illatot érzel.

– Hmm… torta – motyogja végül érdes hangon.

– Igen, nagyon jó illata van. Vanília. A kedvencem. Érzel valami ízt a szádban?

A lélegzete kicsit egyenletesebbé válik, a teste ellazul. Elveszem az egyik kezem, hogy gyengéden simogathassam a karját.

– Menta – válaszolja halkan. – Volt egy rágó a számban, de azt hiszem, lenyeltem.

A hangjából legyőzöttség és zavar árad. Ismerem, milyen érzés, amikor valaki tanúja az ember pánikrohamának. Ismerem a félelmet és a megaláztatást, hogy valaki ennyire kontrollvesztettnek és kétségbeesettnek lát. Azt akarom, hogy tudja, sohasem fogok másképp tekinteni rá, vagy kevesebbnek látni csak azért, mert ilyen kiszolgáltatott helyzetben láttam.

– Ez rendben is van. Én is csináltam ilyet korábban. Az dinnye-mentás rágó volt, de nem is olyan rossz.

Bágyadtan elmosolyodik, ebből tudom, hogy hamarosan túl lesz rajta. Előrehajtom a fejem, és megcsókolom a lapockáját. Kicsit jobban a karomba süllyed, végtagjai kissé ellazulnak. Néhány percig így ülünk, és addig beszélek hozzá, amíg a légzése újra normálisnak nem tűnik, és a súlya teljesen rám nem nehezül. A tenyerem a mellkasára szorítom, és amikor ráteszi a kezét az enyémre, tudom, hogy jobban érzi magát. Megszorítja a kezem.

– Honnan tudtad, mit történik velem, és mit kell tenni ilyenkor? – kérdezi rekedtes, megtört hangon.

– Mert a balesetem után én is rendszeresen átestem ezen. Az első hetekben, amikor csak beültem a kocsiba, elkapott a pánik. Ez a legrosszabb érzés. Mintha minden bezárulna, és nem menekülhetnél. Képes lennél a bőrödből is kibújni, csak hogy egy percre megkönnyebbülj.

– Igen – feleli erőtlenül. – Pontosan.

Csend telepszik ránk. Pólók lógnak felettünk a teregetőállványon, a lábam alatt hideg a csempepadló. Nathan keze a sípcsontomra hullik, és megszorítja. A hála néma kifejezése.

– Most már jobban érzed magad?

Előrekukucskálok a válla fölött, hogy lássam az arcát, de elfordítja.

– Igen – mondja, bár remeg a hangja.

– Nathan?

Áthajolok a válla fölött, de nem néz rám. Megint rázkódni kezd a válla, de ez nem az a féktelen reszketés, mint korábban.

– Kérlek, ne… csak ne nézz most rám.

Felemeli a kezét, a hüvelyk- és a mutatóujját a szemére szorítja.

– Miért ne?

Kis szünet, amit egy akadozó lélegzetvétel követ.

– Mert mindjárt úgy fogok sírni, mint egy kisbaba – ismétli el a szavaimat, amelyeket a minap mondtam, amikor a sétányon elestem. – Visszamehetsz. Most már jól vagyok. Menj csak.

Nem gonoszkodni akar, csak kétségbeesetten igyekszik megőrizni a méltóságát. Szorosabban ölelem.

– Bármikor sírhatsz előttem, Nathan. Biztonságban vagyunk egymás mellett.

Ettől felszakad belőle a sírás. A kezébe ejti a fejét, zokogás gyötri a testét. Belékapaszkodom, a tenyerem a mellére szorítom, hogy érezze, itt vagyok, hogy nem megyek sehová. Hogy ejthet akár annyi könnycseppet, ami megtölti az óceánt, én akkor is úgy gondolom, ő a legerősebb ember, akit ismerek. Hirtelen megfordul, átkarolja a derekam, és az ölébe húz. A lábam még mindig a két oldalának szorítom, de ebben most semmi érzéki sincs. Én vagyok a horgonya. Szorosan körém fonja a karját, a nyakamba temeti a fejét, és úgy sír, ahogy még soha. Ebben biztos vagyok.

Megsimogatom a tarkóját.

– Nathan, beszélj hozzám.

Eltart egy pillanatig, de végül válaszol.

– Nagyon fáradt vagyok. Hetek óta érzem ezt a szorítást a mellkasomban, és most először csökkent valamelyest. Teljesen kipurcantam. Régen mindent tudtam kezelni, de…

– De most nem annyira? Bólint.

– Nincs véged. Egy pánikroham vagy a szorongás nem a teljes lényedet tükrözi. Kiégtél, és ez teljesen érthető. Még senkit sem láttam, aki úgy hajtotta volna magát, mint te. Természetes, hogy ide jutottál.

Megrázza a fejét.

– Nem… Velem ez nem történhet meg. Tudnom kellene kezelni. Muszáj képesnek lennem arra, hogy megbirkózzam vele.

– Ki mondja ezt?

Nem válaszol. Elhúzódom, és két tenyerem közé fogom az állát, hogy a szemembe nézzen. Még a sötétben is látom, hogy a szeme vörös és feldagadt, és hogy nagyon zavarban van. Megpróbálja elfordítani a fejét, de nem hagyom neki, mert azt akarom, hogy tudja, nem szégyellnivaló, ami történik. Valószínűleg soha életében nem sírt mások előtt, jórészt a kultúra miatt, amely mindennap körülveszi, és amely azt mondja neki, hogy a férfiasságát az határozza meg, mennyire képes ellenállni az érzelmeinek.

– Miért muszáj ezt kezelned, Nathan? Miért nem hagyod magad pihenni? – kérdezem a tekintetét kutatva. Szorosan behunyja a szemét, könnycseppek csordulnak ki belőle.

– Mert nem érdemlem meg.

– Micsoda?

– Bree, soha életemben semmiért nem kellett megdolgoznom. Semmiért! Mindent csak úgy megkaptam. Tálcán kínálták. Dolgozni akartam a gimnázium mellett, de a szüleim nem hagyták. Még a csapatbeli pozícióm is csak úgy az ölembe hullott. Daren, aki rászolgált erre a posztra, megsérült, és én átvettem, miután két évig ültem a kispadon. Érted? Ez a sok siker csak úgy az ölembe hullott. Szóval milyen alapon panaszkodom? Milyen jogon merülök én ki? Semmilyen jogon. Csak egy gazdag kölyök vagyok, aki mindent megkapott, amire valaha is szüksége volt, és ezüsttálcán kínáltak neki még több pénzt és még több sikert.

Fogalmam sem volt, hogy így érez.

– Szóval ezért hajtod magad halálra? Ezért nem mondasz soha nemet másoknak? Megpróbálod bebizonyítani, hogy értékes vagy?

Megint lesüti a szemét.

– Csakis akkor csökken egy kicsit a bűntudatom, ha keményen dolgozom, és fáradtnak érzem magam.

Szeretnék erről beszélni, de ő folytatja, reszketeg hangon.

– Sohasem kellett durva dolgokon átmennem az életben. Sohasem találkoztam közelről a szegénységgel, sohasem kellett megküzdenem semmiért, vagy csak akár beosztani a pénzt, ami azt illeti. Szakácsom van, sofőröm, menedzserem, ügynököm – minden, amire szükségem lehet, szóval mondd meg nekem… mi okom lenne panaszkodni bármi miatt?

Könnyek csorognak le az arcán, a tekintetében dühvel keveredik a vereség.

– Mi jogom ezt nehezményezni? Vagy milyen jogon akarhatok elmenekülni bármi elől? Nem. Nem szolgáltam rá, hogy segítséget kérjek a szorongásom miatt, amitől nem tudok szabadulni. Nem érezhetem magam túlterheltnek. Együtt kell tartanom a saját szarságomat, és annyit adni magamból, amennyit csak tudok, mert különben mindenki látni fogja, hogy nem érdemlem meg, hogy ott legyek, ahol vagyok.

Nathan elenged, hogy a kezébe temesse az arcát. Egy pillanatig döbbenten ülök. A férfira meredek, akiről azt gondoltam, jobban ismerem mindenki másnál a világon, és ráébredek, hogy mindvégig elrejtette az érzéseit, a fájdalmait, a szorongását és stresszt, mert úgy érzi, ahhoz, hogy nagy legyen, szuperhősköpenyt kell viselnie. Ha most mindezt képes feltárni előttem, akkor én is képes vagyok ugyanezt megtenni előtte.

Elhúzom a kezét a szeme elől, hogy belenézhessek.

– Figyelj rám. Nem azok a dolgok tesznek értékessé, amiket csinálsz, hanem az, hogy ott dobog a mellkasodban egy érző szív. Van lelked, ami azt jelenti, hogy fájhat is. Hogy érezheted magad fáradtnak, szomorúnak, dühösnek. Mindent szabad érezned. Bárkinek szabad ezeket éreznie.

Minden erőmet összegyűjtöm a következő szavakhoz.

– Nem az tesz értékes emberré, hogy minden terhet elbírsz, hogy mindig kétszáz százalékot nyújtasz magadból, hogy mindenben tökéletes vagy, amibe csak belefogsz. – Szünetet tartok. – És nem ezek miatt szerettem beléd.

Fekete szeme rám szegeződik.

Elmosolyodom. E nehéz titkok terhe lehullik rólam, és megkönnyebbülten folytatom.

– Azért szerettem beléd, mert lökött vagy. Vicces. Mert olyan nagy a szíved, hogy fogalmam sincs, hogy fér el itt – mondom, és a mellkasára szorítom a kezem. – Rettenetesen énekelsz. Levest csinálsz nekem, amikor beteg vagyok. Tampont vettél nekem, amikor görcsölve feküdtem a kanapén, és mozdulni sem tudtam. És még csak nem is mást küldtél el érte. Te magad mentél!

Halkan nevet, és azt kívánom, bárcsak több fény lenne, és tisztábban látnám a mosolyát.

– Nézd, Nathan, nem érdekel, ha soha többet nem veszel a kezedbe futball-labdát, vagy ha senki nem kapcsolja többé a nevedhez a siker szót.

Most az én könnyeim potyognak, és Nathan veszi tenyerébe az arcomat. Hüvelykujja végigsimítja az arccsontomat.

Finoman megrázom a fejem, és megpróbálom legalább annyira elfojtani a sírásomat, hogy befejezzem a mondandómat.

– Szóval, ne mondd, hogy nem vagy értékes, vagy nem érdemled meg, amid van, mert nekem értékes vagy. És mindig is az leszel.

Nathan közelebb húz, és a melléhez szorít. Erős alkarja a lapockámat öleli, arcát a hajamba fúrja.

– Én is szeretlek – suttogja újra és újra. – Szeretlek, Bree.

Szeretlek. És mindig is szerettelek.

28.

BREE

Rábeszélem Nathant, hogy hadd vigyem haza a kocsijával, ő pedig megszervezi, hogy valaki a környezetéből elmenjen az autómért, és visszahozza nekem ma este. Üdv nektek, celebkiváltságok! Szinte azonnal távozunk, még ha Nathan komolyan aggódik is, hogy ezzel mindenkinek csalódást okoz.

– Hadd vigyázzak rád – mondom, miközben tétova pillantását keresem. – Kérlek.

Megadja magát, és átnyújtja a kocsikulcsot.

– Köszönöm.

Kapok egy puszit. Legszívesebben gyorsan odafordítanám az arcom, hogy inkább a számat csókolja meg, de nem most. Mindketten kimerülten ülünk a kocsiban hazafelé – fizikailag és érzelmileg egyaránt. Nathan bekapcsol valami lágy zenét, megfogja a kezemet, és összefűzi az ujjainkat. Olyan fájó gyengédséggel csókolgatja a csuklómat, hogy szinte beleszakad a szívem. Két órát autózunk anélkül, hogy egyetlen szót is szólnánk, csak hallgatjuk a zenét a kényelmes csendben.

– Itt maradsz nálam ma este? – kérdezi, végre megtörve a csendet, miközben beállok a garázsába. Százszor is aludtam már nála, így a kérdés nem hangzik jelentőségteljesnek vagy fontosnak. Pedig az, mert még sohasem kérdezte meg úgy, hogy közben fogta a kezemet, és a levegőben ott lebegett közöttünk a szó: szeretlek. Mégis könnyű igent mondani. Természetes.

Amikor végre belépünk a lakásába, lehajítja a kulcsait a bejárat melletti asztalkára. Leveszem a cipőmet, majd bemegyek a konyhába, hogy mindkettőnknek hozzak egy pohár vizet. Minden teljesen megszokott, de ugyanakkor enyhén más illatot áraszt. Egyikünk sem szólal meg, mert nem tudjuk, milyen szavak illenének az érzelmi hullámvasúthoz, amelyre épp most pattantunk fel együtt. Így hát visszük magunkkal a vizünket végig a hosszú előszobán, amely a szobáinkhoz vezet. Készen állok rá, hogy elszakadjak Nathantől, és bemenjek a szobámba aludni, mint mindig, amikor itt vagyok, de ő megragadja a kezemet, és visszaránt. Egy kis víz kilöttyen a földre.

– Velem maradsz?

Nem követelőzően kérdezi, inkább védtelenül, kétségbeesett reménnyel. Szüksége van erre. A mai este mindent lehántott róla, amiről azt gondoltam, hozzá tartozik, és most csak egy férfit látok, aki éppúgy fél, mint én. Ettől még jobban szeretem.

Bólintok, és belépek tágas szobájába. Nathan finoman becsukja az ajtót mögöttünk. A szívem zakatolni kezd, amikor hallom, ahogy csendben kattan a zárnyelv. A padlótól a mennyezetig érő ablak tízlépésnyire van tőlem. Mind a tíz lépést kimért nyugalommal teszem meg, majd kinézek. Elém tárul a leghihetetlenebb panoráma: az óceán. A sötét víznek semmi sem állja útját, fehér, tarajos hullámai csak a parti homokon törnek meg. Békésnek, ugyanakkor veszélyesnek látszik odakint. És pontosan ugyanilyennek tűnik idebent is.

– Bree? – kérdezi Nathan mögöttem, én pedig egy irányát vesztett tornádó sebességével pördülök meg.

– Ideges vagyok – fakadok ki. Nathan felvonja a szemöldökét, és egy apró mosoly kíséretében hosszan kifújja a levegőt.

– Én is.

– Tényleg? Oké, jól van. Mert az agyammal tudom, hogy ezek mi vagyunk, te és én.

Szárazon nevetek.

– Valóra válik az álmom. Nem szabadna idegesnek lennem – rád kellene vetnem magam.

– Nehezebb megvalósítani, mint gondolnád – mondja viccelődve, ami azonnal enyhíti a szúrást a tüdőmben.

– Azért vagyok ideges, vagy inkább attól félek, hogy csak azért felelted azt, hogy te is szeretsz, mert a kedvemben akartál járni – mondom óriásira kerekedett szemmel. – Ezt érzem.

Nathan zavart mosolya arra utal, hogy nem igazán mulattatja a dolog.

– Hogy a kedvedben járjak?

Idegesen hátralép, és furán beletúr a hajába.

– Azt hitted, csak a kedvedben akarok járni azzal, hogy azt mondom, szeretlek?

– Igen. Nem kell folyton ismételgetned.

– De bizony ismételgetem. Mert ha a fejembe látnál, megértenéd, milyen nehéz ezt felfognom. Bree, én… – Elcsuklik a hangja, ő pedig lefagy. Hangosan fújja ki a levegőt. – Ülj le – utasít, és eltűnik hatalmas gardróbjában.

Leülök az ágyra, ugrál a térdem. És ekkor ráébredek, hogy Nathan ágyán ülök – ezt még sohasem tettem korábban. Úgy pattanok fel róla, mintha megégettem volna a fenekemet. Nagy nehezen ráveszem magamat, hogy visszaüljek, és felnőttként viselkedjem. Nathan ágyában vagyok. A szobájában. Szeret engem. De sehogy sem hatolnak el a tudatomig ezek az absztrakt gondolatok. Túl sok ideig hittem azt, hogy a barátságon kívül semmiféle érdeklődést nem mutat irántam. Csak ennyit tudtam. Hogyan kellene átformálnom a gondolataimat?

Nathan visszajön a szobába, és ha észre is veszi, hogy a fenekemet az ágyán pihentetem, nem mutatja. A figyelme a kezében tartott cipősdobozra összpontosul. Idegesnek tűnik, talán kicsit rosszul is van, ahogy felém nyújtja. Amikor megpróbálom elvenni, a doboz nem mozdul, mert Nathan olyan erősen kapaszkodik belé.

Felmordulok.

– Nathan, akarod, hogy belenézzek, vagy sem?

– Nem – válaszolja halál komolyan. – Úgy értem, igen. De nem.

Kicsit hátrébb húzódom.

– Most megrémítettél. Mit tartogatsz benne? Csontokat? Egy csomó képet fülcimpákról? Félni fogok tőled, miután felemelem a fedelét?

– Valószínűleg.

Alig láthatóan megrezzen az arca, aztán elereszti a dobozt. Óvatosan lerakom az ágyra (mert ki tudja, mi van benne, vagy milyen törékeny, ezeréves csontokat rejt), és vigyázva felemelem a fedelét. Összeszedem minden bátorságomat, felkészülök rá, hogy valami kiugrik, mert Nathan semmit nem árul el, mi vár rám.

Gyíkok? Talán egy doboz molylepkét tart a gardróbjában, és amikor kinyitom, kirepülnek, és elzárják a légutamat.

Nem talált.

Miután leveszem a fedelet, beletelik egy másodpercbe, hogy felfogjam, mit látok. Nathan a tarkójára szorított kézzel hátrál mellőlem. Benyúlok a dobozba, és kihúzom… a hajgumimat. A napsárga hajgumimat, amelyről azt hittem, hogy elvesztettem néhány héttel ezelőtt, a tequila-gate-et követően. Felnézek, egyenesen Nathan szemébe. Úgy néz ki, mint aki menten elhányja magát. Az öklét a szájához préseli, összehúzza a szemét. Szegény tényleg nagyon sebezhető ma este.

– Ez az én hajgumim – mondom, és feltartom, hogy megerősítse, igaz, amit gondolok.

Visszafogottan bólint.

– Kivetted a hajadból aznap este, és otthagytad az asztalon.

Én meg elraktam.

Szemével a doboz felé int.

– Folytasd.

Nathan tovább járkál fel-alá, és olyan sűrűn pislog rám, mint egy agysebész a műtéti területre. A következő, amit találok, egy koktélszalvéta a rúzsnyomommal, amely a drámai poszterszaggató estéről származik. Aztán előkerül egy narancssárga Starburst, amit a kanapéjára dobtam.

Minél mélyebbre nyúlok a dobozba, annál régebbi dolgokat találok, olyasmiket, amiket évek óta nem láttam. Egy koncertjegy a Bruno Mars-koncertről, amelyre a születésnapomon vitt el (és volt egy backstage-belépőnk is. Úgy tett, mintha véletlenül találta volna a járdán, mert sohasem engedtem neki, hogy extravagáns dolgokat vegyen nekem.) A doboz aljához érve egy rágópapírra bukkanok, rá van firkantva a középiskolai telefonszámom. Úgy emlékszem erre a napra, mintha csak tegnap lett volna. Aznap reggel futottunk először együtt a tanítás előtt. Délután megkérdezte, nincs-e kedvem máskor is edzeni vele. Természetesen igent mondtam, és számot cseréltünk. Én nem tettem el a cetlit, amire ráírta a számát, és most egy érzéketlen szörnyetegnek érzem magam!

Miután végigmegyek minden egyes darabon a dobozban, és kiszórom őket magam köré az ágyra, a szemébe nézek. Végre odajön hozzám, és kikapja a kezemből a hajgumit, amit úgy szorongatok, mintha egy milliódolláros csekk volna.

– Pontosan olyan illata volt, mint a hajadnak. Kókusz. Vissza kellett volna adnom neked, de képtelen voltam rá.

Visszadobja a gumit a dobozba. Sosem lesz újra az enyém.

Azután megragadja a kezem, és felhúz magához.

– Most már érted? Mindig olyan dolgokat ajándékozol nekem, amelyek rám emlékeztetnek téged, én pedig olyan dolgokat csenek el tőled, amelyek rád emlékeztetnek. Nem csak a kedvedben akarok járni, Bree. Nem veszem könnyedén ezt a dolgot. Annyira szerelmes vagyok beléd, hogy néha fáj, ráadásul a középiskola óta.

Remény. Remény. Remény.

Hallom, ahogy lüktet a fülemben.

– És meg is haltam volna azért, hogy viszontszeress, de sohasem gondoltam volna, hogy ez így lesz. Emlékszel rá, amikor megtudtad, hogy tartózkodom a szextől, és én azt mondtam: azért, hogy jobban menjen a játék? Ez egy tökéletes hazugság volt. Azért vállaltam a cölibátust, mert annyira odavagyok érted, hogy elviselhetetlen volt még a gondolata is annak, hogy egy másik nőt engedjek az ágyam közelébe. Mert sohasem lenne olyan, mint te.

Tenyerébe veszi az arcomat.

– Teljes valómmal szeretlek, és ez sohasem fog megváltozni számomra. Azt hiszem, inkább nekem kellene megbizonyosodnom arról, hogy nem csak játszol velem.

Nem bírom tovább elviselni a köztünk lévő teret. Lábujjhegyre emelkedem, hogy lágyan megcsókoljam az ajkát, mert úgy érzem, mindez csak álom, és álmomban mindent megtehetek, amit csak szeretnék.

– Azóta szeretlek, hogy bekötötted a cipőfűzőmet a pályán. Nem rám szóltál, hogy kioldódott, hanem egyszerűen bekötötted.

Állkapcsa megrándul, mintha a könnyeit nyelné.

– Bree, ez aznap volt, amikor először találkoztunk. A hangszíne azt üzeni: „Ne csináld velem ezt, bébi.”

– Tudom. Számomra mindez akkor kezdődött.

Hatalmas válla megemelkedik és visszasüllyed egyetlen mély lélegzettől, és behunyja a szemét, mintha fájdalmai lennének.

– Azt akarod mondani, hogy… egész idő alatt szerettük egymást, és soha semmit nem mondtunk a másiknak?

Nevetek, pedig ez egyáltalán nem vicces. Végighúzom az ujjamat a szemöldökén.

– Igen. Azt hiszem.

– De mi van az egyetemmel? Teljesen ellöktél magadtól akkoriban. Azt hittem, hogy valami rosszat tettem.

Ó. Hogy az.

Kezemmel lesimítom a pólója elejét, hirtelen nagyon zavarnak a gyűrődések. Azt hiszem, miközben kiöntjük egymásnak a lelkünket, kicsit tovább kell mennem.

– Nagyon sajnálom, Nathan. Azért löktelek el, mert nagyon megrémültem. Tudtam, hogyan gondolkodsz, hogy le akarsz mondani az egyetemi ösztöndíjadról, hogy otthon maradhass velem. Sohasem beszéltem neked róla, de az autóbeleset után nagyon depressziós voltam. Attól féltem, hogy teljesen fel akarod adni az álmaidat miattam, hogy ott lebzselj körülöttem, miközben éppen szomorú, dühös és legyőzött voltam. És hogy egyszer csak rádöbbensz majd, nem érek annyit, hogy rám fecséreld az idődet, és akkor majd megharagszol rám, hogy miattam mondtál le mindenről. Attól is féltem, hogy ha úgy látnál, összetört szívvel, nem akarnál. Ezért inkább ellöktelek. Sajnálom, Nathan. Elűztelek magamtól.

Gyengéden a tenyerébe fogja az arcom.

– Sohasem éreztem volna így. Mindig én akartam lenni az, aki gondoskodik rólad.

– Most már tudom. De akkoriban a depresszió mindent más színben mutatott nekem, és nagyon nehéz volt ezen keresztül meglátni az igazságot.

Lehajtja a fejét, a nyakamba suttog.

– Akkor halld meg most, amit mondok: Imádlak, Bree. Akár boldog vagy, akár szomorú, én szeretlek.

Nathan nyitott szájjal csókot lehel a nyakamra, és lassan felkúszik az ajkamig. Forróság önti el a hasam, a fejem hátrahanyatlik, hogy ajkammal üdvözöljem az ajkát, amely lassan végigsétál az enyémen. Finoman megkóstolja a szám sarkát, amit szétnyitok, hogy viszonozzam. Teljesen elolvadok, neki kell megtartania. A csókok önmagukban is csodálatosak, de a szerelmi vallomást követő csókok megváltoztatják az ember életét.

Felemel, játékosan az ágyára dob. Kitör belőlem a nevetés, és egészen addig nevetek, amíg Nathan meg nem ragadja a pólóját, és le nem rántja magáról a fején keresztül. A szeme olyan sötét, akár az ég mögötte. Nagyokat nyelek, ahogy fölém helyezkedik. A súlya. HŰ. A feszes, arany bőre. Ó. Az izmos hasa, amin végre táncoltathatom az ujjaimat. MMM.

Nathan rám mosolyog, miközben bőre minden négyzetcentijét felfedezem. Felemelkedem, hogy megcsókoljam a mellizmát. Aztán a másikat. Finoman a bicepszébe harapok, mire nevetni kezd.

– Szóval ez ilyen lesz?

Ártatlanul rebegtetem a szempilláimat, ő pedig lehajtja a fejét, hogy a száját az enyémre préselje. És ez a csók most nem lágy és gyengéd. Ebben hosszú évek várakozása van. Kétségbeesett levegővétel a víz felszínén, miután megmentettek a fulladástól. Én pedig az életemért csimpaszkodom belé. Mélyen, alaposan, pazarlón csókol. Keze becsusszan a pólóm alá a hátamon, érdes tapintása érdes tüzet csihol a bőrömön. Úgy érzem, mintha megjelölne. Nathan ott van mindenütt. Tele vagyok vággyal. Teljesen belezúgtam ebbe a pasiba, és most végre itt vagyunk együtt, itt tekergőzünk a lepedőjén, és úgy csókolózunk, mintha bármelyik pillanatban elszakíthatnának minket egymástól. Úgy csókolózunk, mint akik szeretik egymást. Gyengéd vallomásokat suttog a bőrömön, amelyeket nem ismétlek meg. Ezeket nekem szánja, és csak rám tartoznak.

Nathan hirtelen elhúzódik, mámoros a tekintetét rám szegezi, ahogy félresöpri a hajamat az arcomból. Anélkül, hogy levegőt venne, nyögésszerű hang szakad fel a torkából, amely mintha egy a fejében megszületett, ki nem mondott döntés következménye lenne. Felkönyököl mellettem.

– Bree, mindennél jobban szeretnék most itt veled mindent, de… a fenébe. El sem hiszem, hogy ezt fogom mondani. Azt hiszem, várnunk kellene.

A döbbenet nem írja le az állapotomat, hogyan érzek e szavak hallatán, különösen, mivel olyan hosszú ideig megtartóztatta magát. De nem fogok hazudni, egy részem mintha hálás lenne ezért. Olyan lány vagyok, aki szeret felkészülni az effajta dolgokra, érzelmileg és testileg, és ez a ma éjszaka olyan váratlan volt; tudom, hogy még nem vagyok rá felkészülve. Szükségem van egy kis időre, hogy megemésszem a dolgokat. De ekkor Nathan egy még sokkolóbb folytatással áll elő:

– Valójában… valami olyasmit szeretnék, hogy várjunk ezzel, amíg összeházasodunk.

HOGY MI? Az agyam csikorogva megáll. Nathan azt mondta, hogy összeházasodunk?! Az este valamikor megkérte a kezemet, és én lemaradtam róla?

A tekintetem bizonyára elárulja a gondolataimat, mert Nathan mosolya kiszélesedik, majd végighúzza az ujját a nyakamon, hogy végül finoman a kulccsontomon táncoltassa. Ellentmondásos testbeszéd, haver.

– Ne aggódj, még nem kérem meg a kezed. De tudom, hogy nem szereted a meglepetéseket, ezért mondom, hogy valamikor meg fogom kérni a kezedet. És remélem, hogy részedről rendben, ha ez az időpont meglehetősen hamar lesz, mert úgy érzem, mintha már hat éve együtt járnánk, csak nem hivatalosan.

Igaza van, ezt meg is mondom neki. Soha senkit sem ismertem olyan közelről, mint Nathant, és az olyan legjobb barátok, mint mi, nem randevúzgatnak csak úgy véletlenül.

Hallgatólagos megegyezés volt részünkről, hogy ha kinyilvánítjuk az érzéseinket, tulajdonképpen bemondjuk az all int. Tiéd mindenem. És enyém mindened.

– Egyetértek – mondom incselkedő csókjai közepette, miközben finoman a fenekemet csipkedi. – De miért várjunk, amíg összeházasodunk? Ez olyan…

– Régimódi? – kérdezi, miközben ujjai lecsúsznak a karomon, és végigszántanak csupasz gyűrűsujjamig. Határozott csókot nyom a homlokomra. – Tudom. Nem akarok hazudni, ez is a varázs része. Ha valami tudatosult bennem az elmúlt néhány hétben, az az, hogy korábban sohasem kellett igazán törekednem a romantikára. Tudod? Megízlelni az apró érintéseket – ujjpercei a hasamhoz simulnak, amitől az megfeszül –, ahelyett, hogy azonnal belevágnánk.

Egy féltékeny kis troll feltámad bennem, és azt visítja, hogy előttem bezzeg megannyi nővel elment, de elzavarom a gonosz kis manót. Mert most én vagyok itt vele, és remélhetőleg örökké vele maradok. Vágyakozó mosollyal néz a szemembe.

– Csak másképp akarom csinálni veled a dolgokat, Bree. Belélegzem az illatát, hagyom, hogy átitassa a szívemet.

– Oké. Várni fogunk. – Rávigyorgok, megbököm az arcát. – Nagyon szentimentális vagy.

– Veled igen.

Újra megcsókol, ezúttal gyengéden, édesen, hálásan. Feltámaszkodik egyik izmos karjára, hogy áthajoljon fölöttem, és lekapcsolja a lámpát. Izmok, inak és egy férfias test erőteljes képe tárul elém, és ettől nem igazán hűlök le.

Nathan lehuppan mellém, és odahúz a mellkasára.

Megcsókolom a mellét.

– Csak ne terjeszd, hogy puhány vagyok – mondja incselkedve. – Lerombolná a rólam kialakított képet.

– Melyiket? Azt, amelyik titokban százdolláros csekkeket csúsztat az özvegy szomszédom postaládájába? Vagy azt, amikor megveszel egy egész épületet, hogy kis balerinák folytathassák az óráikat?

Megcsókolja a fejem búbját, és nem mulasztom el a pillanatot, amikor beszívja a hajam illatát. Otthon vagyunk egymás karjában. Befúrom magam a mellkasába, mint egy kiscica. Megegyeztünk. Öt percen beül hozzámennék, ha lehetne.

– Azt mind miattad tettem, Bree.

29.

NATHAN

Szombaton Bree és én tíz óráig alszunk. Nem emlékszem, mikor aludtam utoljára ilyen sokáig. Talán a középiskolában? Néhányszor felébredek, de egyszer sem érzek késztetést arra, hogy felkeljek és elkezdjem a napot. Mindaz, amit szeretnék, itt van a karjaimban. És kicsordul a nyála.

Végül itt kell hagynom Breet néhány találkozó miatt, és még ki is kell mennem a repülőtérre a Houstonba tartó járatomhoz, mert ott játsszuk az utolsó rájátszásmeccsünket.

A szezon alatt a szombatok hasonlítanak leginkább a szabadnaphoz. Ezeken a napokon be sem lépek az edzőterembe, ezért általában telezsúfolom találkozókkal. És… ha jobban belegondolok, ettől már nem is szabadnap. De ma reggel lefújtam egy kora reggeli találkozót, hogy hátborzongató módon Breet bámuljam, miközben alszik. Meg kell küzdenem Nicole haragjával, de megéri. Szerintem ez fejlődésnek számít.

Bree egyik hajfürtje a szájába tévedt. Amikor megpróbálom óvatosan kivenni, megrezzen és felébred. Mint egy keljfeljancsi, felegyenesedik az ágyban, a haja nyolcszor akkora, mint lenni szokott. Elkerekedett szemmel bámul rám, mintha most ébredt volna a hibernációból.

– FÉL TIZENEGYKOR ÓRÁM VAN!

Reggelente kicsit hangos. Nem baj, azért megtartom. Ledobja magáról a takarót, kipattan az ágyból, és kirohan a szobából. Az üres folyosót bámulom, mígnem két másodperccel később visszafelé száguldó lépteket hallok. Csak egy polipra emlékeztető hajkorona és ide-oda lengő végtagok felvillanását látom, mielőtt legyűr az ágyra. Ott lebeg felettem, a gödröcskéi nevetnek, és egy jól irányzott cuppanással megcsókol.

– Jó reggelt. Szeretlek.

Mosolygok, és felnyújtózkodom, hogy alaposabban megcsókoljam, de elhúzza az állát.

– JAJ, nem. Egyikőnk sem mosott fogat tegnap este, és a reggeli leheletünk elég durva. Kapsz egy csukott szájas puszit, és… NATHANAZONNALFEJEZDBE!

Nevetve sikít, mert kegyetlenül csiklandozni kezdem.

– Azt mondod, büdös a leheletem? Ezért megfizetsz.

– Engedj el, órám van!

Alig tud beszélni, annyira nevet.

– Nem lett volna szabad visszajönnöd. Hibáztál, és én elkaptalak.

Abbahagyom a csiklandozását, amíg az éjjeliszekrényemhez nyúlok. Megragadom a Listerine spray-met, és fújok belőle a számba. Leesik az álla az arcátlanságtól, hogy ilyesmit tartok az ágyam mellett, de mit mondhatnék, nem vagyok kezdő ezen a téren. Mivel a szája tátva van, mint egy halnak, bele tudok spriccelni. Kuncogva nevet rajta, én pedig megcsókolom úgy, ahogy szeretném. Nem sietem el.

Később Bree ír egy üzenetet, hogy elkésett az órájáról, és mindez az én hibám. Örömmel vállalom a hibámat.

Hátradőlök a hatalmas, porcelán, karmos lábú kádban, és Breevel facetime-ozom. A hívás éppen akkor kapcsol össze, amikor egy buborék kipukkan a vállamnál. Mosolygó arca betölti a képernyőmet, az éles stúdióvilágítás lebeg a feje fölött. Hunyorog, majd széles mosoly ül ki az arcára.

– A fürdőkádban vagy!!!

– Igen, habfürdőt veszek.

Felmutatok egy maréknyi habot. Soha nem láttam még elégedettebbnek. Látom balett-trikója világos rózsaszín spagettipántjait, és hogy a tarkóján lévő pihék letapadnak az izzadságtól. Amikor magával viszi a telefont, hogy a tükörnek támasztva a hátát leüljön, látom a tükörképből, hogy egyedül van. Zihálva lélegzik.

– És? Csodálatos, igaz?

– Eddig fogalmam sem volt róla, mi hiányzott nekem.

Az igazat megvallva, kissé unatkozom, de életem hátralévő részében minden este itt fogok ülni, ha ez ilyen mosolyra készteti. És a tegnap esti beszélgetésünk után készen állok rá, hogy tegyek valamit a mentális egészségem érdekében. A jövő hétre egy terapeutával is egyeztettem időpontot. Nem fogok hazudni, ideges vagyok emiatt.

– Csak akkor lenne még jobb, ha te is itt lennél.

– ESÉLYTELEEEN! – üvölti Jamal a fürdőszobaajtó túloldaláról. A repülőnk néhány órával ezelőtt érkezett Houstonba, és a szigorú kijárási tilalom miatt, amit a csapat minden meccs előtt betart, már a hotelszobámban vagyok, és a lefekvéshez készülődöm. Minden játékosnak van egy szobatársa, amikor utazunk, az enyém általában Jamal.

– El se kezdd ezt az egészet. Senki sem akarja hallani a habfürdős disznóságaidat – mondja az ajtó túlfeléről. Biztos vagyok benne, hogy a selyem párnahuzaton fekszik, amit otthonról hozott.

– Szia, Jamal! – kiabálja Bree a telefonba.

– Tedd fel a fejhallgatódat – mondom Jamalnak.

– Nem. Akkor is tudni fogom, mi folyik ott, és ez egyáltalán nem tetszik.

A szememet forgatom.

– Csak mérges vagy, mert lenyúltam előled a fürdőkádat.

– IGEN, MÉRGES VAGYOK! – mondja felháborodva. – Éveken keresztül habfürdőztem esténként, és baromira élveztem, erre hirtelen, mert az új barátnőd azt mondja, milyen fantasztikus, most lenyúlod az énidőmet. Ez nem menő, haver.

Bree elégedettnek tűnik.

– Ugyanolyan ropogós zöld maszkot szokott felrakni, mint te – közlöm Breevel, és ügyet sem vetek rá, hogy ezt hangosan mondom.

– Igen, azt teszem, és egyáltalán nem értékelem a leereszkedő hangnemedet. A férfiak is értékelhetik a szép bőrt.

Ami azt illeti, te is elmehetnél egy vagy két kezelésre, Nathan, hogy kitisztítsák a pórusaidat. Az ajtón át is látom a mitesszereidet.

A pórusaim teljesen rendben vannak.

– Ne is törődj vele – mondom Breenek, és kicsit mélyebbre süllyedek a vízben. – Szóval, mit csinálsz a stúdióban?

– Ó, épp az egyik táncbemutató koreográfiáján dolgozom.

– Tényleg? Láthatom?

Elpirul. Leszámítva azt, amikor egyszer-kétszer beugrottam az órájára az elmúlt években, nem láttam igazából táncolni a középiskola, a balesetét megelőző idő óta. Valamilyen oknál fogva ezt mindig megtartotta magának. Remélem, most, hogy a dolgok megváltoznak közöttünk, visszaenged az életének ebbe a részébe is.

Felhúzza az orrát.

– Nem tudom. Még túl kidolgozatlan. Nem sok látnivaló van rajta.

Megrándul a válla, a feje folyamatosan rázkódik, ettől úgy néz ki, mint egy földönkívüli, aki igyekszik egy Normális Emberi Lény benyomását kelteni.

– Breee…

– Natthhaannn…

– Gyerünk, hadd lássam, hogy táncolsz! Egész idő alatt rajtam lesz egy buborékszakáll, hogy kevésbé érezd magad zavarban.

Jamal megint közbeszól:

– FÚ, DE MOCSKOSAK VAGYTOK MINDKETTEN!

– Törődj a magad dolgával! – kiáltok ki, és egy szappant vágok az ajtóhoz. Újra Breere összpontosítom a figyelmemet. – Miért nem akarsz előttem táncolni?

Körbejártatja a szemét a szobán, és a fogát az alsó ajkába mélyeszti. A fenébe, bárcsak ott lennék, hogy megcsókoljam. Tegnap este vagy ma reggel nem volt elég időnk. Hetekre lenne szükségem vele – nem is, inkább évekre, hogy pótoljuk az elveszett időt.

– Nem vagyok olyan jó, mint ahogy emlékszel.

– Szerencséd van, mert semmire sem emlékszem. Azt se tudom, mi az a balett. Az az, amikor zajt csapsz a cipőddel?

Nevet, és egy amolyan „Szép próbálkozás!” pillantással néz rám.

– Bree, jól nézz meg. Épp egy habfürdővel teli kádból facetime-ozom veled. Ennél nem is lehetnék már sebezhetőbb.

– Jóóó. Oké, te győztél.

Leteszi a telefont a padlóra, és beállítja, hogy az egész stúdiót lássam. Bree lehajol a képernyő elé, és rám mutat.

– De csak hogy tudd, nem vagyok olyan könnyed és kecses, mint régen. És a koreográfián még sokat kell dolgozni. Késő estig itt kell maradnom.

Felemelem habos kezem a levegőbe.

– Mintha itt sem lennék! A mosolya kétkedő.

– Ühüm. Biztosan.

Lágy zongorahang tölti be a teret, Bree megáll a terem közepén. Rágógumi-rózsaszín trikója olyan, mintha rá lenne festve, ettől ő maga lágynak és édesnek tűnik, de kedvenc túlméretezett szürke melegítőalsója elnyeli alsó felét, kontrasztot képezve csinos és kecses felsőtestével. Mindez tökéletesen tükrözi a személyiségét. Most is úgy viseli ezeket a ruhadarabokat, mint mindig: a nadrágot letekeri a derekán és felhúzza a vádliján. A spicc-cipő szalagja a bokája köré kötve, egyik karján karkötők pompáznak a szivárvány minden színében, a haja könnyed francia fonatban lóg a hátára.

Két hosszú, vékony karja vízszintesen kinyújtózik, majd a feje fölé siklik. Lábujjhegyre emelkedik, mintha ez semmi lenne, lágyan sétálni kezd, majd lenyűgöző forgások sorozata következik. Megszeppenve ülök, és figyelem Bree erős, kecses testének hullámzását, nézem, ahogy a levegőben szökell. Teljesen magával ragad, észre sem veszem, hogy jegesre hűl a fürdővíz. Nem is érdekel, mert mindig csak őt akarom bámulni. Közben egy szót sem szólunk. Nyilvánvaló, hogy minden idegszálával a mozdulataira összpontosít, és a világ minden kincséért sem szeretném elrontani az élményt, hogy bekukucskálhatok a mennybe. Csendes önbizalom lüktet keresztül az erein, ahogy szökken ide és oda. Teste ívei egyszerre emlékeztetnek éles üvegszilánkokra, ugyanakkor puha bársonyra is. Azt az illúziót kelti, hogy olyan finom, könnyed, mint a csipke, de amikor felugrik, és lábait két ellentétes irányba nyújtja, majd szinte hang nélkül érkezik a földre, rádöbbensz, hogy nem szabad alábecsülnöd. Finom bőre alatt erős és tüzes. Az élet megpróbálta lenyomni, de ő feltartotta középső ujját, és újra felállt.

Bree minden, ami lenni szeretnék, minden, amit szeretek, és minden, amire vágyom. Övé a szívem, a teljes valóm, és remélem, hogy sohasem adja vissza.

30.

BREE

Super Bowl-vasárnap van, bébi! És igen, a Sharks megcsinálta!

Megnyerték az NFC-bajnokságot[6] két héttel ezelőtt, és most mind itt vagyunk Las Vegasban, ahol a Sharks (a világ legszuperebb csapata) a Donkeyszal fog játszani (csak viccelek, igazából Stallionsnak hívják őket,[7] de kit izgatnak, azt akarjuk, hogy kikapjanak). Lily otthon hagyta Douggal a gyerekeket, így ő az a plusz egy személy, akit magammal hozhattam. Nathan kifizette a jegyünket, ennek köszönhetően tegnap este első osztályon repültünk, én pedig hagytam neki, mert a bankszámlámon nagyjából két dolcsi van, és semmiképpen sem akartam kihagyni a Super Bowlt. Most, hogy hivatalosan együtt vagyunk, nekem is fejlődnöm kell, és engednem, hogy kifizessen ezt-azt. Kiderült, hogy örömet szerez neki, amikor hagyom, hogy kényeztessen, ezért megpróbálok gyakrabban igent mondani. Nemrég például kaptam egy e-mailt, hogy kiválasztották a táncstúdiómat az Üzemcsarnok szabad termére (megpróbálom a lazát játszani, pedig még most is fel-le ugrálok örömömben), és Nathan azonnal felajánlotta, hogy kifizeti a felújításokat, mert akkor gyorsan át tudnánk alakítani a helyet táncstúdióvá. Végül kompromisszumot kötöttünk. Ahelyett, hogy – mint terveztem – a reklámmal keresett pénzből visszafizetném neki a kölcsönt, inkább a felújításokra fogom költeni. Fejlődés.

Nem láttam, mióta megérkeztünk Vegasba, mert totálisan lekötik a csapat- és a médiaesemények, mint ahogy az utóbbi pár hétben is, mióta megnyerték az NFC-bajnokságot. Teljesen megértem, és annyi pillanatot lopok vele, amennyit csak tudok. Hamarosan az egésznek vége lesz, és végre együtt tölthetünk pár hónapot a holt szezonban, távol a szigorú napirendjétől.

Közben folyamatosan sms-ezünk, persze ebben is magasabb szintre léptünk. Az üzenetváltásaink mindig olyan kacérok, mint ez a beszélgetés röviddel a leszállásunk után.

Én: Szia, dögös srác. Vegasban vagyunk!

Nathan: Hirtelen szebbnek tűnik a nap.

Én: Áááállj le! Csak viccelek, folytasd, tetszik a dolog.

Nathan: 😊 Hiányzol. Kérlek, ne rúgj be ma este, és ne lépj le fura srácokkal.

Én: Istenem, olyan válogatós vagy.

Nathan: Átkozottul egyenes vagyok. Az egyetlen fickó, akivel Vegasban leléphetsz, az én vagyok.

Én: Akkor jó. Mert te vagy az egyetlen, akivel meg szeretnék szökni. Mit szólnál a ma estéhez?

Nathan: Ma este nem lehet. Dolgom van. Mit szólsz a holnap estéhez? Van egy kis elfoglaltságom 6.30 és 10.30 között, de utána szabad vagyok.

Én: Persze. Jól hangzik!

Most Lilyvel a privát bokszunk felé sétálunk a stadionban, fájdalmas magas sarkú cipőkbe préselt lábakon és divatos, nejloncsomagolású Marshalls[8] dizájnerruhákban.

És mivel én én vagyok, és senki sem állíthatja, hogy teljesen megfelelek a társadalmi divatnormáknak, a cuki, fehér testhezálló ruhámat egy fekete mezzel párosítottam (amelyen természetesen Nathan 8-as száma van), amit elöl egy apró csomóval fogtam össze.

Korán megtanultam Nathan karrierjével kapcsolatban, hogy az NFL-feleségek és -barátnők szigorú divatkód szerint élnek, és ez a kód mindig a divatos felnőtt nő. Amíg csak a barátja voltam, szabad volt a meccsekre tornacipőben és pólóban járnom. Mint a barátnője… igazából, kit izgat. Még mindig abban jövök a meccsekre, amiben csak akarok. Ma magas sarkút akartam húzni, és kiöltözni. A következő meccsre lehet, hogy kapucnis kezeslábast húzok. Senki sem jósolhatja meg, milyen ruhát választok.

Miután megmutatták nekünk, melyik a bokszunk, ott találjuk Viviant, Nathan anyukáját, aki a hatalmas egójával már magába szívott minden oxigént. A martinispoharában kavargatja az olajbogyókat, és úgy néz ki, mint akinek legalább tíz epés megjegyzés várakozik a nyelve hegyén.

– Üdv, Mrs. Donelson, jó újra látni.

Mosolygok, és kitárom a kezem, mint egy autóértékesítő. Kívánja megvenni ezt a szarkupacot? A normális emberek ilyenkor ölelkezni szoktak, de hadd emlékeztessek mindenkit arra, hogy Vivian Donelson nagyon messze van a normálistól, és mindig is úgy tekintett rám, mint egy két lábon járó fenyegetésre Nathan karrierje szempontjából. Más szavakkal: utál engem.

Az a sötét szempár – ugyanolyan, mint Nathané, de inkább kísérteties módon sötét, és az ember hajlamos azt gondolni, hogy sohasem csukódik le. Vivian végigpásztázza kinyújtott kezemet.

– Legközelebb jól tennéd, ha manikűröztetnél a nagy meccs előtt, mint a többi játékos felesége és barátnője. És máskor hagyd otthon azokat a ragacsos karkötőket. Nem illenek ehhez a világhoz.

Visszaemeli a tekintetét, és nem ráz velem kezet.

– Senki sem szereti, ha egy hippi ül az NFL-feleségek között.

Lily előrelép, mintha ki akarná tépni Vivian füléből a fülbevalóit, és a következő pillanatban leütné. Megragadom az alkarját, és megállítom, mert nincs szükségem arra, hogy helyettem vívja meg ezt a harcot. Még csak meg sem érintenek Vivian szavai. Most csak Nathan miatt vagyok szomorú. Egy ilyen követelőző anya mellett felnőni gyötrelmes lehetett. Nem csoda, hogy úgy érzi, megfullad a nyomástól és az elvárásoktól. Tisztelem azért, hogy legyőzte ennek a nőnek a befolyását, és az anyja ellenére ilyen nagylelkű, kedves emberré vált. Ez is csak azt bizonyítja, hogy nem a pénz határozza meg az embert, az csak hangsúlyozza a természetét.

Nos, itt az ideje, hogy Mrs. Donelsont is felvilágosítsák a jelleméről, és arról, milyen hatással van a környezetében lévőkre. Az elmúlt néhány hétben a terapeutája javaslatát követve Nathan tényleg eltávolodott a szüleitől, és elkötelezte magát, hogy új határokat állítson fel. Előttem is feltárt bizonyos dolgokat a gyerekkorából, amikről fogalmam sem volt, és őszintén beszélt arról, hogyan viszonyul hozzám az anyja. Teljesen világosan megmondta az új kapcsolatunk elején, hogy nem kell befognom a számat az anyukája mellett. Szabadon megmondhatom a magamét, kiállhatok magamért, és ő ebben teljes mértékben, megingathatatlanul támogat.

Szóval, hátrébb az agarakkal – én leszek a legrosszabb rémálma ennek a nőnek.

– Mrs. Donelson – kezdem kimért mosollyal. – Először is, már régen fel kellett volna hagynia azzal, hogy ilyen udvariatlan dolgokat mond nekem.

Mintha a homlokát ráncolná, de olyan komor mindig az arca, hogy ezt nehéz megállapítani.

Folytatom:

– Úgy gondolom, tisztában van azzal: azért vagyok itt, hogy itt is maradjak. És abban abszolút biztos lehet, ha továbbra is úgy beszél hozzám vagy a barátomhoz, mint a múltban, akkor többet nem fog velünk együtt időzni ebben a bokszban. Csak mert megszülte Nathant, és a siker felé taszigálta, ez még nem garancia arra, hogy helyet kapjon az életünkben.

Ahogy korábban is mondtam, nem jelentek fenyegetést a nőkre Nathan életében – egészen addig, amíg nem kényszerítik őt arra, hogy válasszon. Mert mindig is engem fog választani, és most, hogy már tudom, miért, teljes mértékben hagyom, hogy ez az erő a fejembe szálljon. Meg fogom védeni Nathant, ugyanolyan hevesen, mint ő engem.

– Nem beszélek Nathan nevében, bár tudnék egy s mást kommentálni, hosszú listám van bizonyos dolgokról. Abból ítélve, ahogy velem bánik, ön lekezelő és durva, és én ebbe nem fogok beletörődni.

Lily szeme elkerekedik, közben összeszorítja a száját, nehogy nyíltan vigyorogni kezdjen. Mrs. Donelson bal szeme alig láthatóan megrándul. Állát felszegi, én pedig fel vagyok készülve a vagdalkozásáradatra. Tulajdonképpen egy valódi pofonra is. De nem történik semmi.

– Ez az ital rémes. Megnézem, van-e valami jobb nekik odakint.

Elsuhan mellettünk, jeges léghuzat követi. Hála a szerencsés csillagzatomnak Nathan kapcsolata nem túl szoros ezzel a nővel, és csak évente néhányszor kell elviselnem. Amikor végre elmegy, és az ajtó becsukódik mögötte, Lily felém fordul.

– Soha életemben nem voltam büszkébb rád, mint most.

Nos, ez szuper, ugyanis most, hogy a jelenetnek vége, szó szerint reszketek.

– Már csak egy szőrmebunda kellene ennek a nőnek, és igazi Disney-szörny lenne. De hol van Nathan apja?

– Holnap lesz egy fontos tárgyalása, amin kipihenten szeretne részt venni. Azt mondta a fiának, majd a tévében nézi a meccs egy részét.

Lily pislog.

– Te most csak viccelsz.

– Szeretnék.

Nathan nagyon keményen dolgozott, hogy a szülei kedvében járjon, és most itt van a Super Bowlon, ráadásul másodszor, és az apja még csak arra sem hajlandó, hogy úgy tegyen, mintha érdekelné, mert meg kell mosnia a haját, és kialudnia magát, hogy másnap szép legyen.

Lily és én lemegyünk a három kis lépcsőfokon, amelyek a boksz csevegőrészéből az üveg előtti bőrülésekhez vezetnek. A stadion gyorsan megtelik szurkolókkal, akik mind az ellenfelek fekete-szürke és narancs-tengerészkék színeivel cicomázták fel magukat. Az energia úgy szikrázik végig az arénán, mint a tűzijáték. A várakozás felbugyborékol bennem, akár egy előkelő pezsgő. Nathan (és a csapata, de most komolyan, ők kit érdekelnek) hamarosan végigkocog majd a kifutón, és a stadion meg fog őrülni. Az emberek táblákat tartanak, amelyen Nathan neve szerepel, olyan mezt viselnek, amelyen az ő száma van. Az ellenfél szurkolói félnek tőle, és mindattól, amit ma művel majd a pályán. A neve ott lesz ezrek nyelvén. Kántálják és üvöltik majd. És mindannyian találgatják, vajon milyen lehet Nathan Donelson a való életben.

Én pedig tudom. Tudok a zöld flakonos samponról, és tudom, hogy fél a repüléstől. Tudom, hogy annál is jobban őrzi a titkokat, mint Lily azon a nyáron, amikor egy üveg bor rejtélyes módon eltűnt a szüleink borhűtőjéből, és tudom, hogy Nathan ágyneműje olyan puhán simul a bőrömhöz, mint a vaj. Ő az enyém, és a szívem hevesen ver ettől a gondolattól.

Mrs. Donelson egy kicsit később friss itallal tér vissza, és rettenetesen kínos csöndben ülünk. A műanyag kartámaszon dobol hosszú, manikűrözött körmével, közben majd meghalunk, hogy elkezdődjön a meccs. Magas sarkúja orra le-föl mozog. Lily és én diszkréten ülünk a háta mögött elgyötört képpel. A bemondó hangja végre berobban a hangszórókon.

– Hölgyeim és uraim, ideje üdvözölnünk a NFC-bajnokokat, az LA Sharksot!

Az egész stadion üvölt, kamerák nyüzsögnek mindenhol. Kezdődhet a műsor. A székem szélén ülök, miközben sűrű köd és erős fények töltik meg a Sharks kifutójának elejét. És íme, itt is vannak. Nathan bukkan fel elsőként, nyomában a csapat. Átszaladnak a ködön, méghozzá olyan önbizalommal, hogy beleborzong az egész csarnok. Teljesen mindegy, hogy az ember mit gondol a sportról – ebben a pillanatban mindenki szeretne ezeknek a játékosoknak a bőrében lenni.

Jamal behajlítja mindkét karját, és gladiátorüvöltést hallat. Mások a levegőbe bokszolva és rúgva törnek maguknak utat a pályán keresztül a kispadhoz. Nathan csendesen, acélidegzettel rohan ki, rezzenéstelen arccal, mint mindig. Amikor eléri az ötvenyardos vonalat, megáll, és felbillenti a sisakját. Magamon érzem a tekintetét, mintha csak az ujjait húzná végig a bőrömön. Most először mosolyog, és felemeli a karját, hogy integessen nekem. Aztán rám mutat. Ez az egyetemes jele annak, hogy Ez neked szól, szerelmem. Hülye képet vágok, majd küldök neki egy csókot. Elkapja. A szurkolók felém fordulnak lézertekintetükkel – de engem csak Nathan érdekel.

A félidőben Lily és Mrs. Donelson csevegni próbálnak, ám mivel Lily összeszorított fogakkal beszél, azt feltételezem, valószínűleg nem megy valami jól. Én elslisszoltam a snackbárrészleg felé, hogy vessek egy pillantást a telefonomra, hátha Nathannek van egy perce, hogy írjon nekem.

– …ez azért van, mert mostanában… másra figyelt – mondja Mrs. Donelson, aki nem túl burkoltan megkísérli, hogy engem okoljon, amiért a Sharks lemaradt egy touchdownnal. Kiválasztok egy süteményt az asztalról, és nagyot harapok belőle. Mmm, csokireszelék.

Lily szükségét érzi, hogy kiálljon értem és Nathanért – ami csodálatos és egyben mulatságos is számomra, mert én nem pazarlok érzelmeket Vivianre.

– Az embernek jót tesz, ha másra is figyel. Szerintem ez segített neki elkerülni, hogy leszereljék a támadók területén a második negyedben.

Ez enyhe túlzás, Lily, de kedves gesztus tőled. Mrs. Donelson felkacag. Folytatom a sütievést.

– Nem valószínű. Lomhának tűnik ma. Azt hiszem, nem töltött elég időt edzéssel.

– Én meg azt hiszem, ön nem töltött elég időt azzal, hogy megmondja neki, milyen nagyszerű munkát végez!

Hú, ez gyorsan elharapódzott. Lily mozdulatlanul áll. Mrs. Donelson is mozdulatlanul áll. Ezek a nők mindjárt lehajítják egymást a pályára, én meg most tértem vissza, hogy élvezzem a sütimet. Rezeg a telefonom, így elfordulok, és belefeledkezem egy beszélgetésbe a legkedvesebb emberrel a világon.

Nathan: Szia. Hogy telik a napod?

Én: Ó, remekül. És a tiéd?

Nathan: Nagyon unalmasan. Nem igazán történik semmi. Hiányzol.

Mrs. Donelson hangja rövid időre megszakítja a gondolataimat.

– Azért hajtom, mert szeretem!

Én: Te is. Te is.

Nathan: Tartjuk magunkat a későbbi terveinkhez?

– EZ NEM SZERETET! – üvölti Lily.

– És maga mióta anyuka, kisasszony?

– Ne nevezzen kisasszonynak!

Én: A szökésünkhöz? Ó, igen, teljesen megfeledkeztem róla. Pedig jól hangzik.

Imádom, hogy így viccelődünk. A hátam mögött egy szappanopera bontakozik ki, miközben Nathan és én úgy teszünk, mintha meg akarnánk szökni.

Nathan: Tökéletes. Nos, a főnököm azt mondja, vissza kell mennem dolgozni. Szeretlek.

Én: Szeretlek!! Rúgd szét a munkatársaid seggét!

Nathan: *Cápaemoji*

Megfordulok, és azt látom, hogy Mrs. Donelson és Lily ölelkeznek. Mi a fenét hagytam ki?!

Az utolsó tíz percben mindnyájan visszatartottuk a lélegzetünket. Nagyon szoros a mérkőzés. Jelenleg 21 : 17 az állás, a Sharks hátránya 4 pont. Már csak harminc másodperc van hátra, és ez a negyedik kísérlet. Szükségük van egy első kísérletre, hogy esélyük legyen a győzelemre, és már nem maradt időkérésük. A stadionban tapintható a feszültség, és őszintén szólva elképzelni sem tudom, milyen nyomás nehezedik most Nathan vállára, látva, hogy kifutnak az időből.

Mind a két csapat gyorsan alakzatba áll, a labda Nathanhez pattan. Kicsit toporog, szabad elkapójátékost keres, de nincs ott senki. Kalapál a szívem, ahogy nézem, hogy a hóna alá dugja a labdát, és rohanni kezd. Nincs más választása, mint hogy ő maga fusson neki az első kísérletnek.

Először ígéretesnek tűnnek a dolgok, de ekkor, mintha lassított felvételen látnám az egészet, egy védőjátékos átvág a vonalon, belerohan Nathanbe, és a hátára dönti.

A labda elveszett.

Vége a játéknak.

Az egész stadionnak elakad a lélegzete, mindannyian csüggedten leeresztjük a vállunkat. A játékos, aki letarolta Nathant, feláll, és kinyújtja a kezét, hogy felsegítse. Hallható megkönnyebbüléssel sóhajtok, amikor Nathan elfogadja a feléje nyújtott kezet, és sértetlenül feláll.

Ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy úgy rátapadok az üvegfalra, mint egy bogár a szélvédőre. Lehámozom magam az üvegről, majd a nővérem és Nathan anyja felé fordulok. Valahogy sikerült összekovácsolódnunk a meccs második felében. A szócsatájuk közben Lily tényleg mondott valami elgondolkodtatót Viviannek, aki azóta engedékenyebb. Ó, ne értsetek félre, még mindig szörnyen kellemetlen alak, de Viviannek szerintem mellbevágó volt a pillanat, amikor Lily ráébresztette, hogy valahogyan a saját, megvetett anyja kiköpött mása lett.

Sok mindenen keresztülmentünk mi hárman ezen a Super Bowl-mérkőzésen.

És most vége.

A Stallions a következő hátraadás után fél térdre ereszkedik, és ezzel hivatalosan is vége a meccsnek. Egy percet sem adok magamnak, hogy megkeressem Nathan arcát az oldalvonalnál, mert semmi mást nem akarok, csak mihamarabb átölelni. Arra használom hát ezt az időt, hogy betuszkoljam a fenekem a liftbe, és lemenjek a sajtóbejárathoz. A biztonsági őrök ellenőrzik a kitűzőmet a kapunál, aztán a többi játékos családtagjaival egy sötét folyosóra terelnek, amely a pályára vezet.

Hoppá. Csak most döbbenek rá, hogy olyan gyorsan elhúztam a csíkot a bokszból, hogy véletlenül otthagytam Lilyt és Mrs. Donalsont. Bocs. Sietnem kellett, hölgyeim.

Épp időben bukkanok ki a kifutóból, hogy meglássam Nathant a pálya közepén, amint gyorsan meglapogatja a győztes csapat irányítóját. Ez tipikus Nathan. Képes őszintén örülni az ellenfelének, bár tudom, hogy feldúlt.

Olyan keményen dolgozott, hogy eljusson ide – csak azért, hogy ő legyen, akinek nem sikerül megfordítania a vesztett meccset. Remélem, hogy a média nem lovagol majd ezen az egyetlen hibán, mert Nathan pokoli keményen játszott a mérkőzés többi részében, és ez is említést érdemelne. De valahogy tudom, hogy ezen csámcsognak majd. Újra és újra lejátsszák, ahogy Nathan elveszíti a labdát.

A kamerák a két irányítóra szegeződnek, ahogy azok pár szót váltanak. Konfetti hullik alá, miközben a játékosok gratulálnak egymásnak, bemutatva, hogy milyen sportszerűek, pedig tudom, hogy nem így éreznek. Jamal átvág a pályán. Ujjait a szemére szorítja, hogy megállítsa a könnyeit. Derek a fejét lógatva ül a kispadon. Nem találom Price-t és Lawrence-t, de biztos vagyok benne, hogy hasonló a hangulatuk. A pályán kavargó érzelmek kaleidoszkópjába pillanthat az ember: valaki boldog, és megütögeti a csapattársa mellkasát, majd megcsókolja a feleségét, míg más lesüti a szemét és elfojtja a csalódottságát.

Szem elől veszítem Nathant, amitől enyhe pánik lesz rajtam úrrá. Hogy tudja magát tartani? Az én perfekcionista, acélos mackóm itt van valahol ezen a pályán, és tudom, hogy össze van törve. Oda kell jutnom hozzá.

Lábujjhegyen állva a célzónában nyújtogatom a nyakam, hogy lássam, de ez nem túl eredményes, amikor ilyen sokan vannak a pályán. Fontolóra veszem, hogy megkérem az egyik lábszárvédős óriást, vegyen a vállára, de megmenekülök ettől, amikor végül kiszúrom Nathant az oldalvonalon, amint az egyik edzővel beszélget. A férfi átad neki valamit, majd felém mutat. Szélesre tárom a karomat, készen arra, hogy átöleljem Nathant, amíg kisírja magát a keblemen.

Amikor megfordul, a tekintete úgy taglóz le, mint egy nehézsúlyú bajnok ütése a ringben. Elakad a lélegzetem. Nincs szüksége rá, hogy kisírja magát a keblemen. Hiszen mosolyog.

Odasétál hozzám, miközben záporozik rá a konfetti. Az emberek ölelkeznek, ünnepelnek és sírnak körülötte, ő pedig úgy választja szét ezeket az érzelmeket, mint a Vörös-tengert. Izzadt és csillog a bőre. A karján kidagadnak az inak a hosszú, kimerítő meccstől. Az operatőrök meglátják a mosolyát, és rögtön körüldongják. (Megértem a kíváncsiságukat.) Talán éppen ebben a pillanatban omlik össze mentálisan? Lehet, hogy szándékosan engedte el a meccset? Mert ez a tekintet nem egy olyan emberé, aki most veszített el mindent, amit valaha is akart.

Nem. Közelebb ér hozzám, és ragyogó fehér fogsora megcsillan a pálya lámpái alatt. Lehajítja a sisakját a lába mellé, majd letérdel. A káosz megszűnik körülöttünk. Csak én létezem, és a legjobb barátom. Ekkor elkomolyodva megszólal:

– Szia, kedves barátném – mondja, majd a kezemet a kezébe veszi, amelyet új bőrkeményedések és ragtapaszok borítanak. – Tudom, hogy már tegnap este elterveztük, de gondoltam, hogy inkább a számból szeretnéd hallani, mint egy üzenetben olvasni.

Nathan megszorítja a kezem, én pedig már sírok.

– Bree, legjobb barátom, szeretlek. Még nem vagyunk együtt régóta, mégis évek óta együtt vagyunk. Hozzám jössz feleségül? Megengeded, hogy mostantól mindennap szeresselek? És átköltözöl végre a lepukkant lakásodból az enyémbe?

Nevetek.

– Ez az egész csak egy trükk, hogy kirángass a penészből, ugye?

– Ez az egyetlen módja, hogy belemenj.

– Nagyon ügyesen találsz kibúvókat.

Felnéz rám, és nedvességet látok az ő szempilláin is.

– Ez egy igen?

Hevesen bólogatok, nevetek és sírok egyszerre, miközben majdnem bepisilek.

– Igen!

Nathan felpattan, a levegőbe emel, forog velem, miközben a konfetti úgy záporozik körülöttünk, mint a friss hóesés.

Ez most tényleg megtörténik?

– Ma este? – suttogja a fülembe.

– Tényleg megszökünk?

Ekkor az operatőrök megunják Hallmark-jelenetünket, és visszavándorolnak a győztes csapathoz, hogy meghallgassák, amint bejelentik: Disneylandbe utaznak.

Még mindig a karjában tart, két lábam a föld felett csüng, és minden szürreálisnak tűnik.

– Biztos vagy benne? Nem tudom, felfogod-e vagy sem, de neked ez valamiféle nagy nap volt. És… Tényleg tudatában vagy annak, hogy a csapatod éppen most veszített?

Nem akartam ezt megkérdezni, de abból, ahogy viselkedik, azt gondolnám, inkább ünnepel, ahelyett, hogy gyászolna. És bár álmaim netovábbja, hogy megszökjek Nathannel, tudnom kell, biztos-e a dologban. Biztosnak kell lennie, hogy nem cselekszik elhamarkodottan, mert a végén csalódott lenne.

Nevet, és karját a derekam köré fonja.

– Igen, tudom, hogy vesztettünk. És igen, csalódott vagyok, de leginkább megkönnyebbültem, hogy végre túl vagyunk rajta. Úgy érzem, lehullott rólam ez a hatalmas teher. És most már csak arra várok, hogy végre egy kicsit veled legyek. Legjobb lenne valahol a tengerparton. Veled, méghozzá a legkisebb bikinidben, amit találunk.

Nevetek. Szívesen oldalba bökném, de védőruha van rajta – ez így aligha fair. Ehelyett előrehajolok, és elkapom az ajkát egy sérülést okozó csókra. És most megbüntettelek.

– Bree, a helyes válasz az, hogy egyetlen másodpercet sem szeretnék várni úgy, hogy nem vagyok száz százalékig igazán és teljesen a tiéd. De ha te várni szeretnél, és nagy esküvőt akarsz, akkor én is várni fogok. Ne érezd úgy, hogy hozzám kell jönnöd ma este, csak hogy jobban érezzem magam az elvesztett meccs után. Mert ez nem rólam szól.

Odahajolok hozzá, és újra megcsókolom. Elidőzöm az ajkán, mintha nem figyelne minket több ezer idegen. Izzadság- és reményíze van, és persze ki nem hagynám ezt a lehetőséget. Majd ha hazajöttünk, rendezünk egy nagy partit.

– Megharagszom, ha nem veszel el ma este – mondom Nathannek teljesen komolyan.

Arcán mosollyal lerak a földre.

– Teljesen megfeledkeztem róla, hogy ezt odaadjam neked – kezdhetnénk elölről?

Feltartja a gyűrűsdobozt, és kinyitja.

A gyűrű szépsége elkápráztat. Mellbevágóan gyönyörű, de ami a legfontosabb, mindenben passzol hozzám. Nem rikító vagy nehéz. Nem kell majd a földön húznom a kezemet séta közben. Egyszerű, gyönyörű, princess csiszolású gyémánt. Pontosan ilyet választottam volna magamnak.

Épp, amikor felhúzom a gyűrűt, Jamal, Derek, Price és Lawrence körénk gyűlnek. Gratulációk és az izzadt ölelések zűrzavara. Nem tart sokáig, mert a fiúknak menniük kell a zuhanyzóba, aztán Nathannek elérhetőnek kell maradnia a mérkőzés utáni interjúkhoz. Arra még elég ideje van, hogy egy csókot nyomjon az arcomra, kettőt a nyakamra és még egyet a számra, mielőtt bosszúsan felhördül, és vonakodva elhátrál.

Úgy mutat rám, mintha arra készülne, hogy odadobja nekem a győztes passzt.

– Bree Sajt. Velem vagy még?

A kezemből tölcsért formázva kiáltom:

– El sem eresztelek!

Tíz perccel később Lilyt még ott találom a bokszban. Hála istennek Mrs. Donelson már elment, így most semmit sem kell neki elmagyaráznom.

– HURRÁ! – kiáltom, és kirángatom Lilyt a székéből. – MOZDÍTSD A FENEKED. FEL KELL KÉSZÍTENED ENGEM AZ ESKÜVŐMRE!

31.

BREE

– Férjhez megyek, férjhez megyek, férjhez megyek!

Még tizenötször megismétlem magamnak a szállodai fürdőszoba tükrében. Szerencsére már a meccsen is fehér ruha volt rajtam. Leveszem róla a mezt, és voilà, azonnal menyasszonnyá változom! Instant menyasszony. Úgy hangzik, mint valami leves. Bólintok a tükörképemnek. Remélem, nem úgy nézek ki, mint egy leves.

Lily mögöttem áll, és a felkaromra teszi a kezét.

– Kétségeid vannak? A kocsim készen áll, hogy öt percen belül kisurranjunk innen, ha azt akarod.

– Belöklek abba a kocsiba, elviszlek a repülőtérre, és kitoloncollak Ausztráliába, ha le akarsz erről beszélni! Olyannyira kész vagyok hozzámenni Nathanhez, hogy az már fáj.

Lily mosolyog.

– Tudom, hogy készen állsz. És nagyon boldog vagyok, hogy én is itt lehetek.

Már felhívtuk anyát és apát, bár nem voltak elragadtatva attól, hogy lemaradnak a kicsikéjük esküvőjéről. Mindketten beteges Hallmark-függők, és imádják, ha romantikus fordulatok jönnek szembe velük a való életben. De sebaj, mert FaceTime-on követik majd az esküvőt, és feltételezem, hogy Nathan szülei is.

A következő harminc percet alapozással töltjük, ám mivel Lilyvel nem vagyunk valami tapasztaltak, ha a szemhéjfestékes palettáról vagy a hullámcsatokról van szó, felhívjuk magát a mestert FaceTime-on.

– Söpörd hátra a bal oldalon, olyan legyen, mint egy gyönyörű hullám, amely végiggördül a tengerparton a naplementében – instruál Dylan a telefonom képernyőjéről.

Lily grimaszol, esetlen keze túl szorosan húzza hátra a hajamat. Ég a fejbőröm.

– Mit jelent ez egyáltalán, Dylan?

– GYÖNYÖRŰ HULLÁM A NAPLEMENTÉBEN, LILY! Nem azt mondtam, hogy olyan legyen, mint egy szűkmarkú nagyi karácsonykor.

A nővérem kifújja a levegőt, és azt suttogja:

– Fogalmam sincs, mi a csodát jelent mindez.

– Nekem sincs. Tegyél meg minden tőled telhetőt.

A mester végre elégedett Lily munkájával, és folytathatjuk a szemfestéssel. Az ecset remeg Lily ujjai között, ahogy a szemhéjam felé közelít, miközben Dylan instrukcióit ismételgeti.

– Egy kanyon felett átrepülő madárka, aranyporral a szárnyán… értem én.

Dylan szemgolyója betölti a kijelző nagy részét, olyan közel ül a telefonjához. Amikor végeznek az átalakításommal, belenézek a tükörbe. Dylan és Lily mindketten elalélnak a látványomtól, és ez könnyeket csal a szemembe.

– El sem hiszem, hogy ez a valóság. Ma este hozzámegyek a legjobb barátomhoz.

Lily szipog, a vállamra hajtja a fejét. Dylan letöröl egy homályos könnycseppet az arcáról, és bólint.

– Igen, kislány, hozzámész. És most dugd be a kezed a melltartódba, és terelgesd azokat a kiskacsákat a felszín felé.

Na, szép. Ez hamar letörli a könnyeket. De szükség is van rá.

Nathan percről percre tájékoztatja Lilyt az üzeneteiben, hogy éppen mit csinál, mondván, ez az esküvőnk napja, és nekem nem kell foglalkoznom a logisztikával. Este tizenegy óra van, nagyjából egy órája ért véget a meccs. Lily átkísér a szálloda hallján, majd ki az éjszakába. A hideg levegő végigsöpör a karomon, és mintha a legjobban kivitelezett emberrablás lenne, egy elsötétített városi terepjáró gördül a járdaszegély mellé. Lily kinyitja az ajtót, és belök a kocsiba. Ahogy az ajtó becsapódik mellettem, egy pillanatig attól tartok, hogy Lily nem száll be velem. Hú. Beszállt. Minden rendben.

Körülnézek a kocsiban, és elszomorodom. Nathan nincs ott. Egész hétvégén nem láttam, leszámítva azt a röpke pillanatot, amikor megkért, hogy töltsem vele életem hátralévő részét. Nem nagy ügy.

Lily bizonyára látja az arckifejezésemet.

– Már a kápolnában van. Azt akarta, hogy minden olyan legyen neked, mint egy igazi esküvői napon. El sem tudod képzelni, mennyi mindent összehozott ilyen rövid idő alatt.

El tudom képzelni, mert mégiscsak Nathanről beszélünk. Most már világosan látom, hogy nincs az az akadály, amit le ne küzdene értem – és ez mindig is így volt.

Ez eszembe juttatja, mennyire nem vagyok romantikus.

– Jaj, ne! – megtapogatom az oldalamat, ahonnan eltűntek a zsebek. – A gyűrűje!

Kiderült, hogy Vegasban több száz olyan hely akad, ahol azonnal vásárolhatsz jegygyűrűt. Meg is vettük Nathanét a visszaúton a hotelbe. (Nos, gyakorlatilag Nathan vette meg, mert rábeszélt, hogy használjam az ő hitelkártyáját. Elfogadtam a pénzét, mert – emlékeztek? Két dollár és egy darab rágógumi, ennyim van jelenleg.)

Lily mosolyog, aztán beletúr a táskájába a gyűrűsdobozért, majd diadalmasan felmutatja.

– Igen, elhoztam. De csak, hogy tudd, a fejedet is elhagynád, ha nem lenne a nyakadhoz rögzítve.

– Ó, hála neked, olyan jól érzem magam az esküvőm napján.

– És amint megtalálnád a leesett fejedet, labdának használnád, nem sokkal később pedig már egy csomó gyereket szórakoztatnál a pályán, és egy új iskola utáni programba kezdenél, ahol focilabdának használják a fejedet.

Grimaszolok.

– Ez morbid. Igazi fekete humor.

Vállat von, mintha azt mondaná: ez van. Csak a szokásos esküvői dili. Miután néhány percig remegő lábbal ülök, és a térdemen dobolok az ujjaimmal, Lily közelebb csúszik hozzám.

– Tudod, csak most jöttem rá, így, hogy anyu nincs itt, van egy fontos feladatom.

– És mi az?

Ádáz mosoly jelenik meg az arcán.

– Hogy elmagyarázzam neked a nászéjszaka gyönyörét.

– Istenem. Ne tedd.

– Szóval, drágaságom, talán felfigyeltél néhány érdekes érzésre, amikor Nathannel korábban csókolóztatok. Ne félj a…

Megpróbálom a kezemet a szájára tapasztani.

– Nem ez az első alkalom, Lily. Tudom, mit csinálok! Ki ne mondd!

– …és ez történik, amikor mindenen túl vagytok. – Leporolja a vállát, nem zavartatja magát amiatt, hogy az agresszív mancsom a szájára tapad. – És most néhány szórakoztató trükk, amit tanultam. Később meg fogod köszönni.

Olyan erősen nevetek, hogy alig hallom a nővéremet. Befogom a fülem, hogy tompítsam a hangját, és a térdem közé szorítom a fejemet.

– Nem akarom hallani a fura szexuális szokásaitokat Douggal! La-la-la! NEM MONDHATOD KI AZT A SZÓT A KISHÚGOD ELŐTT!

Az út hátralévő részében a szexuális tanácsaival kínoz, és ez a nap biztosan az egyik kedvencemként vonul be a történelembe. Azt mondtam volna, egyik kedvenc napom? Úgy értettem, hogy ABSZOLÚT kedvenc napom egész életemben.

Felhajtunk a kápolnához, és olyan emberek között találom magamat, akiket még sohasem láttam korábban. Egy csíptetős írómappát hurcoló nő már vonszol is magával a kis fehér vegasi kápolna felé, én pedig csodálkozom, hogy odabent nincs italszag, és nincsenek sztriptíztáncosok. Alig van időm arra, hogy bármit is felfogjak, már húz is tovább egy kis szobába, amely a dupla szárnyú bejárati ajtó mellett helyezkedik el. Lily egész úton fogja a kezemet. A nő kifulladva tüsténkedik, és úgy szorongatja a mappáját, mintha az 51-es körzet kódjait tartalmazná.

– Helló. Sok boldogságot! Azért vagyok itt, hogy segítsek kiválasztani a ruháját.

– A ruhámat? – Lenézek. Meztelen lennék? – Ó, már van egy rajtam. Látja? – Azzal az anyagra mutatok, hátha kételkedik benne. Felnevet.

– Nem, az esküvői ruhájára gondoltam.

– Én nem… A nyelvem elakad, amikor arrébb lép, és meglátok egy egész ruhatartót tele csillogó, csipkés, fehér és még néhány pezsgőszínű és halvány rózsaszín menyasszonyi ruhával. Legalább húsz ruha lóg ott. Csak makogni tudok.

– Ezek… Ezek a kápolnához tartoznak? Ez valami átöltözősarok?

Nevet.

– Nem. Azt hiszem, ezek a leendő férje ajándékai.

A mellkasomra teszem a kezem, és Lilyre nézek. Minden tőle telhetőt megtesz, hogy folytassa a hülyeségeit, de hiába. Csorognak a könnyei, és úgy tűnik, előre tudta, hogy ez történik majd. Előrelépek, és egy kis borítékot találok a ruhatartó állványra illesztve. Benne egy üzenet, nem mástól, mint Dylantől.

Helló, Gödröcske. Ismét itt van az embered. A két kezemmel válogattam ki neked ezeket egy héttel ezelőtt, és megbizonyosodtam róla, hogy csak azokat választottam ki, amelyekről úgy gondolom, hogy abszolút imádni fogod őket (annak ellenére, hogy én igazából Hamupipőke narancskrémszín ruháját akartam neked). Imádlak, édesem. Jó embert fogtál magadnak. Ölelés és puszi a második kedvenc pasidtól,

Dylan

Egy héttel ezelőtt? Ez nem lehet igaz. Ez azt jelenti, hogy…

– Mire vársz? – kérdezi Lily, és félretol, hogy elkezdhessen válogatni. – Lesz még ma egy esküvőnk, ahova oda kell érnünk.

Húsz perccel később egy olyan gyönyörű ruhát viselek, hogy az már arcátlanság. Hosszú ujjai finom, törékeny csipkéből készültek, és egy csipkemíderhez kapcsolódnak. A hátulján pontosan harmincegy gyöngygomb sorakozik. A derekánál kibővül, és hátul egy többrétegű, fényűző tüllszoknyában zúdul alá egy visszafogott uszály kíséretében. A bőröm átlátszik a csipkeujjakon, a mídernek mély V kivágása van, és amikor sétálok, az egész ruha suhog. Hercegnő vagyok, balerina és egy energiabomba dögös csaj. Mindezek egyben. Sohasem éreztem szebbnek és becsesebbnek magamat, mint amikor elindulok a kápolna felé.

Helyesbítenem kell. Soha nem éreztem magam becsesebbnek, mint MOST. A lélegzetem elakad a küszöbnél. Ez egyáltalán nem olyan, amilyennek gondoltam. Hol van Elvis? Hol van a gin és a rossz döntések szaga? Nem, én hallucinálok.

Ezt a kápolnát a mennyben emelték, és itt éjszakázik a földön. A boltíves mennyezet a fejem fölött a felhőkig nyújtózik. Egy hatalmas kristálycsillár csillog a meghitt tér közepén. A mennyezetet fehér fadeszkák alkotják, és gyönyörű gerendák erősítik meg őket. A talpam alatt a sötét tölgypadló megengedi, hogy kopogva sétáljak rajta, a szoknyám suhogása akár az óceán csókja. A helyiséget hatalmas zöld-rózsaszín virágcsokrok töltik be.

Mégsem emiatt kérdőjelezem meg, hogy a tudatomnál vagyok-e. Ez a kápolna tele van emberekkel. A hozzátartozóimmal. Nathan hozzátartozóival. A családommal, a barátaimmal, még az anyja is itt van. Ez nem lányszöktetés. Ez az esküvőm – egy esküvő, amit Nathan nyilvánvalóan már két napja szervez.

Az apám – az apám, aki állítólag a telefonján akarta követni a ceremóniát – most felém közeledik a templomhajó folyosóján. A szemében könnycseppek csillognak, és nagyon elegáns az öltönyében. Kinyújtja a kezét.

– Szia, édes kislányom. Készen állsz rá, hogy ma este férjhez menj?

Nos, most már zokogok. Milyen kár, hiszen Lily olyan keményen dolgozott a sminkemen, amit most két másodperc alatt tönkre fogok tenni. Dylan szörnyülködne, ha látná. Várjunk csak! Ha már Dylanről beszélünk – hiszen itt van! Hátulról a harmadik sorban ül, szívet formáz a kezével, és képzeletbeli puszibuborékokat fúj rajta keresztül. Kérdőjelekkel a tekintetemben nézek Lilyre. Mosolyog és bólint. Egész idő alatt tudta.

Ekkor apa elindul velem a főhajón keresztül, és meglátom őt. Nathant. Az én Nathanemet, a legjobb barátomat, életem szerelmét, ahogy ott áll fekete szmokingjában. Fantasztikus haja művészi hullámokba fésülve keretezi az arcát. Egy könnycsepp buggyan ki a szeméből, és káprázatos mosoly terül szét az ajkán. Ő az enyém. Szeret engem. Annyira szeret, hogy megszervezte ezt az egész meglepetésesküvőt, álmaim esküvőjét. Hogy lehetek ennyire szerencsés?

Csak lebegek az oltárig.

Apa átad Nathannek, amivel egy álomba csöppenek. Jamal Nathan mögött áll, Lily pedig mögöttem. A többiek mind felsorakoztak az első padsorban, és felfelé tartott hüvelykujjukat mutatják. A másik oldalon ugyanezt teszi anya. Nathan anyja megelégszik egy visszafogott mosollyal és integetéssel.

Nathan megfogja a kezem, bizsergés fut rajtam át. Felnézek koromfekete szemébe, és elnyel a pazar, fényűző, szenvedélyes szerelem.

– Még velem vagy? – kérdezi gyengéd, bizonytalan vigyorral. Nyelek egyet, és megpróbálok kinyögni valamit a könnyeimen keresztül.

– Ezt mind értem tetted?

– Bármit megtennék érted. Tetszik?

Egy pillanat, és ismét körülnézek. Csupa mosolygó arc. Nem maradt oxigén a helyiségben, továbbra is mindenkit fojtogat az érzelmek füstje. Mindannyian sírunk, én szinte nem látok az örömtől. Megszorítom Nathan kezét, ekkor ismét találkozik a tekintetünk.

– Imádom. És téged is. Milyen hosszú ideje szervezted ezt?

– Amióta figyelmeztettelek, hogy meg fogom kérni a kezedet. Másnap felvettem egy esküvőszervezőt. Biztosan tetszik? Mert ha nem, azonnal leállíthatjuk az egészet.

A legideillőbb szavakat keresem, hogy megfelelőképpen kifejezhessem, mit érzek, de nem találom őket.

– Nathan… én… te… és mindez! – Csak ingatom a fejemet. – Köszönöm. Imádom ezt az egészet.

Ahogy Nathan szemébe nézek, ahogy végighordozom a tekintetem simára borotvált állán, széles vállán, a nyaka tövében megcsomózott vékony fekete nyakkendőjén, és a kezemet gyengéden tartó erős kezén, türelmetlenség lesz úrrá rajtam.

– Mire várunk?

Kiszélesedik a mosolya, majd biccent az oldalt álló papnak, és ismét rám néz.

– Ha készen állsz rá, összeházasodunk. Felnevetek a könnyeimen át.

– Igen, készen állok.

32.

BREE

A kezem Nathan kezébe simul, ahogy némán sétálunk végig a szálloda folyosójának szőnyegén. A 28. emeleten vagyunk, és – efelől semmi kétségem – az egész épület legszebb lakosztálya felé tartunk. Megállunk az ajtó előtt, ahol Nathan megcsókolja a csuklómat. Egyikünk sem hiszi el, hogy ez a valóság. Nathan folyton megérint, megcsókol, minden lépésnél megsimogat – gondolom, hozzám hasonlóan ő is igyekszik meggyőzni magát, hogy mindez valóságos. Egy tündérmesébe csöppentünk. Árnyjáték vagyunk a falon.

Becsúsztatja a kulcskártyát a zárba, a kijelző zölden villog. Egyik karjával átnyalábolja a térdhajlatomat, a másikkal a derekamat, így kap fel, hogy átvigyen a küszöbön. A szívem a torkomban dobog, és mindketten nevetünk ezen a giccses szerelmen, amely oda-vissza visszhangzik kettőnk között egész este. Férjemnek hívom, ő pedig a feleségének nevez. Mindenki szerint kínos, de szerintünk nem – ma este nem.

Nathan bevisz, odabent sötét van. Még mindig a karjában tartva a villanykapcsoló felé nyúl, de megállítom. A holdfény beömlik, romantikával árasztja el a szobát, és lecsillapítja az idegeimet.

Nyelek egyet, Nathan lenéz rám. A szeme fekete bársonytakaró. A tekintete szorosan körbeölel.

– Ne legyél ideges – mondja megnyugtatón.

– De az vagyok. Olyan régóta vágyom erre, és lehet, hogy csalódni fogsz. Lehet, hogy nem leszek elég.

Egy alig látható mosoly. Suttogás. Lehajol hozzám, a nyakamba fúrja az arcát, érzem a borostáját.

– Mindig elég leszel.

Remegő sóhaj csúszik ki a számon. Erős karjában az ágyhoz visz. Megáll, finoman leereszt a földre. Felnézek rá, és ettől elakad a lélegzetem. Nathan tökéletes. A holdfény erős állkapcsára és határozott arccsontjára vetül, egy olyan profilt rajzolva, amelyet Da Vinci is megörökíthetne. Lábujjhegyre állok, megcsókolom az ajkát. Türelmesen viszonozza. Olyan lágy és gyengéd. Megfogja a csípőmet. A szmokingja hajtókája alá csúsztatom a kezem, majd egyre feljebb erős mellkasáig, amíg el nem érem puha haját a tarkóján.

Szorosan magához húz, hozzápréselődöm, ő pedig úgy ölel, mintha sohasem akarna elengedni. Mostantól az ölelésében fogok élni. A szánk felfedezőútra indul. Egyik kezével erősen tartja a hátamat, a másik a nyakamig kúszik. Az ajkunk táncot jár: lágyan, keményen, előre-hátra.

Az érzékeim táncot járnak, akár egy kenu a zubogó vízesésen, ahogy Nathan szája a kulccsontomig siklik a nyakamon. A nyelve finoman ízlelgeti a bőrömet, és felnyög a gyönyörtől. Ez az. A szívem most azt ismételgeti: az enyém, az enyém, az enyém. Letolom a válláról szmokingkabátját, már érzem is a feszülő izmot az inge alatt. Remegek. Összeszorul a gyomrom. Kell nekem. Segít a gombokkal, aztán félrehajítjuk az ingét.

Kezemmel a teste előtt körözök, mire elvigyorodik. Próbálok lélegezni, de valaki ráült a tüdőmre. Nevet, de a türelmetlenség végül felülkerekedik rajta. Megragadja a kezemet, és erősen a mellére szorítja. A bőre. Meleg. Erős. Még mindig fogja a csuklómat, aztán magával ránt az ágy felé. Leül, hagyja, hogy én állva maradjak. Azok a nagy kezek mögötte pihennek az ágyon, rájuk támaszkodik.

– Te vezetsz – mondja gyengéden, és átad nekem minden hatalmat. Mindennél jobban szeretném, hogy ne érezzem magam félénknek. Szeretném neki megmutatni, milyen szexi tudok lenni. Erős. Nem ez a reszkető lányka, aki itt áll a csillogó ruhájában. De, amikor lenézek rá, és a tekintetünk találkozik, csak gyengéd imádatot látok a szemében. Úgy akar engem, ahogy vagyok – mindig és örökké.

Ahogy előrelépek a két lába között, a szoknyám anyaga végigsúrolja a nadrágját. A hófehér a koromfekete mellett. A hold az éjszakai égen. Egy fehér lap, amelyre tinta fröccsent. Teljesen különböző dolgok, amelyek tökéletesen kiegészítik egymást.

Végigfuttatom az ujjamat a kulccsontján. Le a karján, az ujjain. Megismétlem a másik oldalán is. Az egész teste válaszol. Izmai megfeszülnek, én ujjaimmal lefelé haladok a kockahasán.

A hasizmai… csodálatosak. Van egy halvány zúzódás a bicepszén, ami akkor keletkezett, amikor a mérkőzésen szerelték. Lehajolok, rátapasztom az ajkamat. Forróság kavarog a gyomromban. Tűz ég a szívemben. Nathan megfogja a csípőmet, és az ölébe húz. Egymás szemébe nézünk, amitől otthonos csend telepedik ránk. A fülem mögé tűri egy hajtincsemet, amibe beleborzongok.

– Olyan régóta szeretlek – mondja csendesen, mintha csak magának mondaná. – Tényleg itt vagy?

Odahajolok hozzá, és meleg csókokat lehelek a nyakára egészen az állkapcsáig. Olyan óvatosan tart, mintha frissen fújt üveg lennék, és összetörnék, ha túl erősen szorít.

– Mindketten álmodunk – mondom bársonyos bőrének.

– Gondoltam.

Felém fordul, megragadja a számat. Ezúttal nem olyan visszafogott a csókja. Az ajka heves. A nyelve felfedezésre indul. A szíve kalapács, amely mindjárt áttöri a mellkasát, és rám támad. Keze újra megragadja a derekamat, és könnyedén felemel az öléből. Az ágy mellett állok, ő megfordít. Érzem az ujjait a hátamon, ahogy az apró gombokkal babrálnak. Elképzelem, hogy néznek ki a nagy ujjak között. Mint egy óriás, aki eléri az eget, és átrendezi a csillagokat.

Nathan minden kigombolt gomb után megcsókolja a frissen szabaddá vált bőrterületet. Körénk csavarodik a romantika. Feszülő húrként tekeredik a csontjaimon, és Nathan érintéseihez kapcsol. Úgy csókol, mintha szent lennék. Hallom remegő lélegzetét, és tudom, hogy ő is érzi e pillanat súlyát. Ezt a feszültséget, ezt az intenzitást, amit azóta hordozunk, amióta sok évvel ezelőtt találkoztunk a középiskolai sportpályán. Ez mind ránk nehezedett.

Gombok hangja és csókok cuppanása.

– Utolsó leheletemig kényeztetni foglak – suttogja meztelen vállamnak, és lehulló ruhám hangja olyan, mint amikor szél fúj a buja zöld fák között. A derekam köré fonja a karját, és a mellkasához húz. A bőrünk összeér. Szent és áldott. Hátrahajtom a fejem, ő megcsókolja a nyakam.

– Gyönyörű, imádni való feleségem.

Órákat töltünk a saját világunkban. Most már kézzelfoghatóan valóságos a szerelmi történetünk. A reményeink feltárulnak. A lelkünk súlytalanná válik. A félelmeink tovatűnnek néhány röpke pillanatig, amikor semmi sem ér el hozzánk. Itt – a karjaiban – biztonságban vagyok, és szabadnak érzem magam. Kitárom a karom, és táncolok az esőben. Hagyom magam sodortatni az árral. A hátamon fekszem a réten, és sötét szempár ragyog felettem.

EPILÓGUS

BREE

Másnap reggel, miközben még mindig összebújunk egy hatalmas pehelypaplan alatt, és egyáltalán nem akarjuk elhagyni az ágyat, Nathan megsimítja a hajamat, és azt motyogja:

– Bree. Be kell vallanom valamit.

Változatlanul a boldogság birodalmában járok, így valószínűleg akkor is csak hümmögnék, ha azt mondaná, hogy egy baltás gyilkos. Ez kedves, édesem.

Nevet, és maga felé fordít.

– Komolyan mondom. Azt hiszem, akaratlanul is átvertelek az esküvő előtt. Elfelejtettem elmondani valami tényleg fontosat, mielőtt kimondtuk az igent.

Remek. Tedd csak tönkre a boldog hangulatomat, miért is ne.

– Oké, csak hadd halljam!

Behunyja a szemét, közben nagy levegőt vesz.

– Olyasmiről van szó, amit inkább meg kell mutatnom. Pajzán pillantást vetek rá.

– Nathan. Már mindent láttam.

Felnevet, és a szemét forgatja, mielőtt az éjjeliszekrény felé nyúlna, hogy levegye róla a pénztárcáját. Felül, az ágytámlának támasztja a hátát, majd a hónaljamnál fogva engem is rángatni kezd, hogy üljek fel.

– Oké, jövök már!

Komolyan gondolja, akármiről is van szó. Nathan kihúz a pénztárcájából egy összehajtogatott papírdarabot, és felém nyújtja. Bólint, hogy vegyem el. Újra azt érzem, mintha a cipősdobozát tartanám a kezemben, amikor minden rémségre fel voltam készülve.

Széthajtogatom a papírt, amelyen egy tételes listát találok, és sok-sok firkát a margón. Néhány tétel mellett, mint például a kajacsata, egy X jel látható, míg mások mellett, mint mondjuk a lábmasszázs, pipa. Úgy tűnik, Nathan felkészült rá, hogy az arcába vágjam a jegygyűrűmet.

– Mi ez itt? – kérdezem, de közel sem érzem magam olyan gyilkos hangulatban, amilyenre számíthatott.

– Ez egy randipuska. A srácok segítettek megcsinálni, amikor megegyeztünk, hogy úgy teszünk, mintha együtt járnánk. Azért csináltuk, hogy segítsem nekem kijutni a barátzónából.

Fájdalmas ábrázatáról a papírra fordítom a tekintetemet, és mindezek tudatában kezdem olvasni. Miközben a listát olvasom, megannyi emlék tör fel bennem. Tánc az irodámban. Starburst cukorkák. Megállított lift.

– Bree, annyira sajnálom! Tényleg meg akartam neked mutatni, amikor tegnap este bejöttél a kápolnába, de amikor megláttalak, teljesen kiment a fejemből. – Habog, és a hajába túr – Csalódtál? Elárulva érzed magad?

Tátott szájjal bámulok rá. Főleg azért, mert a bicepsze tényleg látványos, amikor a hajába túr.

– Nem hiszem el – makogom, és a hangom olyan kemény, mint a gránit.

A homlokát ráncolja, sóhajt egyet hozzá.

– Tudom. Hiba volt.

– Ez olyan… – Megfordulok és odahajolok hozzá, hogy szemtől szemben legyünk egymással. – Alattomos.

A félelem színezi a szemét, egészen addig, amíg meg nem csókolom a nyakát.

– Aljas.

Még egy csók.

– Kétségbeesett.

Hümmög, és a következő csókom után kapcsol.

– Édes.

– Szóval nem haragszol? – kérdezi reszelős hangon, miközben visszarángatom a szerelmi fészkünkként szolgáló takarónk alá.

– Kedves.

– Némelyik igazán szörnyű ötlet volt.

Megpróbál rámutatni néhány pontra a listán, de engem nem érdekel.

– Romantikus.

– Oké. Felteszem, ezzel végeztünk, miután áthajítottad a szoba túloldalára.

– Szexi.

Most megcsókol.

– Szóval megbocsátasz? – kérdezi a bőrömtől.

– Igen, de csak azzal a feltétellel, ha ugyanilyen elkötelezetten romantikus leszel a házasságunk hátralévő részében.

Ravasz szikra gyúl a szemében, ahogy válaszol:

– Megdumáltuk.

A SZERZŐRŐL

Sarah határozatlan, introvertált személyiség, két kislány anyukája, aki hozzáment a legjobb barátjához, és jobban szereti a rágcsikat, mint a rendes ételeket. Reméli, hogy mindig olyan történeteket ír, amelyek megnevettetik és talán megríkatják olvasóit; és amelyek elolvasása után azok boldogabb emberek lesznek.

Megjegyzések

[←1]

National Football Leage, a legnagyobb amerikaifutball- szövetség az USA-ban. – A ford.

[←2]

New York-i zenész- és színészképző egyetem. – A ford.

[←3]

Magic 8 ball: biliárdgolyó kinézetű jóslólabda. Ha megrázzuk, a nyolcassal szemközti oldalon megjelenik egy üzenet, amely választ ad feltett kérdésünkre. – A ford.

[←4]

Utalás Dr. Seuss Kalapos macska című gyermekkönyvének egy részletére. – A ford.

[←5]

Mexikói étel, kukoricacsuhéba töltött hús vagy zöldség. – A ford.

[←6]

NFC: National Football Conference, az NFL két nagy csapatcsoportja közül az egyik. – A ford.

[←7]

A donkeys jelentése: ’szamarak’, a stallions ’csődörök’-et jelent. – A ford.

[←8]

Olcsó áruházlánc. – A ford.

TARTALOM

1.  BREE

2.  BREE

3.  NATHAN

4.  BREE

5.  BREE

6.  BREE

7.  BREE

8.  NATHAN

9.  BREE

10.  NATHAN

11.  BREE

12.  NATHAN

13.  NATHAN

14.  BREE

15.  BREE

16.  NATHAN

17.  BREE

18.  NATHAN

19.  BREE

20.  BREE

21.  NATHAN

22.  BREE

23.  NATHAN

24.  BREE

25.  BREE

26.  NATHAN

27.  BREE

28.  BREE

29.  NATHAN

30.  BREE

31.  BREE

32.  BREE

EPILÓGUS  BREE

A SZERZŐRŐL

JEGYZETEK