SARAH A. DENZIL

A néma gyermek

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2019

1

AMIKOR ELVESZÍTETTEM AIDENT, akkor jöttem rá, mit is jelent az, ha az embernek kicsúszik az irányítás a keze közül. Az emberek folyton önkontrollvesztést emlegetnek, legyen az akár az ivástól, a drogtól, a szenvedélytől vagy a dühtől. De valójában mégsem tudják, milyen is ez. És itt most nem az érzéseimről beszélek, hanem az életemről. Elveszítettem az irányítást az életem felett. Körülöttem minden darabjaira hullott szét, amit én csak tehetetlen szemlélődőként figyeltem.

Állítólag bármilyen adott helyzetben csakis saját magunkat, a saját viselkedésünket tudjuk irányítani. A körülményekre semmi ráhatásunk nincs. Nem befolyásolhatjuk mások reakcióit, csak azt, hogy mi magunk mit cselekszünk. Ez az élet nagy tragédiája. Az egyik pillanatban még minden tökéletes, a következőben pedig minden romba dől a körülmények miatt. És mégis mit kéne hinnünk, ha a gyermekünket elragadják tőlünk? Hogy a sors akarta így? Isten? A balszerencse? Hogyan léphetnénk tovább?

Ami a születésem körülményeit illeti, szerencsém volt. Olyan idilli, szerető kedvességbe születtem, ami abba a tévhitbe ringatott, hogy velem soha semmi rossz nem történhet. A fegyverek és az erőszak beszennyezheti a híreket, de Bishoptown-on-Ouse-ban semmi ilyesmi nem történik. Egy John Constable-festmény magával ragadó vidékén nevelkedtünk, végtelenbe nyúló, lankás legelőkkel és terméskő falakkal. Biztonságban voltunk. Legalábbis azt hittem.

2006. június huszonegyedikén, délután két órakor magamra húztam egy nagy, vízhatlan kabátot és egy pár gumicsizmát, majd kiléptem a leghevesebb esőzésbe, amit Bishoptown-on-Ouse 1857 óta megtapasztalt. A ház, ahol a szüleimmel és a hatéves fiammal, Aidennel laktam, kissé távolabb esett a csendes utcától. Amikor kiléptem a házból, váratlanul ért a víz ereje. Felcsapott a csizmámra, és összefröcskölte a combomat. A szívem már eddig is kalapált, mert aggódtam, hogy hogyan jutok el az iskoláig. A tanárok minden szülőt felhívtak, hogy menjenek el a gyerekükért, mert a víz már beszivárgott az iskola tetején, és az a veszély fenyegetett, hogy az Ouse kilép a medréből. Tudtuk, hogy heves esőzések jönnek, de erre senki nem számított. Összefüggő függönyként zúdult alá, könyörtelenül eláztatta az arcomat, és a Karrimor dzsekim kapucniját tépázta.

Az Ouse úgy tekergett végig a kis falunkon, mint egy óriáskígyó egy homokozóban. Nagyon bájos és festői kép volt: széles folyó, aprócska település. Bishoptown két kocsmával, egy fogadóval, egy templommal, egy iskolával és körülbelül négyszáz emberből álló népességgel büszkélkedett. Ez volt a második legkisebb falu Angliában, és a legkisebb Yorkshire-ben. Bishoptownból senki nem költözött el, és senki nem költözött ide. Ha egy ház eladásra került, az csakis haláleset miatt történhetett.

Mind ismertük egymást. Együtt nőttünk fel, együtt éltünk, együtt neveltük a gyerekeinket. Így amikor megcsörrent a telefon, és Amy Perry (az általános iskola egyik tanára és az egyik régi iskolai barátom) szólt, hogy menjek el Aidenért, tudtam, hogy rossz a helyzet. Különben Amy maga kísérte volna haza a gyerekeket. Ennyire bíztunk egymásban.

Hallottam otthon, ahogy az eső dobol az ablakokon, de ismét elvesztem a saját világomban, az iskolatársaim Facebook-fotóit nézegettem, akik továbbtanultak és utazgattak. Huszonnégy éves voltam. Az érettségit Aidennel a hasamban tettem le, majd figyeltem, ahogy a barátaim egyetemre mennek, a lábuk előtt hever a világ, míg én maradtam a szüleimnél. Egyik kezemmel dudorodó hasamon, a szobám ablakából lestem a buszmegállót, és néztem, ahogy új utakra indulnak. Attól a pillanattól fogva az egészségesnél több időt töltöttem a Facebookon, a barátaimról olvasgattam, és thaiföldi vagy párizsi képeket nyitogattam, míg egy kisbabát dajkáltam.

Az, hogy kocsiba üljek, szóba sem jöhetett ebben az időben, de kis családunkból én voltam legközelebb az iskolához, így úgy döntöttem, gyalog megyek. Rob, Aiden apja, egy építkezésen dolgozott York közelében. A szüleimnek is megvolt a maguk munkája. Túl messze voltak ahhoz, hogy segítsenek, elzárva az eső miatt. Egyiküket sem hívtam fel azonnal, mert úgy hittem, nincs rá szükség. Bishoptown kis település, és csak tíz percembe telik elsétálni az iskolához. Ám az iskola épülete az Ouse túlpartján állt, ami kicsit aggasztott. Ha az esőzés valóban olyan heves, mint a hírek sejtették, akkor a folyó kiléphet a medréből.

A szívem eszeveszett dobszólót vert a mellkasomban, ahogy az esőben baktattam. A ferdeszögben hulló cseppek miatt nehezemre esett nyitva tartanom a szemem. Lehajtottam a fejem, és a már csuromvizes, átfagyott kezemmel belekapaszkodtam a vállamon lévő táska szíjába.

– Emma!

A hang épphogy csak áthallatszott az aszfaltot verő eső dübörgésén. Megfordultam, és a barátnőmet, Josie-t pillantottam meg, aki integetve igyekezett felém a dombon felfelé. Könyvelő volt annál a kis cégnél, ahol részmunkaidőben titkárnőként dolgoztam. Meghökkentett, hogy ilyen ziláltnak látom. A haja a fejére tapadt, az arcán elkenődött a smink. Nem volt nála sem kabát, sem esernyő. A ceruzaszoknyája teljesen átázott.

– Jo! Jesszusom, menj haza!

– Emma, épp most jöttem át a hídon. A folyó túlárad. Haza kell menned.

– A francba! El kell hoznom Aident az iskolából.

– Ott majd vigyáznak rá – felelte. – De ha a folyó kiönt, és ott vagy a híd közelében, bele is fulladhatsz.

Intett, hogy menjek oda hozzá, de nem mozdultam.

– El kell mennem Aidenért – mondtam a fejemet rázva.

Az iskola túl közel esett a folyóhoz ahhoz, hogy nyugodtan otthagyjam a hatéves fiamat. Ha az eső máris átszivárog a tetőn, milyen állapotban lehet az épület?

– Légy óvatos! Azt hallottam, küldenek segítséget, de most alig van valaki a folyónál. Sem rendőrök, se senki. És elég rosszul fest a helyzet, Em. Visszafelé ne gyertek át a hídon, oké? Menjetek be a Fehér lóba. Ott legalább ihatsz egy kis chardonnay-t, nem igaz?

Elvigyorodott a saját viccén, de láttam rajta, hogy ez egy ideges mosoly. Őszintén megrázták a történtek, ami egyáltalán nem vallott rá.

– Rendben. Érj haza egyben! Bent találkozunk, amikor ez az istenverte időjárás csitul egy kicsit.

Viszonoztam ideges mosolyát, és próbáltam nem tudomást venni a feszítő érzésről a hasamban. Apu fiatalabb korában önkéntes volt a Királyi Nemzeti Vízimentő Szervezetnél, és mindig azt mondogatta, hogy ha van egyvalami, amivel az embernek nem érdemes ujjat húznia, akkor az a tenger.

A mi kis tengerszeletünk ma hömpölyögve haladt át Bishoptownon. Amikor elértem a hidat, a látványtól elakadt a lélegzetem. Josie-nak igaza volt. Az Ouse veszélyesen közel állt ahhoz, hogy kilépjen a medréből. Az általában békés, lassú folyó aznap a híd alatt hullámzott, már a kő boltíveket ostromolta. A víz kiszivárgott a füves partra, és egy része vékony csíkban lefolyt a dombon, a szüleim háza felé. Hátráltam egy lépést, és elővettem a mobilomat. Az iskolában nem vették fel a telefont, ami nem enyhítette az aggodalmamat. Ezután aput hívtam fel.

– Emma, jól vagy? – kérdezte. – Bent vagyok az irodában, és annyira esik, hogy szerintem itt ragadok.

– Ne indulj haza, apu! Lehet, hogy kiönt a folyó. – Apu építőmérnökként dolgozott nem messze Bishoptowntól, egy építkezési vállalatnál. – Elmegyek az iskolába, és ott maradok Aidennel, amíg megjön a segítség.

– Emma…

– Jól vagyok. Csak… ne indulj haza, oké?

– Emma, a híd…

Félve pillantottam a rövid kőhídra.

– Már átkeltem rajta. Az Acker Lane-en megyek az iskola felé – hazudtam.

Apu megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Felhívom édesanyádat, hogy maradjon a rendelőben.

– Rendben, apu. Szeretlek.

– Én is szeretlek, bogaram.

Tudom, hogy ostobaság, de ahogy letettem, a szemem megtelt könnyel. A mobilom szerint két óra tíz perc volt. Tíz percembe telt megtenni az út felét. Igyekeznem kellett, hogy odaérjek a fiamhoz. Sietős léptekkel elindultam a hídon, és próbáltam nem tudomást venni a vízszintről, remélve, hogy a gyors tempómmal kevésbé lesz veszélyes a helyzet.

A víz átfolyt a hídon, és majdnem bokáig ért. Nem tudtam, az eső gyűlt-e így fel, vagy a folyó öntötte el, esetleg mindkettő. Csak azt tudtam, hogy sietnem kell. Ám amint leléptem volna a hídról, a folyó vize erősen átcsapott a híd felett, mire a kövek elmozdultak a helyükről, apró darabokra morzsolódtak a talpam alatt. Elveszítettem az egyensúlyomat, előrebuktam, a telefonom pedig folyóba esett. Az oldalamnak rontó, jeges víz kipréselte belőlem a levegőt, és majdnem letaszított a háborgó hullámok közé. Ráklépésben nagyot léptem oldalra, éreztem, hogy az ár próbál magával sodorni.

De a part puha és sáros volt, így a csizmám sarkát mélyen a földbe vájhattam. Sikerült megvetnem a lábam és előrehajtanom magam, felfelé igyekezve a folyóparton, az út felé. Közben a bal csizmám teljesen lecsúszott a lábamról.

A lábamon fityegő zoknival zihálva felmásztam az útra, míg az eső tovább zuhogott. Amikor biztonságos távolságra értem a hídtól, megfordultam, és láttam, ahogy a csizmámat elnyeli a víz. Próbáltam egyenletesen lélegezni. Egészen a melltartómig átáztam. A csizmámmal együtt én is a folyóban végezhettem volna, és akkor ki viszi haza Aident? Nem, nem viszem haza, így nem, hogy ilyen erős a sodrás. Az iskolában kell maradnom vele. Mekkora idióta vagyok! Nem vettem tudomást apu figyelmeztetéséről. A torkomban kemény gombóc nőtt, ahogy hátat fordítottam a folyónak. Egyetlen rossz lépés, és én is a vízbe esem, mint a kövek, a telefonom és a csizmám. Egyetlen hiba, és a hullámok alatt találnám magam, és ahol az áramlat nyugodt, a hajam szétterülve lebegne körülöttem, mint valami vízinimfa-jelenés, aki soha többé nem bukkan fel a felszínre.

Egy újabb halott fiatal nő. Egy statisztikai adat egy tragikus árvízi balesetben. Egy önző nő, aki árvaságra juttatta a hatéves fiát, miután hazudott az apjának. Megráztam a fejem, és elindultam az Acker Lane-en, ahogy nemrég apunak mondtam. Az út egy kilométeren át a folyó mellett haladt, mielőtt balra fordult az iskolához vezető utcára. Ez úgy fél kilométer múlva beletorkollott a bishoptowni iskola parkolójába. Észrevettem, hogy a víz elöntötte a parkolót, most már az ott lévő néhány autó kerekének a feléig ért. Nem sok esély volt rá, hogy az autótulajdonosok hazaérjenek estére. A figyelmemet az iskola felé fordítottam. Én is ide jártam. Belevéstem a nevem a díszterem padlójába, hogy lenyűgözzem Jamie Glovert, aki később összetörte a szívem, amikor a középiskolában megcsókolta Fiona Catert a rögbipályán. Mostanra persze már a fiam iskolája lett. Most rajta volt a sor, hogy emlékeket gyűjtsön, és egy körző hegyes végével belevésse a nevét a fába.

Kicsi, viktoriánus épület volt. Meredek ormaival és régies, kazettás ólomüveg ablakaival inkább hasonlított egy visszafogott templomra. Stílusán gótikus hatás érződött.

Átázott zoknimat magam után húzva odasiettem a bejárathoz, benyitottam, és majdnem nekiütköztem valakinek, aki az ajtóban állt. Amikor felegyenesedtem, rájöttem, hogy Mrs. Fitzwilliam az, aki már az én időmben is az iskola igazgatója volt. Amikor észrevett, elsápadt, és a tekintete a szememről valahova a fejem fölé siklott. A viselkedése hirtelen megváltozott, amitől a gyomrom összeszorult.

– Mi az? – kérdeztem.

Mrs. Fitzwilliam mögött a falon vékony csíkban folyt az eső. Gyerekkoromban csak Mrs. Fitznek hívtuk. Mindig is szigorú, de igazságos volt. Kicsit féltünk a vörös hajától, de az mostanra már szinte teljesen ősz lett, és tekintélyt parancsoló arckifejezése is ellágyult, amikor végül rám nézett. A szemébe gyűlő könnyek láttán a szívem újabb dobszólóba kezdett. A mellkasomhoz kaptam a kezem, így próbálva magam megnyugtatni, míg a szívemet mintha defibrillátorral indították volna újra.

– Ms. Price… Emma… Annyira sajnálom.

Tettem egy lépést előre, mire ő hátralépett. A tekintete elárulta, hogy az enyém vadul szikrázik. Mindkét kezét felemelte, mintha megadná magát.

– Már értesítettük a rendőrséget, hamarosan itt lesznek.

– Mondja el, mi történt! – követeltem.

– Aiden eltűnt. Miss Perry a négyes számú tanteremben volt a gyerekekkel. Ellenőrizte a létszámot. Az összes másodikost abba a terembe tereltük, mert ott nem szivárog annyira a tető. De Aiden valahogy kiment a teremből. Átkutattuk az épületeket, de úgy hisszük, hogy elhagyta az iskola területét.

Továbbra is a mellkasomat szorongattam, mintha ez a mozdulat csillapíthatná a szívemből kisugárzó fájdalmat.

– Miért ment volna el?

Mrs. Fitzwilliam megrázta a fejét.

– Nem tudom. Talán kíváncsi volt az esőre.

Összegörnyedtem, mint egy hirtelen összegyűrt papírdarab. Hát persze hogy kíváncsi volt. Aident minden érdekelte. Igazi kis felfedező volt. A parkban felmászott a fákra, öt keresztrúdból álló kerítéseken ugrott át a tehenekkel teli legelőkre. Elbújt a hangafűben a Bishoptownhoz közeli lápon, és bújócskázott az erdőben. Bátorítottam ezt a tulajdonságát. Azt akartam, hogy szabad, bátor gyerekem legyen. Miatta akartam, hogy így legyen, azt szerettem volna, ha erős férfivá érik, aki nyitott a felfedezésekre. A saját kalandvágyamat ültettem át belé.

De én nem ezt akartam. Nem akartam, hogy elcsatangoljon a biztonságból a száz év óta legveszélyesebb áradás során.

– Átkutatták az iskolát? – kérdeztem.

– Még keressük – felelte Mrs. Fitzwilliam.

– Én is segítek.

A nap hátralévő része elmosódik az emlékeimben. Én magam is minden egyes osztályterembe benéztem, és közben vödrök közt botladoztam, amikben a plafonból csöpögő vizet fogták fel. Szekrényajtókat téptem fel, és a nevét kiabáltam, míg már a frászt hoztam a többi gyerekre. Hiába. Aiden nem volt az iskolában. Az épületek minden egyes szegletét átkutattam, még a parkolón és a focipályán is végigmentem. Végül Amy leültetett, Mrs. Fitzwilliam pedig hozott nekem kávét.

A rendőrség órákkal később jött ki egy keresőcsapattal együtt. Valamikor a nagy felfordulás közepette kaptam egy pár cipőt. Senki nem találta meg Aident. A hatóságoknak rengeteg mindennel kellett foglalkozniuk. A keresőcsapatok és a rendőrség nem tudott nagy erőket mozgósítani a mi ügyünkre, így a fiam, az eltűnt fiam maradt az, ami volt. Eltűnt.

És hogy most neheztelek-e ezért? Gyűlölöm-e a szülőket, akiknek a gyerekeit a csónakok és a helikopterek biztonságba vitték, amikor az Ouse végül kiöntött, és zavaros vizével elárasztotta a kis falunkat? Nem. Képtelen lennék rá. Nem haragudhatok azokra az emberekre, akik fáradhatatlanul dolgoztak, hogy segítsék az élőket. De ahogy figyeltem, ahogy a többi gyerek megtalálja a szüleit, ahogy a vízből kimentett túlélők takarókat és meleg teát kapnak, rájöttem, hogy az életem már nem áll az irányításom alatt. Aznap, amikor elveszítettem Aident, az életem kicsúszott a kezemből. És így, hogy ő elment, ez már így is marad.

2

MENNYI ELVESZTEGETETT LEHETŐSÉG! Ezt a frázist hallottam újra és újra, amikor teherbe estem Aidennel a tizenharmadik iskolai évemben. Épp betöltöttem a tizennyolcat, amikor rápisiltem a hosszúkás műanyagra. Addigra már jó pár egyetemre elküldtem a jelentkezésemet, olyan egyetemekre, amiktől azt reméltem, hogy felvesznek humán szakra. Azonban Rob, akivel akkoriban jártam, egy egyetemre sem jelentkezett. Amúgy sem igazán lelkesedett a továbbtanulásért, és amikor közöltem vele, hogy terhes vagyok, végleg felhagyott a tanulmányi terveivel.

Rob nem az a típusú fiú volt, akit egy lány szívesen hazavinne a szüleihez. Tizenöt évesen csatlakozott egy bandához, tizenhat évesen már tetoválása volt, tizenhét évesen pedig már szinte teljesen elhanyagolta az iskolát. Maradt még, amíg megírta az érettségit, de ha most visszagondolok azokra az időkre, eltűnődöm, hogy nem inkább csak azért maradt-e ott, hogy velem lógjon. Nagyon szerelmesek voltunk egymásba, ám ez kamaszszerelem volt: szenvedélyes és ostoba, tele tévedésekkel és drámával. A legnagyobb dráma a terhességem volt, aminek következtében a Price és a Hartley család összeült, hogy megvitassa, mihez kezdjen az egész kínos helyzettel. Egy ponton elgondolkodtam, hogy talán elküldenek valahova kilenc hónapra, hogy titokban szüljem meg a gyermekemet. Hirtelen úgy tűnt, mintha a huszadik, és nem a huszonegyedik század elején járnánk.

Kis falunk gazdag, vidéki emberekből állt. Anyu volt Bishoptown háziorvosa. Rob családjáé volt a kicsi, ám divatos fogadó, és számos nyaralójuk volt York közelében is. Fényes jövő előtt álltunk. Középosztálybeli gyerekek voltunk, akiknek a szülei keményen dolgoztak a jövőjükért, amit mi olyan könnyedén dobtunk el magunktól, ahogy azt a hosszúkás műanyag darabot vetettem a szemétbe.

Választhattam volna az abortuszt, és higgyék el, azon is elgondolkodtam. Anyu le is ültetett, és nyugodtan, szakszerű hangon elmagyarázta az egész eljárást. Az olyan lányok, mint én, gyakran döntenek emellett. Úgy érzik, ez a legjobb megoldás a számukra. De volt valami abban a kis babszemben, amit az ultrahangon láttam, ami elgondolkodtatott: Nem egy kis varázslat növekszik-e bennem? Ott volt a varázsbab a méhemben, és kíváncsi voltam, mivé fejlődik. Talán kissé önző döntést hoztam. De talán minden döntésben közrejátszik némi önzés. És én így döntöttem.

Aiden mellett döntöttem.

És sosem bántam meg.

Akkor sem, amikor a bőrömet szakítva kibújt belőlem, akkor sem, amikor torkaszakadtából üvöltött ahelyett, hogy aludt volna, és akkor sem, amikor három nappal az árvíz után megtalálták az Ouse-folyóban úszó piros kabátját. Nem, sosem bántam meg a döntésemet, még hét hosszú évvel később sem, amikor végül hivatalosan is, jogi értelemben halottnak nyilvánították a fiamat.

– Emma, szeretnéd most kinyitni?

Pislogtam, és ismét a tanáriban találtam magam, az egyik nem túl kényelmes székben, a kis dohányzóasztal mellett. A bal oldali falat a rekeszekre osztott polcok foglalták el, mögöttem pedig a kis konyharész húzódott a régi müzlisdobozokkal megrakott néhány szekrénnyel és a bögrékkel és teáskanalakkal teli mosogatóval. Mióta gondolkodtam Aidenen? A körülöttem lévő arcokra kiülő pillantások alapján már egy ideje messze jártam.

– Persze! Elnézést, kicsit elkalandoztam.

Az egyik kilazult hajtincsemet a fülem mögé simítottam, lehajtottam a fejem, és elmosolyodtam, ahogy elvettem az ajándékot Amy felém nyújtott kezéből.

Tíz évvel ezelőtt, amikor Aiden odaveszett az áradásban, nem gondoltam volna, hogy egy nap majd azzal a nővel fogok együtt dolgozni, aki hagyta, hogy a fiam elcsatangoljon az iskolából. De az élet megy tovább, és az emberek változnak. A történtek ellenére megbocsátottam Amynek azt a napot. Az esőzés alatt sokfelé kellett figyelnie, és amikor egy percre hátat fordított, a fiam valószínűtlen dolgot tett: egyenesen kisétált az iskolából, le a veszélyes folyóhoz, ahol magával ragadta az ár, és megfulladt. Ezek a hideg, kemény tények. Ám valahányszor eszembe jutottak, próbáltam magam elhatárolni a valóságtól. Néha eltűnődtem, hogy nem határoltam-e el magam teljesen Aiden halálától. Hogy tényleg elhittem-e, hogy meghalt, és nem csak egyfajta vad életet él valahol a yorkshire-i vidéken, túrázókat rémisztget a hangából előugorva, hogy aztán visszairamodjon a barlangjába, mint valami ősember.

A hüvelykujjam körmét bedugtam a cellux alá, és lassan kibontottam az ölemben lévő ajándékot. Rózsaszín masniba és helyes madarakkal és virágokkal teli, rózsaszín csomagolópapírba rejtették. A vastag papírt nehéz volt eltépni. Amy nemcsak a Bishoptown Hill-i újságoshoz ugrott el érte, hanem egészen a Paperchase-ig vagy a Waterstonesig ment ezért a szép és divatos papírért.

A madarak alatt egy dobozt találtam, egyik oldala átlátszó műanyag volt.

– Gyönyörű.

Lassan kifújtam a levegőt, és próbáltam visszatartani a szememet szúró könnyeket.

– Tetszik? – kérdezte, és kihallottam a hangjából az aggodalom enyhe reszketését. – Tudom, hogy néhány anyuka nem szereti, ha ennyire lányos ajándékot vesznek a kisbabájuknak. De megláttam, és olyan szép volt, hogy muszáj volt megvennem.

Találkozott könnyes tekintetünk. Tizenhárom vagy tizennégy éves korom óta ismertem Amyt, bár sosem álltunk egymáshoz közel. Olyasvalaki volt, aki ugyanazokban a körökben mozgott, mint én, de akit nem hívtam fel csak úgy szombat esténként, hogy mozduljunk ki, és menjünk moziba.

Egy kicsit mindig is szürke kisegér volt, aki csinos lett volna, ha nem olyan hosszú a metszőfoga, ami miatt nem tudta rendesen becsukni a száját. Volt egyfajta tipikus könyvtáros kisugárzása. Csendes, aggodalmaskodó ember volt, aki félszegen állt a többiekhez, és tudtam, hogy Aiden halála mélyen nyomasztotta az elmúlt években. Végül, miután bénító gyászom lassan csendesült, még meg is sajnáltam.

– Ó, milyen elbűvölő! – búgta Angela, a hetedikesek osztályfőnöke.

– Szép – mondta Sumaira, az egyik irodalomtanár.

– Legszívesebben megint kislány lennék, hogy én is kaphassak egyet – jegyezte meg Tricia, a másik iskolatitkár.

Lenéztem az ölemben fekvő babára, és igyekeztem Aiden emlékét egy időre elhessegetni, hogy most az egyszer a jövőmre koncentrálhassak.

Nehéz volt ez a tíz év, nehezebb, mint amilyennek valaha is képzeltem, hogy az élet lehet, de nem csak fájdalmakkal volt teli. Voltak gyönyörű pillanatok, mint például amikor hozzámentem Jake-hez, és rájöttem, hogy várandós vagyok ezzel a gyermekkel. Ez egy újabb boldog pillanat lehet, és ki akartam élvezni. A jelenben akartam élni. Így, míg némán bocsánatot kértem érte, félretettem Aident, és arra a napra gondoltam, amikor ezt a gyönyörű babát odaadom majd a lányomnak. Porcelánból készült, törékeny, rózsaszín arcocskával és vállára omló, hullámos, barna hajjal. Rózsaszín tüllruha volt rajta, aminek a szegélyére margarétákat, a vállpántjára pedig egy pillangót öltöttek.

– Tökéletes, Amy, köszönöm. Hol a csudában akadtál rá? – kérdeztem.

– Nos – felelte. – Van egy online áruház, ami személyre szabott babákat készít. De volt pár kész darab is, és ez volt az egyik. Rögtön beleszerettem, és muszáj volt megvennem neked.

Óvatosan a dohányzóasztalra tettem a babát a hatalmas, fényes üdvözlőlap mellé, amin egy szárítókötélen babaruhák lógtak, majd előredőltem a székemen, és a karomat Amy köré fűztem. Kidudorodó hasam fölött felém hajolt, hogy megölelhessen, és meglapogatta a hátamat.

– Bárcsak nekem is ilyen csinos pocakom lett volna nyolc hónapos terhesen! – jegyezte meg Sumaira. – Az enyém kábé ekkora volt!

A karjával mutatta, hogy mekkora, mire mind nevettünk.

– Folyton arra gondolok, hogy egy nap majd arra ébredek, hogy akkora vagyok, mint egy ház – nevettem velük.

A terhességem előtt aktív életet éltem. A futás segített megbirkózni a fájdalommal, és a terhességem korai szakaszában elértem az állóképességem csúcspontját. Még most is éreztem ennek az erőnek egy részét a testemben. Egyáltalán nem éreztem magam gyengének vagy leterheltnek. Viseltem az előrehaladott terhesség néhány klasszikus tünetét, mint például a megdagadt bokát, és hogy kétszer annyiszor kell mosdóba járnom, de közel sem voltam az a komikus, elefántméretű terhes nő, akit a tévében látni. Egyszer sem törtem ki könnyekben a munkahelyemen, és az elmúlt nyolc hónapban egyszer sem sóvárogtam savanyú uborka után.

– Hiányozni fogsz nekünk, Price-Hewitt – ölelt át Tricia is.

– Ti is hiányozni fogtok nekem. Ne kedveljétek meg nagyon a helyettesemet, mert hamar visszajövök.

– Maradj csak addig, amíg szükséges – mondta Angéla. – Ne siettesd! Élvezd ki ezt az időt a kisbabáddal!

Bólintottam, ahogy megemésztettem a szavait. Senki sem említette Aident. Senki sem utalt rá, hogy ez már a második gyermekem lesz. Az ajkamba haraptam, és igyekeztem elfojtani a bűntudat növekvő hullámát, ami azzal fenyegetett, hogy végigsöpör rajtam.

– Jake már vár.

Kissé túl gyorsan álltam fel, és éreztem, ahogy a vér a fejembe áramlik. Az ízületeim fájtak egy kicsit, de a kollégáim kedvességéből erőt nyertem, és képes lettem volna szembeszállni akár az egész világgal is. Készen álltam az új, előttem álló kihívásra, főleg hogy Jake ott várt rám a parkolóban. Ő volt a kősziklám a nehéz időkben, kinyújtott kézzel állt, készen arra, hogy elkapjon, amikor lezuhanok. És higgyék el, sokszor lezuhantam. Aiden halála után sötétségbe zuhantam.

– Hívj fel minket, ha megszületik a baba! Mindannyian látni szeretnénk majd – mondta Amy.

Az ajkába harapott, és láttam rajta, hogy a gondolatai a fiam körül járnak, aki eltűnt mellőle, és sosem tért vissza.

– Igen, majd hozd be ide is! Rég nem dajkáltam újszülöttet. Az én Oliverem is már majdnem hároméves. El tudjátok ezt hinni? – mondta Tricia, és a tekintete elhomályosult, ahogy eszébe jutott az unokája.

– Természetesen – feleltem. – Alig várom, hogy mind találkozhassatok vele.

Összegyűjtöttem az üdvözlőlapokat és az ajándékokat egy nejlonzacskóba, majd felvettem a nagy csokor rózsát, aminek a csomagolásáról előrelátóan lekaparták az árat. Félszegen álldogáltunk az ajtónál, és most először bizonytalanságot láttam az arcukon. Elgondolkodtak, és tudtam, mi jár a fejükben.

Amy letörölte a könnycseppeket az arcáról. Lehet, hogy nem említettük meg Aident. Lehet, hogy tudat alatt mind úgy döntöttünk, hogy nem ejtjük ki a nevét, míg az új kisbaba érkezését ünnepeljük. De Aiden ott volt, olyan közel, hogy szinte láttam is az árnyékban, a polcok és a sarokban álló asztal mellett. Ott volt Amy könnyeiben és Sumaira mindentudó mosolyában. Ott volt a szívemben, az artériáim mélyén, a véremben, a DNS-emben, és minden egyes engem alkotó atomban.

Elköszöntem a többiektől, majd lementem a lépcsőn, ki a parkolóba. Ugyanabba a parkolóba, amin azon a rettenetes napon is keresztülrohantam, amikor a gumicsizmám cuppogott az esőben, és a zoknim bizonytalanul fityegett a lábamon. Ekkor megláttam az ezüst Audit és Jake mosolyát a volán mögött.

– Milyen volt? – kérdezte, míg az ajándékokat és a virágokat bepakoltam a hátsó ülésre.

Hamarosan be kell szereznünk egy gyerekülést, jutott eszembe. Már csak három hét maradt a szülésig, és még annyi mindent kellett elintézni.

– Istenem, látnod kéne az elragadó babát, amit Amy vett Babának.

Jake a homlokát ráncolta.

– Kimerültnek tűnsz. Fel akartam vetni, hogy ünnepeljünk, és igyunk meg egy teát, de inkább egy forró fürdőre és korai lefekvésre lenne szükséged. Rendeljünk valamit a Da Vinci’sből?

Áthajoltam a sebességváltó fölött, hogy cuppanós puszit nyomjak az arcára.

– Remekül hangzik.

Ahogy kikanyarodtunk a parkolóból, nem tudtam megállni: megfordultam, és még egy utolsó pillantást vetettem az iskolára. Immár öt éve dolgoztam ott. Mostanra már megszokhattam volna a régi, viktoriánus épület látványát, mégis valahogy azonnal a felszínre hozta azokat a régi érzéseket. És ekkor a lányom rúgott egyet. A hasamra tettem a kezem, és éreztem a második rúgást.

Igen, tudom, hogy itt vagy. Neked is van hely a szívemben.

3

A BISHOPTOWNI ISKOLA ÁLTALÁNOS- és középiskola is volt egyben. Húsz évvel ezelőtt felhúztak még egy épületet a viktoriánus épület mögé. A tizenegy évesnél fiatalabb gyerekek az elülső, régebbi épületben tanulnak, hetediktől pedig átkerülnek a hátsó, újabb tömbbe. Akkor találkoztam Jake-kel, amikor még én is egy ottani diák voltam.

A tanárom volt.

Furán hangzik. De nem az.

Jake épp akkor kezdett a Bishoptownban, mielőtt elkezdtem volna készülni a záróvizsgáimra, de az érettségire való felkészülés előtt engem nem tanított. Művészettanár volt, fiatal, még csak huszonnyolc éves, és épp akkor költözött át Bishoptownba egy Brighton közeli kisvárosból. Természetesen én is észrevettem, milyen jól néz ki. Helyes Hewittnak hívtuk. De akkoriban annyira szerelmes voltam a barátomba, Robba, hogy rá se néztem igazán a tanáromra. És aztán jött Aiden…

Hat évvel ezelőtt kész csődtömeg voltam. Aiden halála óta nem volt rendes munkám, eltekintve egy részmunkaidős állástól az egyik szupermarketben, és mindössze abból az örökségből éltem, amit a szüleim hagytak rám, miután egy autóbalesetben életüket veszítették. Jake volt az, aki a segítségemre sietett, aki állást szerzett nekem az iskolában, aki kihúzott a sötétség gödréből, és aki megmutatta, hogy képes vagyok fényt csiholni és helyrehozni a saját életemet. Az, hogy rátaláltam – vagy inkább ő talált rám –, meggyőzött arról, hogy mégsem vagyok elátkozva, csak elég szerencsétlen ahhoz, hogy kevesebb mint négy év leforgása alatt elveszítsem a fiamat és a szüleimet.

Mindent, amim volt, Jake-nek köszönhettem.

Ahogy beálltunk a felhajtónkra, a férjemre pillantottam, és hagytam, hogy a szemem beigya a látványt. Bár tíz évvel idősebb volt nálam, a maga elegáns módján még mindig vonzó volt. A ráncai és őszülő haja nem igazán számítottak. Tetszett, hogy úgy öltözködik, mint egy tipikus tanár: kordbársony zakók és mintás nyakkendők. Rajta divatosan és dögösen álltak, nem olyan kiábrándítóan unalmasan, mint az iskola néhány korosodó földrajztanárán.

Észrevette vizslató tekintetemet.

– Mi az?

– Semmi – vontam meg a vállam.

A stresszes délután immár a múlté volt, és az igazi boldogsághoz hasonló érzés váltotta fel. Persze az elmúlt tíz évben voltak boldog pillanataim, de sosem tartottak sokáig, nem úgy, mint az egyre terjedő érzés, amit most éreztem.

Lehetséges lenne, hogy az életem kezd végre helyreállni? A boldogság végre átveszi az Aiden és a szüleim miatt érzett fájdalom helyét? Azt mondják, az idő gyógyító hatású, de sosem hittem benne. Az árvíz után helyrehozhatatlanul megtörtnek éreztem magam. De úgy tűnt, hogy a lényem kis darabkái végre ismét összeállnak.

Legalábbis azt hittem.

Jake behozta az ajándékokat a házba, én pedig vizet öntöttem az egyik vázába, és megnyestem a rózsákat. A konyha életre kelt a jövés-menéstől, a nejlonzacskók zizegtek, ahogy Jake letette az ajándékokat az étkezőasztalra, és nekiállt egyesével kipakolni őket.

– Jane ott volt? – kérdezte.

– Nem, meghúzta a hátát.

– Már megint? – Jake megcsóválta a fejét. – Gondolom, ez van akkor, ha az ember elhanyagolja magát. Hogy csinálta?

Bosszantott ez az érzéketlen megjegyzés. Jane középkorú nő volt, és túlsúlyos. A legutóbbi félév feléről hiányzott a folytonos egészségügyi problémái miatt. Nehéz volt nem észrevenni, hogy a legtöbb problémája elmúlna, ha lefogyna, és hát Jake-nek ami a szívén, az a száján. Hajlamos volt olykor kimondani azt is, amit mások nem mertek.

– Megpróbálta felvenni a melltartóját.

Jake hangosan felröhögött.

– Hát ez kész!

– Hé! – mondtam. – Nehéz felvenni a melltartót, amikor a bőröd még nedves a zuhanytól.

– Ja, de akkor is. – A fejét csóválva folytatta a pakolást. – Akkor Amytől ezt a babát kaptad? És… tetszik?

Felemelte a törékeny babát tartalmazó dobozt.

– Igen. Miért?

– Nem gondolod, hogy egy kicsit… ijesztő?

Magasabbra emelte a csomagot, míg én a csípőmet a konyhapultnak támasztva megálltam, egyik kezemben az ollóval, a másikban egy szál rózsával. Az ujjai a műanyagba mélyedtek, és legszívesebben rászóltam volna, hogy ne szorítsa így. A műanyag pattogó hangot adott, ahogy megmozgatta, ami szörnyen idegesített.

Amikor letette, a feszültségem enyhült, és sikerült felnevetnem.

– Te is egyike vagy azoknak, akik sírtak, amikor meghívtak egy bohócot a szülinapi bulijukra?

Jake feljebb tolta a szemüvegét az orrán, és elmosolyodott.

– Csak a pszichopaták találják viccesnek a bohócokat. Ez tény. Vegyük például John Wayne Gacyt!

Megborzongtam, ahogy az utolsó rózsát is a vázába pottyantottam, majd összeszedtem a csokor csomagolópapírját, a gyűrődéseiben rekedt levágott darabkákkal együtt.

– Ne felejtsd el feltörölni a vizet! – mondta Jake, a kis tócsa felé intve, amit a pulton hagytam.

Vágtam egy grimaszt, de azért fogtam egy konyharuhát a polcról, és felitattam a vizet. Visszatérő vicc volt közöttünk, hogy Jake-nek meg kellett tanítania, hogy takarítsak el magam után, amikor összeköltöztünk. Azt mondta, dicséretekkel és apró, megfelelően mért ráhatásokkal nevelt. Ha jól csináltam, elvitt vacsorázni. Az első hat hónapban alig vettem észre. Sosem izgatott, hogy feltöröljek egy kis kiloccsantott vizet, vagy felvegyem az előző napi zoknijaimat a földről, egészen addig, amíg nem laktam együtt egy olyan rendmániás alakkal, mint Jake. Talán a szüleim túlságosan elkényeztettek Aiden halála után. Végül is, velük éltem, amíg meg nem haltak. Aztán, amikor a dolgok komolyabbra fordultak Jake-kel, eladtam a szüleim házát, és beköltöztem Jake fényűző, három hálószobás ingatlanába a Fox Lane-en, ami egy köpésre volt az iskolától.

Épp az ellentéte volt a szüleim szedett-vedett otthonának, ami épp annyira kellemesen régies volt, amennyire csak egy ilyen angol vidéki ház lehet: zsúpfedeles tetővel, keskeny, könyvhalmokkal megpakolt lépcsőkkel és régi műalkotásokkal. Jake háza azonban színtelen és tiszta volt. A plafon magasan húzódott, a szobák tágasak voltak. A szüleim otthonát a piros és a barna különböző árnyalataiban festették ki, alacsony plafonnal, de rengeteg ablakkal, hogy beengedjék a fényt. A konyha zsúfolásig volt a gerendákról lógó, öntöttvas edényekkel és a hűtő tetején nagy stószokba rendezett levelekkel. Jake konyhája minimalista és letisztult volt, modern, fehér szekrényekkel és beépített hűtővel.

Letettem a rózsákat az asztalra, hátraléptem, és arra gondoltam, milyen jó egy kis színt látni a konyhában a változatosság kedvéért. Olykor hiányzott a régi szobám piros fala és a mintás paplan, ami óhatatlanul is rendetlen kupacban hevert az ágyam végében. Most ropogós, elefántcsontszín vagy fehér egyiptomi pamutlepedőn aludtam – vagy inkább forgolódtam.

– Menjünk, üljünk le a kanapéra, és nézzünk sorozatot!

Jake átkarolt, és gyengéden a nappali felé terelt.

– Nem akarod elolvasni a lapot, amit kaptam?

– Ó, de, persze – válaszolta lelkesen. – Hozd azt is! Hogy voltál ma? Fájt a hátad?

Majdnem hangosan felnevettem. Hát persze hogy fájt a hátam. És a bokám. És közben a baba a belső szerveimet rugdosta. Amikor Aident vártam, rosszul voltam a gondolattól, hogy a gyerekem a vesémmel, a beleimmel és minden mással egy térben helyezkedik el, ami a méhem körül préselődik össze, főleg, amikor rájöttem, hogy a testem változik és alkalmazkodik, hogy helyet adjon az új életnek. Ezúttal elhatároztam, hogy a terhesség minden örömét ki fogom élvezni. Ez azonban csak addig tartott, amíg az első reggeli rosszullét rohama le nem döntött.

– Nem jobban, mint általában.

Elhelyezkedtem a kanapén. Színlelt hősiességem ellenére kifárasztott a nagy felhajtás. Jó érzés volt áthelyezni a terhet a lábamról. Ami azt illeti, legszívesebben fel sem keltem volna onnan, hacsak nem kell vécére mennem. Odaadtam az üdvözlőlapot Jake-nek.

– Elszomorít, ha ezt olvasom – jegyezte meg Jake, és még az ajkát is elbiggyesztette.

– Miért? Vagyis tudom, hogy John a törisek közül félreértette a dolgot, és azt írta: „Együttérzésem”, de mindenki más örül nekünk. Legalábbis remélem, félreértésről van szó. Az is lehet, hogy ellenzi, hogy az emberek még több gyereket szüljenek ebbe a világba.

A kis viccem savanyú ízt hagyott a számban, ahogy kimondtam a „gyerek” szót. Még mindig bennem volt ez a keserűség. Sokáig képtelen voltam ránézni mások gyerekére. Még kimondani sem bírtam ezt a szót. Lenéztem domborodó hasamra, és próbáltam elhessegetni ezeket az érzéseket. Itt az ideje, hogy képes legyek viccelődni és nevetni rajta.

– Azért, mert a következő évben nem dolgozunk majd együtt. Nem viszlek be a munkába, és nem hozlak haza. Bár én is itthon maradhatnék veled! Mármint, nagyon őrülten hangzik? Olyan szörnyű lenne?

– Talán, ha enni is akarunk – feleltem. – Ott kéne hagynod a munkádat. Nem hagynák, hogy csak úgy kivegyél egy év szabadságot. Mindkettőnknek biztosan nem engednék.

– Tudom. De… mit fogsz itthon csinálni egész nap?

– Nos, szerintem ez a poronty eléggé lefoglal majd – nevettem, és a hasamra mutattam. De amikor megláttam Jake megfeszülő állkapcsát és azt, ahogy a lapot szorítja, előrehajoltam a kanapén, és a karjára tettem a kezem. – Tudom, hogy sok változás lesz az életünkben, de ez csodálatos változás. Mi ketten egy életet alkottunk, és megadatott nekünk a lehetőség, hogy végignézzük, ahogy ez a gyönyörű élet megszületik és növekszik. – A hangom megremegett, így igyekeztem lenyugodni, mielőtt folytattam. – Ez a mi új kezdetünk.

Jake elengedte a lapot, és az ujjait a kezem köré kulcsolta.

– Igazad van. Ez az új közös életünk. Sajnálom, hogy kiakadtam.

Megráztam a fejem, és megszorítottam a karját. Komolyan gondoltam minden egyes szót, amit mondtam. Nem tagadhattam, volt egy keserűséggel és fájdalommal teli, sötét részem, de a másik részem reményteljes és erős, tele az új kisbaba és az új élet okozta optimizmussal.

Gondolataim közül a vonalas telefonunk csörgése rántott ki.

– Felvegyem?

Jake már félig felállt, de visszahúztam a kanapéra, majd feltoltam magam.

– Nem, szeretnék egy kicsit felállni és mozogni. Azt hiszem, kezdek megint begörcsölni. – Odamentem a telefonhoz, és felemeltem a kagylót. – Halló?

– Ms. Price. Emma. Stevenson főfelügyelő vagyok. Carl Stevenson. Emlékszik rám?

A hangja mintha kipukkasztott volna bennem egy buborékot. Minden levegő kiszökött a testemből. Mintha leeresztettem volna, éreztem, hogy kétrét görnyedek. A szoba mintha összeomlott volna körülöttem, nem hagyva maga után mást, csak a fülemben doboló vért és a telefonon világító apró fénypöttyöt.

– Igen, emlékszem. – A hangomat alig lehetett hallani, csak kicsivel volt hangosabb a suttogásnál. Persze hogy emlékeztem rá. Beszívtam a levegőt, majd hozzátettem: – Bár akkoriban még csak Stevenson felügyelő volt.

A szívem a bordáimnál kalapált. Da-damm-da-damm.

– Így van. – Szünetet tartott. – Emma, be kell jönnie a St. Michael’s Kórházba, amint csak tud.

Da-damm-da-damm.

Ismét elfogyott a levegőm.

– Miért?

– Mert azt hiszem, megtaláltuk Aident.

4

EDDIGI LÁTOGATÁSAIMAT A KÓRHÁZAKBAN nagyrészt zavart lelkiállapotban töltöttem. Ötéves koromban meglátogattam a haldokló nagypapámat, aztán elkóboroltam, hogy keressek egy ételautomatát. Egy nővér talált rám, ahogy a térdemet átölelve ott gubbasztottam egy sarokban, sírva, mert megijesztettek a furcsa lufik, amiket mindenki maga után húzott. Mint később rájöttem, ezek az infúziós zsákok voltak.

Aztán ott volt Aiden születése, tizenhat évvel ezelőtt. Az ápoló egyre csak azt ismételgette, milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen fiatalon szülök – legalább könnyen visszanyerem az alakom.

– Próbáljon csak meg negyvenévesen szülni! – hajtogatta.

Aztán jött az autóbaleset. Anyu egy hétig kómában feküdt, mielőtt elment, de apu azonnal meghalt, miután kirepült a szélvédőn, amikor a fék felmondta a szolgálatot az M1-esen. A balesetük több mint háromórás fennakadást okozott aznap. A Twitter megtelt az ideges ingázók kommentjeivel, akik apu halálán háborogtak, mert így elkéstek a munkából. Emlékszem, ahogy próbáltam eligazodni a kórházban, mert elfelejtettem, melyik kórtermet mondta a nővér, vagy mert kiderült, hogy másik osztályra vitték anyut. A különböző elnevezésekbe csak még jobban beleszédültem. Intenzív. Baleseti. Újraélesztő. Nem újraélesztendő.

Az az igazság, hogy megkönnyebbültem, amikor anyu végül elment. Addigra az orvosok elbizonytalanodtak, hogy visszanyeri-e valaha a mentális képességeit az őt ért trauma után, és nem akartam én lenni az, aki közli vele, hogy apu meghalt, míg ő aludt. Így legalább egyszerre mentek el.

Egyetlen pillanat alatt elveszítettem okos édesanyámat és gondoskodó édesapámat. Épp úgy, ahogy egy pillanat alatt elveszítettem kíváncsi fiamat.

Ahogy berobbantam a St. Michael’s Kórház gyermekosztályának ajtaján, végigfutott a hideg a hátamon, és a szívem mélyén tudtam, hogy megtaláltam a fiamat. Egyetlen pillanat alatt megtaláltam azt, amit elveszítettem. Végül is az élet pillanatokból áll, nem igaz? Az egymást követő pillanatok teszik ki az életet. Néhány pillanat elrepül: egy ostoba álom, ahogy feldaraboljuk a zöldséget, kivisszük a szemetet, vagy levágjuk a körmünket. Néhány viszont nem.

Carl Stevenson főfelügyelő egy kis padon ült, az osztály folyosójáról jobbra nyíló apró helyiségben. Kezében egy műanyag pohárral felállt, elindult felém, és szólásra nyitotta a száját. Nem hagytam megszólalni.

– Hol van? – tört ki belőlem. – Ő az?

– Emma – mondta, mellőzve a formaságokat. – Beszélnünk kell. Üljön le egy kicsit! Szeretnék előbb mindent megmagyarázni.

Sötétbarna szemébe és őszes szakállára néztem – amiben a legutóbbi találkozásunk óta megnövekedett az ősz szálak száma –, és eltűnődtem, hogy a fenébe gondolhatja, hogy képes vagyok egy ilyen helyzetben leülni. Megvolt rá az esély, hogy a fiam a halottaiból tért vissza. Istenem, már csak rágondolni is őrület! Ez az egész kész őrület. És mégis…

– Szívem, gondolj a babára! – mondta Jake. – A főfelügyelőnek igaza van. Ülj le, és hallgasd meg!

– Tudnom kell – feleltem. – Látnom kell.

Hogy nézhet ki a tizenhat éves Aiden? Pelyhedzik már az álla, ahogy a gyerekeknek az iskolában? Vajon széles vállú és nyurga? Vagy alacsony és zömök? Rám hasonlít, vagy Robra? Elhallgattattam a gondolataimat. Mi van, ha igazából nem is ő az? Mi van, ha ez az egész csak valami félreértés? Az lett volna a leglogikusabb magyarázat mindenre.

– Tudom – mondta Stevenson. – De előbb vegyen egy mély levegőt! Aident… a fiút, akit találtunk… jelentős trauma érte, és jelenleg nagyon érzékeny. Az orvos mindjárt elmagyarázza, de előbb én akartam beszélni magával. Gondoltam, talán emlékszik rám az áradás utáni nyomozásból.

– Emlékszem – feleltem.

Miután rájöttünk, hogy Aiden eltűnt, a keresőcsapatok átfésülték utána a környéket. Keresték az Ouse-folyóban, az erdőben, a faluban. De sehol sem bukkantak a nyomára. Ahogy a holttestére sem. A szakértők elmondták, hogy amikor valaki megfullad egy áradásban, a teste nem sodródik le a vízen az áramlással, ahogy sokan hiszik. Hanem lesüllyed a tomboló hullámok alá, ahol nyugodtabb a víz, majd felemelkedik a felszínre, nagyon közel ahhoz a helyhez, ahol a vízbe veszett. De nem volt holttest. Aident sosem találták meg. Ekkor bízták meg Stevenson felügyelőt, mert volt rá egy halvány esély, hogy Aiden mégsem fulladt meg.

Leültem a padra. Három ápoló haladt végig a folyosón tőlünk balra. Mintha engem bámultak volna, valószínűleg azon tűnődtek, vajon azért jöttem-e, hogy „igényt tartsak” az eltűnt fiúra. Mintha csak egy tornaóra után ottmaradt zokni lenne. A kezem ökölbe szorult, és megmarkoltam a rajtam lévő pamutruha szegélyét. Nedves volt a kinti esőtől. Még kabátot sem húztam.

– Hallgatom – mondtam.

– Egy kamasz fiút láttak kóborolni a Bishoptown falu és a Rough Valley erdő között vezető kis úton. Egy pár tartott kifelé a faluból, ők akadtak rá. Csak egy farmernadrág volt rajta. Se felső, se cipő. És sár borította. A pár megállt, és megkérdezték tőle, hová megy. Azt mondták, meghallotta a kérdéseiket, de nem válaszolt. Megállt, rájuk nézett, a szemükbe, de nem szólalt meg. A párnak sikerült beültetnie a kocsijába, és bevitték a legközelebbi rendőrőrsre.

Hosszan kifújtam a levegőt, és csak ekkor jöttem rá, hogy eddig bent tartottam. A baba áthelyezte bennem a testsúlyát, közben rugdosott. A hasamra tettem a tenyerem, alig éreztem a mozgását.

– És aztán mi történt? – kérdeztem.

– A kollégák az őrsön végignézték a környékről eltűnt személyek listáját, de a fiú senkivel sem egyezett a rendszerből. Aztán DNS-mintát vettek. – Stevenson elhallgatott, és végighúzta a kezét a farmerjén. Behívták, ébredtem rá. Nem azt az elegáns öltönyt viselte, amire emlékeztem arról a szörnyű hétről, amikor Aident kerestük. – Emlékszik, hogy Aiden eltűnése után iktattuk a DNS-ét?

– Igen – feleltem.

Annyi hajszálat gyűjtöttem össze, amennyit csak tudtam, és ruhadarabokat is küldtem be, rájuk száradt vérrel, hogy a rendőrség felhasználhassa. Aiden állandóan a térdét vakarta vagy a sebeit piszkálgatta, és sosem sikerült utolérnem magam a mosással.

– A fiú egyértelműen zaklatott volt. Nem állt szóba a kollégákkal az őrsön, úgyhogy behozták a kórházba. Tegnap lefuttattak egy DNS-tesztet, aminek néhány órája jött meg az eredménye. Az a kamasz fiú odabent Aiden.

Szétnyitottam a tenyerem, kicsit kifújtam a levegőt, majd megint ökölbe szorítottam a kezem.

Hogy lehetséges ez? Hogyan? Bizsergő érzés futott végig a testemen, a fejem búbjától a lábfejemig.

– Jól van, Ms. Price? Hozhatok magának valamit?

Alig hallottam Jake válaszát.

– Most már Mrs. Price-Hewitt. Összeházasodtunk.

– Elnézést. Emma, hall engem?

– Igen – suttogtam.

Lehunytam a szemem, és hátradőltem a falnak. A fejemben Stevenson szavai kavarogtak. DNS. Kamasz fiú. Rough Valley erdő. Valóságos mindez?

Stevenson jól tette, hogy előbb félrevont, és mindezt elmondta nekem. Össze kellett szednem magam, ha be akarok lépni abba a szobába, és tíz év után most először szembenézni Aidennel. Halottnak nyilvánítottalak.

– Jól vagyok – mondtam. – Jól vagyok. Mindez elég nagy sokként ért, ahogy azt el tudja képzelni. Most már láthatom? Látnom kell.

– Beszélek az orvossal – válaszolta Stevenson feszes mosollyal, majd felállt.

– Nem lehet igaz – mondta Jake, miután Stevenson kiment. – Tíz év telt el azóta. Hol volt eddig? Lefogadom, hogy a rendőrség összekevert valamit. Kiderül, hogy rossz a DNS-teszt, vagy ilyesmi.

– És mi van, ha nem? – kérdeztem. – Mi van, ha tényleg ő az? Jake, visszakapom a fiamat.

Jake átkarolta a vállam, és megszorította.

– Csak nem akarom, hogy hiábavalóan reménykedj, szerelmem. Utálnám, ha ismét beleszakadna a szíved. Emlékezz, milyen sokáig tartott, amíg megbirkóztál Aiden halálával!

– Tudom – feleltem.

Az az igazság, hogy a szívemet még nem nyitottam meg. Eddig észre sem vettem. Azt hittem, nyitva áll, tele érzelmekkel, de nem így volt. Belül továbbra is zárkózott és száraz voltam.

Felálltam, amikor az orvos bejött, hogy beszéljen velünk, úgy éreztem, eltörpülök mellette, olyan magas volt. De kedves arca és nyílt tekintete segített enyhíteni a mellkasomban felgyűlt feszültséget.

– Mrs. Price-Hewitt, dr. Schaffer vagyok. Én vagyok a főorvos itt, a gyermekosztályon. Szeretnék pár dolgot mondani, mielőtt bemegy a fiához. Stevenson főfelügyelő tájékoztatott a helyzetről, így tisztában vagyok az eset kényességével. A fia, Aiden komoly traumán ment át. Jelenleg még sokkos állapotban van, bármi okozta is azt, és ezért nem tudtunk teljes vizsgálatot végezni. Igyekszünk szüneteket tartani a vizsgálatok közben, hogy ne zaklassuk fel. Egyelőre annyit mondhatok, hogy egészséges. Kisebb növésű, mint a legtöbb tizenhat éves, még ezt is ki kell vizsgálnunk. A megérkezése óta egyetlen szót sem szólt, de megérti, amit mondunk neki, és jókedvűen nézi a rajzfilmeket meg a gyerekműsorokat a tévében. Kérem, ne keseredjen el, ha először nem reagál, amikor találkozik vele.

A vér kifutott az arcomból. Mi van, ha nem ismer meg? Jake kezéért nyúltam, aki megszorította az enyémet.

– Köszönöm, dr. Schaffer – feleltem bizonytalanul.

Az orvos elmosolyodott, majd mutatta az utat végig a folyosón. Reszkető léptekkel követtem. Kétségbeesetten igyekeztem egyenes háttal menni, egyik kezemet kidudorodó hasamon tartva, hogy megnyugtassam a még meg nem született gyermekemet, és közben magamat is. A szívem, akár egy pattogó kosárlabda; kétszer olyan hevesen vert, mint általában. A kórház falai mintha összeszűkültek volna, ahogy a klausztrofóbia érzése beszivárgott a véráramomba és összeszorította a mellkasomat. Emlékeztetnem kellett magam, hogy mélyeket lélegezzek. Olyan erősen szorítottam Jake kezét, hogy bizonyára fájdalmat okozott neki, de a szeme sem rebbent, és nem panaszkodott.

És aztán elértük a kórtermet. Az orvos megállt, és megvárta, amíg bólintok. Kinyitotta az ajtót. Bár ez a leghétköznapibb cselekvések közé tartozik, úgy éreztem, erre a pillanatra örökké emlékezni fogok, mert számomra lelassult, és örök lenyomatot hagyott bennem.

5

SEMMI FIGYELEMREMÉLTÓ NEM VOLT a kórteremben lévő fiúban. Párnáknak támaszkodva ült az ágyon, tyúkmelle kitüremkedett a kék pizsama alatt. Sosem tudtam meg, ki vette neki azt a pizsamát, de feltételeztem, hogy Stevenson főfelügyelő. A fiú zilált, egyenes, barna haja a pizsamafelsője gallérjáig ért. Ujjaival az ágyneműt markolta, és meredten bámulta a kórház apró tévéjét. Bizonytalanul előreléptem, de az ágyon lévő fiún kívül alig érzékeltem a többiek jelenlétét a szobában. A fiú felém fordította a fejét, mire a szívem kihagyott egy ütemet.

Rob szeme nézett rám.

Az én Aidenem – a kisfiú, akit babakorában dajkáltam – szintén Rob szemét örökölte. Gesztenyebarna szemek, a pupillák közelében mogyorószín árnyalattal. Fényképek végtelen sora jelent meg előttem: Aiden első születésnapja; amikor összekente a kezét és az arcát eperhabbal; fürdetés; esti mese; ahogy nagymama ölében ül, miközben nagyapa bohóckodik; ahogy a pocsolyákban ugrál… mindezt arcán óriási vigyorral, azzal a csillogó gesztenyebarna szemmel.

– Honnan tudhatjuk, hogy a DNS-teszt megbízható volt? – hallottam Jake hangját. – Honnan tudhatjuk, hogy nem csúszott be valami hiba?

– Nem volt hiba – suttogtam, mivel teljesen biztos voltam benne, hogy Aiden ül előttem.

– Nem valószínű, hogy így történt – válaszolta Stevenson főfelügyelő. – De hogy biztosak legyünk benne, javasolni akartam, hogy vessük össze a DNS-ét Emmáéval is. Akkor százszázalékos biztonsággal kijelenthetjük, hogy ő itt Aiden Price.

Eltemettelek, gondoltam, tekintetemet a fiaméba túrva. A szívem mélyén már elengedtelek. Meg tudsz nekem bocsátani?

Megérdemlem egyáltalán a megbocsátást? Az anyáknak elvileg sosem szabadna feladniuk a reményt. A filmekben, ha egy gyerek eltűnik, az anya mindig tudja, hogy még életben van. Éreznék, ha a gyermekük meghalt volna. Az anya és gyermeke közötti varázslatos kapcsolat megszakadna, amit az anyának meg kell éreznie. De láttam, ahogy Aiden piros dzsekijét kihúzzák az Ouse-folyóból, és úgy hittem, hogy meghalt. Az ajkamba haraptam, hogy visszatartsam a könnyeimet.

– Aiden – mondtam, és az ágy felé léptem. – Szia!

Rámosolyogtam a sötétbarna hajú, kis állú fiúra. Elsorvadt szívem mintha ismét megállt volna egy pillanatra, amikor ráébredtem, milyen kicsi. Alig volt nagyobb, mint egy tizenkét éves gyerek, és a szeme mintha túl nagy lett volna az arcához képest.

– Ne essen kétségbe, ha nem reagál! – mondta dr. Schaffer. – Úgy véljük, mindent hall és felfog, de időre van szüksége, hogy feldolgozza, ami történt vele. Szeretne leülni, Mrs. Price-Hewitt?

Bólintottam, és az orvos odahúzott egy széket Aiden ágyához. Ahogy ott ültem, csak az járt a fejemben, hogy vajon mi történhetett a fiammal. Hol volt eddig? Egy évtizedig. Tíz évig. Egy évtized alatt háborúkat vívtak meg és veszítettek el. Miniszterelnökök és elnökök jöttek és mentek. Fontos tudományos felfedezéseket tettek. És minderre az időre a fiam… a gyermekem… eltűnt ebből a világból. Legalábbis az én világomból.

Közelebb húztam a széket, felé hajoltam, és a kezemet egy centiméterre az övé fölé engedtem. Aiden összevont szemöldökkel lebámult a kezemre, majd elhúzta az övét.

– Jelenleg még nem nyitott a fizikai kontaktusra – magyarázta dr. Schaffer.

Igyekeztem nem tudomást venni a fájdalomról, amit ezek a szavak okoztak, visszahúztam és az ölembe fektettem a kezem. Kétszer is szólásra nyitottam a számat, de mindkétszer becsuktam. A szobában egy hangos Transformers-rajzfilm hasogatta a csendünket, de a hangulat így is feszült volt.

– Aiden, emlékszel rám? – kérdeztem rekedtes hangon. – Tudod, ki vagyok?

A fiú pislogott. Annyira mozdulatlanul ült, hogy az már ijesztő volt. A kisfiú, akit ismertem, képtelen volt nyugton maradni, és bár azonnal tudtam, hogy ez a gesztenyebarna szemű fiú az én fiam, nehezen tudtam a kíváncsi hatéves locsi-fecsit ehhez a szomorú, néma fiatalemberhez kötni.

Szánalmas kísérletemben, hogy oldjam a hangulatot, némi vidámságot csempésztem a hangomba.

– Az anyukád vagyok. Egy időre elveszítettük egymást, de most megint itt vagyok, és gondoskodni fogok róla, hogy biztonságban légy, rendben? – Egyre csak pislogtam, és mély levegőt vettem, miközben kétségbeesetten próbáltam csillapítani az érzelmek egyre növekvő árját, ami azzal fenyegetett, hogy elsodor. – Amint jobban vagy, hazajöhetsz velem, és akkor ismét megismerhetjük egymást. Jól hangzik?

Az ajkán még a mosoly nyoma sem látszott. A tekintete lassan visszafordult a tévé felé, míg én legszívesebben átöleltem volna keskeny vállát, és magamhoz húztam volna. Kétségbeesetten pillantottam az orvosra.

– Nem… nem tudom, mit tegyek.

Az erőfeszítéseim ellenére, hogy visszatartsam a könnyeimet, zokogó hang tört ki belőlem, ami még a hangos rajzfilmen keresztül is hallható volt, és ez visszarántott a valóságba. Aidennek nem kell azt látnia, ahogy összeomlok. Neki most az kell, hogy erős legyek, nincs szüksége egy reszketeg idegroncsra.

– Nagyszerűen csinálja – bátorított dr. Schaffer. – Próbáljon meg beszélni hozzá! Szeretnénk, ha Aiden hallaná az édesanyja hangját.

Mélyet lélegeztem, és összeszedtem magam. Aidennek fertőtlenítőszer- és tojásillata volt. A tekintetem az ágya melletti kis asztalra vándorolt. Láttam ott egy színezőkönyvet, de semmi játékot, ajándékot vagy virágot. A fiamnak ajándékokat kéne kapnia. Legközelebb ajándékokkal jövök, és akkor ismét önmaga lesz. Az az okos, színes és kreatív kisfiú, akit régebben ismertem. Mély levegőt vettem, és lehunytam a szemem. Ott volt előttem, ahogy az iskola parkolóján átvágva órára igyekszik, egy Power Rangers-hátizsákkal, élénkpiros kabátban. Kinyitottam a szemem, és úgy tettem, mintha ugyanehhez a fiúhoz beszélnék.

– Tetszik a rajzfilm, Aiden? Emlékszem, amikor kicsi voltál, volt egy Transformers-autód. Emlékszel rá? Piros volt, és robottá változott. Olyan játékot találtál ki hozzá, amiben a robot a plüssállataiddal harcolt. Kicsit kinőtted már a plüssnyuladat és a mackóidat. Akkor már inkább a robotokat, az autókat, a Power Rangerst szeretted, mint a legtöbb kisfiú a te korodban. De rajzolni is szerettél. Gyönyörű képeket rajzoltál nekem. De nem ám pálcikaemberekkel, hanem rendes, kiszínezett, elképesztő képeket rólam, a nagymamáról és a nagypapáról. Az összeset kitettük otthon a falra. – Elhallgattam. Ezek közül már semmi nem volt meg. Sem a nagymama. Sem a nagypapa. Sem a ház. Hirtelen kiszáradt a szám. – Talán ma már nem szívesen foglalkoznál ilyesmivel, de ez nem baj. Sok minden megváltozott. Majd együtt rájövünk, miket szeretsz, oké? Elmegyünk az üzletekbe, és bármit választhatsz, amit csak szeretnél. Bármit. – Ideges nevetést hallattam, és hátradőltem a székemen. – És néhány hét múlva találkozhatsz a húgoddal. Még nem döntöttük el, milyen nevet adjunk neki. Talán segíthetsz kiválasztani. Az nagyon jó lenne. – Semmi. Semmi reakció a részéről. – A fejed megnőtt, és a füled már nem tűnik olyan nagynak! Sokat gondolkodtam rajta, hogy vajon így lesz-e.

Az egyik kezemmel a másikba kapaszkodtam, nehogy mániákus, zavarodott idiótává váljak.

Aiden tovább nézte a tévét, én meg úgy éreztem, mintha álmodnék. Valóban a fiamhoz beszélek? Ez a sápadt fiatalember tényleg az a fiú, akiről azt hittem, hogy oly sok évvel ezelőtt megfulladt? A fejemet könnyűnek éreztem, de a szívem elnehezült mindattól, amit a történtek jelentettek. Semmi más nem jutott eszembe, amit mondhatnék.

Szerencsére dr. Schaffer észrevette a gyötrődésem, és a megmentésemre sietett.

– Talán ihatnánk egy teát, amíg Aiden pihen egy kicsit. Akkor megbeszélhetjük a továbbiakat. Szívesen vennénk magától vért, Emma, hogy megállapíthassuk a DNS-egyezést, és alátámaszthassuk a korábbi eredményt. Azt is meg kell beszélnünk, hogy mi lesz ezután. És beszélnie kell majd egy szociális munkással is.

– Hazavihetem majd, ugye? – kérdeztem, és a szívemet mintha egy jeges marok szorította volna össze.

– Lehet, hogy időbe telik – felelte Stevenson főfelügyelő. – Így, hogy Aiden nem beszél, fogalmunk sincs, hol volt az elmúlt tíz évben, vagy kivel.

Kivel. Ez a szó, mint egy kamion, úgy csapódott nekem. Kivel. Kivel volt? Mit akart tőle? Émelyegni kezdtem, és azt hittem, ott helyben rosszul leszek. Az ujjaim a szék karfájára kulcsolódtak, és próbáltam megnyugodni.

– Mit gondol, hol volt? – kérdeztem, lassan, megfontoltan ejtve a szavakat.

Az orvos és a főfelügyelő Aidenre pillantott, majd vissza rám.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha ezt odakint beszéljük meg – mondta Stevenson.

6

AIDEN LÁTSZÓLAGOS VÍZBEFÚLÁSA UTÁN természetesen voltak visszatérő rémálmaim. Két kép kísértett, miközben éjszaka az ágyban forgolódtam. Az egyik Aiden piros kabátja volt, ahogy kihúzzák a folyóból. A sajtó csak úgy falta ezt a képet, majd minden újság címlapjára visszaöklendezte. Az elveszett ártatlanság. A kis, moszatos és piszkos ujjú, piros kabát és a sötét háttér kontrasztja. Tökéletes kép ahhoz, hogy eladják a lapot. A szülők legszörnyűbb félelmére utalt, ami nem bizonyult olyan indokolatlannak, hogy ne adhatták volna nyomtatásba.

Van valami, ami eladhatóbbá tesz egy újságot, mint a halál? Talán a szex témájú cikkek jobban fogynak, ha van hozzá érdekes történet, de egy gyermek halála a morbid kíváncsiság csúcspontja. A szexbotrányok, a prostitúció és a celebek között a gyermekek halála mindent visz. A tragikus, gyermekhalállal járó baleset épp a dicsőséges gyermekgyilkosság alatt áll a toplistán. Aiden egy ilyen képpé zsugorodott, ami majdnem kitörölte minden korábbi emlékemet róla. Képtelen voltam felidézni aranyos, koncentráló tekintetét, amikor olvasás közben kidugta a nyelvét, anélkül, hogy eszembe ne jutott volna a piros, a folyó sarától piszkos dzseki. Nem tudtam magam elé képzelni, ahogy szuperhősköpenyben felmászik a kertünkben lévő fára, anélkül, hogy a szalagcímek ott ne kavarogtak volna a fejemben.

A másik képet a képzeletem szülte, mégsem tudtam elhessegetni. Aident láttam, ahogy kicsin és sápadtan lebeg a vízben. Mélyen a folyó felszíne alatt ott volt a gyermekem, akit félig felfaltak a halak, a teste felpuffadt és rothadt. Az Ouse-ról álmodtam, ahogy belefolyt a Humerbe. Sebesen hömpölygött, átfolyt a köveken, magas, füves partok között, kőhidak alatt, házak mögött, a tenger felé igyekezett, majd tajtékozva beleömlött. Láttam, ahogy a víz elviszi tőlem. És elragadja a világból.

A kutatás alatt a keresőcsapatok elmagyarázták az áramlatokat, és azt, hogy a víz hol dobhatja a felszínre a testet. Nem volt szokványos, hogy egy holttest ne bukkanjon elő egy folyóból. A tengerben könnyen eltűnik, de egy folyóban általában megtalálják. Ezért jelölték ki Stevenson felügyelőt az ügyre. Csak amikor Aiden kabátját megtalálták, akkor zárták ki majdnem teljes valószínűséggel az emberrablás lehetőségét. Áradás volt, Aiden elcsatangolt, feltehetőleg a folyó felé. Nem sokkal az eltűnése után megtalálták a kabátját a vízben. Ügy lezárva. Logikus, nem?

Csakhogy ezúttal a logika megbukott, mert azon a kórházi ágyon az én gyerekem ült, ugyanazzal az arckifejezéssel, amit egy földrengésben összeomlott épületből előkerülő, vagy egy háború sújtotta országból kimenekített gyermek arcán látni. Épp ezért tudtam, hogy a rémálmaim valószínűleg visszatérnek, és hogy miről fognak szólni.

Jake-kel az oldalamon követtem dr. Schaffert és Stevenson főfelügyelőt egy kis irodába. Dr. Schaffer leült az asztalhoz, nekem felajánlottak egy széket, Stevenson főfelügyelő pedig becsukta az ajtót mögöttünk. A kórházi fertőtlenítőszer szaga még ide is bekúszott, olyan töményen, hogy szédelegtem tőle, mivel az asztal mögötti kis ablak csukva volt. Majdnem megkértem dr. Schaffert, hogy nyissa ki, és engedjen be egy kis friss levegőt, de inkább úgy döntöttem, nem foglalkozom vele. Az csak további piszmogást jelentett volna, míg türelmetlenül vártam, hogy a tárgyra térjünk.

Stevenson főfelügyelő az asztalhoz lépett, és megállt mellette. Jake leült a balra mellettem lévő székre, ujjai a szürke gyapjúnadrágján doboltak. Dudorodó hasam ellenére kicsinek éreztem magam közöttük. Terhes nőként egy csapat férfi között. Női rémület egy tesztoszteronnal teli szobába vetve. A helyzet ellenére azon kaptam magam, hogy minden erőmmel igyekszem megőrizni a hidegvérem, nehogy összeomoljak előttük. Szinte biztosra vettem, hogy még ha így történne is, akkor sem ítélnének el érte, de azzal csak még több időt vesztegetnénk. Tudnom kellett mindent, amit ők is tudnak a fiamról.

Dr. Schaffer arrébb tolt egy mappát az asztalán, majd visszahúzta, és megköszörülte a torkát. A fejét lehajtotta, és inkább a mappára nézett, mintsem rám. Még az asztalánál ülve is magasnak tűnt. Így, hogy lehajtotta a fejét, láttam ritkuló haját és a puha, őszülő hajszálak alatt a rózsaszín, kissé fényes fejbőrét.

– Ez egy nagyon nehéz eset – kezdte dr. Schaffer. – Így, hogy Aiden nem beszél velünk, nehéz következtetéseket levonni.

– Csak mondjanak el mindent, amit tudnak, és hogy mit gondolnak, mit jelent – kértem. Aztán Stevenson főfelügyelőhöz fordultam. – És a minden alatt mindent értek.

Az orvos végül felemelte a fejét, és láttam, összeszedte magát annyira, hogy szakemberként folytassa.

– Aiden a korához képest kis növésű, ami arra enged következtetni, hogy nem táplálták megfelelően. Amikor rátaláltak az úton, nagyon lassan, sántítva, zihálva ment. A háta járás közben kissé meghajlott, talán azért, hogy ellensúlyozza a bicegést. A vizsgálataink során kiderítettük, hogy a vádlija és a combizmai kifejletlenek, és a bokánál nyomok utalnak korábbi sérülésekre, de további vizsgálatokra van szükség, hogy rájöjjünk, ezek pontosan milyen eredetűek voltak. Mostanra begyógyultak.

– A fogai elég csálék, és bár nem vagyok szakértő, úgy hiszem, nem kezelték őket megfelelően, bár talán volt fogkeféje. A bőre nagyon sápadt, és a szeme különösen érzékeny az erős fényre.

Ekkor doboló vérem és szívem kalapálása sokkal hangosabbá vált, mint az orvos hangja, és már attól tartottam, ott a székben elájulok. Mély levegőt vettem, megsimogattam a hasam, és kényszerítettem magam, hogy tudatomnál maradjak. Az volt a baj, hogy már sejtettem, mit akar mondani, és nem akartam hallani. Legszívesebben felpattantam volna a remegő lábamra és megduzzadt bokámra, és amilyen gyorsan csak nyolc hónapos terhesen ez lehetséges, elszaladtam volna. El akartam tűnni onnan – még Aidentől is, bármilyen betegen hangzik is ez –, és soha többé nem akartam erre az ügyre gondolni. De ezt nem tehettem. Aiden megszületett. Létezett. Még itt volt. És volt egy története, mélyen eltemetve, ami megérdemelte, hogy az anyja meghallgassa és feldolgozza.

– Emma – szólt Jake csendesen, és megszorította a kezem. – Jól vagy, szerelmem?

– Tartsunk szünetet? – kérdezte Stevenson.

Megráztam a fejem.

– Folytassák! Jól vagyok. Mondjanak el mindent, amit tudnak!

Dr. Schaffer elmosolyodott, olyan mosollyal, ami a büszke szülők arckifejezésére emlékeztetett, ahogy a sportesemények előtt ideges gyermekükre néznek. De aztán lepillantott a mappájára, és hosszan kifújta a levegőt. Még hátra volt a legrosszabb.

– Aiden ínyén sérülések nyoma látszik, és olyan sebek vannak a testén, amik szexuális zaklatásra utalnak.

Ekkor előredőltem, és hánytam egy kevés vizet az orvos irodájának a padlójára. Jake hátrasimította a hajam a homlokomból, majd segített kiegyenesedni a széken. Stevenson főfelügyelő gyorsan feltörölte a rosszullétem nyomát a zsebkendőjével, amit aztán a szemetesbe dobott.

– Semmi baj – mondta dr. Schaffer. – Amúgy is szükségem volt már egy új szemetesre – próbálkozott meg egy mosollyal.

– Nagyon sajnálom – mondtam.

– Semmi baj.

– Ezt odaadom az egyik nővérnek – mondta Stevenson, kezében a szemetessel. – És hozok egy kis vizet mindannyiunknak. Azt hiszem, ránk fér.

Halványan elmosolyodtam, hálásan, amiért úgy tesz, mintha mindannyiunknak szüksége lenne a vízre. Mintha nem én lennék az egyetlen a szobában, aki elveszítette az uralmát a testi funkciói felett.

Tudtam, hogy ez következik. Persze hogy tudtam. A kisfiúkat nem viszik csak úgy el. Nem sokkal az árvíz után, miután a keresőcsapatok nem találták meg Aiden testét, végigvettem egy gyerek eltűnésének az összes lehetséges okát, kezdve attól, hogy beleesik egy kútba, egészen addig, hogy eladják szexrabszolgának. Mindezt sorra vettem. Láttam, ahogy bajszos férfiak megfogják a kisfiam kezét, és sötét szobákba vezetik. Láttam, ahogy pénz cserél gazdát, miközben elhízott, ragadozó hajlamú férfiak kéjesen mosolyognak. Elképzeltem a legrosszabbat, a legeslegrosszabbat, de már a gondolattól is mocskosnak és undorítónak éreztem magam. Egy zuhany sem tudta lemosni ezeket a képeket.

És most a legszörnyűbb félelmemet megerősítették. Hátradőltem a székben, és lehunytam a szemem.

– Próbálj megnyugodni, szívem! – duruzsolta Jake. – Gondolj a babára! Nem szabad túlságosan felizgatnod magad.

Pedig én a kisbabámra gondoltam, arra, aki ott ült abban a kórteremben egyedül, és rajzfilmeket néz. A tagjaim fájtak a tehetetlenségtől. Bármit teszek is most, sosem leszek képes visszacsinálni. Nem tudok visszamenni és megakadályozni, hogy aznap elmenjen az iskolába. Soha. Alig kaptam levegőt.

– Itt is vagyok – mondta Stevenson főfelügyelő, ahogy mindannyiunknak átnyújtott egy üveg vizet.

Észrevettem, hogy az enyémnek már lecsavarta a kupakját. Amikor kinyújtottam érte a kezem, rájöttem, miért. Annyira remegett, hogy a víz egy részét a ruhámra öntöttem. Mindkét kezemet a műanyag üveg köré fontam, és óvatosan a számhoz emeltem. Tényleg jólesett, ahogy a hűvös folyadék lecsordogált a torkomban. Stevenson kinyitotta az ablakot az asztal mögött, mire a szellő végigsimított verejtékes homlokomon.

– Köszönöm – mondtam.

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy kényelmesen elhelyezkedjek a székemen, felkészülve a további információra, amit dr. Schaffer tartogat nekem.

Ám Jake volt az, aki megtörte a csendet.

– Biztosak benne? – Meglepett, hogy hallom a hangját. Azon kívül, hogy megkérdezte, jól vagyok-e, elég szótlan volt, mióta megérkeztünk a kórházba. – Mármint… amit mond, az…

– Nem lehetünk benne biztosak, amíg Aiden nem képes maga elmondani nekünk, de a vizsgálatok erre utalnak.

Dr. Schaffer ökölbe szorította a kezét a mappa fölött, láttam, ahogy az ujjpercei elfehérednek. Ismét szétnyitotta a kezét, és a válla kissé engedett merev tartásából.

Lehunytam a szemem, és próbáltam nem gondolni arra, miből állhatták a vizsgálatok. Ott kellett volna lennem, hogy fogjam a kezét, amíg az orvosok szurkálták és tapogatták.

– Rosszul viselte? – kérdeztem. – Sírt, üvöltött, megrémült?

– Nem – felelte dr. Schaffer. – Nagyon nyugodt volt. Kissé feszélyezi, amikor hozzáérnek, de hagyta, hogy megvizsgáljuk, megfürdessük és felöltöztessük. Nagyon körültekintően bántunk vele, minden egyes eljárás alatt beszéltünk hozzá, elmondtuk, mit miért csinálunk.

– Meg kellett volna várniuk. – A kezem szorosabbra fonódott az üveg körül. – Ott kellett volna lennem vele.

– Megértem, hogy így érez – mondta Stevenson főfelügyelő ugyanazon a higgadt hangon, amire oly sok évvel azelőttről emlékeztem. – Mi kértük meg az orvosokat, hogy keressenek bizonyítékokat Aiden testén. Ha vártunk volna, addigra néhány bizonyíték eltűnhetett volna.

– És miféle bizonyítékokat találtak? – csattantam fel.

Stevenson próbálta meglazítani az inge gallérját.

– Aznap este esett. Ha Aiden testén volt is nyom, amit az elrablója hagyott rajta, azt elmosta az eső. A nyálában sem találtak semmit.

Nem tudtam, mit kezdjek a hallottakkal. A fejem már annyira zsongott a sok információtól, hogy képtelen voltam őket értelmezni. Nagyokat kortyoltam a vízből.

Most Stevenson főfelügyelőn volt a sor. Olyan türelmes, rezzenéstelen tekintettel nézett rám, ahogy egy tanár néz egy gyerekre, amikor elmagyaráz neki egy problémát.

– Aiden állapota, az orvosi vizsgálat és az, ahogyan rátaláltak, arra enged következtetni, hogy az elmúlt tíz évben bezárták valahová. Úgy hisszük, ez egy kis helyiség volt, kevés fénnyel. Dr. Schaffer szerint a hegek Aiden bokáján arra utalnak, hogy egy időre megbilincselték.

Megint elfogott az émelygés, de ezúttal sikerült elfojtanom. Megbilincselték. Bezárták. Úgy tartották, mint egy ketrecbe zárt állatot. Az iskolában tanultam pszichológiát, és tudtam, ezek a dolgok mit tehetnek egy gyerekkel. Hallottam gyerekekről, akik állatok közt nevelkedtek, és a lányról, aki sokáig egy tyúkketrecben élt. Elállatiasodott gyerekek lettek, mély traumákkal, akik gyakorlatilag képtelenek voltak normális életet élni és beilleszkedni a társadalomba.

– De ez… ez… – Jake hitetlenkedve dörzsölte a szemét. – Ez aljas gonoszság. Ki tenne ilyet egy gyerekkel?

– Ezt próbáljuk kideríteni – felelte Stevenson. – Mert bárki volt is az a szörnyeteg, börtönben a helye.

7

GYEREKKOROMBAN TELJESEN MÁS rémálmok gyötörtek, mint felnőttként. Azok tele voltak szűk, labirintusszerű alagutakkal. Ahogy végigmentem rajtuk, egy kis fénypontot követtem, az mutatta az utat. Nagyon szerettem volna játszani azzal a fényponttal, mert csábítónak tűnt, olyan ragyogó és tündöklő narancssárga volt. Ám ahogy mentem, az alagút egyszer csak lezárult. Az élénken csillámló fény halványulni kezdett. Eszeveszetten futottam az életemért, immár nem én üldöztem a fényt, hanem valami ismeretlen dolog üldözött engem. Egyre csak szaladtam, egyik sarkon fordultam be a másik után, miközben a folyosó egyre szűkült, a mennyezet ereszkedett. Addig préselődött, míg a falak már a bőrömet súrolták. Egyre szűkebb és szűkebb lett, míg végül négykézláb másztam a sötétségben.

Épp mielőtt a falak összenyomtak volna, felébredtem.

Amióta csak az eszemet tudom, a bezártság az egyik legnagyobb félelmem. Ezért nyitottam ki a ketrec ajtaját az iskolai tengerimalacnak, hogy megszökjön. Ezért kértem meg aput, hogy vigye vissza a tőle kapott nyulat a házával együtt. Ezért hagyom nyitva résnyire az ajtót, amikor nyilvános vécében kell pisilnem.

A gondolat, hogy Aident egy apró szobába zárták, megbilincselve, mint valami állatot… Valami vad anyai ösztönt hívott elő belőlem. Meg akartam találni, bárki tette is ezt vele, hogy a fogammal és a karmommal tépjem szét, mint egy anyaoroszlán.

William Congreve az elutasított nőket jellemzi úgy, mint rettegett, dühöngő lényeket. Elutasított. Mintha a szerelmi féltékenység bármikor is felvehetné a versenyt egy anya vadságával. Az ujjaimat végighúztam a hajamon abban a hányásszagú szobában, és feltöltődtem azzal a dühvel, ami az elkövetkező hetekben éltet majd.

– Mit tesznek azért, hogy előkerítsék ezt az embert? – kérdeztem.

– Átkutatjuk azt a területet, ahol Aident megtalálták, és szemtanúkat keresünk. De… ez kényes ügy, Emma, maga is tudja, hogy miért. Nem sokat tehetünk anélkül, hogy a sajtó meg ne neszelje. Elég csak egyetlen szemtanút behívnunk arról a napról, és máris tudni fogják, hogy történt valami. Fel kell készülnie arra, ami következik.

A kezembe temettem az arcomat. És én még örültem? Komolyan megengedtem magamnak a boldogságot, amiért Aiden életben van. Lehetek egyáltalán boldog egy ilyen pillanatban? Annak kell len nem?

– Szemetek – morogta Jake. – Mintha még nem tettek volna eleget az árvíz után. Gyakorlatilag idő előtt sírba juttatták Emma szüleit.

– Fel kell hívnom Sonyát és Petert – mondtam. – Aiden nagyszüleit. Látniuk kell, főleg, ha ez az egész médiacirkuszba torkollik.

Stevenson bólintott.

– Jó ötlet. Aidennek most szerető szülőkre és nagyszülőkre van szüksége.

Bár a főfelügyelő nem mondta ki nyíltan, tudtam, mire gondol. Azt remélte, hogy Aiden egyszer csak kizökken mostani, tompa állapotából, és beszélni kezd hozzánk. Az ügy megoldása elsőbbséget fog élvezni a rendőröknek, főleg, ha a sajtó is felkapja. A növekvő magzatom alatt üres gyomrom görcsbe rándult.

– Láthatnám megint? – kérdeztem.

– Természetesen – mosolygott dr. Schaffer. – De előbb még beszélnünk kell arról, hogy mit kell tennünk ahhoz, hogy Aiden jobban legyen. Ez roppant szokatlan eset, amire nincs igazán precedens. Aident tíz évre elzárták a társadalomtól, és segítségre lesz szüksége ahhoz, hogy beilleszkedjen.

– Értem – mondtam, és a bal kezem öklébe gyűrtem a ruhámat.

– Úgy hisszük, az lenne a legjobb, ha Aiden pár napig még a kórházban maradna megfigyelésre. Amikor felvettük, még nem ismertük a körülményeket, máskülönben karanténban tartottuk volna, nehogy elkapjon valamit, amire nem válhatott immunissá. Ám már járt nála jó pár nővér és néhány látogató, és úgy tűnik, rendben van. De meg kell beszélnünk, milyen oltásokat kapott az eltűnése előtt, és hogy kell-e még neki adnunk, mielőtt hazamenne.

A ruhámat szorongattam, és utáltam, hogy a fiamnak ilyen különleges bánásmódra van szüksége.

– Persze.

– Azonnal kapcsolatba léptünk a szociális szolgáltató központtal, akikkel majd beszélnie kell, de úgy hiszem, Aidennek terápiára lesz szüksége… talán beszédterápiára, hogy ismét beszélni tudjon, és fizikoterápiára a lába miatt. Egy fogorvosnak is látnia kell. És talán egy táplálkozási szakértővel is…

– Elég sok ember fog a fiam körül nyüzsögni – jegyeztem meg. – Nézze, tudom, hogy mindez szükséges. Azt szeretném, ha jobban lenne, és normális életet élhessen, de mindez túl sok lesz neki. Nem gondolja?

Dr. Schaffer felsóhajtott.

– De. Ez lassú folyamat lesz. Mindez nem egyszerre fog történni, egyeztetni kell a dolgokat, összehangolni. Úgy vélem, Aidennek el kell mennie egy specialistához, a yorki kórház fizikoterápia osztályára, bár előbb még meg kell röntgeneznünk. – Elhallgatott. – Különben is várólista van. És először talán segíthetnék összeállítani a diétáját, aztán pár hét múlva ismét megvizsgáljuk. És még valami… Aident halottnak nyilvánították. Nincsenek papírjai, útlevele.

– Nálam van a születési anyakönyvi kivonata – mondtam.

– És megvan a halotti anyakönyvi kivonata – tette hozzá dr. Schaffer. – Nem vagyok szakértő az ilyen ügyekben, de azt tudom, hogy eleinte nehéz lehet. Aiden hivatalosan halott, és ez még inkább lelassítja majd az egész folyamatot. Itt a kórházban megvizsgáljuk a látását, a hallását és a szív- és légzésfunkcióit. Aztán egyeztethet a saját fogorvosával, szemészével és gyógytornászával, amint a megfelelő papírmunkát elvégezték.

Elengedtem az összegyűrt anyagot.

– Köszönöm, nagyra értékelem. Most már láthatom?

Szükségem volt rá, hogy pár percet vele tölthessek, mielőtt felhívom Rob szüleit. Ez talált önző, talán észszerű dolog volt, nem tudtam, és nem is érdekelt. Nem boncolgattam az érzéseimet, csak védtem a fiamat. Semmi szüksége arra, hogy jó szándékú, ám csak ártó látogatók és szakemberek ostromolják meg. Követtem Schaffert és Stevensont a folyosón, kerülve a fel-alá sétáló nővérek pillantását. Most először ébredtem tudatára, hogy az osztályon más gyerekek is vannak. Menet közben igyekeztem nem bebámulni a kórtermekbe, de a nyitott ajtókon át kacagó gyerekeket és bolondos képet vágó apákat vettem észre. Gipszbe kötött karokat és lábakat. Törött végtagok: teljesen normális ok arra, hogy egy gyerek kórházban legyen. És amikor majd visszamennek az iskolába, a barátaik majd aláírják a gipszüket, és mindenfélét rajzolnak rá. Lesz egy érdekes történetük, amit elmesélhetnek („…és aztán a szomszéd dobermanja átkergetett a kerítésen, de beakadt a farmerem, és arccal előre zuhantam…”), és hegek, amikkel dicsekedhetnek. Egy ideig még hangosabbak és zsibongóbbak lesznek, felbátorodva, hogy megmenekültek a „haláltól”. De nem így az én fiam.

– Szia, Aiden! – Vidám, könnyed hangot ütöttem meg, amikor beléptem a kórterembe. Aiden az ágy fejtámlájának dőlve ült. Egy pohár gyümölcslé volt a kezében, azt iszogatta lassan. Odamentem az ágyhoz. Közelebb húztam hozzá a széket, megköszörültem a torkom, és elfojtottam a könnyeimet. Elhatároztam, nem gondolok arra, min ment keresztül. Nem teszem. Nem is tudtam volna.

– Lefogadom, már eleged van a sok emberből, akik megzavarnak, miközben szeretnél rajzfilmet nézni.

Ezúttal alaposabban megnéztem. Minden részletet megfigyeltem: szempillájának gazdag barna színét, csontos vállát, sűrű, egyenes haját. Egybeolvadtak az emlékeimmel a sötét hajú fiúról, karcolásokkal a lábán, nagy mosollyal az arcán. Minden egyes mozdulata lassú volt: ahogy a fejét forgatta, ahogy pislogott, ahogy kinyúlt a mellette lévő asztalon lévő italáért.

A baba megmozdult bennem, rúgott egyet. Legszívesebben megfogtam volna Aiden kezét, és a hasamra tettem volna, hogy ő is érezze, de csak a sajátomat simítottam rá.

– A húgod üdvözöl. Nagyon sokan szeretnének üdvözölni. Én is jöttem volna előbb, de nem tudtam, hogy itt vagy. Sajnálom, Aiden. Annyira sajnálom, hogy nem tudtam, hol vagy. De ez soha többé nem fordul elő, ígérem. Mindent rendbe hozunk, jó? Együtt helyrehozzuk a dolgokat. Te és én. Ismét egy csapat leszünk, mint régebben, amikor a nagyiéknál laktunk, emlékszel? Felvettük a harcot a bűnözés ellen, te és én. Természetesen te voltál Superman, neked volt köpenyed. Én csak a szárnysegéded voltam, de így is gondoskodtál róla, hogy mindig elkapjuk a rosszfiúkat. Most is ezt tesszük majd, ígérem.

Ennyit voltam képes mondani anélkül, hogy összeomlottam volna. Még öt percig néztem a rajzfilmet a fiammal. A kezemet letettem mellé az ágyra, és bár a tekintetét odakapta a mozdulatra, nem húzódott el. Mégsem próbáltam megérinteni.

Furcsán összeszedettnek találtam. Tudtam, hogy az orvosok szerint sokkos állapotban van, de nem tűnt nyugtalannak vagy rémültnek. Úgy látszott, jól érzi magát a bőrében, és nyugodt. Minden figyelmét arra fordította, ami számára a legfontosabb volt: a rajzfilmre. És ki hibáztathatná ezért? Valaki bántotta – egy felnőtt. Miért akarna szóba állni újabb felnőttekkel azok után, ami történt vele? Nem hibáztattam, amiért egyikünkről sem vesz tudomást.

Jake rántott ki az abban a csendes szobában rám telepedett bűbájból.

– Emma, édesem. Fel kéne őket hívnod.

Bólintottam. Mennyi az idő? Mintha órák óta nem néztem volna rá a telefonom órájára. Korábban odaadtam a táskámat Jake-nek, aztán meg is feledkeztem róla. Most átnyújtotta, miután bizonytalan léptekkel átvágtam a szobán. Hátrasöpörtem a hajam nyirkos homlokomból, és a táskámban lévő telefonomért nyúltam. Már majdnem hét óra volt. Majdnem három órája voltunk ott. Sonya és Peter bizonyára most ül le vacsorázni. Elképzeltem őket a fogadó hátuljában. Peter magas és széles vállú volt, mint Rob: tökéletes testalkattal a bokszoláshoz, amit fiatal korában hobbiként űzött. Sonya kis termetű, karcsú nő volt: hajlott, vékony vállak, két pipaszár láb. Hatalmas, ám rövid, szőke hajkoronája miatt mindig egy nyalókára emlékeztetett. Mindketten a Marks and Spencerben vásárolt kasmírpulóvereket és gondosan kivasalt famert hordtak. Tipikus megtestesítői voltak egy kedves, normális vidéki házaspárnak.

A gondolattól, hogy elmondom nekik, amit el kell mondanom, megszédültem és émelyegni kezdtem. De aztán eszembe jutott, mennyire szerették Aident, amikor meglátogattuk őket. Iskola után átsétáltunk a fogadóhoz, ahol Sonya kisietett elénk, kezében egy zacskó mindenféle ízű medvecukorral és egy képregénnyel. Aiden sosem szerette igazán a medvecukrot, és mindig rossz képregényt választottak neki, de hálás volt érte, és nevetett Peter szörnyű viccein. Kivitték a farmokhoz, a falun kívülre, hogy megnézzék a bárányokat. Kilátogattak vele az éves gazdanapokra, ahol megfogták a kis kezét, és megmutattak neki minden látnivalót. Vattacukrot vettek neki, és egyéb apróságokat, amiket elrakhatott emlékbe. Kiléptem a kórteremből, és kerestem egy csendes sarkot, ahonnan telefonálhatok. Amikor a fülemhez emeltem a mobilt, sírva fakadtam.

– Bishoptown Fogadó – vette fel a telefont Sonya.

– Sonya, Emma vagyok.

– Emma, drágaságom, csak nem sírsz? Valami baj van? – Hirtelen beszívta a levegőt. – Aidenről van szó?

– Igen.

A vonal túlsó végéről elfúló hang hallatszott.

– Peter. Peter, Emma az. Aidenről van szó.

Elképzeltem, ahogy Peter a nappaliba siet a gyapjúzoknijában. Lehunytam a szemem, és mély levegőt vettem.

– Sonya, nem az, amire gondolsz. Nem a holttestét találták meg. Hanem őt magát. Életben van.

Csönd. Aztán meghallottam Rob édesapjának a hangját a háttérben: Sonya? Mit mond, Sonya? Mondd már!

– Életben… van?

– Igen, és a St. Michael’s Kórházba hozták. A többit képtelen vagyok telefonon elmesélni, nehéz… Csak látnotok kell, hogy ő is láthasson titeket. – Úgy döntöttem, inkább személyesen figyelmeztetem őket, semmint telefonon. – És… nos… Robnak is szólnotok kell. Neki is be kell jönnie.

– Oké. Rendben… én… Biztos vagy benne?

– Igen, Sonya.

– Ó! Ó, egek, ez…

– Mennem kell. Találkozunk, ha ideértetek.

Elvettem a telefont a fülemtől, megszakítottam a hívást, és ismét mélyen beszívtam a levegőt. Nekidőltem a csendes váróterem falának, és egy pillanatra lehunytam a szemem.

– Öhm, Mrs. Price-Hewitt.

Kinyitottam a szemem, a vállam előregörnyedt a kimerültségtől. Az ajtóban dr. Schaffer állt, kezét köpenyének zsebébe süllyesztette.

– Ha van pár perce, vennénk magától vért. Fontos, hogy a lehető leghamarabb lefuttassuk a vizsgálatokat.

– Persze – feleltem.

– Hogy érzi magát? Készen áll rá? – kérdezte, a vérvételre utalva.

Ahogy követtem kifelé a váróteremből, elgondolkodtam ezen a kérdésen. Azonban mindegy, meddig töprengtem, akkor sem tudtam rá a választ.

8

KAPTAM EGY CSÉSZE TEÁT, egy szendvicset és még több magyarázatot arról, hogy mire számíthatok. Hátra volt még pár vizsgálat: röntgen, egyéb műszeres vizsgálatok, pszichológiai felmérés. Nemsokára megnézi egy terapeuta. Körbenéznek majd az otthonunkban, hogy megállapítsák, „megfelelő”-e. Az egész túl sok volt.

Sonya és Peter szeme könnybe lábadt, amikor meglátták Aident, és Sonya volt az első, aki felém fordulva bólintott. Tudták. Éppúgy látták benne Robot, mint én. Az egyik nővér vért vett tőlem, bár ez felesleges volt, nekem legalábbis. Az a fiú a szobában Aiden, és ezt mindannyian tudtuk.

Már majdnem elaludtam, amikor megérkezett a szociális munkás, hogy beszéljen velem. Végül nagyrészt Jake beszélgetett vele. Addigra Aidenen kívül nem sok minden érdekelt, főleg nem a keresztkérdések, amikkel azt akarták kideríteni, hogy megfelelő anya vagyok-e. Tízre már szédelegtem, de a szociális munkás elégedettnek tűnt az interjúval, és közölte, hogy majd „beugrik” hozzánk, amikor Aident kiengedték a kórházból. Kelletlenül kimentem Aiden szobájából, hogy pihenhessen, és elsurrantam a többiektől. Fogtam egy palack vizet, a kórház előtt leültem egy kényelmetlen kőpadra, és hagytam, hogy a csendesen kopogó, szitáló eső a hajamra hulljon. Begöndörödik majd tőle, de nem érdekelt.

– Felhívtam Robot.

Összerándultam. Sonya párducként mozgott. Hangja átvágott fullasztó gondolataim felszínén, és visszarántott a valóságba.

– Köszönöm.

Leült mellém, elegendő helyet hagyva köztünk egy harmadik ember számára. A karját maga köré fonta.

– Tényleg ő az. Nem tudom, hogy örüljek-e neki, vagy sírjak amiatt, amin keresztülment.

– Ismerős érzés.

– Gondolom. – Felém fordult. – Szeretném áldásnak hívni, de… képtelen vagyok rá. Az, ahogy csak ül ott, alig mozdul… – A szájához kapta a kezét. – Sosem volt ilyen csöndes. Peter Locsifecsinek hívta. Beszámolt az összes pókról és gilisztáról, amit a kertben talált. Igazi fiús kisfiú volt.

Bólintottam.

– Emlékszem.

Zavartan helyezte át a testsúlyát.

– Rob reggelre itt lesz. Szabadságot vett ki.

– Az jó. Aidennek szüksége lesz rá. Mindannyiunkra szüksége lesz.

Sonya bólintott, és a hüvelykujja körmét harapdálta.

– Hol lesz majd Aiden, ha kiengedik a kórházból?

Meglepetten fordultam felé.

– Nálam. Én vagyok az anyja.

Sonya felemelte az egyik kezét, mintha ki akarna békíteni.

– Ó, tudom, csak… Nos, már nem a szüleid házában élsz. Arra gondoltam, Aiden talán szívesebben lenne olyan helyen, amit már ismer, például a fogadóban.

Hűvösen, éles hangon felnevettem.

– Ki van zárva. Aiden az én fiam, és velem jön haza.

Sonya szája keskeny vonallá húzódott.

– Rendben. Amíg ez a legjobb Aidennek. Csak az ő javát akarom. Azt akarom, ami a legjobb neki.

– Mert én nem?

Felszegett állal néztem rá a körülöttünk lévő kórházi ablakok gyér fényében.

– Nem, Emma, én nem ezt mondtam. Csak tudom, hogy nemsokára megszületik a baba, és Aiden egyáltalán nem ismeri Jake-et, ugye? De minket ismer. Ismeri Robot. Ismeri a fogadót.

– De nem ott nőtt fel – mondtam. Utáltam, hogy az érveinek van alapja. Elhessegettem ezt a gondolatot. Aidennek sokkal inkább rám volt szüksége, nem Robra, Sonyára és Peterre. – Sokkal inkább velem nőtt fel, mint bárki mással. Én voltam számára az állandó pont, mielőtt… – Küszködtem, hogy összeszedjem magam. – Tudom, hogy most változások vannak az életemben, de én neveltem fel, és nem számít, hol élünk, vagy ki lakik velünk, én vagyok az anyja, és velem jön haza. – Elhallgattam, hogy letöröljek egy kóbor könnycseppet. – Ha Rob lenne odabent, hagynád, hogy valaki más vigye haza?

Sonya sóhajtott.

– Nem, nem hagynám. Igazad van.

De kihallottam az enyhe egyet nem értést a hangjából. Egyáltalán nem hitte, hogy igazam van, de nem értettem, miért.

Aznap este az Aiden szobájában lévő széken aludtam el. Ez már önmagában is igazi mutatványnak számított, tekintve a szék és a terhességem kényelmetlenségeit. Ám a test kiharcolja, amire szüksége van, és nekem most alvásra volt szükségem. Dr. Schaffer ébresztett fel tizenegykor. Jake rám adta a kabátomat, majd kikísértek. Aidennek pihenésre volt szüksége. Hosszú nap volt ez a számára. Amíg aludtam, Aiden éberen ült, hol engem, hol a tévét nézte.

Azt hittem, sokkal emberibbnek fogom magam érezni, miután a saját ágyamban aludtam, meleg vízzel lezuhanyoztam és igazi ételt ettem – nem a kórházi menzakosztot –, de azon a péntek reggelen, amikor felkeltem, még mindig úgy éreztem, mintha csak félig lennék magamnál, mintha egy álomvilágban élnék. Csak Baba alkalmankénti rúgásai emlékeztettek rá, hogy mindez valóságos. Aiden valóban életben van, valóban elrabolták és úgy tartották, mint egy cirkuszi medvét. Valahányszor rágondoltam, a gabonapehely meg fordult a gyomromban.

Jake szabadnapot vett ki az iskolában, és elvitt a kórházba. Aznap a röntgen és egyéb műszeres vizsgálatok voltak napirenden. Most először láttam, ahogy Aiden feláll, és elakadt a lélegzetem, hogy milyen alacsony. Merev testtartással járt, mintha nem egészen tudna, mit kezdjen a lábával. Elsütöttem egy viccet, hogy én milyen mókásan járok a kikerekedett hasam miatt, de Aiden nem nevetett. Még kacsáztam is járás közben, és úgy tettem, mintha sokkal nagyobb lennék, mint valójában.

– Ma szeretnénk alaposabban megvizsgálni Aiden bokáját – mondta dr. Schaffer. – A többi csontját is szeretnénk megnézni, ezért elküldjük röntgenre. Aztán veszünk tőle egy kis vért, utána pedig eljön hozzá egy gyermekpszichológus.

A bőrömön enyhe bizsergés futott végig.

– Nem akarom, hogy tanulmány legyen belőle. Nem valami vad gyerek, akit farkasok neveltek. Ő a fiam, nem pedig egy papírra vetett név.

– Teljesen egyetértek – felelte dr. Schaffer, és biccentett is, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – Ennek ellenére úgy gondolom, hogy a pszichológus segíthet. Aidennek terápiára lesz szüksége.

Ezzel nem vitatkozhattam.

– Elkísérhetem a röntgenre? – kérdeztem.

Ám még mielőtt dr. Schaffer válaszolhatott volna, a kórterem ajtaja kivágódott, mire apró, meglepett kiáltást hallattam. Halványan érzékeltem, hogy Jake felém fordul, és a szemöldökét ráncolva néz rám, de inkább a belépő férfira meredtem. Majdnem nyolc éve nem láttam Robot. Beszéltünk akkoriban, amikor Aident hivatalosan halottá nyilvánították, de ettől eltekintve alig léptünk egymással kapcsolatba. Bár ez nem gátolta meg Sonyát abban, hogy tájékoztasson a katonai előmeneteléről. Nem sokkal Aiden látszólagos vízbefulladása után vonult be.

Rob megtorpant az ajtóban. A tekintete teljes mértékben Aidenre szegeződött, és láttam, hogy a szemét könny homályosítja el. Tudta, ahogy én is, és Sonya is. Tudta, hogy ő itt a fia.

– Aiden – suttogta.

Sikerült lecsillapítanom a légzésemet, de a szívem kalapált. Rob nagy termetű férfi volt, az alakjával ki is töltötte az ajtónyílást. A katonaságnál még inkább megizmosodott azóta, hogy utoljára láttam. Csizma, farmer és fekete, viseltes, a szélein kikopott bőrdzseki volt rajta. Barna haja rövidebb volt, mint valaha, és mély gesztenyebarna szeme éppolyan volt, mint Aidené.

– Ő az, Rob – mondtam. – Tényleg ő az.

Volt szerelmem tekintete a fiunkról végre rám vándorolt, és a hátamon borzongás futott végig. Abban a pillanatban tudtam, megérti, hogyan éreztem, amikor beléptem ugyanebbe a szobába, és megláttam a halottaiból visszatért fiamat. Ennek az élménynek a hevessége mindkettőnket letaglózott. Amikor Rob térde megrogyott, odasiettem, és átkaroltam a vállát. Semmi tudatos nem volt ebben. Abban a pillanatban teljesen megfeledkeztem Jake-ről – aki minden bizonnyal haszontalannak érezte magát, és a háttérbe húzódva figyelte, ahogy a felesége egy másik férfit ölelget. Az volt a baj, hogy Jake nem tudta annyira, mit érzek, mint Rob, és most Rob karjára volt szükségem. Mielőtt még észbe kaptam volna, Rob vállán zokogtam, ő pedig az enyémen, és egy röpke pillanatig szinte már úgy éreztem, hogy ismét egy család vagyunk.

– Anyu mindent elmondott, mielőtt idejöttem – mondta Rob, amikor elhúzódott.

Letöröltem a könnyeimet, és megköszörültem a torkomat.

– Mindent?

Bólintott.

– Szétszaggatom azt a szörnyeteget, ha a kezem közé kerül.

Idegesen Aidenre pillantottam.

– Ne itt, Rob! – mondtam éles figyelmeztetéssel a hangomban.

A kezét végighúzta az arcán.

– Igazad van. – Aiden már így is elég erőszakot látott. Nem kell, hogy ezt még a szavainkkal is tetézzük. Rob lehajolt, és kitárta a karját a fia felé, aki ott maradt dr. Schaffer mellett a szoba másik végében. – Szevasz, kishaver! Hogy vagy? Emlékszel rám? Nem kell felelned semmit, pajti, semmi baj. Én vagyok az apukád. Bocs, hogy nem voltam itt tegnap. Hé, tudtad, hogy most már helikoptereket vezetek? Emlékszel arra a helikopterre, amit vettem neked? Beleakadt anyu hajába, és utána már nem játszhattunk vele odabent, emlékszel?

Az emléken egy kicsit felnevetett. Jól emlékeztem arra a napra. A propellerjei kitéptek egy darabot a hajamból. Kissé megráztam a fejem, és én is felkacagtam. Olyan dühös voltam aznap mindkettejükre, de ugyanazzal a kiskutyatekintettel néztek rám, mire a szívem majd’ elolvadt.

– El kell vinnünk Aident a röntgenre – zökkentett vissza a jelenbe dr. Schaffer.

– Persze – felelte Rob. Aztán Aidenhez fordult. – Meg kell gyógyítsanak, kölyök. Nemsokára kutya bajod sem lesz. Akkor talán kaphatsz még egy helikoptert, jó? – Rám nézett, majd összeesküvő módon a szájához emelte a kezét. – De ezúttal távol tartjuk anyutól.

Úgy szerettem volna, ha Aiden nevet, mosolyog, vagy csak bólint. De semmi reakció nem érkezett. A vonásai teljesen kifejezéstelenek maradtak, akár egy játék babáé. Átkaroltam magam, majd követtem az orvost és Aident ki a folyosóra. Sonya és Peter odakint várt, és amikor Aiden elment mellettük, sután odaintegettek neki. Aiden úgy tűnt, nem vette észre. Sonya a szájához kapta a kezét, amikor Aiden elfordította a fejét, majd Peter karjába omlott. A hangulat olyan komor volt, mintha a kivégzésére kísértük volna a fiamat.

– Még nem volt alkalmam köszönni – törte meg a csendet Jake, a hangulathoz képest különösen pozitívan csengő hangon.

– Ó, igen. Helló! – felelte Rob, alig pillantva Jake-re.

Az izmaim megfeszültek Jake kipirult, vörös arca és kinyújtott keze láttán, ahogy esetlenül, vállt vállnak vetve sétáltunk végig a folyosón.

– Úgy emlékszem, te is hozzám jártál művészetre, ugye? A szögesdrótból összerakott alma. – A szája sarka szarkasztikus mosolyra húzódott. – Igen, az te voltál.

– Igen, az volt a vizsgamunkám, és hármast adtál rá. Nem voltál valami nagyvonalú, ha engem kérdezel. Az a kis mocsok összevissza karmolta a karomat.

– Nos, egy kicsit klisés volt – felelte Jake, feljebb tolva a szemüveget az orrán.

Rob megrázta a fejét, de nem válaszolt. Összeszorítottam a számat. Megértettem, Jake miért vehette rossz néven, hogy megöleltem Robot, amikor belépett a kórterembe, de meg kellett értenie a helyzet bonyolultságát. A sok évvel ezelőtti, és ma már mit sem számító események felemlegetése egyszerűen csak kicsinyes volt.

– Most be kell vinnünk Aident a röntgenbe, és azt hiszem, az a legjobb, ha csak egyvalaki jön be vele.

– Majd én megyek – léptem előre.

– Ami azt illeti, én úgy gondoltam, ezúttal Mr. Hartley-nak kéne jönnie. Szeretnénk megkímélni a várandós anyukákat az ártó sugárzásoktól, és jót tenne Aidennek, ha egy kis időt együtt töltene az apjával.

Dr. Schaffer halványan, félig bocsánatkérően mosolygott.

– Jó így, Em? – kérdezte Rob.

Az ismerős hangtól, ahogy Emnek szólított, meglepetten összerezzentem.

– Persze. – Lehajoltam Aidenhez. – Itt leszek kint, itt várlak. De apu veled lesz. Minden rendben.

Képtelen voltam nem úgy beszélni hozzá, mintha még mindig hatéves lenne. Pedig már kamasz. Tizenhat éves. Ebben a korban gyakorlatilag már szexelhet, apa lehet, megnősülhet. A gondolattól rosszul lettem.

– Nem szereti, ha hozzáérnek, Rob. De azért maradj a közelében, oké? Szeretném, ha mellette maradnál, érezze, hogy szeretik.

Rob bólintott, majd követte az orvost és a fiamat a kétszárnyú ajtón át. Legszívesebben a kórház padlójára rogytam volna.

– Gyere! – mondta Jake. – Addig leülünk, és iszunk egy teát.

Legszívesebben kiosztottam volna Jake-et azért, amit Robnak mondott, de ehelyett hagytam, hadd vezessen el a derekamra tett kézzel. Talán túl fáradt voltam a vitához. Talán csak szükségem volt valakire, aki vezet, és megmondja, mit tegyek. Nekem nem maradt erőm, hogy eldöntsem. Minden gondolatomat felemésztette az a kifejezéstelen tekintet Aiden arcán.

9

KÖNNYEBB LENNE AZT MONDANI, hogy annyira Aiden visszatérésére koncentráltam, és arra, amin keresztülment, hogy alig vettem észre, hogy Rob ismét belépett az életembe, de ez hazugság lenne. Rob jelenléte nagyobb hatással volt rám, mint azt akkor hajlandó lettem volna bevallani. Az, hogy láthatom, egyrészt megnyugtatott. Rob és Aiden hasonlósága egykor csupán fájdalmat okozott, és ez volt az egyik oka annak, hogy Rob elment. De most, amikor ránéztem, azt az embert láttam, aki reményeim szerint Aiden is lehet egy nap: magabiztos, szeretetre méltó és alapjában véve kedves.

Igen, Robnak volt egy lázadó korszaka, és nem, nem az a típusú barát volt, akit az ember lánya szívesen hazavisz a szüleihez, de volt benne valami művészhajlam. A többi részében igazi viking volt: heves vérmérsékletű, aki jól beleillett volna abba az ősi, a harcot és a testiséget éltető társadalomba. De mélyen legbelül érzékeny, hűséges természet volt. Védelmező jelenlét az életemben. Legalábbis addig, amíg Aiden el nem tűnt.

Aident láttuk egymásban, ami mindkettőnket megőrjített. Miután úgy hittem, Aiden a folyóba veszett, már csak félembernek éreztem magam, és úgy képzeltem, Rob is hasonlóan érez. Ismét egésszé kellett volna tennünk egymást azáltal, hogy egyesítjük kettészakadt lényünket. De valamiért ez nem így történt. Arra emlékeztettük egymást, amit elveszítettünk, és végül kénytelenek voltunk különválni. A párok, akik elveszítik gyermeküket, gyakran szétmennek. Mi is egy ilyen pár voltunk.

De most a gyermekünk visszatért. Mit jelentett ez kettőnk számára?

Ezek a gondolatok kavarogtak a fejemben, míg Jake-kel, a férjemmel várakoztam, hogy Aiden vizsgálata befejeződjön. Amikor Jake átnyújtott egy csésze gyenge teát, kényszerítettem magam, hogy ne Robra gondoljak, hanem az előttem lévő férfira figyeljek, arra a férfira, akinek a lányát hordom a szívem alatt, aki segített talpra állni, amikor összeomlottam, ahelyett, hogy elfutott volna. Erre a férfira kéne gondolnom. Ettől a férfitól kéne, hogy a szívem kihagyjon egy ütemet.

– Alig várom, hogy ez az egész véget érjen, és hazavihessük Aident – mondtam, a teámba kortyolva. Összerándultam, ahogy megégette a nyelvem, majd finoman fújni kezdtem.

Jake a kórház menzájára hozott. Bűntudatom volt, amiért ilyen messze vagyok Aidentől, de örültem, hogy távol lehetek azoktól a sivár folyosóktól. Leültünk egy ingatag asztalhoz, és figyeltük, ahogy a látogatók kávét visznek az idősebb rokonaiknak. Az egyik nő kétségbeesetten igyekezett megnyugtatni üvöltő kisbabáját, és közben zavarában elpirult.

– Bölcs dolog ez? – Jake keresztbe tette a lábát, és kisimította a nadrágját. – Legalábbis most. Nem tudhatjuk, Aiden milyen pszichés sérüléseket szenvedett. Valóban felkészültünk rá, hogy megbirkózzunk vele?

Jake-re meredtem, miközben nem találtam a megfelelő szavakat, amikkel kifejezhetném, milyen nevetségesnek tartom ezt az elképzelést.

Én vagyok az anyja, csak rám van szüksége. Bizonyára a homlokomat ráncoltam, vagy dühösen néztem, mert Jake hebegve magyarázkodni próbált.

– Úgy értem… Aiden… nos, szakemberek segítségére lesz szüksége, és gondoskodnunk kell róla, hogy mindent megadjunk neki, amire csak szüksége van ahhoz, hogy jobban legyen. Van valami oka, hogy még sokkos állapotban van és nem beszél arról, ami történt vele. Ne siettessük a dolgokat! Hallgassuk meg, mit mondanak a szakemberek! Mármint, talán nem is biztonságos őt hazavinni, főleg, hogy nemsokára megszületik a baba.

– Szerinted Aiden veszélyes? – Megdörzsöltem a tarkómat, és kimerültségtől ködös elmével próbáltam összerakni Jake szavainak az értelmét. – Nem veszélyes.

Jake átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a kezem.

– Édesem. Gondolkozz egy kicsit! Egy évtizede nem láttad Aident. Egy évtizede, Emma. Már nem az az aranyos hatéves kisfiú, akire emlékszel. Már szinte felnőtt férfi. Semmit sem tudunk róla.

Finoman kicsúsztattam a kezem az övéből. Lehet igazság abban, amit mond? Aiden valóban veszélyes lenne? Amikor megláttam, ahogy azon a kórházi ágyon ül, csak a piros dzsekis fiúra bírtam gondolni, aki az iskola parkolójában megpuszilt búcsúzóul. Talán Jake-nek igaza van. Nem ismerem a fiamat, most már nem.

– Oké, nem siettetjük a dolgokat – feleltem. – De tényleg azt szeretném, ha Aiden hazajönne velünk. Megérdemli, hogy a családunk része legyen. Ő a fiam, Jake. Az én fiam. Cserben hagytam, és az elmúlt tíz évben megjárta a poklot. Gondoskodnom kell róla, hogy most egészséges, boldog otthona legyen. És ez azt jelenti, hogy most már a te fiad is, és apaként kell vele bánnod.

Jake hirtelen mozdulattal visszahúzta a kezét, és a homlokát ráncolta.

– Nem gondolod, hogy már most is úgy bánok vele? Csak próbálom óvni.

– Nem úgy… értettem… persze…

– Azt hiszed, nem állok rá készen, hogy az apja legyek? Az vagyok, Emma, az vagyok. – Az arca kivörösödött, a hangját felemelte, ami meglepett, mert Jake általában higgadtan beszélt. – Mármint az ég szerelmére, Emma! Nem sok férfi birkózna meg ezzel olyan könnyen. A kamasz fiad épp a halottaiból tért vissza. – Egyre ingerültebb lett, én meg csak ültem ott, és hol kinyitottam, hol becsuktam a számat. – Minden olyan tökéletes volt. Úton van a gyermekünk, van egy szép, tiszta otthonunk, készen az új jövevényre. Ott van a munkád. Engem előléptettek munkaközösség-vezetővé. Minden tökéletes volt.

Levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét.

– Hé! – Felálltam, mellé léptem, és átöleltem a vállát. – Így is tökéletes lesz. Csak a családunk egy kicsit nagyobb, mint gondoltuk, ez még rendben van, nem? Aiden csak szebbé teszi majd a dolgokat. Babának van egy bátyja!

Megmasszíroztam a vállát, és végre ráébredtem, hogy ez az egész nemcsak nekem óriási megpróbáltatás, hanem neki is. Hát persze hogy az. Nem sajnálhatom tőle ezt a kis időt, amíg hozzászokik a helyzethez.

Jake keze felnyúlt a karomon, és maga köré húzta, így most már teljesen átöleltem, ő pedig erősen belém kapaszkodott.

– Amíg az enyém vagy, semmi más nem érdekel.

Megcsókolta a kezemet.

A hasam a szék háttámlájának nyomódott, és éreztem, hogy Baba ismét megmozdul. Kis lábának a nyomása fájdalmat okozott, és elégedetlenül felnyögtem.

– Úgy tűnik, Baba egyetért veled – nevettem.

Ki kellett magam szabadítanom Jake szorításából ahhoz, hogy arrébb lépjek. Épphogy csak elkaptam az arcára kiülő tekintetet, miközben visszamentem az asztal túloldalára. A homlokát ráncolta, és én legszívesebben belenéztem volna a fejébe, hogy megtudjam, mire gondol. A gondolatait sötétnek, ijesztőnek és hűvösnek képzeltem, elzárva a világtól, mint egy magányos fiú, aki felvértezi magát a fagyos, hideg szél ellen egy havas hegy tetején.

– Rob meddig marad? – kérdezte. – Nemsokára vissza kell mennie a sereghez, nem?

Visszaültem a székre.

– Nem tudom. Ismét meg kell ismernie Aident, úgyhogy… Ameddig kell.

Jake ujjai az asztalon doboltak.

– Szerinted ez jó ötlet?

– Mire gondolsz?

– Nos, Aiden pokoli tíz éven van túl. Aztán visszatér, ismét megismerkedik az apjával, aztán… – Egy túlzott vállrándítással a levegőbe emelte a karját. – Elmegy. Vissza a seregbe, vagy bármilyen más szeszély után, ami épp magával sodorja.

– Rob nem távozna szeszélyből.

– Legutóbb ezt tette.

– Az…

A homlokomat ráncolva elgondolkodtam. Valóban több volt puszta szeszélynél? Aiden eltűnése előtt Rob soha nem említette, hogy szívesen csatlakozna a katonasághoz. Akkoriban semmilyen hivatástudata nem volt, és vagy a szülei fogadójában segített be, vagy a helyi építkezéseken vállalt kőművesmunkát.

– Milyen volt? Más? Igen, valóban, mert elveszítetted a fiadat, ő pedig elhagyott, amikor a legsebezhetőbb voltál. Tudod, néha azt hiszem, kihagy a memóriád, mert elfelejted, milyen rossz lett azután.

– Nem felejtettem el, hidd el.

Nem tehettem róla: kerültem a tekintetét, és igyekeztem nem gondolni arra az időre. Reménytelenül meredtem a teámra, és azt kívántam, bár egy fekete lyukba száműzhetném ezeket az emlékeket, hogy örökre eltűnjenek.

– Én segítettem neked talpra állni, Emma.

– Tudom.

– Nem mintha bánnám. Az, hogy az életem része vagy, a legjobb dolog, ami valaha történt velem, és ezt komolyan gondolom. Tényleg.

– De már nem csak rólam van szó – mondtam. – Velem együtt a teljes csomagot megkapod. A fiút is, aki visszatért a halottaiból. Úgy tűnik, az én életem már csak ilyen.

Éreztem, ahogy érik bennem a hisztérikus kacaj, és azzal fenyeget, hogy elő is tör, de sikerült összeszednem magam. Két idős nőre pillantottam, akik a teájukat kavargatták. Nem ez a megfelelő idő vagy hely ahhoz, hogy összezuhanjak.

Jake felsóhajtott, átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a kezem.

– Jobban szeretlek, mint bármit a világon. Te, a baba és most már Aiden is a családom vagytok, és a családomat senki sem bánthatja.

10

AIDEN UGYANAZZAL A KIFEJEZÉSTELEN ARCCAL lépett ki a röntgenezőből, mint amilyennel bement. Nem tudom, miben reménykedtem. Könnyekben? Egy nagy, ostoba vigyorban? Kacagásban? Aidenről Robra néztem, és észrevettem elkeseredett tekintetét.

– Hogy van az én bátor fiam? – kérdeztem. Utáltam, hogy a hangom ennyire vidámnak és erőltetettnek hangzik. Ennyire leereszkedőnek.

Egyik kezemmel a másikat dörzsölgettem, majd fordítva: ezt az idegesítő szokást Aiden eltűnése után vettem fel.

– Nagyon ügyes volt – válaszolta dr. Schaffer.

Ám amikor Rob képtelen volt a szemembe nézni, a gyomrom idegesen összerándult. Egy pillanatig csönd volt, ahogy ott álltunk egy kupacban a steril kórházi folyosón. Utáltam ezt a csendet. Azt akartam, hogy a fiam beszéljen, és bár minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megőrizzem a türelmemet, már éreztem a bennem növekvő feszültséget, mintha lassú tűzön forrna.

– Visszavisszük a szobájába, hogy pihenhessen, aztán megint elbeszélgetünk – mondta az orvos, és a hangjától félelem bizsergett végig a bőrömön.

Miután Aident kényelembe helyeztük, dr. Schaffer visszakísért minket a folyosóra, és lényegre törő, szakértő orvos hangján elmagyarázta a röntgen eredményét.

– Az eredmények megerősítették, amit sejtettem. Régi törés nyoma látszik a boka külső részén. De ez a törés szépen begyógyult. Ami azt illeti, szerintem orvosi kezeléssel.

– Kórházba vitték? – kérdeztem.

– Nehéz megmondani anélkül, hogy látnánk az eredeti sérülést. Az is lehet, hogy Aident az az ember kezelte otthon, aki elvitte. Nem mondanám biztosra.

– Mit jelent ez számára, a jövőre nézve? – kérdeztem.

– Lehet, hogy merevséget érez a bokájában. Az is lehet, hogy kissé bicegve fog járni.

A kéztövemet a szememre szorítottam, és igyekeztem száműzni a képet, ahogy Aident fogságban tartják valami ketrecben, láncon, mint egy kutyát, és fájdalmai vannak a bokatöréstől. Akkor szerezte, amikor menekülni próbált? Az elrablója bántotta? Kapott fájdalomcsillapítót? Külön akartam választani a kórteremben lévő traumatizált fiút attól a kisbabától, akit szültem és neveltem, de képtelen voltam.

– Van még valami? – kérdeztem. – Vannak még törései? Verték? Megerőszakolták, aztán újra és újra megverték a kisfiamat?

– Nem – felelte dr. Schaffer. – Tudom, hogy ez az adott körülmények között nem hangzik jó hírnek, de szerintem az. A bokatörés tűnik a legjelentősebb sérülésnyomnak.

Tehát nem verték, legalábbis nem annyira, hogy csontja törjön. Ez azonban nem zárta ki a zúzódásokat. Az elrablója még így is a fiam érzékeny bőrébe mélyeszthette az ujjait, hogy addig szorongassa, amíg már sikít. Ez továbbra is megtörténhetett, erről ne feledkezzünk meg. Olyan valóságban éltem, amelyben a tény, hogy a fiam csak egy csonttörést szenvedett az elrablója könyörületességére bízva, jó hírnek számított.

Dr. Schaffer még közölte, hogy a gyermekpszichológus nemsokára jön, miután Aiden pihent egy kicsit, majd otthagyott minket a folyosón a szoba előtt.

– Mi volt odabent, Rob? – kérdeztem, amint az orvos hallótávolságon kívülre ért.

– Semmi – felelte Rob vállat vonva. – Abszolút semmi. Aiden egy szót sem szólt. Nem reagált semmire. Kicsit összerándult, amikor hozzáértek, de ezen kívül semmi nem volt. Sem sírás, sem kiáltozás. – Az állkapcsa megfeszült, és az öklét a folyosó falának nyomta. – Képtelen vagyok elhinni, a rohadt életbe. Valaki láncra verte a fiamat, és otthagyta törött bokával. Rohadt…

Egy nővér haladt el mellettünk, és a szemöldökét felvonva Robra nézett, aki még mindig a falnak szorította az ujjperceit. Kurtán a nővérre mosolyogtam, és Rob vállára tettem a kezem.

– Hé! – mondtam. – Nem veszítheted el az önuralmadat. Itt nem. Mindannyian küzdünk vele. Maradj erős Aiden kedvéért!

Rob felsóhajtott, és a falnak döntötte a homlokát. Mindig is drámai módon reagált a dolgokra, bár ezúttal nem erről volt szó. Az elmúlt két nap eseményeit tekintve ez igazán nem nevezhető túldramatizálásnak.

– Bocsánat, én…

– Tudom. – Egy kicsit megmasszíroztam a vállát, és próbáltam nem tudomást venni Jake tekintetéről. – Apró lépések. Aiden miatt vagyunk itt. Helyre fog jönni, Rob, tudom, hogy így lesz. Nem marad örökre így.

Ám miután kimondtam ezeket a szavakat, megpróbáltam nyelni egyet, de a torkom teljesen kiszáradt. Szúrt a szemem, és szörnyen fáradtnak éreztem magam. Túl kimerült voltam ahhoz, hogy elhiggyem, amit mondok.

Stevenson főfelügyelő délután jött be a kórházba, olyan kifejezéstelen arccal, amilyet a rossz híreket hozó emberek szoktak felölteni.

– Gyülekeznek a keselyűk. A riporterek megneszelték az erdőben folyó keresést. Csak idő kérdése, hogy kiszagolják a tanúk jelentését, hogy látták Aident. Meghagytuk nekik, hogy ne beszéljenek senkivel, de ezek a dolgok mindig kiszivárognak.

– Találtak valamit az erdőben?

Nem érdekelt a sajtó, csak igazságot akartam szolgáltatni Aidennek.

Stevenson megrázta a fejét.

– Szakadt az eső aznap este, amikor Aiden kitámolygott az útra. A nyomai már eltűntek. Bevetettük a nyomkövető kutyákat is, azokat a ruhákat használva, amiket akkor viselt, de elég hamar elveszítették a szagot. Meglehetősen nagy erőkkel fésüljük át az erdőt bármilyen nyom után. Valamit biztosan találunk, de talán hosszabb időbe telik, mint reméltük.

– Átkozott sajtó – motyogta Jake. – Ha ez a tudomásukra jut, ott lesz minden országos lapban. Igazi rémálom. Nem tehet semmit?

Stevenson ismét a fejét csóválta.

– Ezek a történetek mindig kiszivárognak. Aiden fulladása nagy hír volt tíz évvel ezelőtt. Ez még nagyobb lesz. Tudom, az elmúlt évtizedben megjárták a poklot, és utálom, hogy ezt kell mondanom, de fel kell készülniük. Ez kemény lesz.

Legalább fél percig nem szólalt meg senki. Azt hiszem, a magunk módján mindannyian azon gondolkodtunk, hogyan változik meg a világunk, ha a sajtó lecsap Aiden felbukkanásának a történetére. Valószínűleg ez volt az utolsó napunk, amikor Aiden még csak a miénk, anélkül, hogy a sajtó a nap minden egyes órájában a nyomunkban lenne. Leültünk a kórteremben, Aiden közelében maradva, míg ő közömbösen hagyta, hogy orvosok és nővérek vizsgálgassák. Míg vért vettek tőle, bátorkodtam megfogni a kezét, és igyekeztem nem összerándulni, amikor a tű átszúrta a bőrét. Ennél sokkal rosszabb dolgokat élt át, és én nem voltam ott, hogy fogjam a kezét azokban a rettenetes időkben.

A gyermekpszichológus egy negyvenes éveiben járó nő volt, lenge ruhákban: egy hosszú, lila szoknyában, egy válla köré kanyarított kendőben és ormótlan, tuskószerű cipőben. Bár a megjelenésével nem sugallta egy hozzáértő szakember képét, megnyugtató volt a jelenléte, mint egy örök kedvenc nagynéninek. Halkan, érthetően, gyengéden beszélt.

– Szervusz, Aiden! Cathy vagyok, és azért jöttem, hogy feltegyek neked néhány kérdést, és megtudjam, hogy vagy. Rendben van?

Aiden néma maradt.

– Öm… Dr. Schaffer felhívta a figyelmét Aiden jelenlegi állapotára? – kérdeztem.

Cathy – aki nekem dr. Fosterként mutatkozott be – mosolyogva bólintott.

– Igen. Semmi baj. Nem sietjük el a dolgokat Aidennel.

Azzal ismét felé fordult. Aznap délelőtt vettem Aidennek pár új ruhát, így most egy farmer és egy egyszerű, kék pulóver volt rajta. Valami divatosat akartam neki venni, valami olyasmit, ami egy normális kamasznak tetszene, de fogalmam sem volt, mit viselne egy tizenhat éves fiú. Én tizenhat éves koromban csupa fekete holmit hordtam.

Apu mindig fennakadt a szoknyám hosszán vagy a szemceruzával körberajzolt szememen, de anyu csak fintorgott. Valahogy nem hittem, hogy Aident most érdekelné, hogy ellenem lázadjon.

Egy kis asztalnál ült csendesen a kórterem sarkában. Dr. Foster odaült hozzá, vele szemben, és jegyzetfüzetet meg tollat vett elő a táskájából.

– Szeretnél valamit leírni vagy rajzolni, Aiden?

Izgatottan figyeltem, ahogy dr. Foster áttolja a jegyzetfüzetet és a tollat az asztalon. A kezemet markolásztam, remélve és azt kívánva, hogy Aiden felemeli a tollat. Ha a legcsekélyebb módon is, de kommunikálni tud velünk, már az is valami. Sőt, csodás.

Aiden lebámult a füzetre, de nem mozdult, hogy felvegye a tollat. Beharaptam az alsó ajkamat, míg Rob a jobb, Jake pedig a bal oldalamon állt. Stevenson főfelügyelő magunkra hagyott két „családi összekötő tiszttel”, míg ő visszament az őrsre, hogy tegye a dolgát. A rendőrök a folyosón várakoztak. Denise és Marcus, így hívták őket. Dr. Schaffer az osztályon vizitelt. Bármennyire is úgy éreztem, hogy Aiden az egyetlen gyermek a világon, nem volt az. Még csak nem is az egyetlen, aki hasonló szenvedéseken ment keresztül.

– Talán rajzolhatnál nekünk egy szép képet – folytatta dr. Foster. – Mindegy, miről, bármi lehet, ami az eszedbe jut.

Aiden a tollra és a papírra szegezte a tekintetét, és úgy képzeltem, hogy nagyon szeretné kézbe venni a tollat. Megint a kezemet dörzsöltem, reménykedve, és imádkoztam, hogy így legyen. Aiden előrehajolt, és én is vele hajoltam, majdnem tettem egy lépést feléjük. De aztán mégsem. Ott maradtam pár lépés távolságban, teret hagyva nekik. Bizonyára kellemetlen volt neki, hogy így figyeljük, de szó sem lehetett róla, hogy magára hagyjam a pszichológussal.

Aztán Aiden egyetlen pillanat alatt gyorsan felkapta a tollat, és magához húzta a füzetet. Kifújtam a levegőt, és csak ekkor tűnt fel, hogy eddig visszatartottam. Dr. Foster apró, reményteljes mosolyt villantott rám. Mi van, ha Aiden tud írni? Mielőtt elragadták tőlem, egész ügyesen ment neki egy hatéveshez képest, de fogalmam sem volt, azóta mit tanítottak vagy nem tanítottak neki. Voltak ott könyvei? Vezetett naplót? Szorosan lehunytam a szemem, majd ismét kinyitottam. Aiden rajzolt a füzetbe. Rajzolt valamit.

Rob, majd Jake felé fordultam, a mellkasom emelkedett és süllyedt. Ez jó jel, annak kell lennie. Egy lépés a jó irányba. Végre. És ezek után vajon mennyi időbe telik, mire ismét beszélni kezd? Akkor el tudja majd mondani, mi történt vele. Megtaláljuk az elrablóját, és börtönbe zárjuk, hacsak előbb nem végzek vele. Ha nem lenne börtön… Megráztam a fejem, elhessegetve a sötét gondolatokat, bár egy kérdés megmaradt… Képes lennék rá?

Míg Aiden a füzetbe firkált, ellenálltam a késztetésnek, hogy előrelépjek és áthajoljak a válla fölött. Aiden megérdemelt egy nyugodt percet, hogy kifejezhesse magát. Egy szörnyű történet lappangott benne, amit egy nap majd el kell mondania a világnak. Hagyd levegőhöz jutni! – gondoltam magamban.

Aiden keze lassan megállt. Nem voltam elég közel ahhoz, hogy lássam, mit rajzolt, de azt tudtam, hogy elég gyors vonásokkal firkált, az öklét a papír egyik végéből a másikba húzta, ahogy a tollat irányította.

– Ez csodálatos, Aiden – mondta dr. Foster, amikor Aiden visszatolta neki a füzetet. – És mit ábrázol? Ez az a hely, ahol voltál?

A szívem kihagyott egy ütemet, de Aiden arckifejezése semmit sem árult el. Éppolyan kifejezéstelen és nyugodt maradt, mint korábban.

– Megmutassuk anyukádnak? – kérdezte dr. Foster.

Aiden persze nem válaszolt, de azért az asztalhoz léptem. Dr. Foster falfehér arccal emelte fel a papírt. Azon egyetlen kusza, fekete firka látszott, vad tollvonásokkal, amik szinte az egész oldalt kitöltötték.

11

FEL TUDTAM VOLNA MAGAM POFOZNI, amiért nem jutott eszembe, hogy papírt és tollat adjak Aiden kezébe. Aiden mindig is vizuális gyerek volt. Gyerekkorában ki nem állhatta a kifestőket, inkább egy üres papírra szeretett rajzolgatni vagy festeni. Négyéves korában vettem neki az első festőkészletét. Bishoptown-on-Ouse bővelkedik az olyan helyekben, amik tökéletesek ahhoz, hogy egy fiatal anya és a fia egy festőkészlettel felszerelkezve felfedezze őket. Találtunk egy hatalmas tölgyfát, amit egy undok tündérkirály főhadiszállásává varázsoltunk. Aiden narancssárga és piros leveleket festett egy vastag, barna törzsre. Az Ouse remek helyszín volt egy szökőárhoz, úgyhogy kis szörfös embereket rajzoltam kék hullámaira. Aiden imádott a különböző színekkel festeni. Kimásolta a kedvenc képregényei jeleneteit, és megalkotta a saját, kusza Superman- és Pókember-változatait.

Olyan szülőkkel nőtt fel, akik imádták a művészetet, és nagyon szerettek festeni. És természetesen most is szüksége volt erre a kifejezési eszközre. De a kép, amit abban a kórteremben láttam, nem vallott Aidenre. Éles vonalú és durva volt. Fájt ránézni. Dr. Foster nekem adta a papírlapot, hogy tartsam meg, és amikor hazafelé vezettünk a kórházból, elővettem, és meredten néztem, az ujjammal követve a vonalait.

Egyetlen felismerhető forma sem volt a rajzon. Semmi nem volt rajta, amit fel lehetne használni a nyomozáshoz. Aiden nem egy szép képet rajzolt a börtönéről, sem egy térképet arról, hogy az erdőn belül honnan jött. Semmi más, csak fájdalom és düh látszott a munkáján, és ahhoz, hogy ezt észrevegyem, nem kellett terapeutának lennem. De úgy éreztem, érdemes ismét találkoznunk dr. Fosterrel, így a következő pár hétre egyeztettünk néhány időpontot. Kicsit át kellett szerveznie a dolgait, de sikerült időt szakítani Aidenre, mivel elsőbbséget élvező páciensének tartotta, és ezért hálás voltam.

Másnap dr. Schaffer tájékoztatott, hogy nincs miért továbbra is kórházban tartani Aident. A régi bokasérüléstől eltekintve semmi baja. Az alkata kissé csenevész, de egyébként egészséges. A következő nap hazavihetem.

Az a szombat egyetlen elmosódó folt volt, ahogy hazasiettem, előkészítettem az ágyat a vendégszobában, és kitettem az egyetlen plüssállatot, amit megtartottam, miután a fiamat halottnak hittem. Egy kicsi, puha sárkány volt, piros pikkelyekkel, amik megcsillantak, ha rájuk esett a fény. Anyu vette Aidennek még babakorában, walesi felmenői emlékére. Ráfektettem a párnára, és ráhajtottam az ágyneműt, hogy úgy tűnjön, mintha be lenne takargatva. Ostobaság volt, de kiskorában is így tettem. Aztán kiszedtem a ruhákat a bevásárlószatyrokból, majd összehajtogatva eltettem őket a fiókokba. Szegény Jake odaadta a hitelkártyáját, és egy kicsit túlzásba estem, drága farmerekkel próbálva valamelyest kompenzálni Aident az elmúlt tíz pokoli évért.

Előbányásztam néhány régi festményét is, és kitűztem őket a falra. Aztán újragondoltam a dolgot, és inkább levettem őket. Aiden már nem kisfiú. A sárkány azonban maradt. Kiskorában sosem aludt nélküle. Tudnia kell, hogy emlékszem rá.

Másnap reggel izgatottan ébredtem. Hazahozhatom a fiamat! Mivel vasárnap volt, Jake természetesen nem dolgozott, de megkértem, aznapra hagyjon minket magunkra, hogy nyugodtan berendezkedhessünk. Egyetértett az ötlettel, szívesen tette azt, ami a legjobb Aidennek, és szerintem kicsit bűntudata is volt amiatt, ahogy a kórházban viselkedett.

Rob értem jött az apja kocsijával, hogy bevigyen a kórházba. Úgy gondoltuk, túl sokan lennénk, ha Sonya és Peter is ott lenne. Egyszerűen, csendesen akartuk elhozni Aident. Közben a sajtó réme is fenyegetett. Nemsokára megneszelik a történetet, ebben biztosak voltunk, de mikor, és mennyit tudnak meg? Vártuk, hogy lecsapjanak.

– Készen állsz? – kérdezte Rob, amikor magamra húztam a biztonsági övét.

– És te? – kérdeztem vissza.

Az ingujját korábban feltűrte, és észrevettem egy alóla kikandikáló tetoválás szélét. Fekete volt, egy kicsi, lefelé kunkorodó farokkal.

– Egy sárkány? – kérdeztem.

– Mint Aidené – válaszolta.

– Megtaláltam, és kitettem az ágyára.

– Sosem aludt nélküle – jegyezte meg Rob.

– Tudom. – Az ujjamat a szemem sarkához nyomtam, és erősen koncentráltam, hogy ne lábadjon könnybe. – Nem, nem állok erre készen. De nem hagyom, hogy ez látszódjon. Nem hagyom.

– Semmi baj, Em. Jól csinálod. A fenébe is, jobban csinálod, mint én. Ráadásul neked ott van a… – A hasamra pillantott.

– A baba? Semmi baj, nem tabutéma. Nyugodtan a nevén nevezheted a lányomat.

– A lányodat? Tehát Aidennek kishúga lesz. Ez nagyszerű. Nagyszerű lesz neki.

– Remélem.

Rob az út hátralévő részében csendes volt, és nem tudtam megállni, hogy ne gondolkodjak el rajta, vajon mi járhat a fejében. Pár perc után feladtam, és inkább Aidenre gondoltam. Ideges bizsergést éreztem a hasamban, amikor beálltunk a kórház parkolójába. Október eleje volt, és a kövezett terület szélén álló öreg platánfa levelei lassan borostyán- és aranyszínűvé váltak. Az őszi színeket alacsonyan húzódó ködfátyol tompította, ami a parkoló autókat is elhomályosította. Az ablaktörlő nyikorgott az üvegen, tejszerű csíkokká maszatolta a szemerkélő esőt.

– És, milyen ember? – kérdezte Rob, amikor kicsatolta a biztonsági övét.

Olyan tekintettel néztem rá, mintha csak azt kérdezném: „ki?”, így, hogy Aiden kórházban volt, egész sok időt töltöttem együtt Robbal, és már kezdtem megnyugodni a jelenlétében. Eszembe jutott, hányszor néztem így Robra, amikor még együtt voltunk. Mindig próbára tette a türelmemet, ám akkoriban ez jó, izgalmas dolognak tűnt.

– Hewitt.

– Támogató – feleltem. – Megbízható. Jó férj. És nagyszerű apa lesz.

– Akkor jobb, mint én.

– Ó, az ég szerelmére! – fakadtam ki rekedten, a Ford ajtajával küszködve. – Mit számít ez? A rohadt életbe, nőj fel, Rob! Nem voltál itt, én pedig továbbléptem. Boldog vagyok, oké? Ami megtörtént, megtörtént, és különben sem számít már. Semmi sem számít. Csak Aiden. – Elengedtem a fogantyút, és felsóhajtottam. – Tehát képes vagy ezzel megbirkózni? Képes vagy legyűrni a szánalmas problémáidat, és férfiként viselkedni? Apaként? Mert ha nem, akkor fordulj vissza, most azonnal hajts ki ebből a parkolóból, és soha többé ne gyere vissza Aiden életébe! Neki most stabilitásra és szeretetre van szüksége. Ez most nem vagy-vagy helyzet. Mindkettőt meg kell adnod neki.

Rob megadólag felemelte a kezét.

– Oké, oké. Tudom, rendben. Tudom, hogy erre van szüksége. Itt leszek mindkettőtöknek. Ígérem.

Szavai hallatán éreztem, hogy egy részem megkönnyebbül, és fullasztó súly emelkedik fel a mellkasomról. Ki gondolta volna, hogy erre van a leginkább szükségem: a megerősítésére, hogy segíteni fog? Azt hiszem, eddig túl sok súlyt cipeltem egyedül ahhoz, hogy normálisan tudjak lélegezni.

Odakint szitált az eső, és a szél megzörgette a vörösesbarna leveleket. Bár kis épület volt egy tehetős vidéken, a St. Michael s így is kifakult kórház benyomását keltette, piszkosbézzsel festett külsejével és mohától piszkos bejárati lépcsőjével. Szorosabbra húztam a gyapjúkardigánomat a nyakam körül.

Felmentünk az ismerős lépcsőkön az osztályra, és udvariasan váltottunk pár szót dr. Schafferrel. A rendőrség családi összekötő tisztjei már ott vártak. Denise Ellis közrendőr alacsony, de izmos, afro-karibi származású nő volt. Marcus Hawthorne közrendőr magas, nyurga, sápadt férfi volt, vörös hajjal. Bár jobban örültem volna, ha Stevenson főfelügyelő avat be minket a legújabb részletekbe, ők ketten is udvariasak és szakszerűek voltak. Sosem emelték fel a hangjukat, és mindig hoztak nekünk teát és kávét.

Beléptünk Aiden szobájába. Aiden az ablaknál állt, és kibámult rajta. Farmer és csíkos pulcsi volt rajta, amit korábban hoztam be neki. A haját nem vágták le, így az még mindig ziláltan lógott a vállára. A szeme sarka kissé kivörösödött, bár kételkedtem benne, hogy a sírástól. Valószínűleg inkább rosszul aludt éjszaka. Reméltem, hogy nincsenek rémálmai, de szinte biztosra vettem, hogy vannak.

– Készen vagy? – kérdeztem, ismét azzal az erőltetettnek hangzó, élénk, vidám hanggal. Folyton azok az idegesítő, csillogó szemű, szőke tévébemondók jutottak róla eszembe a gyerekcsatornákon, akiknek az arcukra fagyott az állandó vigyor.

Aiden ellépett az ablaktól, de most sem szólt semmit. Nem is igazán nézett rám, de legalább közelebb jött. Ez már egész jó kezdet. Ezzel elismerte a jelenlétemet. A semminél jobb.

– Rendben, öcskös – mondta Rob. – Jobb, ha elbúcsúzol dr. Schaffertől és a többiektől. Hazaviszünk, pajti. Anyu előkészítette neked Walnutot, a sárkányt.

Erről a részletről majdnem meg is feledkeztem. Aiden kitartott amellett, hogy Walnutnak hívjuk a sárkányát, mert anyu imádta a Walnut Whips édességet, és mindig cukkoltam a függősége miatt. Aiden valamiért érdekesnek találta ezt a kapcsolatot a nagyi és az édesség között. Az ismerős név szíven ütött, akár egy érzelmi bomba, ami aztán felrobbant bennem, és végigcikázott a testemen. Ez mind az enyém volt. Ilyen tökéletes, boldog időszak volt.

Aiden némán követett minket, ahogy a kórházon át visszaindultunk a parkolóba. A léptei csendesek voltak, bár továbbra is merev testtartással járt. A farmer és a pulcsi, amit vettem neki, sokkal fiatalabb gyerekeknek készült, mégis kissé bő volt rá. Dr. Schaffer meghagyta, hogy sok fehérjében gazdag ételt főzzek, mint például csirkét és halat, hogy kifejlődjenek az izmai.

Legszívesebben megfogtam volna a kezét, miközben végigkísértük az épületen, de mégsem tettem, mivel tudtam, mennyire nem szereti, ha hozzáérnek. Ehelyett hozzáigazítottam a lépteimet, hogy mellette menjek, vele együtt nézve szembe a többiekkel a kórházban.

Az ápolók abbahagyták, amit éppen csináltak, hogy megbámulják a fiút, aki a halottaiból tért vissza. A betegek és a látogatók kikukucskáltak a kórtermek ajtaján. Minél közelebb értünk a kórház bejáratához, annál erősebben éreztem a közelgő rémületet. Denise-re néztem, és láttam, ahogy megfeszül az állkapcsa. Ő is érezte.

A hír kiszivárgott.

Ha a kórház dolgozói és a betegek tudták, ki Aiden, az azt jelentette, hogy a pletykák Aiden különös visszatéréséről terjedni kezdtek. De vajon milyen messzire jutottak?

Még csak két-három lépést tettünk meg az üvegajtón kívül, amikor egy vékony, de jó erőben lévő, horgas orrú férfi lépett elénk.

– Matthew Grey a Yorkshire Posttól. Ő lenne Aiden Price?

Marcus előrelépett, elállva a tolakodó férfi útját, míg Denise odasúgta nekem:

– Ne mondjon semmit!

Robbal lehajtottuk a fejünket, és továbbmentünk, gyengéden terelgetve Aident, de a férfi kikerülte Marcust, és egyenesen Aidenhez fordult.

– Te vagy Aiden Price?

– Ne jöjjön a közelébe! – mordultam rá összeszorított fogaimon keresztül.

Ezúttal megfogtam Aiden kezét. Elhúztam a riportertől, és az autóhoz siettem vele, miközben a szívem hevesen vert, a mellkasom feszült.

Egyelőre csak ez az egy firkász jött. Legközelebb már nem lesz ekkora szerencsénk.

12

DENISE ELLIS KÖZRENDŐR azonnal feltette a vizet forrni, amint hazaértünk.

– Hamarosan kiderítik, hol laknak – figyelmeztetett. – Nem jöhetnek a ház közelébe, de a fényképezőgépeikkel ott ólálkodnak majd a birtok határain. Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy távol tartsuk őket. Időbe telhet ügyvédet keríteni, és talán valakit a PR-tól, hogy segítsen.

Nem akartam ezzel foglalkozni. Aiden még csak most vette le a cipőjét. Tépőzáras sportcipőt vettem neki: azt sem tudtam, meg tudja-e kötni a cipőfűzőjét, és ha nem, nem akartam, hogy zavarban legyen miatta. Mindannyian feszélyezetten ültünk a konyhában. Csak arra tudtam gondolni, hogy Ellis közrendőr épp most hagyta ott a teafiltert a nagyon drága kőrisfa pulton, ami talán nyomot hagy majd, és hogy Hawthorne közrendőr még csak le sem vette a csizmáját.

– Valóban szükséges ez? – kérdeztem. A kezem megint kezdte: az egyik a másikat dörzsölgette. – Nem kerül ez sokba?

Denise tejet kevert a teába.

– De, viszont sok pénzt is kereshet, tudja. Ott vannak az újságoknak, a tévéknek adott interjúk és a hasonlók. Jól fizetnek, és így el tudja mondani a történetét. – Abbahagyta a kevergetést, és felnézett rám. – De ne beszéljen senkivel, amíg a nyomozás le nem zárul. Csak azután beszélhet a sajtóval, hogy rács mögé juttattuk az elrablót.

– Senki sem mesélheti el ezt a történetet, csakis Aiden.

– Tudom, de üldözni fogják. Annyit tehetünk, hogy ha szeretné, közzéteszünk egy nyilatkozatot, amiben megkérjük, hogy hagyják önöket békén ezekben a nehéz időkben. Sosem működik, de ha aztán átlépik a határt, nem mondhatja, hogy nem figyelmeztette őket.

Átnyújtott egy csésze forró teát, amit megfújtam, hogy lehűtsem.

– Jobb, ha békén hagyják Aident – mondta Rob. – Nem zaklathatják, nem igaz? Hiszen még kiskorú. Egy gyerek.

– Az a baj – szólalt meg Marcus –, hogy már tudják, kicsoda Aiden. Más esetben nem hagynánk, hogy a neve a sajtó tudomására jusson, de azt már az árvízkor megírták. Mindenki ismeri a nevét.

A szívem összeszorult. Csak annyit akartam, hogy Aidennek boldog, normális otthona legyen mindazok után, amin keresztülment. De máris híres volt, és még csak fogalma sem volt róla.

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk megbirkózni mindezzel.

Denise igyekezett megnyugtatóan mosolyogni, de sem Rob, sem én nem viszonoztuk.

A tea kihűlt az asztalon, míg körbevezettük Aident új otthonában. Nyugodtan követett minket apró, merev lépéseivel. Azon kaptam magam, hogy összevissza fecsegek, olyan kétségbeesetten meg akartam törni a csendet.

– A szőnyegeket Jake választotta, imádja a fehéret és a krémszínt. Nagyon kedves ember. Majd nemsokára megismered. De arra gondoltam, hogy előbb a helyet szoknád meg. Jake nemsokára hazajön, és akkor jobban megismerhetitek egymást. Elment nekünk bevásárolni, és elintéz pár dolgot. Nemsokára egy mindennel felszerelt otthont teremtünk számodra. Egy rendes otthont.

– Ebben a házban nem igazán lehet kilötykölni semmit, ugye? – kérdezte Rob felvont szemöldökkel, ahogy tekintetét végigjáratta a kanapékra terített, ízléses krémszínű takarókon.

Úgy döntöttem, nem veszek róla tudomást.

– Ez pedig az egyik festményem. Jake ötlete volt, hogy tegyük ki a falra.

A nagy, absztrakt akrilképre mutattam, ami a folyosó falán lógott. Nem sokkal az árvíz után festettem. Számomra az óriási fájdalmat szimbolizálta, ahogy a piros szín a kék árnyalatokkal keveredett, de Jake ragaszkodott hozzá, hogy tegyük ki. Azt mondta, ez mind közül a legkedvesebb műalkotása, és képtelen voltam ellenállni izgatott mosolyának. Egy idő után, ha a képre néztem, már inkább a mosolyát, és nem Aiden vízben lebegő kabátját láttam. Talán most, hogy Aiden visszatért, mást is képes leszek látni a színek örvényében.

– Jól néz ki, Em – jegyezte meg Rob.

Még sosem mutattam meg neki a festményt, még az árvíz utáni időkben sem. Végig megtartottam magamnak. Csak amikor Jake rám talált, amikor egyik kezemben egy késsel, vörös karral ültem a földön egy kupac szakadt festővászon mellett, akkor fedtem fel először valakinek.

– Aztán itt balra van a lenti mosdó.

Elfordultam Robtól, hogy elrejtsem kipirult arcomat.

– Azt mondod, lenti mosdó? Milyen előkelő.

Egy grimasszal válaszoltam. Nem mintha az ő szüleinek nem lenne szép háza. Elvből elítélte az elegánsabb dolgokat. Kamaszkorunkban még aranyos volt. Tetszett ez a lázadó oldala és az, ahogy panaszkodott a középosztálybeli neveltetése miatt, de most már inkább éretlennek tűnt.

– Nem mintha bármi baj lenne vele – tette hozzá Rob sietve, megérezve az ingerültségemet.

– A szobád és a mi szobánk Jake-kel odafent van. Ott is van fürdőszoba, káddal és zuhanyzóval. – Elindultam a lépcsőn, majd hátranéztem, és észrevettem, hogy Aiden nem követ minket. – Semmi baj, csak lassan, nyugodtan.

Összenéztem Robbal. A gyomrom mélyét és azt a korty teát, amit Denise csinált nekem, aggodalom szorította össze. Erre nem gondoltam. Tudtam, hogy Aiden merev lábbal jár, és hogy a fogság tíz éve alatt nem sok lehetősége volt mozogni, de az nem jutott eszembe, hogy talán hosszú évek óta nem ment fel lépcsőn. Ez is az egyik olyan pillanat volt, amikor Aiden traumájának mértéke teljes erővel hasított belém. Ezen ment hát keresztül. Ezt kellett elviselnie. Ezt. Még az emeletre sem tud felmenni. Bármelyik másik tizenhat éves képes lenne felszaladni, kettesével szedve a fokokat. Az iskolában folyton láttam őket, ahogy le-föl szaladgálnak a lépcsőkön. Általában rájuk szóltam miatta, mire egy „elnézést” érkezett válaszul.

Aiden csak állt ott, a legalsó lépcsőfokra meredve. Visszamentem hozzá, és habozva a karjára tettem a kezem.

– Oké, akkor egyik nagy lépés a másik után.

Gyengéd, bátorító szavakkal sikerült elérnem, hogy megmássza az első pár fokot. A homlokán verejték gyöngyözött, a szemöldökét összevonva koncentrált. Az első néhány lépés után ráérzett a dologra, és elengedtem a karját.

Rob odafent várt minket karba tett kézzel és feszesre húzott szájjal. Tudtam, mire gondol. Sorra veszi azokat a dolgokat, amiket legszívesebben megtenne a fiunk elrablójával.

– Erre, Aiden. – Kezdtem rosszul lenni a saját hangomtól. Nyilvánvaló volt, hogy az élénk vidám hangszín alatt a saját fájdalmam repedései húzódnak. Betegnek és gyengének hangoztam, ahogy kétségbeesetten igyekeztem, nehogy könnyekben törjek ki. Egy részem azt kívánta, bárcsak még a kórházban lenne Aiden, hogy ne kelljen látnom megtört tekintetét az otthonunkban. Valahogy itt rosszabb volt. A kórházak tele vannak szomorú, kifejezéstelen arcokkal, de egy otthonnak boldog helynek kéne lennie. Eltekintve az olykori zsivajtól, mosolygó arcokkal és nevetéssel kéne megtölteni, nem pedig hátborzongató, nyomasztó csenddel. – Ez a te szobád. Remélem, tetszik. Tettem pár ruhát a fiókokba, nézd! És a szekrénybe is. A farmerek itt vannak, az alsónemű itt. A folyosói szekrényben találsz törülközőt. És nézd! Tudom, hogy ostobaság, de itt van Walnut.

Előhúztam a sárkányt az ágynemű alól, és úgy emeltem fel, mintha valami értékes műalkotás lenne. Aiden csak bámult rá.

– Ugyan, pajti! Hiszen emlékszel Walnutra – mondta Rob. – Minden este vele aludtál.

– Apu néha Wallynak hívta, a nagypapa pedig… – Elhallgattam, mert eszembe jutott, hogy még mindig nem mondtam el Aidennek, hogy a nagyszülei meghaltak.

Mielőtt még bármi mást mondhattam volna, Aiden előrelépett, és egyetlen gyors mozdulattal kikapta a sárkányt a kezemből, ami megdöbbentő volt a mozdulatlansága után. A sárkányra meredt, én pedig visszafojtottam a lélegzetemet. Ez lesz vajon a pillanat, amikor megtöri a hallgatását? Figyeltem, ahogy a kezében forgatja a sárkányt, és vártam valamire… bármire. Egy nyöszörgés is elég lenne. Egy felkiáltás. Egyetlen szó. Egy hang. Bármi, ami azt jelzi, hogy Aiden még itt van valahol, egészségesen és élettel telin, arra várva, hogy elmesélje az anyukájának mindazt a sok rossz dolgot, ami vele történt.

Azonban csak felemelte a fejét, és a szokásos kifejezéstelen tekintettel nézett rám. Gesztenyebarna szeme éppolyan volt, mint előtte, semmiféle érzelem nem látszott benne.

– Oké, nos, most megmutatom az én szobámat – mondtam, és ezúttal a hangom valóban megbicsaklott.

Amikor belefáradtam, hogy folyamatos beszéddel töltsem ki a csendet, és Rob is kifogyott a mondanivalóból, bekapcsoltuk a tévét a nappaliban, és hagytuk Aident, hadd nézzen egy gyerekcsatornát. Készítettem neki egy csésze tejes teát nutellás pirítóssal, és hagytam, hadd bámulja a kanapéról a képernyő színes képeit.

A konyhában aztán elengedtem magam. Rob ingébe sírtam, szabad folyást engedve könnyeimnek, amíg el nem apadtak. Rob főzött nekem egy borsmentateát, és leültetett a padra az asztal mellett. Denise félszegen lézengett körülöttünk, feltörölte a kiloccsant teát, és elmosta azt a néhány tányért, amit a hazaérkezésünk óta használtunk. Marcus nagyrészt a telefonját nézegette, vagy esetlenül nekidőlt az egyik széknek. Miután Rob egy ideig bosszúsan meredt mindkettejükre, Denise kimentette magát, és útközben Marcust is magával húzta.

– Mi a fenéhez fogok kezdeni?

Egyik kezemmel végigsimítottam a hasamon, és eszembe jutott az az idő, amikor még Aidennel voltam várandós. Maga volt a pokol. Hánytam, fájt a hátam, rettenetes volt a szülés. Nem számítottam arra, hogy különleges kapcsolatom lesz Aidennel, de amint a szülésznő a karomba tette, ráébredtem, hogy addig a pillanatig nem is tudtam, mi az a szeretet. A fájdalom és a rosszullét elpárolgott. Mintha egy másik nő hányt volna egy szemetesbe az iskolacsarnok közelében és vajúdott volna majdnem húsz órán át. Mindez sosem történt meg. A gyönyörű kisbabám épp most érkezett meg, épp most huppant a karomba, és ezzel el is dőlt életem hátralévő része.

– Csak időre van szüksége. – Rob belekortyolt a teájába, és vágott egy grimaszt. – Mi ez a szar?

– Rosszul áztatott gyógynövénytea. Meddig hagytad benne a filtert?

– Nemtom, Em. Megváltoztál. Krémszínű szőnyegek, gyógytea? Ez nem te vagy. Emlékszel, hogy ünnepeltük Aiden születését?

– Egy fél üveg vodkával egy padon, a Rough Valley-nél. Emlékszem. Egy párnán kellett ülnöm, mert még fájt az öltés helye. Ott ültünk, Aidennel a rám kötött kendőben, amíg le nem hűlt az idő, aztán mentolos cukorkát ettünk, mielőtt visszavittük a szüleimhez. Jó, hogy még a vodka előtt lefejtem a tejem. De jézusom, Rob, szerinted ez jó volt? Felelőtlen kamaszok voltunk. Képzeld, mi lenne, ha még mindig vodkát iszogatva üldögélnénk! Aidennek stabilitásra van szüksége.

– Igen, tudom. – Rob a kerámiabögrét kocogtatta, és lenézett a teájára. – Csak annyira megváltoztál. Olyan… nemtom…

– Olyan mi?

– Ez valóban boldoggá tesz? – Végigmutatott a konyhán, a rendezett polcokon és a szekrényajtók makulátlan felszínén. – Hol van a jelleg? Hol a te hatásod? Mindez ő. Ott van az az egy képed, ami amúgy az egyetlen színes cucc ebben a házban, minden más csak olyan… steril.

Utáltam a szavaiban rejlő igazságot, és abban a pillanatban őt is utáltam. Felálltam, fogtam a bögréjét, és kiöntöttem a tartalmát a mosogatóba. Amúgy sem akarta meginni.

– Jobb, ha most mész.

– Ne felejtsd el elöblíteni azt a bögrét! – A szék a padlót karcolta, ahogy eltolta az asztaltól. Felkapta a dzsekijét a szék támlájáról, és magára rángatta. – Nem lenne jó, ha teanyomok maradnának a tökéletes krémszínű pulton. És a rohadt életbe is, nehogy leöntsd a szürke ruhádat a bézs színű házadban! Megyek, és elbúcsúzom Aidentől.

Letettem a bögrét a mosogatóba, és felsóhajtottam.

– Ne menj!

Rob megtorpant. Levette a dzsekijét, és szinte azonnal átölelte a derekamat, kissé nyújtózkodva, hogy a köztünk dudorodó hasamtól átkarolhassa a hátamat. A fejét a vállamra hajtotta.

– Hiányoztál, Emma.

– Nem… nem így… Nem így értettem. – Elhúzódtam tőle, és lehámoztam magamról a kezét. – Nem. Nekünk… Ki kell találnunk, mit csináljunk. – Sietve megkerültem, és lesütöttem a tekintetem. Éreztem, ahogy az arcomat elönti a zavar meleg pírja. – Mármint ki kell találnunk egy tervet, hogy mit kezdünk a sajtóval, és hogyan kezeljük Aident, amíg jobban nem lesz. – Végül felemeltem a fejem, és a szemébe néztem. – Jake gyermekét várom, Rob. Ez nem helyes.

13

TALÁN MEGLEPŐ, DE AZ ÁRVÍZ és Aiden eltűnése előtt sosem gondoltam magamat rossz anyának. Még tizennyolc évesen, amikor egy baba feküdt a mellemen, akkor sem rágódtam olyasmin, hogy jó vagy rossz anya vagyok-e. Egyszerűen csak úsztam az árral. Akkor etettem, amikor etetni akartam. Vicces voltam, amikor annak kellett lennem. Kreatív voltam, amikor éppen olyan hangulatban voltam. Voltak alkalmak, amikor Aiden sírt vagy hisztizett, amikor mély levegőt kellett vennem, és ilyenkor szívesen kortyoltam volna még abból a vodkából, amit Robbal a Rough Valley erdőnél ittunk a padon, de nem sok ilyen eset adódott, és akkor sem hagytam teret az érzésnek.

Sosem voltam olyan anyuka, aki minden kütyüt és új keletű játékot azonnal megvesz, csak hogy lecsillapítsa az ő kis drágáját. Sosem kompenzáltam túl, ha bűntudatom támadt, amiért rácsattantam a drágaságomra, vagy elveszítettem a türelmem a több pohár chardonnay után. Nem mintha elítélném az ilyen embereket. Mindannyian boldogulni igyekszünk ebben az életben. Nem ítélkezem az emberek felett az eszközeik miatt, amikkel igyekeznek megbirkózni az élettel, de én egyszerűen nem ilyen voltam. A korom ellenére (vagy talán éppen azért), mindig nyugodt voltam a szülői képességeimet illetően, és anyu végig segített a maga higgadt stílusában.

De most… Nos, most épp az ellenkező volt a helyzet. Elkényeztettem a gyerekem. Hogy Aiden jobban legyen, olyan ételeket kellett készítenem, amiket dr. Schaffer javasolt, amit meg is akartam tenni, de mellette szerettem volna jóvátenni mindazt, amin keresztülment. Be akartam neki bizonyítani, hogy még vannak szép dolgok a világon. Máris Aiden kedvenc ételeit próbáltam felidézni. Édesszájú fiú volt, és időről időre megengedtem neki, hogy egyen valamennyi édességet. De most szinte mindent elé szórtam: Mars és Snickers szeleteket és Kinder tojásokat, bennük Star Wars-os játékfigurákkal. Mindenféle nyalánkságból bevásároltam. Csináltam neki forró csokit és vajas pirítóst. Amikor Jake azon a vasárnap estén hazajött, tepsis hot dogot készítettem, vastag fehérkenyér-szeletekkel és némi sült krumplival, mert emlékeztem, hogy azt mennyire szereti. Közben végig bárgyú mosoly ült az arcomon. Olykor megláttam a tükörképem a mikró fényes ajtajában, és eltűnődtem, hogy vajon a Batman-filmek Jokere szállt-e meg.

Valamiféle ideges, elektromos energia töltött fel, ami most kiáramlott belőlem, ahogy a konyhában tevékenykedtem. Még a kezemet is eszeveszett sikálással mostam meg a szokásos gyors öblítés és szárítás helyett.

– Aiden, szeretném, ha tudnád, hogy ez az otthonod, ahol szeretettel látunk – mondta Jake, míg életem két férfija körül sürgölődtem, és próbáltam nem gondolni arra, amikor Rob ugyanezen a helyen átkarolt. – De van pár szabály.

Megfordultam, és figyelni kezdtem. Úgy tűnt, Aiden figyelmesen hallgat. Már azon voltam, hogy megmondom Jake-nek, hogy finoman beszéljen vele, de határozottan magára vonta Aiden figyelmét, és bár nem értettem egyet azzal, hogy ilyen hamar szabályokkal traktáljuk, jó volt látni, hogy a fiam tényleg figyel. Így hagytam, hadd folytassa.

– Igyekszünk rendet tartani a házban. Rögtön használat után elmossuk az edényeket, és a helyükre tesszük a dolgokat. De emiatt ne aggódj annyira, rendben? Ne idegeskedj miatta! Segítünk majd neked. Rendben, kölyök?

Nem tudtam megállni, hogy el ne mosolyodjak. Jake tényleg a tőle telhető legjobb módon igyekezett kezelni a helyzetet.

Miközben az ételt kevergettem, Aiden Jake irányításával megterített. Együtt tették fel a terítőt és a tányéralátéteket. A látvány megmelengette sérült szívemet. Bárcsak Aiden elmosolyodna vagy mondana valamit! Talán egy időre be kell érnem a figyelmes hallgatással is. Ám az, ahogy Aiden csendesen követte Jake utasításait, előrelépésnek tűnt, és most még jobban szerettem Jake-et azért, ahogy a lelkileg sérült fiamat kezeli.

– Oké, ki kér hot dogot?

Jake úgy emelte a levegőbe a kezét, mint egy túlbuzgó gyerek az iskolában.

– Én mindenképp kérek. És te, Aiden?

– Remélem, mindketten éhesek vagytok – mondtam, próbálva kitölteni a csendet, mivel Aiden figyelmen kívül hagyta a kérdést.

Ahogy letettem a forró tálat az asztalra, megszólalt a telefon.

– Felveszem.

Jake hátratolta a székét, de én megráztam felé a kezem és a fejem.

– Már úgyis állok. Ti csak igyátok a teát, amíg még meleg.

Kitopogtam az előszobába, hogy felvegyem a telefont. Csak kevesen kerestek volna a vonalas telefonon, ami megmagyarázza, miért kalapált a szívem a szürke gyapjúpulcsim alatt. A fejemet csóválva próbáltam megszabadulni az irracionális, szorongás okozta melegségtől, ami lassan szétáradt a véremben.

– Halló?

– Emma, Stevenson főfelügyelő vagyok. Jól van?

– Igen. Minden rendben?

– Minden rendben, Emma. De szeretném megbeszélni magával egy ötletemet.

Másnap reggel a jobbomon Aidennel, a balomon dr. Fosterrel a Rough Valley erdő szélén álltam. Kamaszkorunkban csak „vad rengetegként” emlegettük, ahol vadulhattunk és vadul piálhattunk. Számomra az erdő mindig is egyet jelentett az ostobasággal, a fiatalsággal és a felelőtlenséggel. Aznap, amikor Aiden mellett álltam, a hely nem is állhatott volna távolabb fiatalságom „vad rengetegétől”. Anyaként volt ott fontos feladatom.

Egyetértettem Stevenson főfelügyelővel abban, hogy ne verjük nagydobra a szándékainkat. Jake velünk akart jönni, de azt javasoltam, inkább menjen be az iskolába. Minél kisebb a felhajtás, annál jobb. Nem szóltam Robnak, és próbáltam nem idegeskedni emiatt. Meg fogja érteni? Itt akarna lenni, ezt jól tudtam, de nem akartam Aident egy kisebb tömeggel terhelni.

Mindannyiunkon vízálló kabát volt az eső ellen. Aidené vadonatúj volt, pár nappal korábban vettem. De a gumicsizmára már nem gondoltam, így be kellett érni a sportcipővel.

Szürke, borús nap volt. Egy semmilyen nap. Egy olyan nap, aminek nem is kéne jelentőséggel bírnia. És mégis… különleges nap volt attól, ami történni fog. Az alacsonyan gomolygó köd már szinte szépnek tetszett. Az eső a dzsekim kapucniján kopogott. A levegő nem mozdult, még szellő sem rebbent, így az eső függőlegesen esett. Az ágak között ködfátyol lebegett, eltakarva előlünk az erdőbe vezető ösvényt.

– Vártam volna még – mondta Stevenson. – De így, hogy az ügy kezd kiszivárogni, úgy gondoltam, jobb most megpróbálni, mielőtt a sajtó még mindenhova követni kezd minket. Hogy boldogul Aiden?

Burkolt kérdés volt, ezt mindketten tudtuk. Természetesen Stevenson főfelügyelő is türelmetlenül várta, hogy Aiden megszólaljon. Mint mindannyian.

– Kis lépésekkel – feleltem. Majd hozzátettem: – Továbbra sem mondott semmit.

– Bele fog telni egy kis időbe, főfelügyelő – jegyezte meg dr. Foster.

Örültem, hogy ott van, bár eddig elég csendes volt. Néha jó, ha más nő is van a közelben, főleg ha olykor-olykor kifejezi támogatását.

Stevenson bólintott, keskeny szája még vékonyabb vonallá húzódott komor tekintetétől. Könnyű volt leolvasni az arcáról a csalódottságot.

– Tudja, mit szeretnék ma kérni Aidentől, ugye?

Végignéztem a magával hozott kis csapaton. Csak két másik rendőr volt jelen, mert Stevenson nem akart sok emberrel érkezni, nehogy ráijesszenek Aidenre. Azért jöttek, hogy bármilyen bizonyítékot begyűjtsenek, amit találnak. Egyik kezemmel a másikat szorongattam, majd ellazítottam, igyekeztem nem dörzsölgetni őket. A kezemen fájdalmas kiütés jelent meg, aminek nem tett jót a folytonos vakargatás.

– Igen, megértettem. De szerintem még túl korai.

Ezt ösztönösen éreztem. Ha Aiden még nem kész rá, hogy szóljon hozzánk, kétlem, hogy készen állna megmutatni nekünk dolgokat, bár adtam neki tollakat és papírt, ha esetleg meggondolná magát. Eddig semmi mást, csak firkákat rajzolt.

– Meg kell próbálnunk – mondta Stevenson főfelügyelő. – De nem kell siettetnünk.

A fákról a keskeny útra pillantottam tőlem balra. Direkt ahhoz a ponthoz közeli helyet választottunk, ahol a sofőr észrevette Aident, ahogy kitántorog az erdőből. Itt vették fel, és innen vitték a rendőrségre. Mi van, ha ők voltak azok? – töprengtem, de aztán elvetettem a gondolatot. A rendőrség már biztosan megvizsgálta ezt az eshetőséget is. Különben is, miért vinnék be az elrablói Aident a rendőrségre? Megróttam magam az ostobaságom miatt. Nem leszek nagy segítség ebben az ügyben, ha képtelen vagyok logikusan gondolkozni.

Aidenhez fordultam, aki éppolyan mozdulatlan volt, mint mindig, és a ködös erdőbe bámult. Semmi sem utalt arra, hogy egyáltalán felismerte volna a környezetét, arra meg főleg nem, hogy valamiféle pszichológiai törést szenvedett volna egy traumatikus élmény miatt. Épp itt történt, ezen a helyen. Lehet… lehet, hogy már azelőtt sem beszélt. Az orvosok MRI-vizsgálatot végeztek rajta, hogy lássák, szenvedett-e agykárosodást, de nem találták nyomát. Bár nem beszélt, értett minket, járt, felöltözött, fogat mosott, és mindezt tökéletes mozgáskoordinációval. Semmi nem utalt arra, hogy tanulási nehézségei lennének, bár az orvos közölte, hogy az autizmus sincs kizárva. A szívem mélyén azonban tudtam, hogy ez nem autizmus. Hatévesen, mielőtt elragadták tőlem, Aiden semmilyen jelét nem adta az autizmusnak. Ezt a némaságot a többévnyi trauma váltotta ki. Többévnyi. Hogy fogom valaha is megszokni ennek a gondolatát? Többévnyi rendszeres, kegyetlen bánásmód. Csoda, hogy még egyáltalán képes emberként viselkedni.

Letöröltem a verejtéket a homlokomról, és összeszedtem magam.

– Készen állsz?

Aiden kapucnija a fejére volt húzva, így nem láthattam a szemét. A dzseki túl hosszú ujja eltakarta a kezét, de az volt az érzésem, hogy Aiden ökölbe szorítja a kabát alatt. Még merevebbnek tűnt, mint általában. Talán tévedtem. Talán jobban felzaklatja az erdő látványa, mint gondoltam.

– Aiden? Meg tudod nekünk mutatni, honnan jöttél? Emlékszel arra az estére, amikor előjöttél az erdőből? Ezen az úton sétáltál. Akkor is esett, de este volt és sötét. Nem volt rajtad kabát, nem úgy, mint most. Csak egy farmert viseltél, semmi mást. – Stevenson főfelügyelő javasolta, hogy próbáljam feleleveníteni Aiden emlékeit azzal, hogy minél több részletet megemlítek. – Onnan jöttél elő az erdőből. – Arra fordultam, hogy megmutathassam neki. – Aztán kimentél az útra, csakhogy nehezen tudtál járni. Nem hiszem, hogy olyan régóta sétáltál volna.

Elhallgattam, hogy ismét egyenletesen bírjak lélegezni.

– Jól csinálja, Emma. Folytassa! – biccentett felém dr. Foster bátorítóan.

Mély levegőt vettem. Stevenson főfelügyelő zsebre dugott kézzel, feszülten figyelt. Bár minden tőle telhetőt megtett, hogy közömbös arcot vágjon, láttam a feszültséget a testtartásában, és tudtam, mennyit jelentene a számára, ha ez működne. Én is nagyon szerettem volna, ha működik, de megvoltak a kétségeim.

– Talán ha bemennék az erdőbe egy kicsit? Bejönnél velem, csak egy kis sétára? – vetettem fel. Amikor Aiden nem válaszolt, próbaképpen tettem pár lépést előre. Nem követett. Kinyújtottam felé a kezem. – Gyere sétálni anyuval! – A hangom kétségbeesetten megremegett. Pislogva elfojtottam a feltörni készülő érzéseimet. – Nagyon örülnék neki, ha sétálnál velem. Tényleg szeretném tudni, Aiden. Szeretném tudni, mi történt, és honnan jöttél. Megmutatod nekem?

Először a bal lábát emelte meg, mire a szívem reményteljesen nagyot dobbant. Aztán még egy lépés. A mozdulatai még merevebbek voltak, mint korábban, mintha egy robot tette volna meg az első lépéseit. Újabb lépés. Bólintgatva bátorítottam, és olyan szélesen mosolyogtam, hogy a bőröm szinte felrepedt a szám sarkánál. Fájt az arcom. Újabb lépés. De valami nem stimmelt. Aiden zihálva vette a levegőt.

– Semmi baj – buzdítottam. – Itt vagyok, semmi baj nem érhet. Biztonságban vagy, ígérem. Stevenson főfelügyelő gondoskodik róla, hogy így legyen. Ő olyan, mint egy testőr. Olyan erős, mint Superman. – Kerültem Stevenson pillantását, attól tartva, hogy talán felnevet, vagy sokkal inkább, hogy vág egy grimaszt. – Semmi baj, Aiden.

Az eső tovább szitált, egyre sűrűbben, szinte elnyelte a hangomat. Ismét tettem pár lépést előre, és beléptem az erdő szélén álló fák közé. Nagy erdő volt, majdnem olyan nagy, mint egy nemzeti park, de sosem nyerte el ezt a címet. Beszélték, hogy egy része magántulajdonban van, más részei pedig az egyik dombon álló és a falura néző impozáns, történelmileg jelentős házhoz tartoztak. Gyakran mászkáltam az erdőben Robbal, vodkát, cigarettát és még rosszabbakat vittünk a mélyére. Bár hideg volt és sötét, Rob jelenléte mindig egyfajta bizsergető izgalmat okozott, ami felmelegítette a végtagjaimat. Ám most más volt. Semmi mást, csak fájdalmat láttam a fák között leselkedni. Azt a fájdalmat, amit a fiam élt át, és azt, amit én éreztem, amikor elvitték tőlem.

Bátorító szavaim, úgy tűnt, használnak. Aiden előrecsoszogott, és végül utolért. Megfogtam kis kezét, ami szinte jégtömb volt. Megdörzsöltem a két tenyerem között, átmelegítve azokat a hideg ujjakat. Aiden szörnyen sápadt volt. Elgyötört tekintettel nézett rám a kapucni alól, és már ennyinek elégnek kellett volna lennie ahhoz, hogy visszaforduljak. De nem tettem.

– Minden rendben lesz – bátorítottam.

Azt akartam, hogy működjön ez a kísérlet. Minden másnál jobban akartam. Meg akartam találni Aiden elrablóját, hogy igazságot szolgáltassak, nemcsak Aidennek, de magamnak is. Hogy bírnék aludni éjszaka annak tudatában, hogy még szabadon mászkál? Így hát tovább húztam Aident. Ellenállt. Visszahúzott. Én azonban határozott voltam. A kezét fogva beléptem az erdőbe, eltökélten, hogy megmutassa, amit tud. Ott volt, az erdő mélyén. Minden, amire szükségünk volt, odabent volt, jól elzárva. Csak szükségem volt a kulcsra, amiről úgy hittem, ott rejtőzik a Rough Valley erdő meghajtó bükkfái között.

– Gyere! – mondtam hűvösebben, ahogy ingerültebb lettem.

De Aiden ellenállt. Nem volt hajlandó továbbmenni, a sarkát a puha, sáros földbe vájta.

– Kérlek, Aiden! – makacskodtam.

Ha ezt az egy dolgot megteszi, mindent megoldhat. Már a sírás kerülgetett, a szabadon járó szörnyetegre gondoltam, aki ott leselkedik valahol, készen arra, hogy másodszorra is elvigye a fiamat. Ezt nem hagyhattam. A válaszok ott voltak Aidenben, tudtam, hogy ott vannak, de ő nem volt hajlandó elárulni őket. Már könyörögtem neki.

– Aiden!

Letöröltem egy könnycseppet, miközben tudtam, hogy mindenki minket figyel. Zavarban voltam és türelmetlen, közel jártam ahhoz, hogy szétessek.

– Talán tarthatnánk egy kis szünetet, Emma – szólt közbe dr. Foster.

Ezúttal nem érdekelt a véleménye. Hiszen neki engem kellene támogatnia. Mi, nők tartsunk össze, és ilyesmi.

– Nem. – Nem ismertem rá a hangomra, ami inkább mordulás volt. Valami vadállat bujkált bennem, mégsem engedtem el Aiden kezét, míg ő vergődve próbált elhúzódni tőlem. Már nem volt annyira csendes, inkább hevesen zihált. – Aiden, meg fogod mutatni nekünk. Meg fogod mutatni.

Stevenson főfelügyelő felemelte a kezét.

– Ez hiba volt. Igaza volt, Emma. Még nem áll készen. Engedje el!

– Nem. – Az ajkam megremegett. A hangom gyakorlatilag felismerhetetlen volt. Már nem tudtam, ki vagyok. Az arcom nedves volt, de hogy az esőtől-e, vagy a könnyektől, azt nem tudtam. – Aiden, kérlek!

– Emma, engedje el a fiút!

– Nem.

– Emma, nézze az arcát! – Dr. Foster ezúttal erélyesebb volt. – Nézze a fájdalmat, amit okoz neki!

Pislogva igyekeztem élesebben látni. Aiden, hol van az én Aidenem? Megráztam a lejem, és igyekeztem koncentrálni. Ott volt, szinte felnőttként, máshogy, mint ahogy elment. Az arca kipirosodott, a szeme tágra nyílt, a fejét ide-oda dobálta, és a sarkát határozottan a földbe nyomva elhúzódott tőlem.

– Aiden?

Elengedtem, és a térdem megrogyott.

14

ELRONTOTTAM. Elszúrtam az esélyünket, hogy többet megtudjunk arról, mit rejteget magában Aiden, és valószínűleg elveszítettem azt a bizalmat, amit eddig felépítettünk.

Aiden még azután is rettegett, hogy egy gőzölgő csésze teával beültünk a rendőrautóba, hogy megvárjuk, amíg eláll az eső. Bennem sem bízott. Összerezzent, amikor megpróbáltam megfogni a kezét, elhátrált, amikor felé léptem, és elfordította a fejét, amikor szóltam hozzá. Mindent százszor rosszabbá tettem.

Hitvány alaknak éreztem magam. Nem sok választott el attól az elmebeteg szörnyetegtől, aki elvitte. Egy aljas féreg voltam. Visszataszító és mocskos. Haza akartam menni, hogy egy zuhannyal lesikáljam magamról ezt a szennyet. Miféle ember viselkedik így a sokkos állapotban lévő gyerekével?

– Tessék! – Dr. Foster átnyújtott egy termopoharat, tele tejeskávéval. – Ne rágódjon a mai napon! A csütörtöki találkozónkon megbeszéljük, rendben?

Az ujjaimat a pohár köré fűztem, kétségbeesetten vágyva a melegére, és bólintottam. Nem. volt mit mondani. Nem tudott megnyugtatni, sem megbékíteni. Senki sem tudott volna mást mondani.

Rosszat tettem. Agresszívan léptem fel a saját fiammal szemben. Amikor felidéztem, hogyan próbáltam magammal rángatni, mint egy farmer az engedetlen bikáját, iszonyodtam magamtól.

Stevenson a rendőrautónak támaszkodott mellettem. Aiden elöl ült csendesen.

– Nem kellett volna erőltetnem. Sajnálom.

– Meg kellett próbálnunk. Én voltam az, aki elcseszte.

Stevenson megrázta a fejét.

– Különben sem hiszem, hogy bement volna. Egyszerűen még nem áll készen. Hazavisszük magukat, hogy pihenjenek, és együtt legyenek. Erre majd máskor visszatérünk.

– Mi a következő lépés? Még folytatják az erdő átkutatását?

Stevenson megvakarta az állát. A táskák a szeme alatt elmélyültek, jól mutatva, milyen hatással van ez az ügy a lelkére.

– Amennyire csak tudjuk. Néhány parcellát eladtak, és mint kiderült, nem könnyű elérni a cégeket, akiknek a tulajdonában vannak. Házkutatási parancsra lesz szükségünk, hogy átkutathassuk őket. Ellenőrzünk minden építési engedélyt tíz évvel ezelőttről, ami valamilyen kis építményre utalhat a környéken. Arra is megvan az esély, hogy Aiden sokáig gyalogolt, mielőtt rátaláltak. Nem lehetünk benne száz százalékig biztosak, hogy végig az erdőben tartották fogva.

– Rendben. Tájékoztat majd, ugye?

– Jelentkezni fogok – ígérte –, de elsősorban az üggyel kell foglalkoznom. Mostantól kezdve Denise és Marcus lesz magukkal, ők tartják majd a kapcsolatot közöttünk.

Érthető volt. Stevenson főfelügyelőnek inkább az ügyre kell koncentrálnia, de egy részem kezdett megnyugtató higgadtságára támaszkodni, és hiányozni fog ismerős jelenléte.

– Vigye haza Aident a melegbe! – mondta halkan és kedvesen. – Jelentkezem, amint megtudok valamit.

Igaza volt: most az a legfontosabb, hogy összeszedjem magam. Az elmúlt napok feszültsége ebben a teljes önuralomvesztésben csúcsosodott ki, és ez nem fordulhat elő még egyszer. Maradj erős Aidenért! – gondoltam. Ez lett a mantrám. Elsősorban anya voltam, és az anyák mindig képesek erősek maradni a gyermekeikért. Bizonyára.

Amikor beszálltunk az autóba, Aiden rögtön levette a kabátját és becsatolta a biztonsági övét anélkül, hogy megkértem volna rá. Nem próbáltam meg kitölteni a csendet a fecsegésemmel, inkább bekapcsoltam a rádiót, hogy elűzzem a némaságot. A szín végül visszatért Aiden arcába. A tekintete már nem volt üveges, tágra nyílt, és úgy tűnt, megnyugodott.

Egészen addig, amíg be nem fordultunk az utcánkba.

– A rohadt életbe!

Aznap reggel nem volt időm megnézni a híreket vagy elolvasni az újságokat. Ha lett volna, láthattam volna a címlapsztorit a fiúról, aki tíz évvel azután, hogy úgy hitték, odaveszett az évszázad legszörnyűbb áradásában, elősántikált az erdőből. Minderről lemaradtam. A telefonom egész reggel le volt némítva, és nem jutott eszembe, hogy ránézzek, amikor otthagytuk a Rough Valley-t. A riporterek lesben állva vártak, hogy megrohanhassanak minket. Furgonjaik ott parkoltak az utcákban. Egy tévériporter és egy operatőr az egyik szomszédunkkal beszélgetett.

– A francba!

Visszatolattam az úton, mielőtt még meglátnak, és elhajtottam az ellenkező irányba.

– Miért nem mondtad?

Josie tátott szájjal állt az ajtóban, a tekintete ide-oda járt köztem és Aiden között.

– Az egész olyan forgószélszerűen történt, Jo. Bemehetünk?

– Igen, persze. – Hátralépett, és beengedett minket a hatalmas faajtón. Közben a tekintetét le sem vette Aidenről. – Annyira hasonlít Robra! – Továbbra is őt bámulva becsukta az ajtót mögöttünk. Csak amikor megköszörültem a torkom, akkor tért magához. – Teszek fel vizet.

Josie átvezetett minket a nagy, modern előtéren egy még nagyobb, még modernebb konyhába. Jake nagy rajongója volt ennek a konyhának. Sőt, órákig faggatta Hugh-t, Josie férjét a kivitelezőkről. Csodálattal bámulta a tiszta, fehér vonalakat és a lágyan, csillapítottan záródó fiókokat. Még egy kis, kék LED-lámpákkal megvilágított, forgó borospolcuk is volt.

– Hugh Londonban van üzleti úton, így csak mi vagyunk. Biztosan telefonál ma. Tele van vele a híradó. Annyira boldog lesz, hogy láthatja Aident! – Josie a konyhában sürgölődött, gyors mozdulattal feltette a vízforralót, és fehér porcelánbögréket vett elő a szekrényből. – Csak képtelen vagyok elhinni. Ennyi év után…

Leültem egy bárszékre a konyhaszigethez, míg Aiden félszegen álldogált tőlem távolabb. Amikor odatoltam neki az egyik széket, nem mozdult. Igyekeztem úgy tenni, mintha ez nem olyan érzés lenne, mintha hasba szúrtak volna. Jóvá kell tennem a dolgokat.

– Az egész nagyon bonyolult – mondtam. – Ez… Sok minden történt.

Mély levegőt vettem.

Josie áthajolt a pulton.

– Hé, minden rendben lesz.

Megráztam a fejem. Nem, nem lesz, de ezt nem mondhattam ki, amíg Aiden ott álldogált velünk.

– Aiden, kérsz teát? Kiskorodban gyakran jöttél át hozzánk és aludtál itt, emlékszel? Szeretted a tejes teát és az eperlekváros pirítóst.

Aiden csak pislogott.

– Egyelőre nem beszél – magyaráztam. – De beszélj hozzá, azt hiszem, az segít. Most jöttünk a Rough Valley-ből. Elrontottam, Jo.

Josie érzékelte a hangulatomat, így megkerülte a konyhaszigetet.

– Aiden, azt hiszem, megvan nekünk DVD-n A dzsungel könyve. Tudom, hogy már nagy vagy, de régen nagyon tetszett neked az a mese, emlékszel? Ott ültél Hugh bácsival a kanapén, és együtt néztétek. Betegyem neked?

– Követni fog – mondtam. – Nem fog válaszolni, de szeret tévézni, úgyhogy ez segíthet.

Amikor Josie visszajött, forró vizet öntött a teafilterekre.

– Mi történt, Em?

Az ujjammal a márvány mintáját követtem.

– Elrabolták. Valaki elrabolta a gyerekemet, kiláncolta egy alagsorban vagy egy hasonló szörnyű helyen, és tett vele dolgokat…

Képtelen voltam kimondani.

Jo átkarolta a vállamat, és szorosan tartott. Amikor hangosan szipogott, tudtam, hogy ő is sír.

– Képtelen vagyok elhinni.

Elhúzódott, megtörölgette a szemét egy zsebkendővel, és átnyújtotta az erős, barna teát.

– A házunk előtt riporterek sorakoznak, és rám várnak, filmre veszik az otthonomat. Ötven nem fogadott hívásom van, a legtöbb számot nem is ismerem. Még nem hívtam vissza Jake-et, sem Robot, sem Sonyát. Mindannyian tőlem várják, hogy mondjam meg, mit tegyünk. Aidennek is arra lenne szüksége, hogy tudjam, mi a teendő, én pedig kiborultam.

– Mikor, édesem?

Szipogva próbáltam összeszedni magam. A nyavalygás senkin nem segít.

– Úgy egy órája. A rendőrség kíváncsi volt rá, hogy Aiden be tud-e menni az erdőbe, hogy visszataláljon oda, ahol fogva tartották, de én elveszítettem a fejem. Megpróbáltam berángatni a fák közé, Jo. Konkrétan megragadtam, és próbáltam rákényszeríteni valamire, amit nem akart megtenni. Olyan szívtelen vagyok, mint az a szörnyeteg, aki elvitte.

– Nem, nem vagy. – Josie odatolt egy doboz zsebkendőt, és megtöröltem a szemem. – Ilyesmire ne is gondolj! Bárki tette is ezt vele, az valóban szörnyeteg. Nem is igazi ember. Valami nem stimmel a fejében, Em. Ez egyáltalán nem ugyanaz.

Valamikor A dzsungel könyve felénél kibotorkáltunk a konyhából, be a nappaliba, ahol néztük, ahogy Aiden nézi a filmet. Josie intett, hogy üljek le. Ahelyett, hogy közvetlenül Aiden mellé ültem volna, egy kényelmes fotelt választottam a kanapé mellett. Josie közelebb húzott egy babzsákfotelt, és elhelyezkedett mellettem.

A segítségével felhívtam Jake-et, Robot és Sonyát, és átbeszéltem velük a riporteres helyzetet. Meghallgattam a hangpostaüzeneteimet: Stevenson főfelügyelő figyelmeztetését, miszerint a sztori kiszivárgott, számos riporterét, egy nőét egy PR-cégtől, és Denise-ét, a családi összekötő tisztünkét. A második csésze tea végre elűzte azt a hideget, amit a hűvösben való ácsorgás okozott. Az idegeim lecsendesedtek. Napok óta most először szinte teljesen nyugodt voltam.

– Hogy van a baba? – kérdezte Josie.

Megsimogattam a hasam.

– Sokat mozgolódik. Amint kijön, az Arsenalnál fog játszani.

Josie nevetett, és amikor én is becsatlakoztam, jó érzés töltött el.

– Hogy állnak a dolgok Hugh-val?

Josie maga alá húzta a lábát, az ujjait a bögre köré kulcsolta. Apró, jelentéktelen mozdulat volt, mégis úgy tűnt, késlelteti a válaszadást.

– A dolgok nagyjából változatlanok.

– Áhh.

Josie-nak és Hugh-nak az elmúlt pár évben problémáik adódtak. Amikor tizenhét évvel ezelőtt összeházasodtak, igazi boldog pár voltak, de a kapcsolatuk azóta fokozatosan megromlott.

Josie kicsit idősebb volt nálam. Pont az egyetem után ment hozzá Hugh-hoz, elegáns templomi esküvőjük volt. Hugh nem idevalósi, de úgy döntöttek, itt rendezkednek be, és itt alapítanak családot. Hugh családja már több nemzedék óta tehetős volt. Josie családja egy sikeres bútorüzletláncból szerezte a pénzét. Ám Josie képtelen volt teherbe esni, és nagy vidéki otthonuk üresen visszhangzott. Hugh, aki a bátyja befektetési cégénél dolgozott, kezdte egyre hosszabb időkre egyedül hagyni Josie-t, míg konferenciákra és üzleti utakra járt Londonba.

– Kivéve, hogy valahányszor elutazik, egyre kevesebbszer jelentkezik. Eleinte még egy nap kétszer telefonált, aztán már csak egyszer. Most szerencsés vagyok, ha két-három nap után hallok felőle. Még arra sem veszi a fáradságot, hogy szóljon, hogy rendben megérkezett.

– Te szoktad hívni?

– Korábban igen. De most már nem is érzem szükségét. Azt hiszem, már nem is érdekel.

– Jo…

– Tudom. Szörnyű.

Összehúzta magát a babzsákon, és szorosan maga köré fonta a karját.

Felsóhajtottam.

– Rossz arra gondolni, hogy itt vagy egyedül ebben a házban, és még csak Hugh-val sem beszélsz telefonon. Fel kell emelned a telefont, és fel kell hívnod valakit, Jo. Legalább engem hívj fel, hogy átjöhessek, és ne legyél egyedül.

Finoman megrázta a kezét, hogy könnyed visszautasítást színleljen, de láttam rajta, mennyire igyekszik, hogy ne sírja el magát.

– Neked ott a baba és most ez az egész dolog Aidennel is. Az én problémám semmi ehhez képest.

– Dehogyis. Ne is mondj ilyesmit!

Josie olyasmiken is keresztülment, amikről nem beszélt. Még velem sem. Talán ezért is ő jutott eszembe először. Aident elvihettem volna Robhoz is. Hiszen ő az apja. Talán csak nem akartam szembenézni Rob anyjával. Akárhogy is, Josie-nál kötöttem ki, mert úgy éreztem, ő értheti meg a legjobban Aident és azt, amin keresztülment. Bár Josie sosem nyílt meg előttem igazán, tudtam, hogy valami sötét rejtőzik feszes mosolya mögött. Mindig is tudtam. Az évek során elejtett pár erre utaló megjegyzést. Semmi konkrétat, mégis úgy éreztem, jobban megértheti, hogyan érez Aiden, mint bárki más, akit ismertem.

15

ÚTBAN A MOSDÓ FELÉ azon kaptam magam, hogy a Barratt-házban bolyongok, ami felidézte az emlékeimet egy boldogabb időről. Josie-val együtt jártunk iskolába, de néhány évvel idősebb volt nálam, így nem sok időt töltöttünk együtt. Ám egy nap, amikor épp Aidennel küszködtem egy bishoptowni kávézóban, Josie a megmentésemre sietett, és kiállt értem egy minden lében kanál idős hölggyel szemben, aki azt követelte, hogy „hallgattassam el azt a kölyköt”. Aiden négyéves volt, és leejtette a fagyiját a földre. Josie odasasszézott egy tálka fagyival, odaadta Aidennek, majd lehuppant a mellettem lévő székre. Attól az első pillanattól kezdve barátok voltunk. Még abban is segített, hogy részmunkaidős állást kapjak a könyvelőirodában, ahol dolgozott, Bishoptown külső részén. Nem volt szükségem pénzre, de kellett egy élet, ami nem Aidenről szól, és a munka új célt adott. Mindig is boldoggá tett az anyaság, de nem töltött fel annyira, mint egy karrier. Kellett ez a külön ösvény az életemben, hogy megtaláljam a saját boldogságom. Bár az anyaságot mindig is csodálatosnak találtam, a munka másfajta elégedettséggel töltött el.

Josie és Hugh tárt karokkal fogadtak minket az otthonukban. Visszanézve azt hiszem, kissé elkeseredettek voltak. Akkoriban már vagy egy éve próbálkoztak a családalapítással, de eredménytelenül.

A házuk hirtelen üresnek tűnt, és meg akarták tölteni emberekkel. Mindig is úgy gondoltam, hogy Aiden egyszerre emlékezteti őket arra a nehéz időre és tereli el róla a figyelmüket. Végigmentem a folyosókon, és felidéztem, amikor Rob, Aiden és én mind egyetlen vendégszobába zsúfolódtunk. Rengeteg közül választhattunk, de egyhangúlag úgy döntöttünk, hogy egy ágyban alszunk.

Aiden eltűnése után Josie és Hugh is óriási segítség volt: ételt hoztak nekünk, és mindig kisírhattuk magunkat a vállukon. Hugh még embereket is fogadott fel, hogy kutassák át a folyót, miután a keresőcsapatok sikertelenek voltak. Ők voltak a legjobb barátaim. Az egyetlen igazi barátaim.

Megálltam, és kibámultam a Wetherington-házra, ami a Rough Valley erdő fölötti dombon magasodott. Bishoptown faluja három domb völgyében terült el, de a határai felnyúltak két dombra is: arra, ahol Josie és Hugh Barratt lakott, és a nagyobbikra, ahol Hardwick grófja élt vidéki kúriájában. A Barratt- és a Wetherington-ház között a Rough Valley erdő egy darabkája kígyózott a völgyekben. Ahogy néztem, nehezebben vettem a levegőt. Vajon Aident az erdőben tartották fogva, vagy valahonnan máshonnan támolygott ki, és csak átvágott rajta? Senki sem tudta, mennyit gyalogolhatott. Senki sem tudta, honnan jött.

Megszólalt a telefonom.

A gombot elcsúsztatva felvettem, mivel felismertem a számot.

– Szia! Mi újság?

– Azok a rohadékok lefényképeztek.

– Kik fényképeztek le, Rob?

– A szemét riporterek. Ki más?

– Nyugodj meg! Josie-nál vagyok. Gyere át ide! Itt bujkálok a riporterek elől. Letáboroztak a házunk előtt.

– Indulok.

Kevesebb mint tíz perccel később Rob ziláltan, vörös fejjel és füstölögve megjelent az ajtóban. Kezét végigfuttatta vizes haján, és elrobogott mellettem, ahogy besietett a házba.

– Nem hiszem el! Mocsok. Egyenesen a képembe nyomta azt az izét. Majdnem behúztam neki egyet.

Josie kidugta a fejét a konyhából.

– Teszek fel vizet, Rob.

Rob meg sem hallotta. Ehelyett az előtérben járkált fel-alá.

– Hol van Aiden?

– A nappaliban nézi A dzsungel könyvét. Ide figyelj, Rob! Valamit szeretnék mondani a ma reggelről.

Haboztam. Nem akartam neki elmondani, nem így, de ha tovább várok vele, csak rosszabb lesz.

– Mit? Azok a szemetek téged is elkaptak?

Robban van valami vad, amikor ideges. Olyan nyugtalan, mint egy narkós az adagja nélkül. Most is az alkarját vakarta, duzzadt szemét dörgölte, mint akinek több energiája van, mint amennyit kontrollálni tud, de közben kimerült is.

– Nem, semmi ilyesmi. Aidenről és rólam van szó. Nagy ostobaságot csináltam.

Ekkor abbahagyta a járkálást, és inkább közelebb lépett hozzám. Észrevettem, hogy a keze felfelé mozdul, mintha azt fontolgatná, hogy megérint, de aztán visszaejtette a karját maga mellé.

– Mi az? Nem lehet olyan rossz. Sosem csinálsz semmi ostobaságot, Em. Lefogadom, nem volt akkora ostobaság, mint lefotóztatni magad egy hitvány lesifotóssal.

A fejemet rázva elhátráltam.

– Rosszabb annál.

– Kér valaki egy bögrével? – kiáltotta Josie, megkímélve attól, hogy az egészet csak úgy Robra zúdítsam.

– Jövünk – kiáltottam vissza. – Gyere, ülj le egy kicsit! Attól jobban érzed majd magad.

– Tudni akarom, mi folyik itt.

Az alsó ajkamba haraptam, és megvakartam egy kiszáradt részt a kezemen. Az elmúlt pár nap idegeskedésének kezdett meglenni a hatása. Fizikailag is. Az alváshiány, a folyamatos aggódás és a tény, hogy ennyi minden ért a terhességem utolsó fázisában, kiszáradt bőrt és karikás szemeket vont magával. Még fogytam is egy kicsit.

– Rég láttalak, Hartley. – Josie letett egy bögre gőzölgő teát a konyhaszigetre, amikor beléptünk a konyhába. – Azok csak nem ősz hajszálak? És szarkalábak, épp ott? – mutatott Rob szemére.

Rob arrébb ütötte Josie kezét, de a mosolyát nem tudta leplezni.

– Igen, ez pedig itt egy új bajusz, igaz?

– Szemtelen fráter.

Josie előbb a plafonra szegezte a tekintetét, majd felém fordult.

Eltátogtam neki egy „köszönöm”-öt, amiért segít lecsillapítani Robot. Ennek ellenére a torkom továbbra is száraz maradt. Féltem elmondani neki az erdőben történteket.

– Azt fogják hinni, hogy én tettem, ugye? – Rob hosszan, csüggedten kifújta a levegőt. – Azt fogják gondolni, hogy valahogy én tettem ezt a fiammal. Mindig ezt gondolják.

– Miért gondolnának ilyesmit? Hiszen a seregben voltál. A létező legerősebb alibivel rendelkezel – feleltem. Fogalmam sem volt, hogy emiatt aggódik.

– Ezt tudom, de ők még nem tudják. Azt fogják gondolni, hogy valahogy kisurrantam, vagy ilyesmi, vagy hogy volt valamilyen beteg bűntársam. Mindig az apára gyanakodnak. – Belekortyolt a teájába. – A francba ezzel! Gondolni sem akarok erre. Mit akartál nekem elmondani? Rosszabb a helyzet? Jobb? Elkapták a szörnyeteget?

– Nem, igazából nem jobb vagy rosszabb.

Letettem a teámat, és elmeséltem Robnak, hogy kivittük Aident az erdőhöz. Bár nem néztem rá, a szemem sarkából láttam, hogyan helyezi át a testsúlyát, ahogy a székén mozgolódik, és hogyan húzza ki magát.

Amikor befejeztem, egy ideig csönd volt.

– Elveszítettem az önuralmam – hajtottam a kezembe a fejem.

– Semmi baj, Em – nyugtatgatott Josie.

– Dehogy nincs. – Rob hangos koppanással letette a bögréjét. – Miért nem mondtad, hogy ezt tervezitek? Miért nem hívtál fel? Tudod használni a rohadt telefont, Emma, nem?

– Halkabban! Aiden a szomszéd szobában van, és semmi szüksége arra, hogy hallja, hogyan füstölögsz és káromkodsz – mondtam.

– Ja, tudom, de dühös vagyok, oké? Azért füstölgök, mert kitetted a fiunkat annak, hogy újra átélje azt az átkozott napot, amikor előtámolygott az átkozott tízéves fogságából.

– Minden olyan gyorsan történt. A lehető legkisebb felhajtással akarták csinálni. Azt javasolták, hogy egyedül menjek. Tudtam, hogy ha szólok róla, képtelen lettél volna távol maradni a dologtól.

– Ó, szóval tudtad? Szép kis trükk, más fejében olvasni. Egyszer majd meg kell mutatnod, hogy csinálod.

Megráztam a fejem. Ennyi idő után is éppolyan idegesítő, mint korábban.

– Nőj fel, Rob!

– Srácok! – szólt közbe Josie. – Ne feledjétek, mi most a legfontosabb! Az a gyerek a nappaliban, aki épp DVD-t néz. Csak ő számít.

– Pontosan – helyeselt Rob. – És épp ezért rossz az, amit tettél, Emma. Nem fogod fel?

Amikor felállt, tudtam, hogy óriási hibát követtem el azzal, hogy éppen most avattam be a reggel történtekbe. Túlságosan feszült és zaklatott volt. Teljesen kikészült. Látnom kellett volna.

– Sajnálom.

De már nem figyelt rám.

– Azt hiszem, inkább hazaviszem magammal. Az lesz a legjobb. Neked elment az eszed, Emma. Rettenetes döntéseket hozol. A rohadt életbe is, hiszen megpróbáltad berángatni Aident az erdőbe. A riporterek ott lebzselnek a házad előtt. Ez a legjobb megoldás.

Most rajtam volt a sor, hogy felálljak.

– Ki van zárva. Ilyen könnyen nem adom fel. Ő az én fiam, és velem jön haza…

– Mert az enyém nem?

Rob szeme kikerekedett, könyörgött. Mint egy kisfiú tekintete. A jelenléte fenyegetően hatott a Barratt-konyhában, de volt benne valami gyermeki is. Mindig is kissé sebezhetőnek érződött.

– Nem így értettem. De én vagyok az anyja…

– Helyben vagyunk. Mert minden rólad szól. Az anyáról. Emlékszem még az első felfordulásra tíz évvel ezelőtt, amikor az egész megjelent a sajtóban. Az összes képen te szerepeltél. A szegény, kétségbeesett anya. Az apák nem gyászolhatnak, nem igaz? Nem ugyanúgy. Nekik nem adatik meg az a luxus, hogy szétessenek, mint az anyák. Az anyáké a jog, nekik megengedett, hogy összezuhanjanak, amennyire csak lehet.

– Ez nem fair, Rob – tiltakozott Josie.

Idegesen dörzsölgettem a kezem, és kétségbeesetten szerettem volna eltörölni az aznap reggel történteket. Bizonyos fokig igaza volt. Egy anyától várható, hogy kikészül. Talán túl sokat és túl sokáig hagytam magamnak, hogy Aident gyászoljam az eltűnése után. Ám ezt ezúttal nem tehettem. Most semmilyen körülmények között nem veszíthettem el így az önuralmamat.

Szólásra nyitottam a számat, hogy lehordjam az érvei miatt, de elveszítettem a gondolataim fonalát, amikor a nappaliból különös, magas hang hangzott fel. Halványan érzékeltem, hogy az arcizmaim elernyednek, ahogy lehuppantam a bárszékről, és szinte rohanvást kisiettem a konyhából. Rob csak kérdő tekintettel bámult utánam. A csípőmmel nekiütköztem az ajtókeretnek, a zoknim megcsúszott a fapadlón.

Mire elértem a nappalit, kifulladva ziháltam. Aiden pontosan ott ült, ahol hagytuk, ám ezúttal egy másik DVD-t, a Macskarisztokratákat nézte lenémítva. Ahogy beléptem, felém fordult, de nem szólt egy szót sem. Egyetlen hangot sem adott ki.

Mögöttem léptek hangzottak, majd Rob jelent meg mellettem.

– Mi történt?

– Azt hittem… Azt hittem, énekelni hallom.

16

HÁROM ÓRÁVAL KÉSŐBB felhívtam Jake-et, hogy szóljak, hazamegyek. Korábban Josie aranyosan készített nekünk néhány szendvicset és még egy kis teát, bár amilyen napunk volt, jobban örültünk volna egy vodka-kólának. Rob leült közénk, és megnéztünk még egy Disney-DVD-t, mielőtt megegyeztünk abban, hogy minden marad úgy, ahogy eddig: Aiden nálam lesz, de mindent megbeszélünk. Bármi történjék is, ez közös utazás, ami valószínűleg kimerítő lesz. Szükségünk volt egymásra.

És a magam módján szükségem volt Jake-re is. Máris ötven olyan dolog jutott eszembe, amit el akarok neki mondani, és rengeteg téma, aminél szükségem van a véleményére. Az egyik az volt, hogy kérjünk-e segítséget egy PR-cégtől, vagy sem. Egyikünk sem volt szakértő sajtóügyben. Isten a megmondhatója, én első alkalommal, amikor ez történt, csúfos kudarcot vallottam. Megborzongtam, ahogy eszembe jutottak a szenzációhajhász lapok szalagcímei. Lehet, hogy Rob csak arra emlékszik, hogy őt nem említették meg, de nekem teljesen más emlékeim vannak abból az időből. „A tini anyuka elengedte a kis Aident”, „A fiatal anyuka »sokat« ivott az árvíz előtti estén”. Megszállták a Facebook-oldalamat, és leszedték az összes, barátaimmal készült képemet. Azt azonban már nem mutatták meg, hogyan aludt Aiden bebugyolálva odalent a nagyszüleivel. Arról sem mutattak képeket, ahogy elviszem Aident az oltásokra, vagy ahogy hajnalban megetetem.

Nem, „fiatal”, „tini” anyuka voltam, hiába voltam huszonnégy éves Aiden eltűnésekor. A fiatalság egyet jelentett a felelőtlenséggel. Valójában ezt akarták sugallni. Rossz anya voltam, és az én hibám, hogy elkóborolt az iskolából.

És szegény Amy Perryt sem hagyták nyugton. Még egy képet is találtak rólunk, ahogy a helyi kocsmában ülünk, a kezünkben söröspohárral. Mi lettünk a „piás anyuka és tanárnő”, akik szórakoznak, míg egy gyerek belefullad a folyóba. Erre gondoltak. Erre akartak utalni. Igen, valóban összeomlottam a fájdalomtól. Magamba zuhanhattam úgy, ahogy Rob nem, de közben elítéltek azért, hogy kamaszkoromban nem zártam össze a lábam, és meghurcoltak azért, mert volt társasági életem a fiam kiskorában.

Gyűlöltem őket. Majdnem annyira, mint azt az embert, aki annyi évvel ezelőtt elvitte tőlem Aident. Gyűlöltem őket, ahogy befordultam az utcánkba, és láttam, hogy még parkol pár furgon az úton, hiába vártam naplemente utánig, hogy úgy próbáljak meg besurranni a házba.

Visszafojtottam a lélegzetem, ahogy megálltam a felhajtón. A szívem kalapált, és a kezem remegett, amikor kicsatoltam a biztonsági övét.

– Csak maradj velem, Aiden, rendben? Maradj mellettem!

Sokkal nyugtalanabb voltam, mint ő. Őt nem kellett nyugtatgatni. Mintha a reggel történései semmivé foszlottak volna, vagy legalábbis egy kicsivel higgadtabb volt, mint korábban. Azonban az arcára kiülő rémület, ahogy ott álltunk a Rough Valley-nél, életem hátralévő részében kísérteni fog. Mély levegőt vettem, kinyitottam a kocsiajtót, majd kavics roppant a cipőm alatt.

– Mrs. Price-Hewitt, Simon Gary a News of the Worldtől. Elmondaná nekünk Aiden történetét?

– Nem, köszönöm.

Sietve megkerültem az autót, és közben kerültem az alacsony, kopasz férfi tekintetét, aki követett.

– Hol volt Aiden ez idő alatt?

Határozottan csukva tartottam a számat, ahogy kinyitottam Aiden ajtaját, és megfogtam a kezét. Legalább úgy tűnt, fotósok még nincsenek.

– Mi történt vele? Hová ment?

– Azt hiszem, jobb lesz, ha elmennek. Ez magánterület.

A táskámban keresgéltem a kulcsomat, és közben majdnem a földre szórtam a tartalmát.

Mielőtt még bedughattam volna a kulcsot a zárba, az ajtó hirtelen kinyílt, és Jake mindkettőnket beterelt a házba. A nyaka köré fűztem a karom, és szorosan átöleltem.

– Köszönöm.

– Itt vagyok – motyogta a hajamba. Ha halkabban beszélt, mindig érződött egy kicsit déli akcentusa. – Most már itt vagyok.

Kikísért a konyhába, és leültetett.

– Aiden, tölts édesanyádnak egy pohár vizet!

Jake a fejével a megfelelő szekrény felé intett.

Észrevettem, hogy még a konyhafüggönyöket is behúzta, amit egyébként sosem szoktunk. A konyha a saját hátsó kertünkre nézett, amit szinte teljesen körülzárt a magas fenyőfák sora. Aiden csendesen mozgott a szobában. Elővett egy poharat a szekrényből, és megtöltötte csapvízzel. Óvatosan letette elém az asztalra.

– Jó fiú. Miért nem mész fel egy kicsit? Hagytam ott neked pár könyvet az éjjeliszekrényen, hogy olvashass.

Jake Aidenre mosolygott, miközben kiadta neki az utasításokat. Tanárhangnemben szólt hozzá, amire Aiden valahogy reagált. Szinte mint egy robot, úgy követte a parancsait. Érdeklődve figyeltem, ahogy kimegy a konyhából.

– Mi az? – kérdezte Jake.

– Valószínűleg semmi.

Jake oldalra billentette a fejét, és kérdőn nézett rám.

– Csak az, ahogy Aiden reagál az utasításaidra. Van benne valami furcsa.

Jake röviden felnevetett.

– Miről beszélsz? Ugyanígy viselkedik veled is.

– Nem, nem ugyanígy. Van valami… más abban, ahogy veled viselkedik. – Vállat vontam, és belekortyoltam a vizembe. – Talán semmiség. Hülyeségeket beszélek.

– Nem. Csak anyaként viselkedsz. – Jake megkerülte az asztalt, és megmasszírozta a derekamat. – Talán nehéz egy férfival együtt látnod Aident azután, ami vele történt. Egyszerűen védelmező hozzáállást vettél fel.

Nem voltam benne biztos, hogy ez így van. Semmi változást nem vettem észre Aiden viselkedésében, amikor Robbal volt.

– Hogy van ma Baba?

A gondolataim közül visszatértem a valóságba, hogy válaszolhassak.

– Jól.

– Fáradtnak tűnsz, Emma Hewitt. Irány a kanapé! Azt hiszem, eljött az ideje egy kis talpmasszázsnak.

– Ez jól hangzik. És mi lesz Aidennel?

– Adj neki egy kis teret, Em! Hagyd, hogy egy kicsit egyedül legyen!

Jake megfogta a kezem, és a konyhán át a nappaliba kísért. Csak sokkal később ébredtem rá, hogy akkor először szólított Emnek.

A következő napokban a saját kis világunkban éltünk. Kikapcsoltuk a tévét, nem vettünk tudomást az újságokról, lenémítottuk a telefonunkat. Csak Jake volt olyan bátor, hogy elhagyja a házat, és olyan ételeket hozzon nekünk, amiket dr. Schaffer ajánlott. Azonban ezeket még kiegészítettem egyszerű, finom dolgokkal: csokival, fagyival, fehér kenyérrel… Nem tudtam visszafogni magam. A függönyöket behúztuk, az otthoni telefonunkat kihúztuk. A családi összekötő tisztjeink eljöttek látogatóba, és lényegtelennek tűnő kérdéseket tettek fel a mindennapjainkról. Miután kifogytak a kérdésekből, a nap hátralévő részében félszegen lézengtek körülöttünk. Nagyrészt felesleges volt a jelenlétük, mivel a rendőrség még semmit sem talált.

Csupán Robbal és egy túlságosan is vidám PR-os nővel beszéltem telefonon, aki felajánlotta, hogy segít megírni egy nyilatkozatot a sajtónak. Úgy döntöttem, hogy egy általános „kérjük, tartsák tiszteletben a magánéletünket ebben a nehéz időszakban” elegendő lesz. Ha pedig televíziós szereplésekre hívtak minket, úgy határoztam, a hallgatás a legjobb választás. Nem bírtam elviselni a YouTube-ra felkerülő interjú gondolatát, hogy miután az már az összes híradót körbejárta, azok az embertömegek, akik követik Aiden ügyét, szabadon ítélkezhessenek felettünk. Ehelyett, miután beszéltem Stevenson főfelügyelővel, megállapodtunk abban, hogy közzétesz egy felhívást annak érdekében, hogy tanúkat találjon arról az estéről, amikor Aiden kitámolygott az útra.

– Kiterjesztjük a keresést – mondta. – Átkutatjuk azokat a házakat a környéken, amik nagy alagsorral rendelkeznek, és kikérdezünk mindenkit, aki egy évtizeddel ezelőtt szokatlan épületre kért építési engedélyt. Beletelik egy kis időbe.

Vidéken voltunk. Rengeteg tehetős család élt erre mindenféle melléképületekkel és pincékkel.

– Hogy van Aiden? – kérdezte. Kissé türelmetlenül csengett a hangja. Mindketten tudtuk, de egyikünk sem tett rá megjegyzést.

– Még nem beszél – feleltem.

Miután letettem a telefont, lehunytam a szemem, és igyekeztem ezt az egészet elhessegetni. Egy ideig majdnem sikerült is. Semmi sem számított, mert amúgy is egy szigeten voltunk az Indiai-óceán közepén, Ausztrália partjai közelében. Minden reggel egy „hali, kishaver!”-rel köszöntöttem Aident. Aztán kiterítettük a piknikpokrócunkat, bekapcsoltuk a Netflixet, és úgy tettünk, mintha a legmagasabb hegyen ülnénk, az alattunk elterülő világgal. Kiválasztottam néhány kedvenc filmemet, amit mindig is meg akartam nézni Aidennel, csak arra vártam, hogy kicsit idősebb legyen: a Végtelen történetet, a Bugsy Malone-t, a Kincsvadászokat. Többször is majdnem leállítottam ezeket az ártalmatlan filmeket, amikor valamelyik szereplő veszélybe került. Kalapáló szívvel nyúltam a távirányító felé, de Aiden nem reagált az ilyen jelenetekre. Csak ült ott, az ételét majszolva, és nem szólt egy szót sem.

– Nem csinálhatod ezt örökké – jegyezte meg Jake a kanapéról. Egy művészettörténet-tankönyv volt a kezében, a szemüvegét feltolta az orrán.

– Tudom. – Ide-oda tologattam a fagyit a tálban. – Oké, ideje kosarazni.

Amikor Aiden kicsi volt, sokat játszottuk ezt a játékot. Fogtam pár papírt, labdává gyűrtem őket, amiket aztán át kellett dobni egy drót vállfából eszkábált karikán. Ami azt illeti, az összes játékunk azoknak a játékoknak az újragondolása volt, amiket Aiden kiskorában játszottunk. Mint például a benti piknik, amit a kínai nagy fal, a Kilimandzsáró, Kairó vagy Bishoptown-on-Ouse bármelyik pontjának képzeletbeli változatán rendeztünk. Csak így fékezhettem meg a kalandvágyamat kamasz kismamaként, mivel nem voltak olyan lehetőségeim, mint a barátaimnak.

– Nem akar kosarazni. – Jake kilazította keresztbe tett lábát, és lenézett ránk. – Nézz csak rá!

– Mi mást csinálhatnék?

– Nos, először is, nem hiszem, hogy jót tesz neked a földön ülés azon a vacak pokrócon, nyolc hónapos terhesen. Másodszor, az elmúlt két napban csak fagyit ettél. Ez nem megfelelő táplálék a babának. Állj fel, hagyd abba a lebzselést, és nézz szembe a történésekkel!

Az arcom felforrósodott. Jake azt hitte, nem fogadom el a helyzet nyomasztó valóságát, de tévedett. Pontosan tudtam, mi történik. Csak próbáltam megkímélni tőle Aident. Még nem állt készen. Ki állna készen arra, ami történni fog? Ha én, egy felnőtt nő, nem állok készen, hogy vészelné át a megpróbáltatásokat a sérült, sebezhető fiam?

– Kosárlabda – jelentettem ki.

Nem túl kecsesen feltornáztam magam, bementem Jake dolgozószobájába, és kihoztam pár papírlapot az asztaláról.

Amikor visszaértem a nappaliba, Jake térdre ereszkedve beszélt Aidenhez.

– Mi folyik itt?

– Csak elbeszélgettünk egy kicsit. – Jake vigyorogva megpaskolta Aiden vállát. – Megmondtam neki, hogy talán jó ötlet lenne, ha együtt töltene egy kis időt az apjával és a nagyszüleivel.

Elejtettem a papírt.

– Tessék? Miért? Hogy mondhatsz ilyet Aidennek anélkül, hogy előbb velem beszélnéd meg?

Jake vállat vont.

– Mi ezzel a baj? Napok óta nem látta őket. Nem fair, hogy idebent tartod.

– Csak próbálom megvédeni. Megmondtam Robnak, Sonyának és Peternek, hogy ne jöjjenek át. Tudod, Robnak milyen a természete. Semmi szükségünk arra, hogy kiabáljon a riporterekkel, és jelenetet rendezzen. Tudom, hogy Sonya nagyon szeretne segíteni, de mit tehetne? Nem. Aidennek térre van szüksége, távol ettől a cirkusztól. Kell neki egy kis idő, hogy csak velünk legyen, hogy megszokhassa a helyzetet. A túl sok ember csak megrémítené.

– Inkább egy kis idő kéne neki távol ettől a háztól.

– Vagy inkább csak te szeretnéd, ha elmenne – jegyeztem meg alig hallhatóan.

Jake felállt.

– Mit mondtál?

Kihátráltam a szobából, majd megfordultam, és kimentem a konyhába, közben a fejemet ráztam, olyan nevetséges volt Jake érvelése.

– Nézd, tudom, hogy a lehető legjobbat próbálod meg kihozni a dologból, de annyira nyilvánvaló, hogy nem akarod, hogy Aiden itt legyen. Az, hogy odamész hozzá, és gyakorlatilag közlöd vele, hogy menjen innen, nem segít.

– Emma, nem tudom, hogy fejezhetném ki magam érthetőbben. Nem akarom, hogy Aiden elmenjen. Csak azt szeretném, ha szívna egy kis friss levegőt, ha más emberekkel is érintkezne, és ha ténylegesen elkezdene szembenézni a saját valóságával. Nem tesz neki jót, ha be van ide zárva velünk.

– Fejlődik – kötöttem az ebet a karóhoz. – Látom rajta. Figyel rám. Mindent megért.

– Olyasmit képzelsz oda, ami nincs is ott. Hidd el, én elfogulatlanul látom. Nem fejlődik. Olyan, mint egy holdkóros, Emma. Csak ül ott, az emberi érzések legcsekélyebb maradványa sem látszik az arcán. A minap kijöttem a fürdőszobából, és ő csak állt ott a folyosón, semmi mást nem csinált. Csak állt és bámult.

A kezem kiszáradt részét dörzsölgetve fel-alá járkáltam a konyhában.

– Mint egy holdkóros? Mi a franc, Jake? Hogy mondhatsz ilyet?

Jake levette a szemüvegét, és két ujja közé csípte az orrnyergét.

– Ez rosszul jött ki.

De már túl késő volt. Nyers szavai kissé kegyetlenül hangzottak, de ez nem leplezhette a mögöttük rejlő igazságot. Amikor megszólaltam, a hangomat újfajta, bizonytalan remegés torzította el.

– Nem olyan, mint egy holdkóros, ugye? Tutudatában van a dolgoknak. Ugye?

Jake előrelépett, megfogta a vállamat, és mélyen a szemembe nézett.

– Emma, Aiden lelkileg sérült. Nem számít, mennyire szeretnéd, ezzel nem birkózhatsz meg egyedül.

17

DR. FOSTER VÁRÓTERMÉNEK DEKORÁCIÓJÁT úgy tervezték meg, hogy életteli vidámságot árasszon, ami már szinte természetellenesnek tűnt. Olyan típusú szoba volt, amit kamaszként utáltam volna. Ott ültem az élénkpiros kanapén, és a helyiség túlsó végében lógó absztrakt festményt bámultam a falon. A vásznon nagy, lendületes ecsetvonások kavarogtak a sárga összes elképzelhető árnyalatában. A szőnyeget az alapszínekben játszó, egymásba kapcsolódó hurkok díszítették, mint egy nyolcvanas évekbeli uzsonnásdobozt.

Már csütörtök volt, mire kirángattam magunkat a világtól való elvonultságunkból, és Aidennel úgy bújtunk elő, mint két medve a téli álom után: a szemünket dörzsölgetve és hunyorogva a naptól. A rendelőbe vezető úton próbáltam megfékezni a kormányt markoló kezem remegését, miközben kerültem a szemkontaktust a körülöttem lévőkkel. De fontos volt, hogy Aiden találkozzon a terapeutával. Lassan alkalmazkodott a kórházon kívüli élethez, és már tudtam, itt az idő, hogy hallgassak Jake-re. Szerencsére dr. Foster kész volt fogadni Aident még azelőtt, hogy hivatalosan visszavonták volna „elhunyt” állapotát.

Amikor kinyílt az ajtó, végigkarcolta a fapadlót, magas, nyikorgó hangot keltve. Aiden hirtelen beszívta a levegőt és kihúzta magát. Az arca azóta nem sápadt el ennyire, hogy megpróbáltam berángatni az erdőbe. A kezére tettem az enyémet, nagyon lassan, ahogy mindig is tettem, amikor megérintettem.

– Üdv újra, Emma! Jó reggelt, Aiden! – Dr. Foster éppolyan derűs volt, mint a váróterme, de míg a berendezés beállítottnak tűnt, az orvosról annyira sugárzott a természetesség, hogy a képe ráillett volna egy biomüzlisdobozra. Minden megnyilvánulása barátságos volt, látszott, hogy könnyen szót ért az emberekkel. – Fáradjanak be!

Aiden követett dr. Foster rendelőjébe. A fiam eltűnése után én is jártam terápiára Yorkba. Az a szoba olyan volt, amilyennek egy tipikus rendelőt képzeltem: nagyon tágas, kényelmes székekkel, egy könyvespolccal és egy nagy faasztallal. Ez a helyiség teljesen máshogy nézett ki. Tele volt színnel, kezdve a játékokkal megrakott dobozokkal, át a falakon lévő műalkotásokon, egészen az ablakpárkányon álló, friss virágcsokrokig.

– Üljenek le bárhová, ahol kényelmes!

Ránéztem a babzsákfotelre, de aztán rájöttem, hogy ha odaülök, sosem fogok tudni felállni belőle, így egy műanyag, egyenes háttámlájú széket választottam, és odahúztam egyet Aidennek is.

– Annyira örülök, hogy úgy döntöttek, eljönnek hozzám. Szerintem nagyon hasznos lesz Aiden fejlődésében.

Nem tudtam, mit feleljek, így csak bólintottam. Nem mintha nem értettem volna egyet vele, örültem, hogy eljöttünk, de igazi megpróbáltatás volt eljutni a rendelőig. Egy takarót kellett borítanom Aiden fejére, nehogy a lesifotósok lefotózzák. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy bárki is kinyomtassa a fényképét a hozzájárulásom nélkül.

– Jó téged újra látni, Aiden. Látom, levágták a hajad.

– Nos, az igazából én voltam egy életlen ollóval a fürdőszobai mosdó fölött – feleltem egy természetellenesnek hangzó nevetéssel. – Nem a világ legjobb hajvágása.

– Ó, nos, szerintem nagyon csinos. – A hangjából kiérződő, enyhe yorkshire-i akcentus segített, hogy megnyugodjak. Mintha egy régi baráttal beszélgettem volna. A bishoptowniak általában előkelőbben beszéltek. Voltak páran erős yorkshire-i akcentussal, de gyakrabban hallottam az elegánsabb, BBC-s angolt.

Aidenre mosolyogtam.

– Szerintem tetszik neki. Azt hiszem, ezt egy ideig nem fogja tudni elmondani, de szeretném azt gondolni, hogy ha beszélne, ezt mondaná.

Dr. Foster mosolygó szája alig láthatóan megrándult, és nem voltam benne biztos, hogy tetszik, ahogy rám néz, aztán lassan bólintott.

– Természetesen. Tehát, Aiden, azt szeretném, ha ma rajzolnál nekem még pár képet. Megtennéd? Kitűnő. – Gyorsan átsiklott afelett, hogy Aiden nem válaszolt. – Átülnél oda, ahhoz az asztalhoz? Ott van pár színes ceruza és rengeteg papír. Rajzolj le bármit, ami az eszedbe jut! Ez az. Nagyon jó.

Amint Aiden elhelyezkedett, dr. Foster visszajött hozzám.

– Sajnálom, ha úgy tűnik, úgy beszélek hozzá, mintha értetlen lenne, de szerintem az a legjobb, ha egy ideig finoman bánunk vele.

– Én is ezt teszem. Nem látszik tizenhat éves fiúnak.

Eszembe jutottak a gyerekek az iskolából: magabiztosak, hangosak, nagyra vannak magukkal, és biztosra veszik, hogy a világ a lábuk előtt hever.

– Nem, de idővel az is jön majd – felelte. – Mit tud mesélni a fejlődéséről?

– Továbbra sem szólt egy szót sem. Semmit. De…

– Igen? – bátorított.

– Mintha hallottam volna énekelni.

Amikor dr. Foster előrehajolt, nem tetszett a szemében enyhén felcsillanó izgatottság. Szinte láttam, ahogy a fontjelek ott táncolnak a képzeletében, arra gondolva, amikor majd publikálja „A yorkshire-i vad gyerek” című írását.

– Valóban? Mi vezetett ehhez az előrelépéshez?

A kezemet a combom közé szorítottam, hogy ne dörzsölgessem száraz kézbőrömet, ami immár kivörösödött és fájt a folyamatos piszkálástól.

– Veszekedtünk.

Felpillantottam, arra számítva, hogy dr. Foster helytelenítő tekintetével találom magam szemben.

– Nem azért vagyok itt, hogy ítélkezzem. A családja rettentő feszült helyzetbe került a múlt hét folyamán. Számítani lehet vitákra.

– Aiden a másik szobában volt. Aznap történt, amikor találkoztunk az erdőnél. Én… nem voltam jó passzban. Haza akartam menni, de ott voltak a riporterek, így átmentem a legjobb barátnőmhöz. Rob is odajött. Zaklatott volt. Az egyik riporter lefényképezte, és a fejébe vette, hogy őt fogják gyanúsítani az elrablással. Azt mondta, mindig az apát veszik elő. Beszámoltam neki róla, hogy mi volt reggel a rendőrséggel, mire kiborult.

– Erőszakosan?

– Nem. Csak felemelte a hangját. Aztán volt egy kis szünet, amikor meghallottam ezt a nappaliból érkező, magas, éneklő hangot. Azt hiszem, Aiden volt. Ott hagytuk, hogy Disney-meséket nézzen.

– Biztos benne, hogy Aiden volt? Nem a filmben énekeltek?

Vállat vontam.

– Nem úgy hangzott, mintha a tévéből jött volna. És amikor beléptem, le volt némítva.

– Felismerte a szavakat vagy a dallamot Aiden énekében?

Megráztam a fejem.

– Szavakat nem hallottam, csak egy apró hangot. Kicsit… kísérteties volt. Tudja, olyan ijesztő dallam, amit a horrorfilmekben hallunk, amikor egy gyereket megszáll egy szellem, vagy egy játék baba életre kel.

Dr. Foster arcán egy félmosoly jelent meg.

– A férjem szereti az ilyen filmeket, úgyhogy igen, tudom.

– Kicsit olyan volt. Mint egy gyerekdal.

Megborzongtam. Azóta nem is nagyon gondolkodtam azon a dallamon, hogy eljöttünk Josie-tól. Meg kellett birkóznom a riporterekkel, aztán igyekeztem kizárni a világot. Talán túlságosan is. Talán Jake-nek volt igaza.

– És azóta? – kérdezte dr. Foster.

Megráztam a fejem.

– Semmi. Abszolút semmi. Alig egy kis nyafogás.

– Azon a napon, amikor hallotta énekelni, más is hallotta a hangját?

– Ami azt illeti, nem. Csak én. Gondolja, hogy képzelődtem?

– Nem – felelte olyan hangon, ami azt sugallta, hogy talán mégis. – Nem feltétlenül, de ezt a magyarázatot sem zárhatjuk ki. Most meséljen arról, hogy alszik Aiden, mióta hazament a kórházból!

– Minden este nyolckor megy lefeküdni, és kilenckor ránézek. Mindig csukott szemmel fekszik, de nem vagyok benne biztos, hogy alszik vagy sem. Néha úgy gondolom, hogy csak színleli.

– Miből gondolja ezt?

– Csak abból, ahogy ott fekszik a hátán, a karjával a két oldalán. Nem tűnik kényelmesnek. Néha, amikor később is ránézek, már az oldalára fordult, és az normálisabbnak tűnik.

– Bármilyen éjszakai félelem?

– Nyitott ajtónál alszik. Mindig. Sosem csukom be annak a szobának az ajtaját, ahol éppen van. Szerintem ez segít, mert mióta hazajött, jól alszik. Egyik alkalommal azonban láttam, hogy forgolódik. Nem akartam felébreszteni, mert tudom, hogy nem igazán szereti, ha hozzáérnek. Körülbelül fél perc múlva mélyebb álomba merült, és úgy tűnt, jól van.

Dr. Foster a nyitott jegyzetfüzetén dobolt a tollával.

– Ez nagyon jó jel. Ki tudja magát pihenni. Láthatóan hízik. Ezek mind jó jelek, Mrs. Price-Hewitt. Jól csinálja.

– Ezt mondja azok után is, amit a múltkor látott az erdőnél? – nevettem fel erőltetetten.

– Igen. Ezt mondom. Maga is csak ember, Emma. Ne ostorozza magát az erdőnél történtek miatt! Mindenki nagy nyomás alatt állt. Kicsit túl korai volt Aidennek, ennyi. – Hátradőlt a székében. – Most meséljen arról, hogy boldogul! Szeretné, ha ajánlanék magának egy terapeutát? Rendkívüli dolgokat élt át. Talán segít, ha beszél róla.

– Nem, köszönöm. Miután azt hittem, Aiden vízbe fúlt, jártam terápiára. Bizonyos szempontból segített, de nem mindenben. Jól vagyok. Azt hittem, Aiden halott. Már átéltem a legszörnyűbb fájdalmat, amivel egy ember megbirkózhat. Bármi, ami ezután jön, eltörpül mellette. Megleszek.

– Nagy különbség van aközött, hogy valaki megvan, vagy jól van, Emma. – Dr. Foster az öklére támasztotta az állát, és halkan beszélt. – Mindenki azt szeretné, ha jól lenne, ha boldog és egészséges lenne, ezt ne feledje! Főleg Aiden szeretné. – Nagyot nyögve felállt, és megmasszírozta a térdét. – Ezek az öreg csontok. Nemsokára jön a hideg. Csak figyelje meg! – Rám kacsintott. – És mi újság ideát, Aiden? Mit rajzoltál nekem?

Aiden felemelte a rajzát, mire elmosolyodtam. Már maga a tény, hogy a fiam felemelte a saját művét, elegendő volt ahhoz, hogy örömet okozzon. Azonban dr. Foster egyáltalán nem mosolygott. A hasamat fogva felálltam a székből, és átmentem a szoba túlsó felébe. És ott megláttam, mit rajzolt Aiden.

Mint az első képének, ennek sem volt alakja, inkább a káosz jellemezte. Ezúttal két piros zsírkrétát választott a művéhez. A piros zsírkrétavonalak a papír egyik végétől a másikig húzódtak, mint az első rajzán a kórházban. Ám ez a kép egy dologban különbözött a másiktól. A rajz közepére Aiden éles, fehér fogakat rajzolt. Mintha egy nyitott állkapocs részei lennének, készen arra, hogy lecsapjanak az áldozatukra. Legszívesebben kitéptem volna a papírt a kezéből, összegyűrtem és elhajítottam volna. De nem tettem. Csak bólogattam és mosolyogtam, de közben végig úgy éreztem, mintha hangyák futkosnának a bőrömön.

18

AIDEN NYOMASZTÓ RAJZÁT OTTHAGYTAM dr. Fosternek, mivel nem szívesen vittem volna haza egy ilyen baljóslatú dolgot. Azonban, ahogy arról az orvos tájékoztatott a rendelőből kifelé menet, Aidennek kell valami, amivel kifejezheti magát. Mivel ezt szóban nem képes megtenni, szüksége van egy másik csatornára. A rajzolás kitűnő terápia lenne számára. Beszálltunk az autóba, de mielőtt elindultunk volna, rádőltem a kormányra, hogy összeszedjem magam. Tudtam, mit kell tennem, de nem voltam benne biztos, hogy meg akarom tenni.

– Oké, Aiden. Menjünk haza!

Hazafelé sikerült elkerülnünk a riportereket, és miután megettük ebédre a sonkasalátás szendvicseket – megfogadtam Jake tanácsát az egészséges étkezésről –, mély levegőt vettem, és kinyitottam a garázsba vezető ajtót.

Megvolt az oka annak, hogy az autó mindig odakint parkolt a felhajtón. Nem arról volt szó, hogy nem használtuk a garázst, hanem arról, hogy a kocsi nem fért volna be. Robnak igaza volt abban, hogy a házunkból hiányoznak a színek, mégpedig azért, mert az összes színt a garázsban hagytuk. Itt alkottunk. Ez volt a mi műtermünk.

Felkapcsoltam a villanyt, mire az egész helyiség életre kelt.

– Minden rendben, Aiden, bejöhetsz. Biztonságos. – Legszívesebben kinyitottam volna a garázsajtót, hogy beengedjem a napfényt, de tudtam, hogy a riporterek még odakint ólálkodnak. Be kellett érnünk azzal a fénnyel, ami a konyhaajtó felől jött. – Szeretnék mutatni valamit.

A falak mentén vásznak sorakoztak. A legtöbb festmény az enyém volt, amiket az árvíz után festettem, egészen néhány évvel ezelőttig, amikor végül elengedtem az egészet, és elfogadtam Aiden „halálát”. Egy mély levegővétel után megfogtam Aiden kezét, és körbevezettem a garázson. Furcsa volt most a kezét fognom. Annyival nagyobb volt, mint az a kéz, amit tíz évvel azelőtt fogtam. Bár sokkal fiatalabbnak tűnt, mint a fiúk az iskolában, emlékeztetnem kellett magam, hogy most már kamasz. Szinte már felnőtt.

– Ez itt te vagy, és én – mondtam egy nagy szemű, fiatal lány portréjára mutatva, aki egy kisbabát tartott a karjában. – Féltem, amikor megérkeztél, de annyira szerettelek, hogy ez nem számított. Ez te vagy a Superman-köpenyedben.

Elvigyorodtam. Emlékezetből festettem hat hónappal Aiden eltűnése után. Volt valami fájdalmas a piros árnyalatokban és az agresszív ecsetvonásokban, de tökéletesen elkaptam Aiden pimasz arckifejezését.

– Ez egy nehezebb darab. Akkoriban nem voltam jól. Annyira hiányoztál, hogy nem tudtam, mihez kezdjek. Haszontalannak éreztem magam.

Egy közeli kép volt az arcomról. Vicsorogtam rajta. A szemem beesett volt, a bőröm vörös és foltos. Az arccsontom fölött sötét, sebes nyomok látszottak. Ez egy évvel az árvíz után készült. Akkor épp dühös voltam.

Megszorítottam Aiden kezét, és továbbmentem. Legalább már kezdte megszokni, hogy hozzáérek. Apró lépések. A következő sorozat képei mind ugyanazt ábrázolták.

– Látod ezeket? – mutattam rájuk egyesével. – Ezek a szülinapi torták, amiket neked csináltam minden évben. Sosem felejtettem el. Április harmadika. Ez az első évből van. Egy Superbatironman-tortát csináltam neked, látod? Volt köpenye, páncélja és denevérfüle. Imádtad volna. Napos idő volt abban az évben. Ez pedig egy szárnyas Ferrari. Mindig azt mondtad, hogy repülő autót szeretnél a szülinapodra. Aztán csináltam egy sárkányos tortát, épp olyat, mint Walnut. Diótorta volt, vaníliás krémmel. – Megköszörültem a torkom, és elfojtottam a feltörő érzelmeket. – Látod, mivel próbálkoztam? Kifestettem magamból az érzéseimet. Ezt csináltam, amikor elveszítettelek. Megfestettem ezeket.

A tekintetemmel végigpásztáztam a fal mentén sorakozó képeket, és elértem az utolsóhoz. Ahhoz, ami az egyik szélén végig fel volt hasítva. Már hosszú ideje nem néztem rá.

– Teljesen rendben van, ha te is szeretnéd magadból kifesteni az érzéseidet. Felállítok neked egy vásznat. Vannak itt festékek. Szeretném, ha úgy festenél, mint régen, amikor még kicsi voltál.

Behúztam egy állványt a garázs közepére, amit megfelelő magasságba engedtem Aidennek, odavittem mellé egy kis asztalt, majd elé egy széket. Azután befőttesüvegekben hoztam be vizet, majd a festékeket és az ecseteket elrendeztem a víz mellett.

Egy részem legszívesebben csatlakozott volna hozzá, és eltűnődtem, az vajon segítene-e neki elindulni, ha látja, hogy más is fest vele. De végül úgy döntöttem, ez most csak Aidenről szól. Megérdemel egy kis külön időt. Így, miután mindent elrendeztem, kimentem a konyhába, hogy főzzek egy teát. Amikor kikukucskáltam a garázsba, Aiden a vászon fölé hajolva ült, és egy ívet írt le az ecsetével. Elmosolyodtam, és belekortyoltam a teámba.

Voltak pillanatok, amikor úgy hittem, Aiden szólni szeretne hozzám, mint például akkor, amikor befejezte a festményét. Odajött a konyhaajtóhoz, és megállt a küszöbön.

– Végeztél? – kérdeztem.

Vártam. Éreztem, hogy beszélni akar. El akarta mondani, hogy elkészült. Láttam rajta, hogy büszke. Ehelyett a létező legkisebb biccentést kaptam válaszul, alig lehetett észrevenni. Ez már elég volt ahhoz, hogy a szívembe örömteli érzés nyilalljon. Legalább egy kis haladás.

Követtem a garázsba, ahol büszkén megmutatott egy újabb rémes műalkotást, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne látszódjon, mennyire elborzaszt. Ezúttal kék és zöld színeket használt. Csigavonalban tekeregtek, ami egy sötét pontra szűkült le a kép közepén. A rémálmaim alagútjaira emlékeztetett.

– Ez gyönyörű, édesem – mondtam.

Jake az első pár napra szabadságot vett ki, amíg a riporterekkel foglalkoztunk, de láttam rajta, alig várja, hogy visszamenjen, úgyhogy hagytam. Így aznap már kettesben voltunk Aidennel, és délután elvittem, hogy találkozzon az apjával és a nagymamájával. Nemcsak azért, hogy Aiden kiszabaduljon a házból, hanem azért is, hogy megszabaduljak Denise-től, aki mindennap átjött, arcán erőltetett mosollyal, ami szörnyen idegesített.

A fogadó nappalijában Rob kiterítette az újságot az asztalra. Aiden Sonyát hallgatta, aki A hobbitból olvasott fel neki.

– Ezt nézd, mit írnak azok a szemetek! – mutatott Rob az újságra.

– Nem igazán akarom tudni, Rob. Az igazat megvallva, próbálom ezt az egészet távol tartani Aidentől. Nem hinném, hogy jót tenne neki.

Baba belerúgott a húgyhólyagomba, mire a hasamat simogatva áthelyeztem a testsúlyomat.

– Nem fogom neki megmutatni, Em. Mégis milyen embernek gondolsz?

– Oké, nos, itt van a másik szobában.

Rob rám nézett átható, barna szemével.

– Tudom. Csak neked szeretném megmutatni.

Megértettem. Rob kibeszélős típus. Ha valami bosszantja, muszáj beszélnie róla. Muszáj megosztania a terhét egy másik emberrel. Én ennek épp az ellentéte vagyok. Elfojtom a dolgokat, amíg már azzal fenyegetnek, hogy kitörnek belőlem. Igyekeztem nem gondolni arra az időre, amikor hagytam, hogy minden a felszínre törjön. Csak egyszer fordult elő életemben, és nem volt szép látvány.

– Nézd, itt van rólam az a kép. „Az egykori tiszt, Robert Hartley”, így hívnak. Nem vagyok egykori tiszt. Azt akarják, hogy úgy tűnjön, mintha elveszítettem volna a munkámat. Miközben te ezúttal valamiféle szent vagy. Mind nagyon sajnálnak.

– Ó, engem ez nem érdekel, Rob.

– És ezt nézd! Iderakták annak a rajznak is a fotóját, amit Aiden a kórházban rajzolt.

Kitéptem az újságot a kezéből.

– Mi? Hogy szerezték meg?

– Valószínűleg az egyik nővértől. Lefogadom, hogy több száz fontért adta el nekik. Az emberek bármire hajlandóak, ha hirtelen egy kis pénzhez juthatnak vele, nem igaz? Istenem, kell egy ital. Azt hiszik, bolond. Bolondnak nevezik a fiunkat. És láttad, mit írnak Jake-ről?

Bár még a teljes oldalas kép kötötte le a figyelmemet Aiden felkavaró, kórházi rajzáról, így is kihallottam az apró változást Rob hangjából. Halkabb volt. Kevésbé zaklatott. Eltűnődtem, hogy vajon végig ezt akarta-e megmutatni.

– Mit írnak Jake-ről?

Rob megnyalta az ujját, és az idetartozó oldalhoz lapozott. Az első, amit megláttam, egy kép volt Jake-ről, még fiatalabb korából, ahogy átkarolja egy még nála is fiatalabb lány vállát.

– Ez ki? – suttogtam, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy a hangom ne remegjen meg, de csúfos kudarcot vallottam.

– Úgy néz ki, az egyik diákja. Azt állítják, kissé sietősen hagyta ott az állását Bournemouthban, miután az igazgató rájött, hogy számos diákjának az ismerőse a Facebookon.

Kifutott a szín az arcomból. Becsuktam az újságot, nem akartam tovább nézni azt a képet. Szédültem. Jake nem sokat beszélt a Bournemouthban töltött időkről. Sőt, a bishoptowni életén kívül eső dolgokat alig említette. Azt tudtam, hogy Bournemouthban szerezte a tanári diplomáját, és hogy tanított is ott, de ennyi. A családja is az országnak abból a részéből származott, de a szülei csak egyszer látogattak meg minket karácsonykor, és nem sokat törődtem a dologgal.

Bár be kell valljam, különös embereknek tűntek. Egyszerűen csak begördültek a Land Roverükön, olyan öltözékben, ami inkább illett volna egy fácánvadászathoz a Wetherington-házban. Bár gumicsizmában és barnás-zöldes, vízhatlan dzsekiben érkeztek, mindegyik ruhadarab patyolattiszta volt, mintha vadonatújak lennének. Még a Land Rover is ragyogott.

Jake édesanyja, Christine a saját portóiját hozta az ételhez, és senki mást nem kínált meg belőle, még csak egy cseppel sem. Ráadásul a pulykáját a tányér szélére tolta, és megkérdezte, nincs-e helyette liba. Jake apja alig szólt valamit egész este, kivéve, amikor megkínálta Jake-et brandyvel a társalgóban, míg a „hölgyek” elmosták a tányérokat. Christine azután megkérdezte, hogy a trifle desszertet én csináltam, vagy a Tescóban, netán „valamelyik hasonló helyen” vettem, mintha nem tudná, mi az a szupermarket.

Tudtam, hogy Jake szülei gazdagok, de nem számítottam rá, hogy ilyen felvágósak lesznek. Mint ahogy tudtam Jake bournemouthi múltjáról is, de fogalmam sem volt arról, miért döntött úgy, hogy ennyire északra költözik onnan. Mindig is úgy gondoltam, hogy egyszerűen csak adódott neki egy lehetőség, de furcsának tűnt, hogy ilyen messzire jött az otthonától. Talán menekült valami elől?

Mi van még, amit nem tudok a férjemről?

– Nem tudtál róla, ugye? – kérdezte Rob. – Egy szóval sem említette.

– Hát persze hogy tudtam – csattantam fel. – Egy halom szemét az egész.

De Rob résnyire húzta a szemét.

– Miről hazudott még neked?

Megráztam a fejem.

– Semmiről. Nem hazudós. Nem úgy, mint te.

Rob elvörösödött.

– Ne, Em, ne hozd ezt fel! Ne most.

– Azt hiszem, ideje hazavinnem Aident. Beugorhatsz és meglátogathatod, amikor csak szeretnéd.

A hónom alá dugtam az újságot, és az ajtónyíláson át odaintettem Aidennek a társalgóba, hogy menjünk.

– Biztos vagy benne, Em?

Rob a konyhából nyíló bejárati ajtóhoz lépett. A fogadó egy külön részén voltunk, a recepció mögött.

– Mennünk kell.

– Em, figyelj rám! Csak hallgass végig! Ha bármi furcsát veszel észre rajta, szólnod kell. Tudom, hogy féltékenységnek vagy ilyesminek hiszed, de nem erről van szó. Nem bízom ebben a fickóban, Emma. Sosem bíztam.

19

ROBÉKTÓL HAZAFELÉ MENET megálltam a Sainsbury’snél, és megvettem minden újságot, amit találtam. Ahogy a pénztárhoz siettem, kerültem az ismerős arcok pillantását. Ám amikor a fejemet a nyakam közé húzva, gyors léptekkel távoztam az üzletből, nem bírtam megállni, hogy ne pillantsak hátra, hogy vajon a körülöttem lézengők beszélgetnek-e rólam. Észre is vettem két ismerősömet: Carolt, aki csaposként dolgozott a Királyi főben, és éppen Barbarával sugdolózott, aki a dombon lakott, nem messze az iskolától. Ott álltak, a szájuk elé tett kezük mögött susmorogva, felém sandítva.

A kocsikulcsommal ügyetlenkedtem, és felidéztem, hogy ugyanez volt az árvíz után is. Pontosan ugyanez: kétségbeesetten menekültem az üzletekből, közben majdnem elejtettem a kocsi- vagy lakáskulcsomat, míg igyekeztem távol kerülni a sugdolózó tömegektől és a sajnálkozó pillantásoktól. Ezért nem vettem tudomást a kollégáim hívásairól. A hangpostaüzeneteket azonban meghallgattam. A tőlük kapott virágcsokrot Jake tette vázába, és még mindig a celofáncsomagolásában volt. Eszembe se jutott, hogy elrendezzem.

Mióta a történet kiszivárgott, üdvözlőlapok és kártyák tömkelegével árasztottak el minket, de egyikükkel sem tudtam foglalkozni.

Inkább megkértem Denise-t, hogy gondoskodjon róluk, és ez jól is jött, mert így legalább akadt valami feladata, és nem volt láb alatt.

Ő bontotta fel az üdvözlőlapokat és rakta a jókívánságokat tartalmazókat a kandallópárkányra, az őrült, halálos fenyegetésekkel és egyéb aljasságokkal teliket pedig a papíros szemetesbe. Ő állt odakint a kukáknál, amíg megjöttek a szemétszállítók, nehogy a sajtó átkutassa a szemetünket, és új érdekességeket találjon a sztorijához. Mindezért hálás voltam. Így, amennyire csak tudtam, figyelmen kívül hagyhattam ezeket a bosszantó dolgokat.

Ám a problémákkal is így birkóztam meg. Kizártam a külvilágot. Amikor az ár elérte Bishoptownt, és azt hittem, Aiden megfulladt, megtanultam, hogy nem bízhatok senkiben. Barátokat veszítettem el emiatt. Ha valami apróságot megemlítettem valakinek, az másnap ott virított az újságokban. Jobb nem beszélni senkivel, kivéve a közvetlen családtagokat. Nem lehet tudni, ki rohan rögtön a sajtóhoz és adja el a titkainkat.

Megálltam a felhajtón, és kiengedtem Aident a kocsiból. A léptei könnyedebbek voltak az értékes festős nap óta. Még a tartása merevsége is enyhült. Bár továbbra sem beszélt hozzám, úgy éreztem, kezd oldódni a jelenlétemben, ami igazi haladásnak számított az erdőnél történtek után. Járás közben a vállát leengedte ahelyett, hogy púposan felhúzta volna. Kezdett ellazulni. Magasabbnak is tűnt, még ha csak alig egy hét telt is el azóta, hogy megtudtam, életben van. És bár a viselkedése nem igazán változott, úgy éreztem, kezd megnyugodni mellettem, vagy talán csak én kezdtem megnyugodni a jelenlétében.

Integettem Denise-nek, aki türelmesen álldogált odakint a ház előtt, arra várva, hogy beengedjem.

– Gondoltam, megbeszélhetnénk pár dolgot – mondta.

– Rendben – feleltem. – Van hír a nyomozásról?

– Nincs – válaszolta érzésem szerint nem túl barátságos, éles hangon. Talán már kezd elege lenni ebből a kérdésből, vagy legalábbis unja, hogy mindig ugyanazt kell felelnie.

A Robék fogadójában lévő nyüzsgés után az otthonom csendes és nyugodt volt, annyira néma, hogy amikor megnyikordult a padlódeszka, összerezzentem. Kizártam az októberi szél hidegét, elvettem Aiden kabátját, és felakasztottam. Az egyik hónom alatt az újságokat tartottam, a másik karomon a táskám lógott. Amint a konyhába értem, kiterítettem a lapokat az asztalra, és kihajtottam őket.

Denise előhúzott egy plüssmackót az egyik szatyorból.

– Ezt meg akarják tartani? – kérdezte. – Egy adag rajongói levéllel érkezett. Mit gondolsz, Aiden?

A fiamra pillantottam, de nem reagált az üvegszemű mackóra. Aranyos plüssfigura volt, de most, hogy megnőtt, túl idős már az ilyesmihez.

– Jótékonysági szatyor – jelentettem ki.

– Oké – felelte Denise.

– Hol van ma Marcus?

– Ma az őrsön dolgozik. Úgy éreztük, már nincs szüksége arra, hogy mindketten állandóan itt legyünk.

– Áh, értem. Aiden, nézel egy kis tévét Denise-szel? – Denise-re néztem. – Hacsak nincs még valami, amiről szeretne velem beszélni.

– Nos… – kezdte.

– Nincs? Akkor jó. Akkor menjetek csak!

Úgy mosolyogtam, mintha az égvilágon semmi baj nem lenne. Aiden kiment a konyhából, át a nappaliba.

– Minden rendben? – kérdezte Denise.

– Igen – hazudtam.

Az újságokra pillantott, de nem szólt semmit.

– Akkor magára hagyom az olvasnivalóval.

Amikor kiment, elgondolkodtatott az előbbi jelentőségteljes pillantása. Mi van, ha valójában azért jött, hogy közölje a rossz hírt, miszerint a férjem nem egészen az, akinek látszik? Vagy inkább azért, hogy kémkedjen a családunkban, hogy Jake nem viselkedik-e gyanúsan, miután kiderült: az egyik diákja az ismerőse volt Facebookon.

Amint az ajtó becsukódott mögötte, olvasni kezdtem. És addig abba se hagytam, amíg meg nem hallottam Jake kulcsát a zárban. Az alatt az idő alatt elolvastam az összes állítólagos dolgot, ami a fiammal történt, amit még csak nem is tudtak biztosra. A sajtó szerint „szexrabszolgának” vitte el egy „szadista pedofil”, és kiláncolta valamiféle alagsorba, míg én jól szórakoztam, egy üveg chardonnay-vel a kezemben. Még egy fénykép is volt rólunk Jake-kel, a nászutunkról, amin szélesen mosolygunk. Voltak fotók Robról is, akit helyi források „gazember”-ként jellemeztek. Jake-et sötét múltú, tisztességtelen tanárként ábrázolták, aki gyanús körülmények között tűnt el az előző iskolájából. Arra célozgattak, hogy tiltott viszonyba kezdett a kiskorú iskolás lányokkal.

Az újságok óvatosan fogalmaztak, nem vádaskodtak, de pontosan tudták, mit művelnek. Tudták, mit sugallnak. Ha a férjem képes volt megkörnyékezni egy kamasz lányt, akkor vajon mire képes még? Az én megítélésem is szörnyű volt. Hiszen ismét gyereket vártam, nem igaz? Egy olyan embertől, akit mindenki valamiféle beteg pedofilnak tart, bármiféle bizonyíték nélkül, ami ezt alátámasztaná. Ráadásul az első barátom nyilvánvalóan egy gazember, és különben is állandóan buliztam, mert „fiatal” voltam.

Amint meghallottam, hogy nyílik az ajtó, gyors mozdulattal összehajtottam az újságokat.

– Van itthon valaki? Olyan csönd van. Ó, szia, Aiden! Denise. Nyugodtan feljebb veheted a hangerőt. Gyerünk! Ez az. Hol van édesanyád? Ne aggódj, megtalálom. – Jake sután odaintett, amikor belépett a konyhába, és az aktatáskáját letette az asztalra. – Sam Sutton végre beadta azt a leckéjét, amiről meséltem. Egy hét késéssel, és még azt várja, hogy értékeljem. Nevetséges. Lehet, hogy jelzem az igazgatónak. Mi folyik itt? Minden… – Jake lepillantott az asztalon kiterített újságokra. – Áh.

– Áh? Csak ennyit tudsz mondani? – kérdeztem. Kitártam, majd megint ökölbe zártam a kezem az oldalam mellett.

– Mondtam, hogy jobb, ha elolvasod őket – jegyezte meg megrovón, mintha egy gyerekhez beszélne. – Tudnod kell, mi folyik odakint. Látnod kell, milyen hazugságokat terjesztenek.

Valaki megköszörülte a torkát, és Denise jelent meg az ajtóban, a kezében a kabátjával.

– Mára végeztem. Hívjanak, ha szükségük van valamire!

A szívem hevesen vert, miközben figyeltem, ahogy Denise kimegy a konyhából. Vártam, hogy becsukódjon mögötte az ajtó, és ismét Jake-re fordíthassam teljes figyelmemet.

– Olyan hazugságokat, mint ez? – Felmutattam a képet a férjemről, amin átkarol egy kamasz lányt. – Ez nem hazugság, Jake. Ez egy tényleges kép, ahogy valamilyen lányt tapogatsz.

– Tapogatok? Megőrültél, asszony? A tanév vége volt. Szeretett volna egy képet a főiskolai felvételi vizsga előtt. Ott is ocsmányságot találnak, ahol nincs semmi. És őszintén szólva azt hittem, hogy a drágalátos feleségem az én oldalamon fog állni.

Megemelt hangjától ideges remegés futott végig a gerincemen. Talán azért, mert mindig olyan halkan beszélt, és ijesztő volt hallani a vad hangját.

Émelyegni kezdtem.

– Jake, igazi sokként ért, amikor ezt olvastam. Miért nem figyelmeztettél?

– Próbáltalak, de annyira bent ragadtál a buborékodban Aidennel. Annyira naiv vagy, Emma. Az ember azt hinné, hogy tanultál mindabból, ami az első alkalommal történt. Szajhának neveztek. Kis kurvaként írtak le, amiért tizennyolc évesen teherbe estél.

– Ilyen túlzásokba azért nem estek – mutattam rá. – Azt próbálták elhitetni, hogy a fiatalságom miatt rossz anya vagyok.

És utáltam őket érte. De nem emlékszem, hogy bármilyen méltatlan szóval, például szajhaként jellemeztek volna. Vajon Jake mindezt csak kitalálja? Máshogy értelmezi a cikkeket, mint én? Nem tudtam biztosra.

– Nem, nem, nem, rosszul emlékszel. Kis kurvát csináltak belőled, ami nem volt igaz. Jó kislány voltál az iskolában. Nem volt igazuk.

Jake fel-alá járkált a konyhában. A szemöldöke fölött verejték gyöngyözött, hiába volt meglehetősen hűvös nap. Mitől melegedett ki ennyire? Már levette a csizmáját és a kabátját.

– Jake, ittál?

Megpördült, hogy rám nézzen, közben kissé megingott, és megkapaszkodott az egyik székben.

– Nem.

– Ne hazudj nekem!

– Ittam egyet hazafelé jövet.

Megráztam a fejem.

– Szerintem egynél kicsit többet ittál. Talán jobb, ha lefekszel és kialszod. Reggel majd megbeszéljük ezt.

De Jake már nem figyelt rám. Nekiállt régi whiskysüvegek közt keresgélni a szekrényben. A legtöbbjüket még ki sem bontottuk.

Elfeledett karácsonyi ajándékok voltak, olyasfélék, amiken az ember hagyja megülni a port egy régi italos szekrény hátuljában.

– Egy ujjal sem értem ahhoz a lányhoz. Legalábbis nem úgy. Az újságok mindent kiforgatnak. Mocskossá tesznek. Tudod, mire gondolok? Csak gratuláltam neki, ez minden.

– Jake – mondtam figyelmeztetően. – Nem hinném, hogy a whisky bármin segítene. Ülj le, főzök egy kávét.

– Azt már nem. Te vársz gyereket. Te ülj le, majd én megcsinálom. – Becsapta a szekrény ajtaját. – Én vagyok a férfi a háznál. Aki segít a feleségének. Gondoskodnom kell a feleségemről, aki az én gyermekemet várja.

– Nem úgy hangzik, mintha jól lennél. Inkább úgy, mintha feszült és részeg lennél. Ülj le, csak egy percre! Akkor megmasszírozhatod a lábamat. Ez hogy hangzik?

Próbáltam beleédesgetni az egyik székbe, de épp amikor már azt hittem, sikerült, ismét felpattant, és folytatta a járkálást.

– Gondoskodom rólad, ugye? Ezt a konyhát külön építtettem. A házat is neked vettem, tudod, mert elképzeltem, milyen lenne itt élni és felnevelni a gyerekeinket. Minden mindig érted volt.

– Tudom, tudom.

A kezembe hajtottam a fejem. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Nem most. Jake, a sziklám megrepedt. Úgy tört meg, mint egy tojás.

– Olyan közel álltunk egymáshoz. Olyan rohadt közel. De aztán…

– Ne mondd ki! – könyörögtem. – Azt ne mondd, hogy neheztelsz a gyermekemre! Ha most kimondod, sosem tudod visszaszívni.

Felemeltem a fejem, és a tekintetünk találkozott. Nem kellett kimondania a szavakat, mert azok az arcára voltak írva. A bőre sápadt és nyirkos volt, és az inggallérjától fölfelé kivörösödött. A kezét ökölbe szorította az oldala mellett. Vad tekintete nagyra nyílt. Amikor lélegzett, összeszorított fogai közül nyál fröccsent.

– Ki nem állhatod. Azóta utálod, hogy hazahoztuk – mondtam szomorúan, és éreztem, hogy hideg borzongás fut végig a karomon és a lábamon.

– Fogd be! Így nem tudok gondolkodni. Gondolkodnom kell. – Levette a szemüvegét, két ujja közé csípte az orrnyergét, és ismét járkálni kezdett. – Gondolkodnom kell.

– Min kell gondolkodnod?

Felálltam, a dühöm és az idegességem lassan a felszínre szivárgott. Elvileg ő az a férfi, aki megmentett. De itt volt ezekkel a titkokkal és a fiam iránt érzett, rosszul leplezett gyűlölettel. Itt volt, és alig bírtam elviselni a látványát.

Felém fordult.

– Nem emlékszel arra a napra?

Felemeltem az egyik kezem, hogy leintsem.

– Persze hogy emlékszem. De nem akarok róla beszélni.

– Két kés volt. Az egyiket a festménybe szúrtad, a másik a csuklódat vágta. Emlékszel rá? Emlékszel, hogy találtam rád a szüleid házában? Ilyen voltál azelőtt, hogy megmentettelek. Megmentettelek. Ha nem megyek oda, meghaltál volna. És most nem is lehetnél együtt Aidennel.

20

ÉLETEM LEGSZÉGYENTELJESEBB NAPJA egy pohár pinot grigióval kezdődött. Akkoriban úgy hittem, hogy a borozgatás nem számít alkoholizmusnak. Az alkoholisták a vodkát vagy a whiskyt választják, nem a bort. Nem a fehérbort. Az előkelő ital. Nem szokás egy üveg sauvignon blanc-t barna papírszatyorba rakni, és kiülni vele a parkba.

Egyedül voltam otthon. A szüleim fél évvel korábban meghaltak. A földön ültem a nappaliban, a szüleim házában, körülöttem gusztustalan tárgyak svédasztala hevert. Megmaradt kínai ételes dobozok, amikhez alig nyúltam hozzá, a szélükön odaszáradt zsírréteg ült. Többtálnyi gabonapehely a szőnyegen szétszórva, ragacsosan a besűrűsödött tejtől. Félig megevett, légycsalogató szendvicsek. A rendetlenség közepén ültem, és ittam a bort. Kit akartam becsapni? Tudtam, mi vagyok. Láttam a körülöttem lévő felfordulást, és tudtam, hogy mélypontra jutottam. Nem számított a pinot, amit a bishoptowni újságosnál vettem, sötét napszemüveg mögé rejtve karikás szemem – alkoholista voltam. Egy depressziós szerencsétlenség.

Miután kiittam a bort, bekóvályogtam Aiden szobájába. Érintetlen volt. Időről időre bementem, és leszedtem a pókhálókat. Ilyenkor leültem az ágyára, felemeltem Walnutot, amin még mindig éreztem a fiam enyhe illatát. Azonban ekkor már rég nem takarítottam a szobájában, és az ablakpárkányon vastagon állt a por. És ami még rosszabb, hogy a párnáján egy nagy, kövér pók ült. A látvány annyira felháborító volt, annyira meghökkentett, hogy előrevetődtem, és a párnára csaptam. A pók elinalt, mielőtt még az öklöm elérte volna, valószínűleg befutott az ágy mögé. De nem hagytam abba. Addig vertem a párnát, amíg kijött belőle a tömőanyag, aztán lehúztam az ágyról a takarót és a matracot. Állati üvöltés szakadt fel belőlem, ahogy a karommal végigszántottam az ablakpárkányon, és levertem a sportnapon nyert kupáját – harmadik lett a tojásfutásversenyen – és egy bekeretezett fényképet, amin a kedvenc focistájával pózolt.

Elszakítottam a vasemberes poszterét. Kihajigáltam a ruháit a szekrényből. Letéptem a borítót a könyveiről. És aztán megálltam. Megtöröltem a szemem. Egyfajta nyugalom szállt meg, és tudtam, mit kell tennem.

Volt még egy üveg bor a hűtőben, így hát kinyitottam, és nagyot kortyoltam belőle. Pohár már nem is kellett. Kinek akartam volna megfelelni? Kit érdekelt volna? Már senki sem maradt. Ahogy a házban botorkáltam, magamhoz vettem egy képet rólunk, mindannyiunkról. Aiden állt elöl a Superman-köpenyében. Én mögötte, a kezem a fiam vállán. A két oldalamon pedig a szüleim látszottak: apu a balomon, anyu a jobbomon. Nem sírtam, egyre csak mosolyogtam, és a mellkasomhoz szorítottam a fényképet.

Addigra már egyfajta műteremmé alakítottam át a szobámat. A falak mentén egy tucat vagy még annál is több festmény sorakozott. Felemeltem az egyiket, egy önarcképet. Utáltam azt a képet. Dühös volt és torz. Piros és fekete árnyalatokat használtam hozzá. Vicsorogtam rajta. Csúnya és beteges voltam azon a festményen, a piától üveges tekintettel, mert részegen festettem, elhomályosuló szememmel alig láttam a vásznat. Gyűlöltem. Letettem a borosüveget, felvettem a kartonvágó kést, amivel a vásznak szélét szoktam levágni, és beleszúrtam a képbe. Aztán lassan végighúztam benne.

Nagy tűz lobogott bennem, és tudtam, eljött az ideje, hogy kioltsam. Mi értelme az életnek, ha csak fájdalomból áll? Úgy éreztem, mintha egy égő épületben rekedtem volna, és csak két lehetőségem lenne: ugrom, vagy hagyom, hogy a tűz elemésszen.

Rosszul voltam a tűztől.

A földre rogytam, magam mellé ejtve a felhasított vásznat, majd elővettem egy másik kést, és az ölembe helyeztem. Ismét meghúztam a borosüveget. Annyira eltompultam az alkoholtól, hogy úgy hittem, nem is fog fájni. A bennem tomboló tűzre gondoltam. A sok megpróbáltatásra, amin keresztülmentem. Aiden kabátjára, ahogy kihúzzák a vízből, és arra, hogyan hömpölygött tovább a folyó, végigsietve és áradva az országon, míg a fiam ott rohadt valahol. Még csak el sem temethettem. Még ennyi sem jutott.

Felkiáltottam, majd a csuklómba döftem a kést. Már akkor felsikítottam, mielőtt még fájhatott volna. A fájdalmat nem is a vérző seb, hanem a tűz okozta.

Egyre csak égetett és égetett. A bőröm lángolt. Addig sikítottam, míg a lángok végre alábbhagytak. Amikor lenéztem, a vérem kibuggyant a sebből, mire jólesően megszédültem. Ennyi volt. Így állítottam meg a tüzet. Bárcsak előbb eszembe jutott volna, hogy ilyen egyszerű is lehet! Lassan, mosolyogva leereszkedtem az ágyamra. Végre véget vetettem a fájdalomnak, és megtaláltam a belső erőt, hogy ki-ugorjak az égő épületből.

Kábult állapotomban nem hallottam az ajtóból felhangzó dübörgést, sem azt, hogy a nevemet kiáltozzák eszeveszetten. Az ajtó valószínűleg nyitva volt, mert Jake-nek sikerült másodpercek alatt bejutnia. Léptek csattogtak, aztán kinyílt a szobám ajtaja. Egy arc elmosódott körvonala jelent meg előttem, ahogy alám csúsztatta a kezét, és újra és újra a nevemet kiáltotta. Nyomást éreztem a csuklómon, és halványan érzékeltem, hogy Jake ujjai között vér szivárog. Tompán hallottam, ahogy azt mondja: „nem, nem, nem, ennek nem lett volna szabad megtörténnie”, aztán egy kórházi ágyban ébredtem.

Hosszú időbe telt, amíg megtanultam hálásnak lenni azért, amit Jake aznap tett értem. Amikor először felébredtem abban a kórházi szobában, jobban gyűlöltem, mint addig bárkit. A gyűlölet olyan érzés volt, amit Aiden eltűnéséig nem tapasztaltam. Ha valaki úgy éli le az életét, hogy nem tapasztalja meg a gyűlöletet, az tekintse magát szerencsésnek. Legyen hálás ezért az áldásért. A gyűlölet nem olyasmi, amire vágynánk, amit kívánnánk. Sose mondd, hogy gyűlölsz valakit vagy valamit, hacsak nem gondolod komolyan, mert a gyűlölet nem az, amikor idegesítőnek találunk egy tévébemondót, vagy amikor a testvérünk kihoz a sodrunkból. Ez egy mindent felemésztő, önálló jelenség, ami a belsődben születik, és megfertőzi a véred, amíg el nem feketíti a szíved.

És én gyűlöltem magam. Ez a legrosszabb fajta gyűlölet.

Egy ideig sírtam. Remegtem és vacogtam, ahogy az alkohol elpárolgott a szervezetemből. Nekiestem a kötéseimnek, és nem voltam hajlandó beszélni Jake-kel, aki ott ült az ágyam mellett, a művészettörténet-könyveivel. Mindennap eljött, és felolvasott nekem, míg én mogorván ültem, és elfordítottam a fejem. Felolvasott a reneszánszról, Caravaggióról, kegyetlen természetéről és gyilkos hajlamáról. Felolvasott Picassóról és a Guernica festményről. Mindennap felolvasott nekem, és nemsokára figyelni kezdtem.

Ahelyett, hogy csak piszkáltam volna az ételt, enni kezdtem. Vizet és narancslevet kértem, ahelyett hogy csak kortyolgattam volna azt, ami éppen kéznél van, hogy enyhítse a torkom szárazságát. Amikor a kórház elcsendesedett, bekapcsoltam a tévét, és megnéztem pár szappanoperát. Még a nővéreknek is elkezdtem válaszolni, amikor megkérdezték, hogy vagyok.

Amikor kiengedtek, a szüleim házát kitakarítva, patyolattisztán találtam. Jake mindent elrendezett. Eltakarította a kupit, eltávolította a házból az összes alkoholt, kiporszívózott, felsöpörte és kidobta a törött dolgokat. Még pár fényképkeretet is megjavított, amikben a tombolásom során kárt tettem.

A dohányzóasztalon egy stósz könyv állt: Picassóról, Caravaggióról, Monet-ról és még több festőről. John Singer-Sargentról, Rembrandtról, Da Vinciről. A DVD-lejátszó mellett hasonló témákban vadonatúj DVD-k voltak felhalmozva. Átlapoztam a könyveket, a szöveget épp csak átolvastam, hogy utána eljuthassak a gyönyörű portrékhoz, amik közül néhányat még sosem láttam. Aztán találtam még egy új festőkészletet is az étkezőasztalon, mellette egy jobbulást kívánó lappal. A festékek másik oldalán egy jelentkezési lapot láttam egy részmunkaidős titkárnői állásra az iskolában. Leültem, és kitöltöttem.

Tudom, hogy egyeseket elborzaszthat ez a rendkívüli igyekezet, amivel Jake a gyógyulásomat próbálta segíteni. Néhány nő talán ijesztőnek vagy erőszakosnak találná, de nekem épp erre volt szükségem. Jóllehet, semmi nem utalt arra, hogy ez a kapcsolat több lehet plátói szerelemnél, ez a férfi időt szakított rá, hogy átsegítsen életem legrosszabb szakaszán. Akkoriban képtelen voltam a szeretetre – túlságosan elemésztett a korábban bennem égő gyűlölet –, de közel álltam hozzá, hogy szeressem. Elfeketedett kérgem alatt erős vonzalom kezdett bontakozni bennem.

Ezért hagytam, hogy olyan hirtelen magával sodorjon a saját életébe. Ezért nem vettem észre, ki is ő valójában.

21

PÉNTEK VOLT, És TOVÁBBRA SEM AKADT semmiféle nyom, ami elárulta volna, mi történt Aidennel. Marcus, a családi összekötő tiszt tájékoztatott, hogy ujjlenyomatokat és DNS-mintákat gyűjtenek a környéken élő különböző férfiaktól, Jake-et és Robot sem hagyták ki. Nem egészen értettem, miért foglalkoznak ezzel, amikor semmit sem találtak Aidenen azon az estén, amikor előkerült. Jake-et és Robot is kikérdezték Aiden eltűnésének napjáról. Jake aznap a gimnáziumban tanított. Az épület körül járkált, a szivárgó tetőt ellenőrizve. Több kolléga is látta őt akkor. Rob hazafelé tartott az építkezésről, és bent ragadt a dugóban, Bishoptownon kívül. Egyiküket sem gyanúsítottam, de megértettem, hogy az Aidenhez legközelebb álló férfiak lesznek az első számú gyanúsítottak.

Ám miközben figyeltem, ahogy bemennek a kihallgatásra, kezdtem másképpen gondolkodni az esetről. Egy helyi lakosnak kellett lennie. És ez azt jelentette, hogy olyasvalaki tette, akit ismerek.

Aident valahonnan a bishoptowni iskola és az Ouse-folyó közé eső részről ragadták el délután negyed kettő és két óra tíz perc között. Én két óra tíz körül keltem át a hídon. Ilyen közel jártam ahhoz, hogy lássam, ahogy a fiamat elragadják tőlem. Néha még most is éberen fekszem éjszaka, és azon tűnődöm, hogy ha kinyúltam volna utána, talán megtaláltam volna, megfoghattam és magamhoz húzhattam volna. De sosem leszek képes visszamenni, hogy újraéljem azt a napot. Sosem tudom visszaforgatni az idő kerekét, hogy odaszaladjak a folyóhoz, és megállítsam azt a szörnyeteget, aki elrabolta a fiamat. A tehetetlenség fog el ilyenkor az éjszaka közepén, a tény, hogy nem számít, mennyire biztonságban hiszem a gyermekem, mindig van valaki odakint, aki ártani akar neki.

Az elkövetkező napokban, miközben a bürokráciával küzdöttünk, hogy Aiden személyazonosságot kapjon, elkezdtem magamban listát vezetni a lehetséges gyanúsítottakról. Öt férfi tanár volt a helyi iskolában, és kettejüket egy kicsit mindig is ijesztőnek találtam: Simont, az ötvenes éveiben járó, pocakos, piszkos körmű informatikatanárt és Christ, a fiatal tornatanárt, aki durva, politikailag cseppet sem korrekt vicceket sütött el a tanáriban. Aztán ott volt még Gail furcsa fia, Derek, aki a helyi pékséget vezette az anyjával együtt. Sosem költözött el otthonról, még negyvenévesen sem, és sosem volt párkapcsolata, sem nővel, sem férfival.

Rettenetes gondolatok voltak ezek, mérgezők és előítéletesek, de nem tehettem róla. Ha egyszer elkezdtem, csak még tovább gyűrűzött. A hétvégét otthon töltöttem, bezárkózva, továbbra is füstölögtem Jake nyilvánvaló árulásán, és továbbítottam minden gyanúsítottam nevét Denise-nek és Marcusnak, bűntudatosan suttogtam el, hogy ez vagy az a férfi talán képes lehetett ilyesmire. Denise többet volt velünk, és ő lett a legfőbb bizalmasom, amikor megvilágosodtam egy újabb helyi férfival kapcsolatban. Ilyenkor mindig azt válaszolta:

– Bárki tehette. Minden tőlünk telhetőt megteszünk.

Egyik alkalommal pedig:

– Még azt sem vehetjük biztosra, hogy a gyanúsított férfi.

Természetesen addig azt feltételeztem, hogy férfi volt az elkövető, de igaza volt. Bár voltak szexuális zaklatásra utaló jelek, a rendőrség nem talált ondónyomokat Aiden ruháján vagy a testében, és így, hogy nem tudtuk, hol tartották fogva, azt sem tudhattuk, hogy valóban férfi zaklatta-e. Bár a gondolattól konkrétan rosszul lettem, volt rá esély, hogy az elrablója nő. Az talán megmagyarázná, hogy volt képes Aiden megszökni. Nagyobb esélye volt átjutnia egy nőn, mint egy férfin.

Azokban a napokban alig hagytam el a házat, de voltak alkalmak, amikor kénytelen voltam kimenni. Hétfőn elvittem Aident a második terápiás foglalkozásra, és útban odafelé, ahogy végighajtottunk a falun, nem tudtam megállni, hogy ne jegyezzek fel még több gyanúsítottat a képzeletbeli listámra.

Dr. Foster ragyogó mosollyal köszöntött minket, de a tekintete egy kicsit tovább időzött rajtam, mint általában. Látta rajtam, hogy kész idegroncs vagyok. Leültetett, és megkérte Aident, hogy ismét rajzoljon valamit. Amikor a fiam elhelyezkedett, elővettem a többi munkáját a táskámból, és megmutattam őket dr. Fosternek. Kiterítette a festményeket az egyik asztalon, de úgy tűnt, inkább engem figyel.

– Történt valami, Emma? – kérdezte. – Kicsit feszültnek tűnik.

Az egyik kezemmel megdörzsöltem a másikat.

– Elolvastam az újságokat. Elolvastam az összeset. Őrült történetekkel álltak elő. Arra célozgatnak, hogy a férjem, Jake vitte el Aident. – Nyeltem egyet, de a szám kiszáradt. – De az nem lehet. Én ismerem.

– Csak nyugodtan, Emma! Ne felejtse, én nem ítélkezem. Ha szeretne róla beszélni, beszélhet.

Megráztam a fejem.

– Nem csak arról van szó, hogy szerintem igaz-e, mert nem lehet igaz. Van alibije. Akkor éppen az iskolában dolgozott. Képtelenség az egész, mégis rá mutogatnak, és valami ostobaságot rángattak elő a korábbi iskolájából.

– Miféle ostobaságot? – kérdezte dr. Foster.

– Valami hülye képet róla, ahogy átkarolja az egyik diákját. Ismerősök voltak a Facebookon. De ez még nem jelent semmit, ugye?

– Maga szerint jelent valamit? – kérdezte dr. Foster türelmesen.

– Nem. Csak hagyom, hogy belerángassanak a játékukba. A sajtó játékába. Olyan történeteket gyártanak, amiktől eladhatók lesznek az újságok, és olyan tetteseket találnak, akik meg sem érdemlik a vádaskodást. Hazugságokat nyomtatnak ki a családomról.

Mély levegőt vettem, és megsimogattam a hasam. Fájt a hátam és a lábam, és fáradt voltam.

– Tudom, hogy ez nehéz. De meg kell próbálnia megnyugodni. Az ekkora stressz nem tesz jót a babának. Járt mostanában a háziorvosánál?

Megráztam a fejem.

– El kéne mennie. Csak egy ellenőrzésre.

Bólintottam, és megdörzsöltem a szemem. Elismertem, hogy igaza van. A történtek miatt nem figyeltem eléggé magamra és a babára. Cserben hagytam a még meg sem született gyermekemet. Még arra is elfelejtettem figyelni, hogy milyen gyakran rúg.

– Na most, beszéljünk Aiden festményeiről! – Dr. Foster lenézett a képekre. – Úgy látom, ezekkel jobban kifejezte magát. Több alakot és képet festett, mint korábban. Szerintem ez egy ajtó.

Lenéztem a képre, amelyikre mutatott. Eddig rosszul néztem, vízszintesen, nem pedig függőlegesen. Megfordítottam a képet, és most először alaposabban szemügyre vettem. Igaza volt. Nem volt kilincse, de valóban ajtónak tűnt. Aiden világosszürkét használt, amivel szinte teljesen kitöltötte a képet, de az oldalán némi árnyékolás látszott, ami forgópántokat jelzett. Bárhova vezetett is ez az ajtó, szinte biztosan valamiféle sima fémből készült, mint egy nagy hűtőé egy étterem konyhájában.

Másnap reggel sikerült tíz előtt bejutnom az orvoshoz és azonnali időpontot kérnem. Aiden a mellettem lévő széken ült, és csendesen nézegetett egy női magazint. A közelben egy anya foglalt helyet három gyerekkel, akik mindannyian majom módra másztak fel az ülésekre, és kidobálták a játéksarok játékait a földre. Úgy kezdődött, hogy az anya időről időre felpillantott, mintha próbálna rájönni, honnan ismer. Aztán hosszabb ideig rám meredt, és a szeme nagyra nyílt a felismeréstől. Fészkelődni kezdtem, áthelyeztem a testsúlyomat, és próbáltam figyelmen kívül hagyni, hogyan néz a szoba túlsó feléből.

– Rettenetes, ami magával történt – mondta.

Bár nem tartoztam neki semmivel, azon kaptam magam, hogy keskenyre húzott szájjal rámosolygok.

– Ez lenne akkor ő? – Az állával és aknés arcával Aiden felé bökött. Amikor Aiden nem reagált, karjával a gyerekei felé intett, és magához terelte őket. – Beteg dolog, ami vele történt.

A vér a fülemben dobolt, miközben próbáltam nyugodt maradni. Milyen jogon hozakodik elő ez a nő azzal, ami Aidennel történt? Kinek képzeli magát? Próbáltam nem tudomást venni róla, ám azon kaptam magam, hogy erősebben vakarom a kezem, mint korábban. Összeszorítottam a fogam, az állkapcsom egyre inkább megfeszült.

– Kieran, gyere ide! – szólt, maga mellé gyűjtve az ivadékait, akiket láthatóan szeretett volna távol tartani Aidentől.

Tekintete újra és újra Aidenre vándorolt, szeméből félelmet olvastam ki. Talán úgy hitte, hogy Aiden maga is szörnyeteggé vált attól, amin keresztülment. Talán azt képzelte, hogy bántani fogja a gyerekeit, miután valahogy megfertőződött pedofíliával.

Míg arrébb kormányozta tőlünk a gyerekeit, nem tudtam róla levenni a tekintetem. Zsíros haját olyan szoros lófarokba fogta, hogy az egészen megfeszítette a fénylő bőrét. Nyíltan káromkodva szólt rá a gyerekeire, amikor azok nem viselkedtek rendesen.

– Mitől olyan különleges maga?

A váróterem elcsendesedett. Egy idősebb úr visszaejtette az újságját az ölébe, és felém fordult. Nem akartam hangosan is kimondani a szavakat, és határozottan nem olyan harapósan, ahogy hangzottak. De ahogy arra a nőre néztem, képtelen voltam elhinni, hogy neki megadatott, hogy normális, egészséges gyerekei legyenek, míg az én fiam megjárta a poklot.

– Elnézést, drágám? – felelte reszelős, visszataszító hangján.

– Azt kérdeztem, mitől olyan különleges maga. Miért van meg mindene?

– Mégis mi a fenét jelentsen ez, há?

Elfordítottam a fejem, dühösen bámultam az egészségügyi prospektusokat és a szívbetegségekre figyelmeztető posztert. Az orvos szólított, és felálltam. Aiden követett. Egyenesen elmentem a nő mellett, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne nézzek rá.

– Én csak próbáltam kedves lenni, maga szerencsétlen tehén – motyogta.

Gondolom, ez a hozzáállás volt jellemző a brit nyilvánosságra. Hálát vártak a törődésükért cserébe. Egy kisfiút elraboltak és egy évtizedig kínoztak, és most sajnálják. Jó nekik. Így, miután ennyire sajnálják, meglátják a kérdéses fiút valahol az anyjával, és muszáj közölniük velük a nyilvánvalót: sajnálják. Hát nem szörnyű? Igen, igen, nagyon szomorú, és nagyon szörnyű, köszönöm, hogy így éreznek. De ha nem értékelik őket az érzelmeikért, akkor a fenébe az anyával és a fiával. Kopjanak le, úgyis megérdemlik.

Senki sem olyan szeszélyes, mint a nyilvánosság, és azért, mert a média megmondja nekik, hogyan gondolkozzanak és érezzenek. Mi másért vannak tele a tehetségkutatók elsöprő erejű, érzelmes zenékkel, amiket épp úgy szerkesztettek, hogy az ember átérezze a fájdalmat és csalódást, amikor az, akinek drukkoltak, nem jut tovább? Mi másért mutatnak bevágásokat könnyes szemű nézőkről egy dal szomorú előadásánál vagy egy tragikus háttértörténet elmesélésénél? Mindezt azért állítják be így, hogy az emberek megvegyék, amit kínálnak. Legyen az egy autó, egy életstílus vagy egy újság, az emberek a történet miatt veszik meg, és ez a nagy igazság az egészben. Amikor elvesztettem a fejem azzal a nővel, darabokra zúztam azt a képet, ami a történetemről élt benne. Elértem, hogy újragondolja azt, amit igaznak hitt.

Azonban nem nehezteltem az emberekre azért, amiért komolyan vették Aiden történetét. Nem haragudtam rájuk, amiért sajnálták tragikus életét. Azt az elképzelést gyűlöltem, miszerint tökéletesnek kell lennem, és ha mégsem vagyok az, akkor már nem sajnálnak. Ezt a hozzáállást utáltam és megvetettem. Ez az egész fájdalmat okozott, így igazán kijárt, hogy felcsattanhassak, hibázhassak, vagy bármi mást tehessek, amihez kedvem szottyant. Emberi lény, nem pedig sztori voltam, de a világ erről megfeledkezett.

Erről és még ennél is több mindenről gondolkodtam, amikor a nő mellett a rendelő felé haladtam. Súlyos fáradtság szivárgott be a csontjaimba, és eltűnődtem, vajon mikor lesz ennek vége – vagy vége lesz-e egyáltalán –, hogy normális életet élhessek.

– Jó napot, Emma! Hogy van? Szia, Aiden!

Nem torpant meg, amiért hálás voltam. Kisbaba korom óta ugyanaz az orvosom – dr. Fiona Watson –, és ez idő alatt végig számíthattam rá, igaz csak szakemberként. Anyu és Fiona nem voltak barátok, de tisztelték egymást, és anyu örült volna neki, hogy a halála után Fiona vette át a praxisát.

– Úgy, ahogy arra ilyenkor számítani lehet.

– Sajnálom mindazt, amin keresztülment, de jó újra látni Aident.

Aidenre mosolygott, aki azonban nem reagált. Fiona lesütötte a tekintetét, és örültem, hogy nem feszegeti a témát.

Miután megvizsgált, dr. Watson felsóhajtott.

– Magas a vérnyomása. Ugyanez volt, miután Aiden… az árvíz után. Szerintem ez ismét a stressz lesz. Felírom ugyanazt a tablettát, amit akkoriban szedett. Ezt várandós anyukák is szedhetik. A kicsi nem okoz rosszullétet?

– Rugdos – feleltem. – De ettől eltekintve, úgy tűnik, jól van.

– Járt mostanában a szülésznőjénél? Beszéltek a szülésről?

– Pár hónapja voltam vérvételen, és akkor megbeszéltük. Ez az elmúlt hét elég sűrű volt.

Bólintott.

– Jól tette, hogy eljött. – Felírt valamit egy papírtömbre, majd letépte a legfelső lapot. – Próbáljon meg pihenni, ha tud. Tudom, hogy ez az adott körülmények között nehéz, de fontos lenne. Jake gondoskodik magáról?

Elmosolyodtam.

– Igen, persze. Nagyszerű férj.

Ismét bólintott.

– Őszintén sajnálom, ami történt. Ha… – Elhallgatott, és láttam rajta a küzdelmet, ahogy próbál a szakmai határokon belül maradni, de közben nehezen tudta nem észrevenni azt az embert, akit már több mint harminc éve ismer. – Ha bármire szüksége van, itt vagyok.

Megköszöntem neki, és kisiettem a rendelőből, attól tartva, hogy ismét elbőgöm magam. Már elegem volt a sírásból.

Mire kiértem a rendelőből, a nő és a gyerekei eltűntek. Azonban amikor odaértem a Focusomhoz a parkolóban, az egyik oldalán egy karcolás húzódott.

22

A GYÓGYSZERTÁRBA MENET TARTÓZKODTAM a mániákus száguldozástól, noha az ereimben csörgedező adrenalin sebességért könyörgött. Sosem voltam gondatlan sofőr, de amikor nagy volt a nyomás, semmi másra nem vágytam jobban, mint hogy lenyomhassam a gázpedált, és olyan gyorsan hajtsak, amennyire csak tudok. De ezt Aidennel a kocsiban nem tettem volna meg.

Amikor Bishoptown legmeredekebb dombján hajtottam lefelé, a visszapillantó tükörben észrevettem egy fekete furgont mögöttem. Miután jobbra kanyarodtam, hogy átkeljek a hídon, ismét odanéztem, és még mindig ott volt: ugyanaz a fekete autó. És akkor is ott volt, amikor balra kanyarodva behajtottam a falu fő bevásárlóutcájába. Homlokráncolva tűnődtem, hogy vajon egy riporter követ-e. Mivel azonban Bishoptown kis település, éppúgy elképzelhető volt, hogy valaki egyszerűen csak ugyanazon az útvonalon jön végig a falun, mint én.

Amikor leparkoltam a gyógyszertár előtt, a fekete furgon egy pillanatra lassított, majd továbbhajtott. Gyanakodva meredtem utána, de lehet, hogy a sofőr egyszerűen csak parkolóhelyet keresett, de nem talált.

– Várd meg, amíg kiszállok! – hagytam meg Aidennek, miközben a közeledő autókat figyeltem.

Még tartottam a furgontól, ráadásul mivel Aiden eddig be volt zárva, nem ismerhette az utcai szabályokat, amivel a legtöbb tizenhat éves fiú már tisztában van. Még a kocsiból a járdára sem szívesen engedtem ki a felügyeletem nélkül. Még nem.

Aiden csendben maradt, amíg kiszálltam az autóból, és átsiettem az ő oldalára. Ő maga nyitotta ki az ajtót, majd megfogtam a kezét, hogy végigvezessem az utcán. A szabad kezemmel szorosabbra húztam magam körül a kardigánt. Hűvös nap volt, de a vastag, kötött felsőtől és a bennem keringő dühtől izzadt és csapzott voltam. A szívem továbbra is kalapált a nővel való szerencsétlen találkozástól a rendelőben és a furcsa furgontól, ami követett. Annyira máshol jártak a gondolataim, hogy majdnem elmentem a gyógyszertár mellett. Nem bírtam megállni, hogy a tekintetemmel ne pásztázzam a faluban sétálók arcát. Semmi kétség, turisták voltak, de egyre csak azon agyaltam, ki vihette el Aident. Mi van, ha Aiden már szembekerült a támadójával, csak nem tudta elmondani? Mi van, ha az elrabló visszajön, és ismét elviszi?

A gyógyszertár olyan volt, mint bármelyik másik üzlet Bishoptownban: egy kicsi, mészkő épületben kapott helyet, ami inkább tűnt családi háznak, mint üzletnek. A legtöbb bolt előtt régimódi, bájos kosarak lógtak, bennük törpe nebáncs- és körömvirágokkal, de a gyógyszertárnak csak egy ablaka, egy faajtaja és egy csengője volt.

Amikor kifizettem a felírt gyógyszert, az ajtócsengő megszólalt, jelezve, hogy valaki más is belépett. Alig vártam, hogy kimehessek, úgyhogy sietve elraktam a visszajárót.

– Emma?

Az adrenalintól hajtva túl gyorsan pördültem meg, és majdnem nekiütköztem Aidennek.

– Ó, szia, Amy! Nem számítottam rá, hogy itt találkozunk. – Kedd volt, és a tanároknak hét közben sosincs szabadidejük. – Hogy…

Elhallgattam. Amy egyáltalán nem figyelt rám, hanem döbbenten meredt a fiamra.

– Szünet van – motyogta. – Beugrottam a gyógyszeremért. – Közben egyszer sem nézett rám. Olyan meredten bámulta a fiamat, hogy erős volt a késztetés, hogy magamhoz húzzam Aident, jó távolra tőle. – Aiden, ó… ó, istenem, tényleg te vagy az. – Kinyújtotta a kezét, és tett egy lépést előre, de Aiden elhúzódott előle, és mögém lépett. Amy felemelte a tekintetét, hogy rám nézzen, kipislogta a szeméből a könnyeket, és összeszedte magát. – Nem… mármint, hallottam a hírekben, hogy mi történt, és fel akartalak hívni, de…

Kihúztam magam. Ennek a nőnek a hanyagsága vezetett a fiam elrablásához. Nem csoda, hogy Aiden mögém bújt.

– Az nem lett volna helyénvaló, Amy.

Bizseregtek az ujjaim. Ennyi év után azt hittem, megbocsátottam neki, de tévedtem. Csak félretennem sikerült a dühömet, hogy élhessem az életem. Most, hogy Aiden visszajött, ezek a régi érzések ismét felszínre kerültek. Talán a rendelői szerencsétlen incidens tette azzal a nővel, vagy talán az a furcsa fekete furgon a faluban, de nem voltam olyan hangulatban, hogy udvariaskodjak a nővel, aki nem figyelt oda, és hagyta, hogy a fiam eltűnjön az iskolából.

Amy arca megnyúlt.

– Igazad van. Ne haragudj! Olyan ostoba vagyok. Csak annyira… Annyira örülök, hogy Aiden életben van. Mármint tudom, hogy amin keresztülment, az…

– Maga a pokol – fejeztem be helyette. – Megjárta a poklot.

Ahogy ott álltam, és elnéztem Amyt, a kollégákként töltött éveink semmivé lettek, és csak az iránta érzett keserűség maradt meg. Elfeledkeztem a játék babáról, amit a még meg nem született gyermekemnek vett, és a barátságról, amit olyan óvatosan építgettünk az elmúlt néhány évben. Kétségbeesetten hibáztatni akartam valakit, mire ő egyszer csak megjelent.

– Annyira sajnálom, Emma – mondta.

A nyakán felfutó pírból és alsó ajkának remegéséből láttam, hogy mindjárt elsírja magát.

Elfordultam.

– Mennem kell.

– Várj! – szólt. – Nem akarom… Emma, már régóta barátok vagyunk. Azt hittem, túlléptünk azon, ami történt.

Megráztam a fejem.

– Most már minden más. Meggyászoltam Aident és elengedtem, csak így tudtam megbocsátani, amit tettél. De most itt van, fájdalmai vannak, és nem tehetek róla, de…

Elhallgattam. Most először tényleg ránéztem. Miért rohanták meg ennyire az érzések? Miért gördül végig egy könnycsepp az arcán? Az egész olyan… műnek tűnt. Hogy hihetnék el bármit, amit mond?

Aident magam után húzva a kocsihoz siettem. Felidéztem a jelentéseket és a szemtanúk beszámolóit arról a napról, amikor Aiden eltűnt, és eltűnődtem, hogy volt-e valami következetlenség Amyvel kapcsolatban. Eszembe jutott, hogy miután észrevette, hogy Aiden hiányzik, megkért egy másik tanárt, vigyázzon az osztályra, amíg ő maga elmegy megkeresni a fiamat. Jó pár percig egyedül volt. Mi van, ha…? Kinyitottam a kocsi ajtaját Aidennek. Stevenson főfelügyelő szerint az elrabló nem feltétlenül férfi, bár valószínűbb, hogy az volt.

Becsúsztattam a kulcsot az indítóba. Aiden jelezné valahogy, ha szemtől szemben találná magát a támadójával, nem? Felismerné.

Akkor meg miért gyanúsítgatok mindenkit? Miért feltételezem hirtelen, hogy Amy, a filigrán, csendes nő elrabolhatta a fiamat, és bezárva tarthatta? Mert most már kezdtem elhinni, hogy az emberek bármire képesek. Mindenkinek több oldala van. Bárkinek lehet olyan személyiségrésze, ami a sötétség és a veszélyek felé hajlik. Az orvosunk lehet szadista. Az alsós tanító lehet pedofil. A kozmetikusunk lehet gyilkos. Vagy bármi más.

Figyeltem Aident, ahogy becsatolja a biztonsági övét, és eltűnődtem, vajon emlékszik-e valamire a fogságban töltött idejéből. Félt a Rough Valley erdőtől, ennyit tudtam, és megértettem. De vajon emlékszik az elrablójára? Hogyan viselkedne, ha találkozna vele?

Amikor gyorsan elindultam kifelé a parkolóból, egy fekete Renault Cliónak hirtelen kellett fékeznie, nehogy belém ütközzön. A sebességváltóval vacakolva, félénken odaintettem a sofőrnek, aki rám dudált. Remegő ujjakkal kikormányoztam az autót a parkolóból a főutcára.

– Hallgassunk egy kis rádiót? – kérdeztem túlságosan élénken.

Aiden nem válaszolt. Ugyanazzal a közömbös arckifejezéssel meredt előre. Bekapcsoltam a rádiót, és igyekeztem nem azon rágódni, hogy mi járhat a fejében. Minden válasz ott volt nála, de semmit nem volt hajlandó elárulni. Ekkor jöttem rá, hogy dühös vagyok rá. Nem tehettem róla. Haragudtam Aidenre, amiért nem beszél velem. És gyanakodtam. Minden gyanús volt.

– Miért nem beszélsz? – kérdeztem, és rácsaptam a kormányra. – Miért nem mondod el?

Áthajtottam egy piroson. Jake rávett volna, hogy húzódjak le, és ő vezethessen tovább hazáig. Utált ilyen állapotban látni. Ám nem volt ott. Csak Aiden volt ott, akit, úgy tűnt, cseppet sem izgat tébolyult viselkedésem. Csak bámult ki a szélvédőn, a gondolataiba mélyedve, és nem reagált a körülötte történtekre. Talán Jake-nek igaza volt. Talán tényleg holdkóros.

Nem, nem hihetek ilyesmit. A holdkórosok nem festenek. Nem vesznek tudomást a szavainkról. Ott volt az az alkalom, amikor bólintott nekem, és az, amikor azt hittem, hogy énekelni hallom. Hacsak nem csupán a képzeletem űzött tréfát velem…

Egyik utcából a másikba hajtottam, míg végül nagyokat lélegeztem, és feljebb emeltem a lábam a gázpedálról. A gyógyszertáras papírzacskó Aiden ölében hevert. A szívem egészen hazáig kalapált. Amikor a visszapillantó tükörbe néztem, észrevettem, hogy a fekete furgon megint mögöttem van. Beálltam a felhajtónkra, és elkáromkodtam magam. A ház körül még több riporter várakozott.

A furgon kicsivel lejjebb állt meg az utcánkban. Igazam volt: valaki követett, miközben a mindennapi teendőimet intéztem, egy furgonban megbújva, mint amikor egy maffiatag követi a kiszemelt célpontot.

Egyszer csak nyílt a bejárati ajtó, és Denise lépett ki rajta. Odasietett az autóhoz, és kinyitotta Aiden ajtaját, miközben egy rajnyi, kamerákkal és mikrofonokkal felfegyverkezett riporter gyűlt körénk.

– Mi folyik itt? – kiáltottam. – Hogy jutott be a házba?

– Jake engedett be még korábban.

– Most hol van? – kérdeztem.

– Be kell mennünk. Van némi fejlemény – suttogta.

– Bizonyára valami nagy.

Bólintott.

– Az.

– Aiden, milyen itt lenni a való világban? Aiden, kötődsz még az elrablódhoz? – harsogta az egyik riporter.

Elfordultam Denise-től és Aidentől, a kerti ösvényen a felhajtó végében összegyűlt riporterek felé léptem, és ökölbe szorítottam a kezem. A hűvös levegő ellenére teljesen kimelegedtem.

– Tűnjenek el a francba, és hagyjanak minket békén! Ez rohadtul magánterület, és maguk birtokháborítást követnek el. Komolyan mondom. Hagyjanak minket békén! HAGYJANAK MINKET BÉKÉN!

Remegtem, amikor Denise átkarolta a vállam, és az ösvényen visszakísért az ajtóhoz.

23

– TESZEK FEL EGY KIS VIZET – közölte Denise. – Üljön le egy kicsit, és próbáljon megnyugodni!

Fel-alá járkáltam a konyhában, és körkörös mozdulatokkal simogattam a hasam. Kevesebb mint két hét volt hátra a szülésig, a fészekrakással kellett volna foglalkoznom, nem pedig riporterekkel kiabálnom. A házat kéne csinosítanom, meg rózsaszín kis cipőcskéket vennem és forgót akasztani a kiságy fölé, mint egy nyolcvanas évekbeli romantikus vígjáték babaváró montázsában.

– Mi történt? Miért viselkednek a riporterek ismét veszett kutyákként?

– Üljön le egy kicsit, Emma!

Denise bekapcsolta a vízforralót.

Hogy hamarabb kihúzzam belőle az információt, leereszkedtem az egyik székbe. Aztán szétnyitottam a kezem, és megvontam a vállam, hogy biztassam a folytatásra.

– A rendőrség behívta Jake-et kihallgatásra.

– Tessék? – Éreztem, ahogy megemelkedik a vérnyomásom. – Miért?

Denise lassan beszélt, ugyanúgy, ahogy a tanárok szoktak a zaklatott diákokkal.

– Nem tudok minden részletet. Azt hiszem, még egyszer át akarják venni Jake vallomását Aiden eltűnésének napjáról.

– Nem lehetett Jake. Aiden most már napok óta él vele egy fedél alatt. Nem gondolja, hogy Aiden jelzett volna valahogy? Az nem lehet. Ismerem. Ő a férjem. Az ő gyerekét várom. Különben is, hogy lett volna Jake-nek ideje arra, hogy tíz évig bezárva tartson egy fiút?

– Nem mondtam, hogy Jake tette. Ezt egyáltalán nem mondtam. De a férjek hazudtak már korábban is a feleségüknek, és találtak rá módot, hogy mindenféle förtelmes és időigényes dolgot hajtsanak végre. – Kitöltötte a vizet két bögrébe. – De nem azt mondom, hogy Jake tette, rendben? Csak annyit tudok, hogy megkérték, válaszoljon néhány kérdésre, amik segíthetik a nyomozást. Lehet, hogy semmiség.

– Nem sok hasznát veszem. – Az aznapi erős stressz hatására már nem is ügyeltem a szavaimra. – Ha még azt sem tudja elmondani, miért kérdezik ki Jake-et.

Denise nagyon csöndes volt, miközben a tejet belekeverte a teába.

– Vagy csak nem akarja elmondani. Az sokkal valószínűbb.

– Az a feladatom, hogy átsegítsem ezen a nehéz folyamaton. Ez az elsődleges célom, és a kollégáim talán ezért érzik szükségesnek, hogy ilyenkor visszatartsanak néhány információt. Azért vagyok itt, hogy segítsek, rendben? Tudom, hogy nehéz. Igyon egy kis teát, és próbáljon pihenni. Gondolnia kell a babára is.

– Ó, igen, el is felejtettem, hogy egy sétáló inkubátor vagyok – csattantam fel, amikor átvettem tőle a teát. Aztán vállat vontam és sóhajtottam. – Bocsánat. Nehéz napom volt. Kezd elegem lenni abból, hogy mindenki azt várja el tőlem, hogy a baba legyen számomra a legfontosabb. Persze hogy az, de én is számítok, tudja?

– Hát persze hogy számít. Sajnálom, nem akartam azt éreztetni, hogy nem így van.

Halványan elmosolyodtam.

– Valószínűleg nem is tette. Csak én vagyok túl érzékeny.

– Ez nem meglepő. Maga erős asszony, aki jól viseli a helyzetet. Ne hagyja, hogy mások mást mondjanak!

– Rárivalltam a riporterekre.

Denise belekortyolt a teájába, és felkuncogott.

– Hallottak már rosszabbat is.

– Ó, istenem, szegény Jake! Egyedül bent a rendőrségen. Oda kéne mennem, de oda nem vihetem magammal Aident. Így nem, hogy itt ez a sok riporter.

Az alsó ajkamat harapdáltam, és eltűnődtem, ki mást küldhetnék be hozzá. Volt ügyvédünk, de azzal talán rossz üzenetet közvetítek. Megkérhetem Sonyát vagy Josie-t, de Jake sosem állt olyan közel Josie-hoz, mint én, Sonya pedig Rob anyja, úgyhogy az kényelmetlen lehet. Jake-nek nem igazán voltak barátai. Az esküvő előtt még legénybúcsút sem szervezett.

– Be tudna telefonálni, hogy megkérdezze, meddig lesz bent? Beszélhetek vele telefonon?

Mielőtt még Denise válaszolhatott volna, megszólalt a mobilom. Előhalásztam a táskám mélyéről, majd csalódottan néztem a kijelzőre. Azt reméltem, Jake telefonál a rendőrségről, de Rob volt az.

– Szia!

– Emma, hallottam, hogy Jake-et bevitték kihallgatni. Mi történt? – kérdezte.

– Csak fel akarnak tenni neki még pár kérdést arról a napról, amikor Aiden eltűnt. Semmiség, Rob. Mármint, téged is kihallgattak. A fél falut behívták.

– Nem, ez más. – Hallottam, ahogy beszéd közben járkál. A hangja izgatott volt, mintha képtelen lenne nyugton maradni. Elképzeltem, ahogy fölös energiájától idegesen meg-megrándul az arcizma. Magam előtt láttam, ahogy fel-alá járkál. – A sajtó úgy csapott le rá, mintha nagy dolog lenne. Ilyet eddig még nem tettek.

– Ők bármire lecsapnak, Rob – érveltem.

Rob nem felelt semmit.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy Jake vitte el Aident? És aztán tíz évig a bolondját járatta velem. Hogy tette volna, Rob? Hogy? Hogy zárta volna be a fiamat ennyi évre, miközben nekem udvarolt, feleségül vett, és családot alapított velem? Nem gondolod, hogy tudnám?

– Em…

– Nem bízol bennem, hogy tudnám?

– Emma. – A hangja most már higgadtabb volt. Felfigyeltem a mélységére, amire a testem is reagált. Megráztam a fejem, és a kamaszkori szerelmünk maradékaként könyveltem el az érzést. Mindig is szerettem Rob mély, bársonyos hangját. – Bízom benned. Egyike vagy azon keveseknek ezen a világon, akikre az életemet is rábíznám.

– Miért érzem úgy, hogy mindjárt jön egy „de”?

– Szerintem nem olyannak látod, mint mások. Nem emlékszel, hogy a suliban néhány lány „perverznek” hívta azért, ahogy rájuk nézett?

– Mi? Nem! És mégis hogyan…

– Emma, hallgass meg! Ezt nem féltékenységből mondom. Esküszöm. Isten a tanúm, ki nem állhatom, utálom, hogy őt szereted, de most a változatosság kedvéért racionálisan gondolkozom. Lehetséges. Tudom, hogy nem akarod elismerni, de ha nincs bombabiztos alibije Aiden eltűnésének az idejére, akkor lehetséges, hogy ő tette. Tudod mindig, hogy merre jár, a nap huszonnégy órájában?

– Nem, de…

– Akkor lehetséges.

– Egyvalamiről megfeledkezel, Rob.

– Miről?

– Aidenről. Amikor elmentünk az erdőhöz, félt, ami azt jelenti, hogy fél attól a helytől, ahol fogva tartották, igaz?

– Gondolom.

– Ez alapján attól az embertől is félnie kell, aki elrabolta.

Rob felsóhajtott.

– Aiden és Jake már napok óta élnek egy fedél alatt. Soha nem mutatott semmilyen félelmet Jake-kel szemben. Az első este együtt terítették meg az asztalt. Sőt, úgy tűnik, Aiden nagyon is kedveli Jake-et. Mindenhova követi, és mindent megtesz, amit mond.

– Emma, nem látod, mi ebben a furcsa? Ha Aiden jobban kötődik Jake-hez, mint bárki máshoz, akkor az már önmagában is rohadtul furcsa. Nézd, ezt nagyon nehéz kimondanom, de akkor is kimondom.

– Mit?

– Aiden tíz évig élt ezzel az emberrel. Nem tudhatjuk, mi történt köztük. Utánaolvastam a Stockholm-szindrómának meg minden ilyesminek. A zaklatók és az áldozatok között bonyolult kapcsolat alakul ki…

– Nem. Nem erről van szó. Nem.

A fejemet ráztam.

Mostanra már felálltam, és hol ökölbe szorítottam, hol ellazítottam az egyik kezem. Denise fürkészőn figyelt, így hátat fordítottam neki.

– Van rá esély, hogy Aiden ez idő alatt senki mással nem találkozott az elrablóján kívül. Mint az a német lány, vagy ki. Van rá esély, hogy az egyetlen ember, akire Aiden a gyerekkorából emlékszik, az az a szörnyeteg, aki elvitte, és arra is van esély, hogy megszerette a fogva tartóját.

– Menj a fenébe, Rob! Képtelen vagyok…

– Szerintem jobb, ha átjössz, és nálam laksz egy ideig.

– Nem. Nem ő tette.

Most már sírtam. Kövér könnycseppek gördültek végig az arcomon.

– Szerintem ott nem vagytok biztonságban. Lakj itt! Kérlek, Emma!

– Nem ő tette.

– Ezt nem tudhatod. Mi van, ha mégis?

– Rob, ő a férjem. Ismerem.

– Ezek is híres utolsó szavak, nem igaz? „Ismerem őt. Szeretem.” Ne légy ilyen nő, Emma!

Mélyen, reszketve beszívtam a levegőt.

– És ki mondja, hogy te jobb vagy nála? Amennyire tudom, akár te is lehetsz szörnyeteg. Bárki lehet.

Azzal letettem a telefont.

– Jól van, Emma? – kérdezte Denise.

Megtöröltem a szemem, és bólintottam. Aztán odaléptem az ablakhoz, és résnyire húztam a függönyt. A riporterek még mindig ott ácsorogtak, a ház előtti járdán várakoztak. Gyűlöltem őket. Miattuk úgy éreztem, mintha csapdába estem volna a saját házamban. Gyorsan visszaejtettem a függönyt, és elléptem az ablaktól. Most mihez kezdjek? Aiden a nappaliban ült a kanapén ölbe tett kézzel, és a tévét nézte. Csak amikor megfordultam, akkor vettem észre, hogy a tévé nincs bekapcsolva. A néma szobában ült, és a semmit nézte.

Bár ment a fűtés, mégis hideg borzongás futott végig a gerincemen, és megremegtem. Eszembe jutottak Rob szavai, nemcsak Jake-ről, hanem Aidenről is, és arról, amit az elrablóról mondott. Egészen addig biztosra vettem, hogy Aiden rettegne attól az embertől, aki elrabolta tőlem. Tudtuk, hogy Aident láncon tartották, és hogy zaklatták. De azt nem tudhattuk, hogy a zaklatója mit mondott neki. Vajon manipulálta a fiamat? Az elmúlt tíz évben elhitette vele, hogy ő az egyetlen ember, aki szereti? Mit tett a kisfiammal?

Abban a pillanatban képtelen voltam egy szobában maradni a fiammal. Kisiettem a nappaliból, fel az emeletre, hogy ledőljek. Azonban ahogy beléptem a hálószobába, és az ágyra néztem, amin a férjemmel osztoztam, nem tudtam nem gondolni arra, amit Rob mondott. Hagytam, hogy beférkőzzön az agyamba, és elültesse a kétely magját. Természetesen láttam már feleségeket a sajtóban panaszkodni arról, hogy nekik fogalmuk sem volt róla, hogy a férjük nőket erőszakolt vagy gyerekeket molesztált. És igen, voltak esetek, amikor a férfiak fiatal lányokat vagy nőket zártak be a pincébe, amit aztán hangszigeteltek, és onnantól kezdve kettős életet éltek: egyet a házban, egyet odalent. De ez más volt. Tíz év. Hogy lenne lehetséges? És bárhol volt is addig Aiden, nem lehetett Jake házának közelében. Jake-nek mindennap vagy legalábbis pár naponta el kellett volna látogatnia erre a feltételezett helyre. De csak akkor voltunk külön, amikor hetente kétszer művészettörténetet tanított felnőtteknek Yorkban. Nem lett volna rá ideje.

A baba ismét rúgott, és a hasamat simogatva leültem az ágyra. A fejem kavargott a kétségbeesett gondolatoktól. Fájt a bokám. A lábam elfáradt. Tudtam, ha hátradőlök, azonnal elalszom, nem számít, milyen feszült napom volt. De nem tettem. Fogtam a telefonom, és felhívtam a felnőttoktatási központot Yorkban. Feliratkoztam a keddenként és csütörtökönként tartott Bevezetés a művészettörténetbe kurzusra.

– Természetesen. Szabad a nevét?

– Amy Perry – hazudtam.

– Tájékoztatnom kell, hogy az oktató szabadságot vett ki, így jelenleg helyettesítik.

– Rendben. Ki szokta tartani általában? – kérdeztem.

– Ó, sajnálom, drágám, még új vagyok itt, és nem tudom a részleteket. Épp változik a számítógépes rendszerünk, és egy kicsit káosz van itt. De ha szeretné, küldhetek önnek egy prospektust. Azon rajta van minden információ és az oktató elérhetősége is.

Megkértem, hogy rögtön küldjön egy prospektust.

24

JAKE BEBUCSKÁZOTT AZ AJTÓN, miután elmenekült a riporterek elől. A függöny résén át figyeltem, ahogy beáll a felhajtóra. Olyan nagy erővel vágta be az ajtót, hogy már attól tartottam, az üvege darabokra törik. Aiden alig figyelt fel a hangos csapódásra, Denise azonban kisietett a konyhából. Észrevettem, hogy az átlagosnál tovább maradt. Odakint már sötét volt, és azt hittem, ilyenkor már úton lesz hazafelé.

– Rohadt seggfejek – fakadt ki Jake. – Nem elég, hogy a rendőrök faggatnak, most még ők is zaklatnak.

A hüvelykujjam körmét harapdáltam, amikor nagy léptekkel bemasírozott a nappaliba. A haja kócos volt, az inge gallérját kigombolta. Az arca kipirult, a szeme nagyra nyílt.

– Jake – szóltam rá. – Ne Aiden előtt!

A szemét résnyire húzta, de aztán Aidenre pillantott, és bólintott.

– Jól vagy? – kérdeztem, és még én is hallottam, milyen merev a hangom.

– Mondott valamit a riportereknek? – kérdezte Denise.

Jake a fejét rázta.

– Azok a szarháziak nem hagytak békén, de nem adtam meg nekik ezt az elégtételt. És igen, jól vagyok, köszönöm a kérdést.

Azon kaptam magam, hogy megint a kezemet dörzsölöm. Aztán az égő bőrömet kezdtem vakarni a hüvelykujjam melletti hajlatban. Mélyen a farmerzsebembe csúsztattam a kezem.

– Így nem tudtam bemenni hozzád, hogy odakint vannak. Ma egész nap egy fekete furgon követett mindenhova.

– Semmi baj – felelte Jake. – Tudom, hogy nem tudtál bejönni. – Szorosan átölelt, és a fülembe súgta: – Annyira örülök, hogy itt vagy. Egész nap szükségem volt rád. – Aztán megfogta a kezem, a kanapéhoz húzott, és leültetett maga mellé. – Emma, rettenetes volt. Újra végigvették a vallomásomat, és darabokra szedték. Tíz éve történt, hogyan is emlékeznék rá? Az egész nap elmosódik, az esővel küzdöttünk. Egyszerűen nem értem, miért kérdezgetik ezeket tőlem.

– Minden rendben – mondtam. Közelebb húztam magamhoz, de a korábbi adrenalin egy része még bennem pezsgett. Egy részem legszívesebben eltolta volna. A bőröm bizsergett, ahol hozzáért. – Most már vége van. Nem vádoltak meg semmivel, úgyhogy bizonyára tisztáztad magad, bármire voltak is kíváncsiak.

– Nincs ellenem semmijük, mert nem tettem semmit. – Jake dühösen meredt Denise-re. – Talán ezt közölhetné a barátaival az őrsön.

Denise félszegen állt egyik lábáról a másikra.

– Azt hiszem, talán ideje, hogy hazamenjek. Örülök, hogy minden elrendeződött, Mr. Hewitt.

Feltűnt, hogy Denise sosem szólította Jake-nek. Talán azért, mert Jake még az osztálytermen kívül is olyan tanárosan viselkedett. Vagy talán azért, mert Denise kissé kényelmetlenül érezte magát a jelenlétében. Vagy lehet, hogy ez csak azt az anyáskodó gondoskodást jelezte, amivel igyekezett összebarátkozni velem. Azzal, hogy mindig Emmának szólított, és „feltette a vizet forrni”. Marcus ezzel szemben barátságos beszélgetésekbe elegyedett vele az autókról és a fociról. Talán abban a reményben, hogy ezzel felkelti Jake érdeklődését, és egyetértést csikar ki belőle. Néha elég visszataszító volt.

Az ajtó becsukódott Denise mögött, és hallottam, ahogy néhány riporter megszólítja, amikor elindult az utcán parkoló autójához.

– Nemsokára megunják – mondtam. – És nem fognak itt lézengeni sötétedés után.

Jake közelebb húzott magához.

– Annyira örülök, hogy itt vagy.

Igyekeztem ellazítani a testem, de csak arra tudtam gondolni, hogy Aiden ott ül a szoba másik végében. Próbáltam magam kiszabadítani Jake karjából.

– Hé, tudod, Aiden is itt van.

Jake épphogy csak rápillantott.

– Ó, igen.

– Talán bekapcsolhatnánk egy kicsit a tévét.

– Mi, és nézzünk még több Disney-mesét? Ezúttal mit? Aladdint? Csipkerózsikát? A fiú tizenhat éves. Nincs szüksége rá, hogy ilyen ostobaságoknak tegyük ki.

– Mi volt a rendőrségen? – kérdeztem. – Sokkal zaklatottabb vagy, mint én lennék, ha megkérnének, hogy tisztázzak valami egyszerű tényt.

Amikor válaszolt, nyál fröcskölt a szájából.

– Mit gondolsz, milyen volt? Tudtam, mire gondolnak, amikor feltették azokat a kérdéseket. Arra célozgattak, hogy én tettem. Azt hiszik, képes lennék elrabolni egy hatéves gyereket. Undorító.

– Miket kérdeztek tőled?

– Inkább mit nem kérdeztek! – sóhajtotta. – Kész zaklatás volt. Az egész napomra kíváncsiak voltak, hogy mikor hol voltam. Amire persze lehetetlenség válaszolni. Tíz éve volt, és mindenki mérgezett egérként rohangált, és próbált egy száraz termet keresni abban a szétázott pöcegödörben. Azt hittem, a nap nagy részében Simonnal, az informatikatanárral voltam, de ő azt állítja, hogy nem így volt. Világosan emlékszem, hogy bementünk az E6-os terembe, hogy onnan is megvizsgáljuk a tetőt. Nevetséges az egész. Mintha lett volna rá időm, hogy ilyesmit tegyek. Tíz éven át!

– Egyetértek.

Közelebb húzott, és szájon csókolt.

– Emmám. Gyönyörű feleségem. Ha arra gondolok, hogy a kislányunk nemsokára itt lesz velünk…

Eltoltam magamtól.

– Jake. Aiden is itt van.

– Aiden, drága fiam – mondta azon a tipikus tanáros hangon. – Talán ideje, hogy lefeküdj. Meg kell beszélnem néhány dolgot édesanyáddal.

– Ami azt illeti, kezd későre járni – mondtam. – Talán jobb, ha mindannyian lefekszünk.

– Evett már?

– Denise csinált neki egy szendvicset.

Aiden kiment a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót. A szívem összeszorult a látványtól, ahogy merev, nehézkes járásával végigcammog a szobán. Minden nappal egy kicsivel jobb lett, de eltűnődtem, hogy fog-e valaha úgy lépkedni vagy szaladni, mint a többi fiatal.

– Hol is tartottunk, Mrs. Price-Hewitt? Hmm, talán egy nap majd megszabadulhatunk a Price-tól.

Apró csókokat lehelt a nyakamra.

– Jake, ne már! Rettenetes napunk volt. Nem üldögélhetnénk csak és pihenhetnénk egy kicsit?

Elhúzódott, és lazán keresztbe vetette a lábát. A testtartásából láttam, hogy feldúlt.

– Csak… Annyira kikészültem. És… mi lenne, ha ennénk pár szendvicset, egy órát tévéznénk, aztán meglátjuk, hogy érezzük magunkat? Muszáj egy kicsit leeresztenem. – Ismét a kezemet kezdtem dörzsölgetni. – Valaki megkarcolta a kocsimat. Az orvosnál voltam, és ez a nő megszólított…

– Ki karcolta meg a kocsidat? Miért mentél orvoshoz?

– Amikor tegnap elvittem Aident a terápiára, dr. Foster azt javasolta, hogy jól jönne egy általános vizsgálat. Amikor ott voltam a váróteremben, ez a nő elkezdett hozzám beszélni… Aidenről, és… nem is tudom… azt hiszem, rárivalltam. Biztos ő karcolta meg a kocsit kifelé menet. Aztán követett egy furgon. Gondolom, riporterek voltak. Elveszítettem a türelmemet, kiakadtam rájuk, amikor bejöttem a házba.

Addigra már a bőrömet vakartam a kezemen. Jake előrehajolt, és megfogta.

– És mi van az orvossal? Mit mondott? Jól vagy? És a baba?

– Jól vagyok. Csak egy kicsit magas a vérnyomásom, úgyhogy írt fel nekem gyógyszert.

Jake megcsókolta mindkét kezemet, aztán elengedte őket.

– Pihenned kell. Miért nem kéred meg Robot, hogy vigye el Aident pár napra? A változatosság kedvéért ő is csinálhatna valamit.

Azzal, hogy szóba hozta Robot, csak eszembe juttatta mindazt, amit a telefonban mondott. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy Aiden valamilyen módon még kötődik az elrablójához. De mi van, ha igaz? Mi van, ha azóta kapcsolatba is lépett vele? Tudja, hogy kell használni a telefont? Tud beszélni, amikor nem vagyok jelen? Megdörzsöltem a szemem, majd a hajamba túrtam. Jake előrenyúlt, megfogta a karom, és magához húzott.

Amikor megcsókolt, visszacsókoltam, de a testem csak automatikusan reagált. Fejben máshol jártam. Számba vettem mindazt, amit eddig tudtam. Tudtam, hogy Jake-et behívták kihallgatásra. Tudtam, hogy a felnőttoktatási központ nem tudta megerősíteni, hogy ott dolgozik, azonban az információik egybevágnak Jake magánéletével. Tényleg nem ment el tanítani a központba, mióta Aident megtalálták. Részmunkaidőben bejárt az iskolába, de ennyi. És nem tudtam nem gondolni rá, milyen volt az életünk Jake-kel, mielőtt mindez elkezdődött. Sőt, azelőtt, hogy kiderült volna, terhes vagyok.

Már egy éve voltunk házasok. Bár beszélgettünk egy közös gyerekről, Jake mindig azt mondta, hogy nem kell sietnünk. Meg akart bizonyosodni róla, hogy készen állok rá, mindazok után, ami Aidennel történt. Aranyosnak találtam a törődését, és egyetértettem vele. Abban sem voltam biztos, hogy akarok még egy gyereket. Az túlságosan olyan érzés lett volna, mintha helyettesíteni akarnám Aident.

De a nászutunk után sok minden más lett. Miután albumba gyűjtöttük az esküvői képeket, és elvesztünk a mindennapi rutin között, valami megváltozott közöttünk. Jake-nek konkrét elképzelése volt arról, hogy kell a háznak kinéznie, és valahányszor megpróbáltam új dísztárgyat venni vagy átrendezni a bútorokat úgy, hogy a holmijaim jobban elférjenek, Jake-nek nem tetszett az ötlet. Egy ideig láttam rajta, hogy igyekszik elfogadni ezeket a változásokat, de észrevettem azt a hosszú, barátságtalan pillantást, amit a szüleimtől áthozott, régi fenyőasztalra vetett. Rengeteg megjegyzést tett a rajta lévő festékfoltokra és kávényomokra, és többször is viccesen felvetette, hogy tegyük ki a garázsba.

Aztán egy nap arra jöttem haza, hogy a szeretett, gyerekkori íróasztalom helyén egy vadonatúj, üvegtetejű szörnyedvény áll.

– Tá-dám! – kiáltotta, ahogy kitárt karral állt az asztal mellett.

Emlékszem, szombati nap volt, és a délelőttöt Josie-val töltöttem Yorkban. Ami azt illeti, Jake ötlete volt, hogy menjek el. Nyilván nem akarta, hogy útban legyek, és nyugodtan lecserélhesse az íróasztalt. Csak álltam ott összeszorított szájjal és feszülten, a hüvelykujjam körmét a tenyerembe vájtam.

– Hol van az asztalom? – kérdeztem.

– Vettem neked egy újat. Ez…

– Hol van az én asztalom?

Valószínűleg az volt a legszörnyűbb veszekedésünk. Jake nem dobta ki az asztalt, ahogy attól először tartottam. Ehelyett kialakított egy műtermet a garázsban az asztalommal, a festékeimmel, a festőállványommal és egy halom képemmel. Amint lehiggadtam, rájöttem, jó, hogy meglesz a saját terem, még ha száműzték is a garázsba. Nyáron a garázs tökéletes hely a festéshez, a napfény bevilágít a nyitott ajtón.

Azonban az asztalos incidens után egyértelmű lett, hogy vége a nászutas időszaknak. Bár Jake-nek mindig is mohó étvágya volt a hálószobában, esti elfoglaltságaink kétségbeesett igyekezetté alakultak, hogy meggyőzzük magunkat, hogy az állandó civódások, a ki mosogasson el, vagy ki viszi ma ki a szemetet viták ellenére a kapcsolatunk szerelmen alapul.

Néhány hónappal ezután teherbe estem Babával, hiába szedtem mindennap a fogamzásgátló tablettát. És miután teherbe estem – amit végzetnek hívtunk, mivel egy örömteli baleset okozta –, Jake ritkán ért hozzám. Volt valami a terhességemben, ami leblokkolta. Még akkor sem vett rólam tudomást, amikor a terhességi hormonoktól szikráztam a szexuális feszültségtől. Néhányszor még a vendégszobában is aludt, mondván, „láthatóan szükségem van egy kis térre”, amit a „ma este elégítsd ki magad, édes, én nem vagyok abban a hangulatban” kódolt változataként értelmeztem.

Jake-nek nem tetszett a külsőm terhes nőként. Támogatott, az igaz. Megmasszírozta a lábam, és főzött nekem teát. Kérdezősködött a babáról, és megbizonyosodott róla, hogy jól vagyok-e. De sosem ért a hasamhoz. Soha. Sosem érezte a babát rúgni. Örült, hogy rúg, de képtelen volt megfogni a hasamat. Azt mondta, rosszul lesz tőle, de nem bocsátkozott részletekbe, amikor faggattam. Természetesen egy kicsit furcsának találtam, de korábban már én is kiborultam a terhesség miatt, és minden másban annyira támogató volt. Eljött az összes vizsgálatra. Fogta a kezem. Végighallgatta a szülés forgatókönyvét, és érdeklődve tudakolta, hogy lehetne a lehető legbiztonságosabbá és legkényelmesebbé tenni. Védelmezőn figyelte, mit cipelek és mennyit mozgok. Korábban heti háromszor eljártam futni, de amint a hasam nőni kezdett, elviselhetetlennek találta a gondolatot, hogy esetleg megbotlom, és a hasamon landolok. Végül a futást jógára cseréltem.

Jake mindig is bonyolult férfi volt. Aznap este, amikor hazajött a rendőrségről, és minden eddiginél jobban vágyott rám… nos, ráébresztett arra, hogy én is bonyolult nő vagyok, mert én is vágytam rá.

25

MÁSNAP, SZERDÁN, RÁJÖTTEM, hogy a nőknek meg kell fizetniük azért, ha megengedik maguknak, hogy felemeljék a hangjukat. Igazi YouTube-jelenség lettem. A felvétel, ahogy a riporterekre kiabálok, gyorsan terjedt az interneten, és áradtak a kíméletlen kommentek.

A nők sosem fakadhatnak ki. Az furcsa hatással van a férfiakra. A női sivítás egyenesen a golyójukba nyilall, és összezsugorítja őket. Láttam már Jake-et konkrétan összerezzenni, amikor a hangom megemelkedett. Láttam az internetes nézők reakcióját népszerű tévésorozatokra, amikben a gyilkos férfi antihősnek van egy felesége, aki olykor rá mer ordítani a pasasra. Tippelhetnek, kit utálnak jobban.

A tragikus körülményeim iránt mutatott közsajnálat ideje lejárt. A sajtó már nem bánt velem kesztyűs kézzel.

A szalagcímek a mentális egészségemet vették célba: A halálból visszatért fiú anyjának túlvilági sikolya, Aiden anyja összeomlott, Az anyuka eszét veszti!, Így néz ki egy jó anya? Előástak minden kedvezőtlen képet rólam, amit csak találtak a közösségi oldalakon, és internetes cikkek szegényesen megírt bekezdései közé ékelték őket. Szinte az összesen alkoholt tartottam a kezemben. Még egy olyan képet is kerítettek, amin valaki másnak a fotóján látszom részegen a háttérben. Homályos tekintetem nem is a fényképezőgépbe néz. Nem sokkal a szüleim halála után készült, amikor beteg voltam, de ez, persze, senkit sem érdekelt.

Nyilvánvaló volt, hogy a riporterek úgy hiszik, Jake volt az elrabló, és most új fordulatot is találtak: bűnrészes voltam. Valamilyen okból kifolyólag értelmet találtak abban, hogy rávettem a „szeretőmet”, rabolja el a saját fiamat, és egy évtizedre zárja be, csak azért, hogy aztán szabadon engedjem, és ismét magamnak követeljem.

Aznap reggel a vonalas telefon folyamatosan csengett, amíg ki nem húztam. Csupán Josie hívására válaszoltam a mobilomon.

– Annyira sajnálom – mondta. Ezt már harmadszorra mondta. – Te semmi rosszat nem tettél. Azok a seggfejek megérdemelték, hogy rájuk ordíts. Miért is ne üvölthetnél rájuk?

– Semmi baj. Már nem érdekel, mit gondolnak. Mondhatnak, tehetnek bármit, ez már így marad.

– Csak vigyázz magadra, rendben? Vigyek át nektek kaját? Maradj otthon, és akkor békén hagynak!

– Jól vagyok, Jo. Komolyan. Van egy rakat kajánk. Idebent maradunk Denise-szel és Marcusszal.

– Ők kik?

Felsóhajtottam, és a plafonra szegeztem a tekintetem, és mivel Josie nagyon jól ismert engem, biztosra vettem, hogy tisztán látja maga előtt ezt a grimaszt is.

– A családi összekötő tisztjeink.

– Aha. Idegesítő minden lében kanalak?

Hátrapillantottam a vállam fölött.

– Egész biztos vagyok benne, hogy csak azért vannak itt, hogy kiderítsék, hátha tudok valamit. Szerintem Denise Jake-et gyanúsítja.

Josie hallgatott.

– Rákérdezhetsz, ha akarsz – mondtam.

– Oké. De csak azért kérdezem, mert aggódom miattad.

– Én nem gyanúsítom. Komolyan. Őszintén úgy hiszem, hogy még ideje sem lett volna rá. Tudom, hogy a nők ilyenkor folyton azt mondják, „de hiszen én ismerem”, és én is így érzem, de gyakorlatilag képtelen lett volna megtenni.

Josie hosszan kifújta a levegőt.

– Értem. Szerintem is igazad van. Jake… nem olyan. Ebben biztos vagyok.

– Hallottál Hugh-ról?

Josie nem felelt. Aztán hallottam, hogy sír.

– Jo? Jo, mi történt?

A hangja reszketősen hallatszott. Sírt, sőt, igazából zokogott.

– Nem akartam neked elmondani mindazok miatt, amin keresztülmész, de szerintem Hugh elhagyott.

– Mi? Ó, istenem, Jo! Mikor történt?

– Próbáltam elérni, hogy beszámoljak neki Aidenről, de nem találtam. Úgy volt, hogy a bátyjával dolgozik Londonban legalább négy hétig, ami nála teljesen normális. Korábban hetente egyszer visszajött meglátogatni, de ez már rég elhalt. Mostanában fel sem hív, és képtelenség elérni. Úgyhogy felhívtam a bátyját, és Steven szerint Hugh egy hete még csak az irodába se ment be.

– Micsoda?

– Hugh azt mondta Stevennek, hogy néhány napra hazajön, így Steven azt hitte, velem van.

– Szerinted mi történt, Jo?

– Viszonya van, tudom. Már régóta tudom. Az egyik barátom látta Londonban egy másik nővel. A ribanc ráadásul szőke. Mindegy, ránéztem a közös számlánkra, de már alig van rajta pénz. Azt hiszem, eltűnt róla tízezer font.

– A rohadt életbe!

– Tudom – mondta. Hallottam, hogy szipog, aztán mély levegőt vett. – Van elég pénz a saját számlámon. Felkészültem az ilyesmire, Emma, ne aggódj! Sosem fogom hagyni, hogy nyomorogjak. Ki tudom fizetni a lakáshitelt, bár valószínűleg eladom ezt a rohadt házat. Sosem szerettem.

Tudtam, hogy ez nem igaz, de nem firtattam.

– Bárcsak átmehetnék hozzád! De annyi riporter van a ház körül…

– Ne légy nevetséges, Em! Minden rendben. Maradj Aidennel! Jesszus, van épp elég dolgod, nem kell még ebbe a szarba is belekeveredned Hugh-val meg velem. Ide hallgass, Hugh haszontalan alak, nem ér annyit, hogy róla beszéljünk. Remélem, sose jön haza. Azonban valószínűleg haza fog. Steven ki fogja nyírni, ha betesz a családi vállalkozásnak azzal, hogy lelép valami buja szőkével.

– Jo. Istenem! Azt sem tudom, mit mondjak.

– Nem kell mondanod semmit.

– Tudom. Megtennél nekem egy óriási szívességet?

– Persze, Em, bármit.

– Mindegy, milyen szarul érzed magad, kelj fel, zuhanyozz le, és menj be dolgozni! Ne hagyd, hogy az a szemét elvegye az életkedved! Istenem, annyira szétestem, miután a szüleim meghaltak. Ne végezd úgy, mint én!

– Emma, annyira sajnálom, ami akkor történt. Ha tudtam volna, hogy ennyire szenvedsz…

– Hé, nem a te hibád.

– Túl sokat dolgoztam. Túl sok időt töltöttem a munkával, és megfeledkeztem a barátaimról.

– Már megint azt csinálod – figyelmeztettem mosolyogva. – Magadat ócsárolod. Mindig ezt csinálod. Ne magadat hibáztasd azért, mert mások elcseszték!

Felnevetett.

– Igazad van. Hugh egy szemét. Én viszont elképesztő vagyok.

– Így már jobb.

Most nem olyan volt, mint első alkalommal, amikor bezárkóztunk, és játszottunk meg DVD-ket néztünk. Ezúttal nyugtalanság lengte be a házat. Denise körülöttünk sertepertélt, teát főzött és szendvicseket készített. Sokkal inkább jelen volt, mint korábban, a nyomozás kezdetekor. Marcus jött és ment, állandóan megbeszélésekre járt a rendőrségre. Olykor négyszemközt elbeszélgetett Denise-szel. Jake kivett egy napot, de aztán csütörtök reggel visszament az iskolába. Amíg otthon volt, ingerülten viselkedett. Kinyitogatta a szekrényeket, hogy aztán újra becsukja őket. Gyakran rajtakaptam, ahogy résnyire húzott szemmel Aident bámulja. Többször is felvetette, hogy Aidennek át kéne mennie Rob szüleinek a fogadójába egy hétre, de amikor az ügyvédje meghallotta a tervét, azt javasolta, ne tegyük. Azzal csak gyanút keltenénk.

Azonban Rob átjött látogatóba, ami őszintén óriási segítség volt. Leült és rajzolt Aidennel, és még csak fenn sem akadt a fekete csigavonalak kuszaságán, amiket Aiden szeretett firkálni. Hozott olyan filmeket, amiket még kamaszkorunkban néztünk. De semmi túl erőszakosat vagy ijesztőt. Olyanokat, mint például a Nulladik óra és a Reszkessetek, betörők!. Hozott pizzát is, és ostoba vicceket mesélt. Miért beteg a párna? Mert huzatot kapott!

– Jobban nézel ki – mondta. Csütörtök délután volt, csupán pár nappal azután, hogy a „visítós” videó elterjedt. – Jobb színben vagy. De szerintem jót tenne, ha kimozdulnál.

– Holnap ismét terápiára viszem Aident.

– Az jó – bólintott. – Csak légy óvatos, rendben? Gondolkoztál azon, amit mondtam? Jake-ről?

Bólintottam.

– Nem ő volt, Rob. Arról tudnék.

Megfogta a kezem, és elmosolyodott.

– Rendben. Többet nem hozom szóba. De ha bármire szükséged van, komolyan bármire, akkor hívj! És ebbe a „csoki kell az éjszaka közepén” szarság is beletartozik. Emlékszel, amikor Aident vártad, hajnali háromkor elküldtél egy üveg Nutelláért?

– Ó, igen, emlékszem – feleltem. – Nem is kellett hozzá pirítós, volt kanalam.

– Esélye sem volt a pirítósnak.

Rég nem nevettem. Még mosoly sem igen jelent meg az arcomon napok óta. A konyhában álltunk, és a folyosón át Aident néztük, aki a kanapén ült. A tévé be volt kapcsolva, de volt egy olyan érzésem, hogy egyáltalán nem figyel rá, amitől libabőrös lett a karom.

– Szerinted fog valaha beszélni? – kérdezte Rob.

– Igen, ha el akarja mesélni a történetét – mondtam. Mindig ezt válaszoltam erre a kérdésre. – Szeretném hallani a hangját. Tudni akarom, milyen. Már nem olyan lesz, mint azé a kisfiúé, aki annyi évvel ezelőtt eltűnt. Ezt tudom. Gondolom, mélyebb hangja lesz, mint egy férfinak. Most még inkább csak egy burok, nem ember.

– Aiden ott van benne. Ebben biztos vagyok. – Rob letette a bögréjét, hogy átkarolja a derekam. Olyan természetes érzés volt. A gyermekem apja megvigasztalt, és ez így tűnt helyénvalónak. – Csak beletelik egy kis időbe.

– Annyira elegem van az időből. – Megráztam a fejem. – Az idő az, amitől máris megfosztottak. A fiammal töltött közös időtől. Hogy focicipőt vegyek neki, amikor kinövi a régit. Hogy veszekedjek vele, hogy takarítsa ki a szobáját. Hogy figyeljem, ahogy esetlenül flörtölni próbál a lányokkal.

Rob jókedvűen fújta ki az orrán a levegőt.

– Még így is fogod látni, ahogy lányokkal próbál flörtölni.

– Igen? Rob, normális lesz valaha? Tudom, még korai ilyesmin gondolkozni, de el tudod őt képzelni, ahogy iskolába vagy egyetemre jár? Jelenleg képtelen vagyok elképzelni, hogy másokkal kapcsolatot teremtsen.

Bár jólesett kimondani ezeket a szavakat, fanyar ízt hagytak a számban, mert mélyen legbelül tudtam, hogy igazak. Aiden sérült gyerek. Sosem lesz olyan, mint a többiek.

Rob karja megfeszült a derekam körül. Közelebb hajolt, és a fejét az enyémnek döntötte.

– Majd rájövünk, Em.

És ahogy ott álltunk, kart karba öltve, Jake konyhájának ajtajában, őszintén hittem, hogy Rob és én leszünk azok, akik megtalálják Aidennek a legjobb utat. Mi vagyunk a szülei, és tudni fogjuk, mi a legjobb neki. Abban a pillanatban nem is gondoltam Jake-re, bár később, amikor visszagondoltam, szégyelltem magam, hogy nem tettem.

A pillanat véget ért, mert kinyílt az ajtó, és belépett Denise.

– Hűvös van kint. Most már tényleg itt az ősz. Hogy van Aiden?

Amint Denise bejött, elléptünk egymástól. Ezt a mozdulatot szerelmes kamaszokként számtalanszor megtettük – valahányszor anyu betoppant a szobámba, hogy behozza a frissen mosott ruhákat. Nos, ismét ostoba kamaszokként viselkedtünk.

– Jól – feleltem. – Van valami hír Stevenson főfelügyelőtől?

Közben szórakozottan simogattam a hasam.

– Jobb, ha felhívja, és beszél vele – mondta Denise.

26

– PRÓBÁLD ÚJRA! – sürgetett Rob.

– Már háromszor hívtam – válaszoltam.

– Fontos megbeszélései vannak – szúrta közbe Denise.

– Nem mondhatná el nekünk maga? – kérdeztem.

Denise csak a fejét rázta.

– Jobb, ha tőle hallják. Próbálják meg újra egy kicsivel később! Esetleg…

– …tesz fel vizet? – fejeztem be helyette. – Nem, már épp elég átkozott teát ittam, köszönöm.

Rob elvigyorodott. A kezemet vakargattam, és próbáltam nem gondolni a magas vérnyomásomra. Felvettem a mobilomat a konyhaasztalról, és a korábbi hívásaim között kikerestem Stevenson számát.

Amikor felvette, meglepetésemben majdnem elejtettem a telefont. Már ötödszörre próbálkoztam, és már letettem róla, hogy felveszi.

– Emma, ez most nem megfelelő alkalom.

– Denise szerint fejlemények vannak az ügyben – mondtam. – Mi történt?

– Egy nemrég történt letartóztatásnak talán köze lehet a nyomozáshoz. Emma, ez bizalmas információ, és fontos, hogy az ügy jelenlegi szakaszában ne képzeljen mögé túl sokat. Még nem tudjuk, hogy ez fontos-e a maguk szempontjából.

– Ne óvatoskodjon, bökje ki! – csattantam fel.

– Igaza van, sajnálom. Letartóztattuk James Graham-Lennoxot gyermekpornográfia birtoklásáért.

– Tessék?

– Egy informatikus képeket talált a személyi számítógépén, és értesítette a rendőrséget.

– Hardwick grófja?

– Igen.

– A francba! – Aztán egy undorító gondolat jutott eszembe. – Aiden… rajta van…

– Nem találtunk képeket Aidenről a számítógépén.

Hosszan kifújtam a levegőt.

– Ez nagyon kényes információ. A családon kívül ne mondja el senkinek! Megértette? Óvatosan kell eljárnunk.

– Persze. A fenébe! Neki lett volna rá pénze, hogy megtegye. És lehetősége. Ó, istenem!

– Emma, nem szabad elhamarkodott következtetéseket levonnia. Nincs bizonyítékunk, ami a grófot Aidenhez kötné. Legalábbis egyelőre.

Amikor letettem a telefont, Rob arckifejezéséből meg tudtam ítélni, hogy valószínűleg hullasápadt lehetek.

– Mi az? – kérdezte. – Letartóztattak valakit?

Éreztem, hogy Denise ott van a közelünkben. Beszélni akartam Robbal, de utáltam, hogy Denise minden beszélgetésünket kihallgatja. Nem bíztam benne. A rendőrséghez tartozott, nem pedig a családhoz. A hűség a rendőrséghez kötötte.

– Denise, ránézne Aidenre? – kérdeztem.

– Minden rendben? – kérdezte vidám mosollyal.

– Persze.

A másodperc töredékéig habozott, mielőtt kiment volna a konyhából, át a nappaliba. De megtette.

– Letartóztattak valakit, akinek gyermekpornográfiát találtak a számítógépén. De Aidenről nem volt kép.

Rob olyan erősen markolta meg a konyhaasztalt, hogy láttam, ahogy az ujjpercei elfehérednek.

– Azt a grófot, ugye? Azt, aki odafent él a nagy házban, és úgy tesz, mintha mindannyiunk felett állna? Ő az, Emma?

– Igen – erősítettem meg.

A szeme kikerekedett, a száját eltátotta, és tudtam, hogy ugyanazok a gondolatok kavarognak a fejében, mint az enyémben, amikor Stevenson elmondta nekem. Arrébb támolygott az asztaltól, és a hajába túrt.

– A rohadt életbe!

– Még nincs kapcsolat Aidennel.

– Egy pedofil, aki a környéken lakik. Mi más kell még nekik?

– Ennél sokkal többre van szükségük, Rob. Meg kell találniuk a helyet, ahol fogva tartották. Bizonyítékra van szükségük.

– Ő az – mondta Rob. – Tudom. Ő tette.

– Emma!

Denise sürgető kiáltásától egész testemben összerezzentem. A hasamat fogva átsiettem a folyosón, be a nappaliba. Aiden a szoba egyik végében állt, Denise a másikban. Aiden egy ollót tartott a kezében, és úgy emelte fel, amit fenyegetőnek is lehetett volna értelmezni. Mögötte a függöny darabokra vagdosva lógott.

– Annyira sajnálom. Épp egy DVD-t raktam be neki. Nem láttam, mit csinál, és amikor észrevettem, próbáltam megállítani – magyarázta Denise. – De nem vett rólam tudomást.

– Aiden, édesem, tedd le az ollót!

Csak most vettem észre, mennyit nőtt azóta, hogy hozzánk költözött. Még mindig alacsonyabb volt, mint egy átlag tizenhat éves fiú, de egy kicsit kikerekedett. Tyúkmelle nem volt annyira feltűnő, a válla szélesebbnek tűnt. Sokkal félelmetesebb benyomást keltett, mint egy héttel korábban.

– Pajti, minden rendben. Nincs semmi baj. Csak tedd le az ollót, rendben, öcskös? – hízelgett Rob.

Ám Aiden nem figyelt ránk. Megfordult, és vagdosta tovább a függönyt, hagyva, hogy a világ bepillantást nyerjen az otthonunkba.

A média alig győzött válogatni a sok téma közül. Azt sem tudták, miről számoljanak be először. Ott volt Hardwick grófjának a letartóztatása és a házkutatási parancs a Wetherington-házhoz. A képek, ahogy Aiden foszlányokra vagdossa a függönyeinket, míg mi Robbal idiótán, láthatóan rémülten állunk mögötte. Továbbra is tartott a „rikoltozós botrány”, a YouTube-videó meghódította a Facebookot. És mindezen idegtépő káosz közepette sikerült elvinnem Aident a terapeutához, Marcusszal együtt, aki a rendőri kíséretet biztosította.

– Mit gondol, mi váltotta ki ezt a fejleményt? – kérdezte dr. Foster. – Aiden korábban nem mutatta romboló viselkedés jeleit. Mi változott?

– Talán hallotta, ahogy elmeséltem Robnak a letartóztatást. Az előidézhetett valamit. Vagy talán a riporterek okozták, akik odakint várakoztak a ház előtt. Próbáltam rákérdezni, de… – Vállat vontam.

Aiden ma pirossal és feketével firkált a szürke lapra. Aztán mintha tömör acélrácsokat rajzolt volna egy sötét háttér elé.

– Lehet, hogy itt tartották fogva – mutattam meg a képet dr. Fosternek.

– Kár, hogy nem szolgálhatunk több részlettel a rendőrségnek.

Egyetértettem. Aiden képei sosem hemzsegtek a részletektől. Amikor megkértük, hogy rajzoljon még valamit, elzárkózott, és arrébb tolta a tollakat.

– Mi újság az éjszakákkal? – kérdezte dr. Foster. – Van bármi változás?

– Ugyanolyanok. Kilenckor ránézek, és úgy tűnik, alszik. Amikor reggel hétkor vagy nyolckor bemegyek hozzá, általában ébren van, de még fekszik. Aztán lezuhanyozik, de a fürdőszoba ajtaját nyitva hagyja. Utána megreggelizünk. Azután gyakran leül tévézni. Azt nézi, ami épp megy, de végig közömbös marad. Már nem próbálom gyerekműsorokkal kitölteni a napjait. Éppolyan fesztelenül ül és nézi végig a nappali műsorokat is.

– Érdekes a napi rutinja. Amikor az elítélteket kiengedik a börtönből, gyakran ugyanazt a rutint követik, mint amit a börtönben rájuk kényszerítettek. Ezek szerint bárhol volt is Aiden, volt egy napi rutinja. Egy bizonyos időben felébredt, egy bizonyos időben evett, és egy bizonyos időben lefeküdt.

– Tehát ezt az elrablója kényszerítette rá?

Dr. Foster vállat vont.

– Talán csak Aiden töltötte ki a napjait a lehető legjobban, hogy ne bolonduljon bele teljesen. Vagy talán az elrablója tette fegyelmezési célból.

– Rob szerint Aidenre akár Stockholm-szindróma is jellemző lehet, és talán rokonszenvezik az elrablójával. Talán… talán az elrablójával dolgozik össze, és nem velünk. Ez lehetséges?

Dr. Foster egy ideig hallgatott, halvány bizonytalanság látszott rajta. Enyhén megköszörülte a torkát, és ökölbe zárt kezét ellazította. Az volt az érzésem, hogy halogatja a válaszadást. Nem akart válaszolni. Amikor mégis megtette, felemelt egy plüssállatot az asztalról, és a hüvelykujjával megbökte a szemét.

– Szerintem lehetséges. Elismerem, nem valami kellemes gondolat. De tény, hogy Aiden tíz évet töltött ennek az embernek a társaságában, és nem tudjuk, mi történt közöttük. Azt tudjuk, hogy zaklatták és elhanyagolták, de sok gyereket, és sajnálom, hogy ezt mondom, a saját szülei is zaklatnak és elhanyagolnak. Ezeknek a gyerekeknek később nagyon bonyolult kapcsolatuk lesz a szüleikkel.

Aidenre pillantottam, aki most egy újabb képen dolgozott. A fejét lehajtotta, és láttam hajának forgóit.

– Ez azt jelenti, hogy nem bízhatok benne?

– Őszintén szólva nem tudom, mit jelent. Aiden esete egyedülálló. – Közelebb hajolt. – Ha nem érzi magát biztonságban, azonnal hívjon engem vagy Stevenson főfelügyelőt!

Dr. Foster szavai fejem üres burkában visszhangoztak. Ha nem érzi magát biztonságban. Mi van, ha nem bízhatok a saját fiamban? Aznap fáradt voltam. Az erőfeszítéstől, amit a méhemben növekvő emberi lény kihordása igényelt, és az Aiden ügyével járó stressztől és feszültségtől. Legszívesebben csak összekucorodtam volna az ágyamon, és a fejemre húztam volna a paplant. Az adrenalin és a puszta akaraterő tartott még talpon. Ahelyett, hogy fészket raktam volna a második gyermekem érkezéséhez, a fiamat fuvaroztam a traumatizált gyerekeknek ajánlott terápiájára, és azon a tényen elmélkedtem, hogy egy pedofil, aki talán elrabolta a gyerekemet, most őrizetben van.

A gyomrom közben végig émelyítően összeszorult. Állandó rosszullét kerülgetett a világtól. Mindent gyűlöltem, és egy részem világra sem akarta hozni ezt a babát. Hogy mondhatnám el a lányomnak, hogy mi történt a bátyjával?

Ezután fogorvoshoz vittem Aident. Végre találtam valakit, aki személyi igazolvány nélkül is hajlandó volt őt kezelni. Bár amikor a fiamról volt szó, irtóztam a „szerencse” szótól, szerencsés volt, hogy a fogai anélkül fejlődtek ki, hogy túlságosan elgörbültek volna, és hogy nem sok kár érte őket.

Ma azonban tömésre volt szüksége.

Hármunknak kellett lefognunk, amikor a fogorvos beinjekciózta az érzéstelenítőt az ínyébe.

Utána egész testemben remegtem, Aiden pedig, bár éppolyan csendes volt, mint mindig, fürge léptekkel, mereven az oldalához szorított karral jött ki a fogorvostól. Beszállt a kocsiba, és bekötötte a biztonsági övét. Bár nem igazán adta jelét, biztos voltam benne, hogy dühös.

– Nagyon sajnálom, édesem – mondtam már legalább ötvenedszerre, mióta beléptünk a fogorvoshoz. – Azért tettem, hogy jobban legyél.

De Aiden nem nézett rám. Elfordította a fejét, és kibámult az ablakon, míg Bishoptown elmosódó alakjai elsüvítettek mellettünk.

– Sajnálom – ismételtem, azzal a biztos tudattal, hogy szabadkozásom süket fülekre talál. – Nem akarok félni tőled. Bárcsak beszélnél! Szeretném hallani a gondolataidat. – Ez már szokásommá vált, amikor kettesben voltunk. Mondtam, ami az eszembe jutott, és összefüggéstelen gondolatokként rázúdítottam mindent. – A gróf volt az? Ő tette? Ha mutatnék róla egy képet, reagálnál rá? Hát persze hogy nem. Talán most is kapcsolatban vagy vele. Titokban odaosonsz a vonalas telefonhoz, és felhívod? Kérjek talán tételes telefonszámlát, hogy megnézzem, szervezkedsz-e ellenem? Miért vágtad szét a függönyöket? Most mindenki beláthat az otthonunkba. Miért tetted? – A tenyeremmel a kormányra csaptam. – Miért tetted?

Egy autó kihajtott elém, mire átmentem a belső sávba, majdnem egyenesen bele a szembejövő forgalomba. Miután visszakormányoztam a külső sávba, mély levegőt vettem, és letöröltem a verejtéket a homlokomról.

– Sajnálom, hogy le kellett fognunk a fogorvosnál. Nagyon ijesztő lehetett neked. De Aiden, nem haragudhatsz rám ilyesmiért, ígérd meg! – Sóhajtottam. – Néha szörnyű döntéseket kell hoznom az érdekedben. De tudod, hogy szeretlek, és mindig vigyázok rád. Nem számít, mi történik. Akár az életemet adnám azért, hogy megvédjelek, komolyan.

27

NEHÉZ VISSZAEMLÉKEZNI, milyen volt, amikor normális kamasz voltam. Tizenhat éves koromban még volt jövőm. Voltak lehetőségeim, és semmi sem lehet annál felemelőbb, mint amikor az embernek vannak lehetőségei az életben. A szüleim nem voltak gazdagok, de elegendő pénzük volt, ami azt jelentette, hogy bármelyik egyetemre mehettem, amelyikre csak szerettem volna. A jegyeim ötösökből, négyesekből és hármasokból álltak. Azonban a jövő helyett csak a jelennel foglalkoztam. Jól akartam magam érezni, nevetésre, barátságokra, szerelemre vágytam. Ki nem? A következményekről fogalmam sem volt – legalábbis nem igazán. Csak Rob karjában akartam lenni, és az érzékeinken keresztül felfedezni a világot.

Az élet bonyolultabb lett Aiden születése után, de továbbra is sikerült a mában maradnom. Így éltünk együtt. Így ismertem meg a fiamat, és ő is így ismert meg engem: játékokkal, idióta grimaszokkal és futkározásokkal a parkban. Az életem egy bizonyos szempontból megállt, egy másikból viszont elkezdődött. De nem csak a fiammal éltem a mában. Aiden volt a legfontosabb dolog az életemben, de már előtte is volt életem. Egy csodás, vibráló társasági életem a barátaimmal.

Többen voltunk a csapatban. Rob, én, fél tucat másik srác, akik végül egyetemre mentek, és sosem jöttek vissza, és aztán Amy. Sosem volt a legjobb barátom, de mindig része volt a csapatnak. Akkoriban csendes kisegér volt. Azt hiszem, szerelmes volt Robba, de sosem mondott erről igazán semmit. Ártalmatlan jelenlévő volt, néha meg is feledkeztünk róla a szégyellősége miatt, de elég aranyos volt ahhoz, hogy eltöltsünk vele egy estét a kocsmában. A sajtó kiemelten foglalkozott az Aiden eltűnésében játszott szerepével. Gyakran rángattak elő képeket kettőnkről, ahogy a bishoptowni ivóban sört kortyolgatunk az üvegből, rosszul vasalt, melírozott hajjal.

Mindig is úgy hittem, Amy ki nem állhatja a ráirányuló figyelmet.

De tévedtem.

Másnap, hogy elvittem Aident a fogorvoshoz, egy szürke szombati napon – míg a rendőrség még mindig a Wetherington-házat kutatta –, kinyitottam az újságokat, és Amy történetét találtam bennük feketén-fehéren. Talán az, hogy rácsattantam a gyógyszertárnál, nagyobb hatással volt rá, mint gondoltam. Talán Amy mégsem az a kisegér, akinek képzeltem. Talán az a baba, amit a babavárón kaptam tőle, nem a bűntudat jele, hanem valamiféle egészségtelen megszállottságé. Mi másért adná el a történetét a pletykalapoknak?

Állítása szerint Aiden problémás gyerek volt. Bajkeverő, az iskolában mindig provokálta a többieket, és az osztály bohócaként viselkedett. Önfejű volt, nem izgatta a veszély. Ez a rész bosszantott fel a legjobban. Úgy állította be, mintha soha nem tanítottam volna meg a fiamat félni.

„Aiden vak közömbösséggel tekintett a veszélyre. Az iskolai kirándulásokon a fél szememet mindig rajta tartottam. Nem szerettem vele átkelni az úttesten, mert egyenesen belerohant a forgalomba”, írta a cikk. „De még ennél is rosszabb volt, ahogy a többieket arra biztatta, hogy vakon kövessék. Egyszer rávett egy ötéves kislányt, hogy másszon fel a legmagasabb fára a játszótér végében. Szerencsére a többi tanárral, együttes erővel sikerült lehoznunk, de akár meg is sérülhetett volna. Amikor ez történt, Aiden a fa alatt állt.”

Míg a fejemet a kezembe hajtva görnyedtem a konyhaasztal és a rajta kiterített újságok fölé, Jake belépett a konyhába. Reggel fél nyolc volt, és Denise máris ott ténykedett körülöttünk friss péksüteménnyel és kávéval. Azt akartam, hogy elmenjen. Már elegem volt belőle. Semmi szükség rá, hogy egy rendőr köntösben lássa a férjemet. Viszont a péksüteményeket ajándékba hozta, tudván, hogy mostanra fenn leszek. Újabban jóval napfelkelte előtt ébredtem.

– Mi történt? – kérdezte Jake.

Felé löktem az újságot, és az ujjammal Amy arcára böktem.

Jake megdörzsölte a szemét, feltette a szemüvegét, és elolvasta a cikket.

– Az a rohadt picsa!

Bűnbánóan pillantottam Denise-re.

– Jake.

– Miért állít ilyeneket?

– Valószínűleg a pénzért – feleltem. Én is füstölögtem, de nem hagytam, hogy Denise ismét meglássa természetem visszataszítóbb oldalát. – Vajon mennyit fizethettek neki?

– Igaz ez a sok minden Aidenről?

A háttérben Denise a reggelihez szánt tányérokkal pepecselt. Tudatában voltam a jelenlétének, de nem akartam, hogy úgy tűnjön, mintha rejtegetnivalóm lenne.

– Emlékszem a fás incidensre, de akkoriban aligha tűnt baljósnak. Aiden azt mondta, csak szólt a lánynak, hogy jöjjön le.

A koraérett Rosie Daniels volt az, aki felkapaszkodott a fa magasan nyúló ágaira. Mindig is úgy hittem, hogy szerelmes Aidenbe, és azért tette, hogy lenyűgözze. Aiden igazi kis majom volt ötéves korában, ezt nem vitathattam. Valóban szeretett fára mászni, és kalandvágyó volt, de nem vakmerő. Komolyan vette az úttesten való átkelést. Mindig megbizonyosodtam róla, hogy fogja a kezem.

Jake homlokán elmélyültek a ráncok, ahogy befejezte a cikket és összehajtotta az újságot.

– Most erre van a legkevesebb szükségünk.

– Miért írnak egyáltalán Aidenről? A grófot kéne követniük, nem a fiamat. Ő szegte meg a törvényt. Ő vitte el a fiamat. Ő a szörnyeteg.

Hallottam, hogy dobol a vér a fülemben, a szívem kétszeres sebességgel vert. A baba megmozdult bennem, mire előrehajoltam. Mivel az éjszaka a húgyhólyagomat nyomta, kétszer-háromszor is felkeltem, és kimerült voltam.

– Koffeinmenteset? – kínált minket Denise jókedvűen.

Megráztam a fejem, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne meredjek rá ingerülten.

– Hallott valamit a grófról?

– Még nem, sajnálom.

Valahányszor a Bishoptown fölött derengő Wetherington-házra gondoltam, olyan heves düh fogott el, hogy képes lettem volna téglánként lebontani a kúriát. A Graham-Lennoxok gazdagok voltak, ehhez kétség sem fért. Sosem láttuk őket igazán a faluban. A Wetherington-ház részben nyitva állt a nyilvánosság előtt, néhány magánszárny kivételével, amit lezártak. A grófnak megvolt rá a pénze, hogy azt tegye, amihez csak kedve szottyan. Akár egy várbörtönt is kiépíthetett, tele gyerekekkel.

– Emma? Emma, jól van? – kérdezte Denise.

Jake odasietett hozzám, ahogy a térdem egy kissé megrogyott.

– Ülj le!

– Jól vagyok. Csak fáradt.

– Egyen egy croissant-t!

Denise felém nyújtott egy aranybarna croissant-t egy tányéron, amit Jake általában különleges alkalmakra tartogatott. Jake-re pillantottam, mielőtt elvettem volna a tányért. Valószínűleg nem tudta eldönteni, hogy előbb meggyőződjön-e róla, hogy jól vagyok, vagy közölje Denise-szel, hogy tegye vissza azt a tányért, és válasszon egy hétköznapit a szekrény elejéből.

– Ma csak pihenj! – mondta Jake. – Van egy értekezlet, amin ott kell lennem, de betelefonálok, hogy nem tudok menni.

– Ne, ne tedd! A sajtó még azt hinné, Amy miatt van, és nem akarom, hogy azt gondolják, felzaklatott minket.

– Nem akarlak ma magadra hagyni – felelte Jake.

– Akkor áthívom Robot, hogy figyeljen Aidenre, amíg ledőlök.

– És Josie? – vetette fel.

– Neki most megvan a maga baja. Hugh-val.

Jake felvonta az egyik szemöldökét, de nem kérdezett semmit.

– Rendben. De tényleg aludj ma! Denise, rajta tartaná a szemét?

– Természetesen.

És már ment is, hogy megint feltegye a vizet.

Aznap nem volt miért elhagynom a házat, és bevallom, nem is akartam. Amy cikke másokat is megemlített a faluból, olyan embereket, akik ismertek, és akiket ismertem. Rosie Daniel anyukája bizonyára nem örül neki, hogy a gyerekét belerángatták ebbe, de Amy legalább elég elővigyázatos volt ahhoz, hogy ne közölje a nevét.

Körülbelül egy órával azután, hogy elment, Jake felhívott. Amyt felfüggesztették és hazaküldték. Ez nem okozott nekem különösebb örömet, de tény, hogy megnyugodtam. Féltem, hogy Jake felelősségre vonja Amyt a cikk miatt.

Rob egy focilabdával állított be.

– Gondoltam, Aidennel passzolgathatnánk a kertben.

– Jó ötlet.

És komolyan is gondoltam. Nekem miért is nem jutott eszembe, hogy sportoljak Aidennel? Az orvos mondta is, hogy valami könnyed testmozgás jót tenne neki. Sétálni akartam vinni, de a média nyomása túl erős lett.

Szeles nap volt. A gyepet mindenütt levelek borították. Aiden egy kék pufidzsekit húzott, amit még akkor vettem neki, amikor új ruhákkal pakoltam tele a szobáját. Jó érzés volt odakint lenni, és még jobb volt, amikor Denise odahozott nekem egy széket.

– Az egész falu kikelt magából ettől a cirkusztól – mondta Rob, és szomorúan csóválta a fejét. – Nemrég a boltban jártam, és hallottam, ahogy valaki árulónak nevezi Amyt. Azt mondta, őt és a grófot fel kéne akasztani. Aztán az utcán mások arról vitatkoztak, hogy jó szülők vagyunk-e vagy sem. Amikor Aiden előkerült, néhány haverom felhívott, hogy megkérdezze, jól vagyok-e, de most inkább átmennek az út túloldalára, nehogy találkozniuk kelljen velem. Én… – Lehalkította a hangját. – Kezdem elveszíteni a hidegvérem, Em. Már csak azt akarom, hogy vége legyen.

Rob leejtette a labdát a harmatos fűre, és finoman Aidennek rúgta. A szívem a torkomban dobogott, ahogy vártam. Mit fog tenni Aiden most, hogy szembekerült ezzel az idegen tárggyal? Vajon teljesen elzárkózik a játék elől, és becsoszog a tévé elé? Vagy elvigyorodik, visszarúgja a labdát az apjának, és nevet, amikor az Rob ágyékát találja el? Ez utóbbi volt jellemző a régi Aidenre. Imádott pimaszkodni és Robbal focizni. Ezt a részét a szülői létnek mindig is jól csináltuk: fiatalok voltunk, tele energiával. Annyit szaladgáltunk, ugrándoztunk és bohóckodtunk, és ez szörnyen hiányzott.

Alig vettem levegőt, amíg arra vártam, hogy Aiden tegyen valamit. Bármit. Eleinte csak állt ott, és úgy bámult le a labdára, mintha az egy másik bolygóról pottyant volna oda. Aztán előrelépett, és megbökte a sportcipője orrával.

– Ez az, pajti! Rúgd ide! – bátorította Rob.

Aiden ezúttal hátrahúzta a lábát, és teljes erőből Rob felé rúgta a labdát. Közel sem volt olyan lelkes, mint régebben, de kezdetnek nem volt rossz. Azon kaptam magam, hogy előrehajolok és tapsolok, mint egy nevetséges „rámenős anyuka” a sportnapon.

– Szép! – kiáltotta Rob.

Előrelendült, talpéllel lekezelte a labdát, majd visszapasszolta Aidennek.

Bár a fiam arcán még egy mosoly se jelent meg, egy pillanatig olyan érzés volt, mintha a régi életünk egy kis része visszalopakodott volna közénk. Kár, hogy a régi énem nem volt ott, hogy felugorjon és csatlakozzon hozzájuk. Az elmúlt két hét feszültsége és persze a terhességem miatt képtelen lettem volna játszani. Annyira kimerültem, hogy már a szememet nyitva tartani is igazi kihívás volt. Így csak ültem és figyeltem, a nagy pocakom pedig folyton emlékeztetett, hogy kicsivel több mint egy hét múlva megérkezik a következő kihívásom.

Szörnyű dolog, de így tekintettem a kisbabámra. Kihívásként. Kezdtem azt hinni, hogy az élet egyre csak próbára akar tenni, és már nagyon elegem volt belőle. Amikor a kicsi megmozdult bennem, megrándult az arcom, és a hasamat simogattam.

– Minden rendben? – kérdezte Denise.

Nem hallottam a lépteit, így a hangja váratlanul ért.

– Csak a baba mozgolódik.

– Már nincs sok hátra – jegyezte meg.

– Nincs.

Kínos csend következett. Mit lehet mondani egy nőnek, akinek már csak egy hete van hátra a szülésig, és a fia nemrég tért vissza a halottaiból? Nincs bevett válasz egy ilyen helyzetre.

– Sajnálom, hogy ilyen stresszes önnek ez az időszak – mondta végül. – De legalább Aidennek nemsokára lesz egy húga. Biztos vagyok benne, hogy sokat segít majd a… fejlődésében.

Figyeltem, ahogy Aiden visszarúgja a labdát Robnak. Minden egyes passza ugyanolyan volt. Semmi lelkesedést vagy energiát nem mutatott aziránt, amit csinál. Próbáltam magam emlékeztetni, hogy Aiden gyengébb, mint a legtöbb tizenhat éves, de így is fájdalmas volt egy ilyen helyzetben látni, ami a korabeli fiúk számára annyira természetes, ő viszont úgy viselkedik, mintha ez lenne a legfurcsább dolog a világon. Minél többet rúgta a labdát, annál inkább távolodott a remény. Aiden robotszerűen mozdult, lassú, monoton mozdulatokkal húzta hátra a lábát és rúgott a labdába. A mosoly lassan lehervadt az arcomról.

Az a helyzet, hogy izgatottnak kellett volna lennem, hogy nemsokára gyerekem születik, és Aident is visszakaptam. És ösztönöznie kellett volna a ténynek, hogy Aiden úgy döntött, beszáll a játékba. De egyáltalán nem így éreztem. Aiden érdektelen, üres tekintetét nézve csupán a félelem mardosott.

28

HARDWICK GRÓFJÁNAK A KÉPÉT leközölte a The Sun. A férfi vörös foltos arccal épp elhagyta a yorki rendőrőrsöt. Mellette különböző fotók, ahogy együtt nyaral a gyerekeivel. A sajtó őt sem kímélte: előrángattak egy ellene irányuló, régi, be nem bizonyított szexuális zaklatási vádat és olyan képeket, amiken partikon látható, két oldalán bikinis nőkkel. Nem bírtam elviselni a vigyorgó arcukat. A hiányos öltözékű nőkkel közös képek a hetvenes években készültek, és volt valami a gróf kéjes mosolyában, amitől felfordult a gyomrom. Mintha a hetvenes évekbeli rádiós DJ-ket ábrázoló képeket néztem volna. Szinte éreztem, ahogy a szexuális zaklatás mocska belepi a bőrömet. Az ilyen öreg perverzek láttán az ember legszívesebben lezuhanyozna.

Azonban a gróf vörös foltos arcáról készült kép rávilágított egy fontos dologra: öreg. Sétabottal jár, a haja hófehér. Nem tudtam, milyen fizikai állapotban volt tíz éve, de azt igen, hogy elég fittnek kellett lennie ahhoz, hogy elraboljon egy gyereket. Hacsak nem kapott valamilyenféle segítséget. A gondolataim a pedofilok bűnbandájának sötét mélységeibe vándoroltak. Több is lehetett ezekből a férfiakból. Ebben szinte biztos voltam. Megérintettem a gróf fényképét, aztán a körmömmel kikapartam az arcát.

Óvadék ellenében szabadlábra helyezték.

A Wetherington-ház átkutatása eredménytelen volt. A gróf számítógépén kívül nem találtak más terhelő bizonyítékot. Nem volt rejtett pincehelyisége. Sem titkos folyosói vagy szobái, amiket ne fésültek volna át a rendőrök. Legalábbis ezt állították. Én még kételkedtem. Egy ilyen tehetős ember, aki ennyi kapcsolattal rendelkezik, titokban felbérelhetett egy építőmunkást. Ám, ahogy azt Stevenson főfelügyelő a rövid telefonbeszélgetésünk alatt elmondta – amikor is tájékoztatott róla, hogy a grófot kiengedték –, a Wetherington-ház bármiféle átalakítása szörnyű kellemetlenséget jelentene a grófnak és a grófnénak. Több intézkedésre, engedélyre lenne szükségük, mint másoknak, így komoly erőfeszítésbe telne, hogy bármit is hozzáépítsenek a házhoz. Ott volt persze a lehetőség, hogy a pénzével és a befolyásával lefizetett valakit, de akkor az egészet titokban kellett volna tartania a családja előtt.

Kezdtek kételyeim támadni. A gróf beteg ember. Megszegte a törvényt, talán többször is, de már nem voltam benne biztos, hogy ő vitte el és zaklatta Aident.

Reggeli közben beszámoltam Jake-nek a gondolataimról. Az olyan ritka reggelek egyike volt, amikor egyik családi összekötő tisztünk sem volt jelen, mert valamilyen megbeszélés miatt behívták őket a rendőrségre. Fogadni mertem volna, hogy azért, hogy jelentést tegyenek rólunk. Mindketten kémek.

– Biztos ő volt. – Jake feljebb tolta a szemüvegét az orrán, ahogy azt idegességében szokta. – Ott voltak azok a képek a laptopján. Fogadok, olyan gazdag, hogy lefizetheti az embereket.

Összerezzentem.

– Ne mondd ezt!

– Miért ne? Így igaz.

– Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy Aiden elrablója szabadon éli az életét, és bármit megtehet, amit csak akar.

– Nos, ha Aiden összeszedné magát, és kinyitná a lepénylesőjét, akkor ez az egész meg sem történne.

Csendben füstölögtem magamban, miközben a pirítósomat vajaztam.

– Így van, nem igaz? – mondta Jake, aki nyilván nem tudta, mikor fogja be a saját lepénylesőjét. – Aidennek csak beszélnie kéne.

– Szerintem kizárja az egészet. Azt sem tudom, hogy mennyire emlékszik – feleltem. – És nem vagyok róla meggyőződve, hogy a gróf tette. Ahhoz túl öreg. Ha mégis ő tette, sok segítsége volt. Talán valaki, aki még nála is rosszabb, az ő pénzével intézte el az egészet. Talán valaki a faluból.

Összeszorult a gyomrom. Visszatettem a pirítóst a tányérra.

– Enned kell valamit – mutatott rá Jake. – A babának az kell, hogy egészséges legyél.

– Tudom.

Lecsippentettem a kenyérhéj egyik sarkát, és megettem. Semmilyen íze volt.

– Kész a gyerekszoba? – kérdezte Jake.

– A nagy része már elkészült, mielőtt… mielőtt Aiden hazajött. De még nem csomagoltunk ki minden játékot és ruhát.

– Talán ma megteheted – javasolta Jake. – Be kell vinnem a kocsit műszaki vizsgára, úgyhogy a nap nagy részében távol leszek. És jó emlékeztető lesz rá, hogy két gyereked van, nem egy.

Az arcom vörös lett a szégyentől és a dühtől. Igaz, a gondolataim főleg Aiden körül jártak, de igazságtalan volt tőle, hogy ezt így ki is mondja. Semmi szükségem rá, hogy emlékeztessen, máris milyen rossz anyja vagyok a méhemben növekvő kislánynak.

Amikor rideg pillantást vetettem Jake-re, csak megvonta a vállát, és így szólt:

– Mi az? Sajnálom, szerelmem, tudod, hogy őszinte vagyok, és meg kell mondjam, hogy ez így igaz. Ami történt, az tényleg szörnyű, de meddig áll még miatta az életünk?

Felállt, és elmosta a gabonapelyhes tálját.

– Komolyan beszélsz?

Újabb héjdarabot törtem le a pirítósomról, majd dühösen visszadobtam a tányérra.

– Igen, komolyan. Nézd, megértem, hogy Aiden ügye az első, de… de már alig hasonlítasz arra a nőre, akit elvettem. Szétestél, Emma. Feszült és zaklatott vagy. Ingerlékeny. Ami azt illeti, a temperamentumod egyenesen rettenetes. Ahogy ráüvöltöttél azokra a riporterekre, nos…

– Láttad a videót?

– Az egész világ látta a videót. Mindenki szerint megtébolyodtál, a rohadt életbe. És az, hogy még csak nem is veszed észre, hogy Aiden nem csak egy traumatizált kölyök…

– Ez meg mégis mit jelentsen?

– Ugyan már! Olvastad Amy cikkét. Tudom, hogy nem ismertelek titeket annyira Aiden elrablása előtt, de te magad is beismerted, hogy mennyi minden igaz abból, amit mond. Aiden nem viselkedett rendesen…

– De!

– Nem vettél tudomást a rossz tulajdonságairól, és egyfajta angyalt csináltál belőle. De ez nem igaz, ugye? Irányíthatatlan volt.

– Fogd be!

– Megtenném, édesem, de ezt hallanod kell. Fel kell ébredned és rájönnöd, hogy az otthonunk nem lesz biztonságos, amíg Aiden itt van. Nem hozhatunk haza egy újszülöttet úgy, hogy ő is itt lakik! Amennyire tudjuk, akár össze is játszhat az elrablóval. A kamaszok rohadt furcsa szövetségeket képesek létrehozni.

– Jake!

– Sajnálom. Utálom, hogy ki kell mondanom ezeket, de muszáj, hogy valaki kimondja őket.

Felkiáltottam. A kezem olyan erősen szorította az asztalt, hogy a körmöm visszahajlott. A számba kaptam az ujjamat és megszívtam, míg Jake elöblítette a gabonapelyhes tálját, és visszalépett a konyhaasztalhoz.

Kivettem az ujjam a számból.

– Mióta gondolkozol ilyesmiken?

A kezébe vette a sérült ujjamat, gyengéden, mint mindig.

– Amióta hazahoztuk Aident. Abban reménykedtem, hogy kizökken ebből az állapotból, de őszintén szólva, Emma, nem hiszem, hogy valaha is képes lesz rá. Szerintem valami olyan baja van, amin nem tudsz segíteni. Talán senki sem tud. De nem gondolod, hogy szakértő segítséget kéne kapnia? Nem gondolod, hogy önző dolog a részedről, hogy itt tartod az otthonodban?

Bár az ujjam sajgott a meghajlott körömtől, nem ez a fájdalom csalt könnyeket a szemembe. Jake elment egy ragtapaszért, míg én csak ültem ott, és a szavainak a keserűségében főttem. Igaza lenne?

Aiden belépett a konyhába, és csendesen tett-vett. Elővette a kenyeret a szekrényből, és a pirítóba tette. Kivette a vajat a hűtőből, egy kést a fiókból, majd megállt a pirítónál, és kibámult a konyhaablakon, olyan nyugodtan és baljóslatúan, mint egy alvajáró.

– Megsértettem az ujjamat – mondtam. – Jake hoz nekem ragtapaszt. Pirítóst eszel reggelire? – Megint locsogni kezdtem, és minél többet beszéltem, annál inkább elcsuklott a hangom. – Furcsa, hogy Denise vagy Marcus nincs itt, hogy teát főzzön nekünk, ugye? Bementek a rendőrségre egy megbeszélésre. Nagyon keményen dolgoznak, hogy kiderítsék, ki vitt el. Bárcsak elmondhatnád! Sok embernek sok időt és erőfeszítést megspórolnál, ha beszélnél hozzánk. Tudom, hogy nehéz, szívem, de meg kell próbálnod.

A pirító kidobta a kenyeret, és Aiden higgadtan kivette a pirítóst. Ha a kenyér meleg volt is, nem mutatta ki. Megkente a pirítóst, és a mosogatóba tette a kést. Könnyes arccal figyeltem, ahogy a robotfiam megeszi a reggelijét, anélkül, hogy akár csak rám nézne.

Vajon Jake-nek igaza van? Önzés a részemről, hogy itthon tartom?

29

JAKE SZAVAI TOVÁBB VISSZHANGOZTAK a fejemben egész nap. Végül úgy tettem, ahogy kérte. Bementem a gyerekszobába, kinyitottam a plüssállatokkal teli kartondobozokat és a műanyag tasakokba csomagolt vadonatúj rugdalózókat. Óvatosan összehajtogattam az apró ruhadarabokat, és beraktam őket a kis szekrény polcaira, amit Jake egy hónapja szerelt össze. Csak amikor összeszedtem az üres zacskókat és dobozokat, akkor vettem észre azt a babát, amit Amytől kaptam.

Ott gúnyolt a tökéletes porcelánbőrével a műanyagon át. A látványa minden korábbi érzést felszínre hozott. Annyira hálás voltam Amynek ezért az ajándékért. Olyan erősnek éreztem magam, késznek, hogy a családunkba fogadjam ezt a gyermeket. Mostanra mindez elveszett, és csak zavart düh maradt belőle, amit nem tudtam irányítani. Nem vártam izgatottan, hogy találkozhassak az új babámmal, hanem rémült voltam. Így, hogy Aiden itt volt, az egyensúly felborult. Mit kéne tennem? Hogy találhatnék elegendő szeretetet elsorvadt szívemben?

Dührohamomban rátapostam a műanyagra, és a sarkammal összezúztam a porcelánt. A reccsenés olyan émelyítő volt, hogy elhűlten kaptam levegő után, és rögtön vissza is húztam a lábamat.

Hátrálás közben éreztem, hogy a porcelán egy kis darabja beleállt a talpamba. Hátraugrottam, megbotlottam, és zöttyenve érkeztem a fenekemre. Ösztönösen előrenyúltam, és mindkét kezemmel átkaroltam a hasamat. Ekkor vettem észre, hogy Aiden ott áll az ajtóban, és engem néz.

– Segítsd fel a mamit! – kértem.

Nem tudom, miért így mondtam. Pár napja már nem kisfiúként gondoltam rá, mivel észrevettem, mennyire kikerekedett a rendes ételtől és a több mozgástól. De attól, ahogy elterülve hevertem a földön, a kétségbeesés végigsöpört rajtam, és gondolom, automatikusan próbáltam megnyerni őt azzal, hogy „mami”-nak hívtam magam.

Aiden csak meredt rám, míg kinyújtottam a kezem. Másfél méterre állt tőlem az ajtóban, és csak nézett, ugyanazzal a közömbös arckifejezéssel, mint mindig. Üres tekintettel, mint egy bábu. És mégis… egy része talán gúnyolódik rajtam? Azok a kifejezéstelen szemek a lassan pislogó szemhéjakkal. Szájának az az állandó, egyenes vonala. Az, ahogy keze az oldalánál lóg, sosem gesztikulál. Mintha az egészet úgy tervezte volna meg, hogy engem gúnyoljon. Próbára tette a türelmemet. Valamilyen okból kifolyólag biztos voltam benne, hogy mindezt szándékosan teszi. Miért gondoltam ilyesmit? Miért? Szörnyű gondolat volt. Aiden megjárta a poklot, én pedig azon tűnődtem, hogy ez az egész nem csak álca-e, hogy csúfot űzzön belőlem.

– Aiden – mondtam. A hangom mélyebben, szigorúbban csengett. – Segíts fel! Fogd meg a kezem, és segíts fel!

Már volt egy ragtapasz az ujjamon, és most már a lábam is vérzett ott, ahol megvágtam azzal a hülye babával. Ha Jake ott lett volna, megdorgál az ügyetlenségemért. Elmondta volna, hogy épp az ilyenek miatt aggódik miattam, és utál magamra hagyni, főleg úgy, hogy Aiden is a házban van.

– Segíts felállnom! – könyörögtem. – Elestem, és nem tudok felállni. Értesz engem? Érted, amit mondok?

Halkan, ingerülten felmordultam, ahogy előregördültem, és próbáltam manőverezni a sérült lábammal. Először is ki kellett szednem a porcelándarabot a talpamból. Mindkét lábamra szükségem volt, ha fel akartam állni. Így küszködve próbáltam elérni a lábujjaimat, hogy kihúzzam. Addigra a gyerekszoba már inkább szaunának érződött. Vastag, nedves hajfürtök tapadtak a homlokomra. A kismamaruhám a hátamra feszült.

– Ha segítenél, ez az egész rohadtul egyszerűbb lenne! – tört ki belőlem.

Miért nem segít? Megértette a kérésemet. Tudta, hogy a konyhaszekrény ajtajait be kell csukni, és vacsora után a mosogatóba kell tennie a tányérját. Bármit megtett, amit Jake kért tőle. Rá mindig hallgatott. Akkor most miért nem segít?

Aiden hátrált egy lépést, amikor végre elértem a talpam. A fogamat összeszorítva megfogtam a porcelándarabot a hüvelyk- és mutatóujjammal, és kirántottam. Megkönnyebbülésemben és fájdalmamban kifújtam a levegőt. Aztán eldobtam az idegesítő kis darabkát, és ledőltem a szőnyegre, hogy kifújjam magam.

Kicsivel később megvizsgáltam a sebet. Aiden még mindig ott állt. A sérülésem nem volt olyan vészes. Vérzett, de elég neki egy kis víz és ragtapasz. A vérből sajnos jutott egy kicsi a szőnyegre is. Ki kell majd szednem, mielőtt Jake hazajön.

Az arcom megrándult, ahogy a sérült lábamat letettem a földre, hogy felnyomjam magam. Zihálva küszködtem, és közben a fiam csak állt és nézett. Mire felálltam, már füstölögtem.

– Tűnj a szemem elől! – sziszegtem.

Ezt bezzeg megtette. Rémült pókként iramodott el a folyosón.

Megráztam a fejem. Ennek nincs semmi értelme. Miért nem segített nekem Aiden? Az ijesztő beszélgetés után Jake-kel egy részem azon tűnődött, hogy vajon Aiden tényleg bántani akar? Vagy legalábbis nézni, ahogy szenvedek. Mi másért hagyta volna figyelmen kívül a segélykérésemet? Elvetettem a gondolatot. Ha bántani akarna, akkor épp most hagyott ki egy tökéletes lehetőséget. Hiszen tehetetlen voltam. Igen, csak állt ott, és figyelte, ahogy küszködök, meg se próbált segíteni, de közvetlenül ártani sem.

Felsóhajtottam. Ez elég őrülten hangzott. Gyakorlatilag örültem, hogy a fiam nem bántott, amíg kiszolgáltatott voltam. Ilyenné vált az életem? Hogy hálásnak kell lennem, amiért nem fojtanak meg, míg a földön küszködöm, mint egy hátára fordult bogár?

Kibicegtem a fürdőszobába, lemostam a lábam a kádban, majd kerestem egy ragtapaszt, amit rátehetek. Bár nem voltam orvosi szakértő, elég biztos voltam benne, hogy nem kell összevarrni, és reméltem, hogy a vérzés eláll, amikor ráragasztom a sebtapaszt. Aztán lementem szőnyegtisztítóért. Aznap egyedül voltam Aidennel. Így, hogy a média végre kezdett minket békén hagyni, és a rendőrséget jobban érdekelte a gróf, mint Jake, nem volt akkora szükség arra, hogy a családi összekötő tisztek egész nap velünk legyenek. Ennek örültem, és szerintem ők is.

Amikor ismét felmentem, Aiden a szobájában volt. Egy pillanatig vacilláltam, de aztán úgy döntöttem, bekukucskálok, és megnézem, mit csinál.

Semmit.

Ezt csinálta. Semmit. Nem nézett filmet a kis síkképernyős tévén, amit vettünk neki. Nem rajzolt a szép tollakkal és ceruzákkal, amiket egy vagyonért árultak a falu papír-írószer boltjában. Egyértelműen nem olvasta egyik könyvet sem, amit Jake-től kapott, és a labdát sem dobálta, amit Rob hozott neki. Csak ült és bámult ki az ablakon.

– Mit látsz odakint, Aiden? – kérdeztem. – Ő az? A férfi, aki elvitt? Látod most? Mondd el, hogy néz ki! Mondd el, kérlek! Rajzold le az arcát! – Besántikáltam a szobába, felvettem egy rajztömböt az asztaláról, és felkaptam egy ceruzát. Sietve átvágtam a szobán oda, ahol Aiden ült, megfogtam a kezét, és erővel kihajtogattam ökölbe szorított ujjait, hogy rávegyem, fogja meg a ceruzát. – Rajzold le! Tudom, hogy képes vagy rá. Tíz év, Aiden. Tíz év. Tudod, hogy néz ki. Tudod, ki az. Rajzold le!

Aiden tőle nem várt erővel tépte ki a füzetet a kezemből, és a ceruzával együtt a szőnyegre dobta. Majd némán felállt, és ellépett tőlem.

Legalább egy órát töltöttem négykézláb, mire kiszedtem a foltot a szőnyegből. Utána felszedtem a földről a törött babát, ahogy a kislányomnak szánt számtalan csomag tasakját is, és rendet raktam a gyerekszobában. Tökéletes volt. Sárga csíkos tapétát választottunk, tanyasi állatokkal teli szegéllyel. A kiságy fenyőből készült, benne elhelyeztünk egy kis matracot és egy puha fehér takarót. A kiságy fölött forgó függött, színes, fényesen csillogó csillagokkal. Mielőtt Aiden visszatért, Jake-kel egy vagyont költöttük arra, hogy a gyerekszoba függönyei passzoljanak a tapétához és a szőnyeghez, és hogy megtaláljuk a tökéletes szekrényt a jó minőségű pelenkázókomódhoz.

Ugyanott álltam, ahonnan Aiden figyelte a küszködésemet, ahogy próbáltam felállni a földről, és megkönnyebbülten felsóhajtottam. Kész. A szoba készen állt az új jövevény fogadására. Megsimogattam a hasam, és beszívtam az új szoba illatát. Még érezni lehetett a tisztítószert, de mellette érződött a vadonatúj bútorok kellemes, friss, tiszta illata. A szoba levegős és fényes volt, egy nagy ablak engedte be a napsugarakat. Becsuktam az ajtót, és nekifogtam az aznapi vacsorának. A héten addig félkész ételeken éltünk: halrudacskákon, fagyasztott rántott csirkén fagyasztott sült krumplival és ketchuppel. Aznap úgy döntöttem, csinálok egy ragut abból a marhahúsból, amit Jake hozott a hentestől egy nappal korábban.

Mire Jake hazaért, a házban gazdag illatok terjengtek.

– Hát nem gyönyörű látvány? A feleségem mezítláb és terhesen a konyhában – cukkolt Jake.

– Ne szokj hozzá! – vágtam vissza, bár jó érzés volt valami különlegessel készülni neki a változatosság kedvéért. Korábban annyira összezavart Rob visszatérése Bishoptownba, hogy jó volt ismét feleségnek érezni magam. Bár sosem idomulnék egyik társadalmi sztereotípiához sem – főleg nem a szexistákhoz –, megnyugtató volt, hogy ismét van egy szerepem. Feleség. Jobb, min a „bukott anya”.

– Kipakoltál a gyerekszobában? – kérdezte Jake.

– Ó, Jake, olyan szép lett! Már el is felejtettem, milyen csinos a tapéta.

– Igen, még jó, hogy az. Egy vagyonba került! Felugrom és megnézem, mielőtt elkészül a tea.

Jake izgatott kiskutyaként trappolt ki a konyhából, majd fel a lépcsőn. Elmosolyodtam, ahogy nehéz léptei a fokokon koppantak. Jó volt ismét izgatottnak látni a baba miatt. Egy időben aggódtam, hogy meggondolta magát a gyerekvállalásról, főleg amikor úgy kiborult a kismamatestem miatt. De most itt szökdécselt, és alig bírta kivárni, hogy megnézze az elkészült gyerekszobát. Jó érzés volt. Eszembe juttatta, miért is szeretem.

– Emma!

Sürgető hangjától beleejtettem a fakanalat a lábasba. A mellkasomra ragulé fröccsent.

– Emma, gyere ide!

A gyomrom összeszorult. Mi a baj? Jake feldúltnak hangzott. Nem, inkább dühösnek és… még? Rémültnek? Kalapáló szívvel hagytam ott a tűzhelyet. Mi történt? Zihálva felsántikáltam a lépcsőn. Sérült lábamon végigbotorkáltam a folyosón, majd be a gyerekszobába.

– Mi a fene történt itt? – kérdezte Jake, a kiságyra mutatva.

– Én… én…

Erre nem voltak szavak.

– Még mindig azt hiszed, hogy biztonságos hazahozni ide egy újszülöttet úgy, hogy az a fiú is itt lakik?

– Én…

Miért nem tudtam beszélni?

Jake kiviharzott a szobából, és otthagyott, hogy egyedül bámuljak le a tönkretett forgóra. Ollóval összevagdosták és szétdobálták a vadonatúj takarón. És a fehér takarón piros festékpermet látszott, a vér egyértelmű jeleként.

30

Az ÁRVÍZ NAPJÁN RÁJÖTTEM, hogy az életemet nem én irányítom, így azt hihetné az ember, hogy nem számít, mi történik, képes leszek elfogadni az elképzelést, miszerint nem irányíthatom a körülöttem lévő világot, csakis magamat. De nem hiszem, hogy ezzel bárki képes megbirkózni. Talán többórányi meditáció után az ember meg tudja győzni magát arról, hogy békére lelt, de nem biztos, hogy én hinni tudok ebben. Ahogy lebámultam a még meg nem született gyermekemnek szánt vadonatúj kiságyra fröcskölt piros festékre, ismét ráébredtem, hogy semmit sem irányíthatok, főleg nem a fiamat.

Beletelt némi győzködésbe, mire rávettem Jake-et, hogy hétfő reggel menjen be dolgozni. Igazság szerint nem akartam, hogy otthon maradjon. Egész éjszaka forgolódott, dühösen maga köré húzva a paplant sóhajtozott, és hagyta, hogy a kimondatlan szavak ott lebegjenek közöttünk. Semmiképp sem akartam, hogy ilyen állapotban Aiden közelében legyen. Az olyan lett volna, mint vizet önteni a még sistergő olajra.

Mindazok ellenére, amiket Jake mondott, továbbra sem akartam elküldeni Aident. A férjem vádaskodása, miszerint önző vagyok, elgondolkodtatott, de ismét fontosabb volt az irányítás kérdése. Ha Aident valamilyen pszichiátriai intézetben kezelik, képtelen lennék irányítani, hogy mi történik vele. Elképzeltem őt egy pszichológussal egy szobában, ahogy újabb és újabb teszteknek vetik alá, rámutat az ostoba kártyáikra, figyelmen kívül hagyja az ismétlődő kérdéseket, beveszi a tompító tablettáikat, és ami még rosszabb: a következő könyvük témája lesz. Nem, nem hagyhattam, hogy Aidennel ilyesmi történjen, de azt sem akartam, hogy ártson a babának.

Reggeli után felé hajoltam a konyhaasztal fölött, és megfogtam a kezét. Aiden továbbra sem szerette, ha megérintik, de már jobban viselte. Nem vonaglott, nem rezzent össze, mint korábban, és az én érintésemet jobban tűrte, mint bárki másét. Ha Jake vagy Rob hozzáért a vállához, mindegy, milyen gyengéden, ellépett tőlük.

– Aiden, tudom, hogy érted, hogy egy hét múlva megszületik a húgod. Nem tudom, mi történt a gyerekszobában. Megijesztett, hogy elestem? – Megráztam a fejem. – Nem számít. Szeretném, ha tudnád, hogy a húgod nagyon fog téged szeretni. Mindannyian nagyon szeretünk. Én, apu, Jake, nagymama és nagypapa, mind egy nagy család vagyunk. Szeretnék valamit mutatni neked.

Aiden engedelmesen követett fel a lépcsőn, szokásos merevségével mozdulva. Folyton hátrapillantgattam, hogy leolvassak valamit az arcáról, de nem láttam rajta semmit.

Többször is elképzeltem, ahogy megragadja a vállam, és hátraránt. Megszaporáztam a lépteim, kétségbeesetten várva, hogy felérjek a lépcső tetejére, a folyosóra, ahol kevésbé sebezhetőnek érezhetem magam. Utáltam magam, amiért ilyen gondolataim vannak.

– Emlékszel, mi történt tegnap, Aiden? – kérdeztem, és bekísértem a gyerekszobába. – Elestem, és nem segítettél fel. Nos, ez nem valami szép dolog. Mindig meg kell próbálnunk segíteni egymásnak. Ha elesel, felsegítelek. Ha én esem el, neked kell felsegítened. Főleg, mivel terhes vagyok. – Lemosolyogtam a hasamra, de Aiden tekintete nem követte az enyémet. Megköszörültem a torkom, és folytattam. – Nehéz erről beszélni, Aiden, mert nem tudom, miért tetted. Miért tetted tönkre a forgót és öntöttél festéket a kiságyba? – Arrébb léptem a kérdéses helytől, hogy láthassa a munkája eredményét. – Ez egyáltalán nem szép dolog. Nem köszöntheted így az otthonunkban a kishúgodat. Figyelsz rám, Aiden? Nem látom rajtad, hogy figyelsz-e…

Elhallgattam. Most először, mióta hazajött a kórházból, Aiden a homlokát ráncolta. Két szemöldöke között egy vonal képződött, ahogy lemeredt a kiságyra. Lassan megrázta a fejét, és elhátrált.

– Aiden? – suttogtam.

Szokás szerint nem vett rólam tudomást, ám ezúttal más volt. Teljesen megbabonázta a törött forgó és a piros festék látványa. Mintha félt volna tőlük. Borzongás futott végig a gerincemen, és a vér kiszaladt az arcomból. Miért fél annyira attól, amit a kiságyban lát? Hiszen ő tette. Akkor meg miért rémisztette meg?

Aztán megértettem: nem emlékezett rá, hogy megtette.

Mivel megijesztett Aiden reakciója a piros festékre (bár ezt akkor még nem akartam bevallani magamnak), felhívtam Robot, és megkértem, hogy jöjjön át. Magával hozta a szüleit is, akik leültek a nappaliban, és egy ostoba vígjátékot néztek Aidennel, míg én teát kortyolgattam az exemmel. Rob fáradtnak tűnt. Egyébként is vonzó férfi volt, de egy kis fáradtság valójában csak az előnyére vált. Egy kis borosta és táskás szem csak még szexibbé tette, bár próbáltam elhessegetni róla az emlékeimet.

– Olvastad Amy cikkét? – kérdeztem.

Már beszélgettünk Aiden fejlődéséről, azonban úgy döntöttem, a kiságyról nem szólok neki. A szülei jelenlétében pedig édes kis semmiségekről társalogtunk. Az idő egész enyhére fordult az évnek ehhez a szakához képest, nem? Szokatlanul meleg van. Lehet, hogy majd jön egy vihar, ami elűzi.

– Igen.

A rá nem jellemző tömör válasz elgondolkodtatott, hogy vajon visszatart-e valamit.

– És? Mit gondolsz róla?

Rob a teája fölé görnyedt, és felemelte az állát, hogy rám nézhessen.

– Nem fog tetszeni.

– Csak mondd el!

– Szerintem igaza van.

Hitetlenkedve fújtam ki a levegőt.

– Tessék?

– Hallgass végig, oké? Ne vonj le belőle semmilyen következtetést! Tudom, hogy azt hiszed, ezzel rossz anyának nevezlek.

– Eddig nem hittem ezt.

– Ó! Nos, mindegy, nem így gondolom. – Elpirult, és ismét a teáját bámulta. – Csak… egy része igaznak tűnt. Aiden egy kicsit vad volt, amit mindketten jópofának tartottunk. Bátor, aktív kölyök volt. Imádtam, hogy fára mászik, és egész nap a kertben játszik, pókokat gyűjtve. Nem tudom, hogy ez valami idióta macsó dolog-e, de jó érzés volt, hogy olyan fiús fiú, tudod?

– Igen – feleltem. – És tényleg idióta macsó dolog.

Rob vágott egy grimaszt.

– Amit Amy mondott, az rosszindulatú, aljas dolog volt. Azt sugallta vele, hogy nem foglalkoztunk rendesen Aidennel, ami szerintem nem igaz.

Az ajkamba haraptam, mert volt egy kérdés, amit fel akartam tenni, de valahányszor rágondoltam, könnyek szúrták a szemem, és attól tartottam, hogy a hangom elcsuklik.

– Aiden rossz gyerek volt?

A kérdés súlya lekerült a vállamról, és hosszan, lassan kifújtam a levegőt.

– Nem, Emma, nem. Nem volt rossz gyerek. Igazi kis gazember tudott lenni, ha akart. De szerintem sosem volt rosszindulatú. Szerinted?

Vállat vontam, és igyekeztem nem tudomást venni arról, hogy remegni kezdtem. Az egész testem azért küzdött, hogy nehogy könnyekben törjek ki. Kezdtem megérezni a sérült fiammal való törődés nyomását. A kimerültség minden egyes izmomba beszivárgott, de ezt akkor nem vallottam volna be. Visszatekintve tudom, hogy több segítséget kellett volna kérnem, de makacs voltam, és elhatároztam, hogy megpróbálom az irányításom alatt tartani a dolgot. Az volt a baj, hogy olyan kétségbeesetten igyekeztem a kezemben tartani a gyeplőt, hogy nem vettem észre, úgy rendeltetett, hogy az kicsússzon a kezeim közül.

– Emlékszel arra a kempingtúrára Brittanyban? – kérdezte Rob.

Bólintottam, és tovább markoltam a bögrémet, hogy a kezem ne remegjen. Most már csak félig figyeltem oda.

– Josie-val és Hugh-val mentünk. Ó, apám, az utazás órái, amikor Aiden be volt zárva a kocsiba! Azt hittem, kilyukad a dobhártyám. Hugh elhozta azt a hatalmas sátrát, a kis ablakokkal és az elején a nyitott tornáccal. És egy hétig csak kolbászt és babot ettünk. Mindegy, emlékszel arra a csínyre, amit Aiden követett el a német pár ellen két sátorral arrébb?

Megráztam a fejem. Az egész hét összemosódott az emlékeimben. Josie és Hugh házassága kezdett ingataggá válni, és Josie-val egész héten chardonnay-t nyakaltunk. Nem számít, hányszor próbáltam kimenteni magam Josie ivászatából, sikerült visszarántania. Mondanom sem kell, hogy azon a héten Rob és Hugh voltak a felelősségteljes felnőttek.

A nevetésekre azonban emlékeztem. Aiden sokáig fent maradt velünk éjszaka, és leültünk a tűz köré, ahol mindenféléről beszélgettünk. Hugh szívesen szórakoztatott minket, fiatal éveiről mesélt, a magániskoláról, ahova csupa fiú járt. Amikor arról anekdotázott, hogyan nyitott rá más fiúkra, akik illetlen dolgokat műveltek, befogtam Aiden fülét. A hasunkat fogtuk a röhögéstől, ahogy vicces, előkelő akcentussal és ostoba képet vágva mondta a történeteit.

– Emlékszel, hogy a kempingben volt egy béna kis zászlórúd, rajta a francia zászlóval? Kábé feleakkora volt, mint egy normális zászlórúd. Nos, Aiden ellopta a német nő egyik melltartóját a sátrából, felmászott arra az izére, és kikötötte rá. Az a szegény nő igen nagy termetű volt, és az a melltartó csak úgy verdesett a szélben.

– Miért nem emlékszem erre? Jézusom, hány éves volt akkor?

– Öt – felelte Rob. – Igazi kis majom volt.

Bár úgy tűnt, Robot szórakoztatja a fia szemtelensége, én nem így éreztem. Miért nem emlékszem rá, hogy így viselkedett? Az emlékeimben élő képek alapján Aiden aranyos, intelligens kisfiú volt. De létezett egy másik oldala is. Olykor pimasz tudott lenni. Hároméves korában már lopott. Egyszerűen elvette a csokit a bolti sorról. De nem tette be a kosarunkba. Egyszer rajtakaptam, ahogy megpróbálja becsempészni valaki másnak a kosarába, amikor az illető nem figyel oda. Tetten értem, leszidtam, és meg is feledkeztem róla, egészen Amy cikkéig, ami felidézte bennem Aiden szemtelenebb tetteit. Normális viselkedés ez egy háromévestől? Akaratlanul is eltűnődtem rajta, hogy vajon nem direkt próbálok-e példákat találni a rossz viselkedésére.

– Minden rendben? – kérdezte Rob.

– Igen – hazudtam.

– Hogy van Josie? Van hír Hugh-ról?

– Még nem hívtam fel.

Végre elengedtem a bögrét, hogy meleg kezemet végigfuttassam az arcomon. Szégyellhettem volna magam, amiért nem beszéltem a legjobb barátnőmmel a zavaros szakítása után.

– Néhány óráig vigyázhatunk Aidenre, hogy át tudj hozzá menni – vetette fel Rob. – Amióta hazaengedték Aident, folyamatosan rá figyelsz. Szükséged van egy kis lazításra.

Abban a pillanatban pár Aidentől távol töltött óra igazi áldásnak hangzott. Bármennyire is az irányításom alatt akartam tartani mindent a sérült fiam körül, szükségem volt egy kis időre nélküle. Kellett egy kis tér, hogy levegőhöz jussak.

– Biztos vagy benne?

– Persze.

Már fel is álltam a székből, és a kocsikulcsomat keresgéltem.

31

GYORSAN FELHÍVTAM JOSIE-T, aki közölte, hogy otthon van, és már jó pár napja nem volt dolgozni. Bár megígértettem vele, hogy bemegy, nem számítottam másra. Őszintén szólva, ha Jake se szó, se beszéd elhagyna, engem sem érdekelne a munka. Így hát behuppantam az autómba, és átvezettem a falun, fel a dombon kanyargó úton a Barratt-házig. Elég meleg volt ahhoz, hogy dzseki nélkül induljak el otthonról, ami szokatlan volt október közepén, de a ragyogó kék ég mulandónak tűnt. Arra számítottam, hogy a sötét felhők nemsokára betakarnak minket. Míg én a poklot jártam meg, az idő nagyrészt szép és enyhe maradt, meghazudtolva saját viharos hangulatomat.

Egy újabb módja annak, ahogy a világ elárul.

Egyenletes tempóban haladtam a szűk utakon, és elővigyázatosan félrehúzódtam, valahányszor másik kocsi jött szembe.

Amikor leparkoltam, a Barratt-ház hátborzongatóan csendesnek tűnt. Az enyhe időben Josie sárga árvácskái még virágoztak a csinos cserepekben a bejárati ajtó körül. Azonban a tekintetem átsiklott rajtuk. Azokban a hetekben nehezemre esett bármi szépre nézni.

Josie az első kopogtatásomra kinyitotta az ajtót.

Nagy kék szeme kivörösödött, és észrevettem, hogy a mobilját ott szorongatja a kezében. Leggings és túlméretezett pulóver volt rajta.

– Sajnálom, hogy nem jöttem előbb – mondtam.

– Viccelsz? – felelte. – Én meg azt szégyellem, hogy nem mentem el hozzád. Mármint, tudom, azt mondtad, hogy térre van szükséged, és jól vagy, de akkor is. Ahhoz képest, hogy neked mivel kell megbirkóznod, az én problémám aprócska.

– Hallottál felőle?

Josie felsóhajtott, és átvezetett a konyhába. Zilált kontya föl-le ugrált, ahogy végiglépdelt a szőnyegen. Lazán, lustán mozgott, de mintha ez csak álca lenne, mert mélyen legbelül nagyon is zaklatott. Elég jól ismertem őt ahhoz, hogy tudjam, úgy birkózik meg a feszültséggel, hogy úgy tesz, mintha nem lenne, vagy legalábbis mintha cseppet sem izgatná. Josie egy „tettesd, amíg valóra nem válik” típusú ember volt. Meg akarta látni a dolog jó oldalát, de nem voltam benne biztos, hogy ez éjszakánként is működik-e, amikor egyedül van.

– Semmit. Még csak egy üzenet sem jött. De találd ki, mi történt! Kitett valamit a Facebookra.

– Hogy mi?

Bólintott, és a nyitott laptopjára mutatott a konyhaszigeten. Hugh profilja jelent meg a képernyőn. Feltűnt, hogy frissítette a profilképét, ami korábban egy közös, síelős kép volt Josie-val, de most egyedül vigyorgott egy jet ski nyergében. A profilképe melletti állapota szerint megérkezett a McCarran reptérre Las Vegasban.

– Hogy mi? – kérdeztem ismét. – Mi a fenét művel ott?

– Megint beszéltem Stevennel. Úgy néz ki, a család egyetlen üzenetére sem válaszol. Steven beismerte, hogy tudott a viszonyról, de arról nem, hogy ilyen komoly. Lefogadom, hogy épp most játsszák el a pénzünket. A fenébe, Emma, miért pont most kell terhesnek lenned? Kell egy erős ital.

– Hé, én nem ítéllek el – mosolyogtam. Jó érzés volt minden olyasmiről beszélgetni, aminek semmi köze Aiden ügyéhez. – De ez annyira nem vall rá. Volt már, hogy csak így lelépett?

– Éppen ez az – felelte Josie. A szeme dühtől csillogott. – Steven szerint már csinált ilyet, nem mintha én tudtam volna róla. Elvitt valamilyen recepcióst Cornwallba egy mocskos hétvégére.

Kihúzta egy malbec dugóját, és öntött magának.

– A rohadék. – Körbenéztem a konyhában, hogy felmérjem, Josie hogyan boldogul. A legtöbben megkönnyebbülnének, hogy nem látnak kínai elviteles dobozokat vagy piszkos edényeket a mosogatóban. A hely csak úgy ragyogott a tisztaságtól, ami kissé nyugtalanító volt. Vajon Josie valóban felfogta a férje tetteinek a súlyát? – Annyira sajnálom, Jo.

Vállat vont.

– Tudtam, hogy ez lesz. Komolyan úgy érzem, hogy mélyen legbelül megnyugodtam. – Kortyolt egyet a malbecből. – Ne nézz rám azokkal a nagy kiskutyaszemekkel! Tudom, hogy szerinted beleőrülök, de nincs miért aggódnod.

– Biztos vagy benne? Mert…

– Már mindez a múlté. – Josie olyan határozottsággal tette le a borospoharát a pultra, ami arra figyelmeztetett, hogy ne bolygassam a sötét múltat, amit éppen fel akartam emlegetni. – Mit adhatok neked? Gyógyteát? Ásványvizet?

Felnyögtem.

– Mit meg nem adnék egy jó gin-tonikért! Vagy egy adag whiskyért. – Felmutattam az ujjaimat, és egymáshoz közelítettem őket. – Ilyen közel álltam ahhoz, hogy kinyissak egy üveg vodkát, amikor Aiden hazajött. Aztán ez a hét csak egyre rosszabb és rosszabb lett. Láttad, hogy letartóztatták a grófot?

– Szemétláda – jegyezte meg őszinte méreggel. – Gondolod, hogy ő… – Bizonytalanul nyelt egyet, nem tudta eldönteni, hogy kimondja-e, vagy hagyja a levegőben lógni a célzást.

– Őszintén nem tudom, és ez a legrosszabb. Csak azt akarom, hogy aki bántotta Aident, rács mögé kerüljön. Azt akarom, hogy ez az egész véget érjen.

Josie bólintott.

– Nos, én mindig is sunyi szarházinak tartottam. Ne aggódj, Em! Ha ő tette, a rendőrség megtalálja a bizonyítékot, és lecsukják. Most hogy áll a nyomozás?

– Úgy néz ki, átkutatják a környéket bármilyen gyanús melléképület vagy régi menedékhely után, amiket börtönné alakíthattak. De Stevenson főfelügyelő szerint ezekről a régi épületekről nem készül mindig feljegyzés, és az erdő elég sűrű, úgyhogy nem könnyű. Sok emberük most a grófot ellenőrizte. Egy örökkévalóságba telt, mire átkutatták Wetheringtont, és most átnézik az összes képet a számítógépén.

Azt nem mondtam el, hogy a gépen Aidenről keresnek fotókat. Nem mondtam ki, annyira émelyítő volt a gondolat.

– Megtalálják, Emma. Tudom, hogy így lesz. – Josie előrenyúlt, és megfogta a kezem. Megszorította, majd a homlokát ráncolva visszadőlt. – Van még valami? Csak mert kissé sápadtnak tűnsz.

– Nagyon ostobán fog hangzani.

Felnevetett.

– Lefogadom, hogy nem. Emlékszel arra, amikor azt hittem, hogy Argentína Európában van?

– Ó, igen. Az tényleg elég nagy ostobaság volt.

– Annál nem lehet rosszabb, nem igaz? – bátorított.

– Aidenről van szó. Mostanában nagyon furcsán viselkedik, és aggódom.

– Mire gondolsz?

Felültem az egyik bárszékre Josie konyhaszigeténél.

– Nos, sosem számítottam rá, hogy jól lesz mindazok után, amiken keresztülment. Természetes, hogy traumatikus hatással van rá, amit átélt, de kezdek azon töprengeni, hogy talán szükségem lesz segítségre. Lehet, hogy egyedül nem bírom kezelni. A viselkedése egy kicsit… Kicsúszott az irányítás a kezemből. Először úgy döntött, hogy egy ollóval szétvagdossa a függönyöket, aztán tönkretette a baba forgóját, és piros festéket öntött a kiságyba.

– Ó, a francba, Emma! Ez ijesztő.

– Tudom. Jake szerint nem biztonságos így hazahozni a babát Aidenhez, de egyszerűen képtelen vagyok rávenni magam, hogy elküldjem.

– Nos, ez érthető. Hiszen egyszer már elragadták tőled.

– De kezdem azt hinni, hogy Jake-nek talán igaza van. Talán képtelen vagyok megbirkózni Aidennel, és talán önző vagyok, amiért úgy teszek, mintha tudnám kezelni.

– Önző? Miért? Emma, te vagy a legkevésbé önző ember, akit ismerek.

– Ha veszélynek teszem ki Jake-et és a még meg nem született gyerekemet, mert képtelen vagyok elengedni a fiamat, akkor az önzőség, nem?

Josie ismét kortyolt egyet a borból.

– Nem mondanám, hogy önzőség. De ha félsz Aidentől, akkor segítséget kell kérned. Jake-nek talán igaza van abban, hogy nem biztonságos a babának, ha Aiden is ott van. De ez nem Aiden hibája, és nem is a tiéd. Hanem azé a mocsoké, aki elvitte.

– Emlékszel, hogy kiskorában voltak viselkedési problémái? Én csak a jó dolgokra tudok visszaemlékezni, de talán csak azért, ami történt vele. Szerintem nem veszek tudomást a rossz dolgokról, mert nem akarok rájuk gondolni.

Josie felsóhajtott.

– Őszintén? Hugh-nak több türelme volt hozzá, mint nekem. Ne érts félre, szórakoztató volt a fiad jelenléte, de egy kicsit… fárasztó volt.

– És? – noszogattam, mivel éreztem, hogy van valami, amit nem mond el.

– Egy kicsit szeszélyes volt, Em. Elég gyakran hisztizett.

A homlokomat ráncoltam. Emlékeztem, hogy egyszer dührohamot kapott a szupermarketben, de annyira rossz sosem volt. Kezdtem eljutni arra a pontra, amikor már a saját elmémben sem bízhattam. Miért töröltem a rossz emlékeket?

Egy órával később eljöttem Josie-tól, és elindultam a kavicsos felhajtón a kocsimhoz. A szél felélénkült, végigsüvített a lent elterülő Rough Valley erdőn. A másik, Bishoptownra néző domb felé fordultam. Ott volt. A Wetherington-ház, magasan és büszkén tornyosult a falu fölé. Egykor a falu Hardwick grófjának a birtoka volt, de idővel a család a terület nagy részét eladta. A nyomozás óta a ház bezárt a nyilvánosság előtt, de tudtam, hogy van egy bejárat a birtok hátsó részén, mert Robbal egyszer besurrantunk. Akkor találtuk ki ezt a merész tervet, amikor lambrinit iszogattunk a ház parkjában.

Beszálltam az autóba, és beindítottam a motort. A gyomrom összeszorult, de tudtam, hogy szükségem van válaszokra. Bár szörnyen ideges voltam, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy óvatosan tolassak ki Josie felhajtójáról, és figyelmeztettem magam, nehogy az adrenalin vegye az irányítást, mint aznap, amikor a háziorvoshoz mentem. Nem, meg kell őriznem a hidegvérem.

Wetherington nem volt messze. Bishoptown látképe kis házakkal és kocsmákkal pettyezett zöld mezők és erdők foltvarrásaként terült el a domb alatt. Ki gondolta volna, hogy ezen a gyönyörű helyen egy szörnyeteg lakik? Senki sem sejtett semmit, és ez volt ennek az egész sajnálatos történetnek a legveszélyesebb pontja. Halvány fogalma sem volt róla senkinek addig a napig, amíg Aiden elő nem botorkált a fák közül. Zaklatása ezzel a figyelem középpontjába került, de a teljes történet mélyen elzárva maradt benne.

Ha Aiden nem mondja el, hogy mi történt, akkor majd talán valaki más megteszi.

Kanyargós kocsibehajtó vezetett az impozáns kúriához. Válaszokért a Wetherington magánszárnyának az ajtaján kell bekopognom. Azt sem tudtam, hogy a gróf és a grófné jelenleg otthon tartózkodik-e. Lehet, hogy elugrottak egy skót-felföldi magánrezidenciába vagy egy devoni nyaralóba. Stevenson főfelügyelő nem tért ki az óvadék feltételeinek részleteire.

Miután behúztam a kéziféket, egy pillanatig haboztam. Mégis mit művelek? Mi van, ha letartóztatnak? Az égő, vörös kiütést vakartam a hüvelyk- és mutatóujjam között, míg összeszedtem a bátorságom ahhoz, hogy kinyissam az ajtót. Ezt Aidenért teszem, de ugyanakkor magamért is. Muszáj beszélnem valakivel, aki talán némi válasszal szolgálhat.

Mielőtt kiszálltam a kocsiból, levettem a vastag kardigánom. Máris izzadtam. Nem kellett a plusz réteg, még így sem, hogy fújt a szél. A hátsó felhajtó kavicsán nehezen lehetett haladni, főleg úgy, hogy plusz súlyt cipeltem. Botladozva tettem meg az utat a hátsó ajtóig.

De odaértem, anélkül, hogy bárki is elzavart volna, így bekopogtam a régi tölgyajtón. Három koppintással.

Arra számítottam, hogy a Wetherington a Downton Abbey-hez hasonló, és egy komornyik nyit majd ajtót. Azonban egyáltalán nem így történt. Egy alacsony, görnyedt hátú nő jött elém őszes, de csinosan fésült frizurával. Tetőtől talpig végigmért, minden kétséget kizáróan észrevette rémült arckifejezésemet, és szája keskeny vonallá húzódott.

– Tudja, ki vagyok? – kérdeztem.

A szavaim furcsán csengtek, főleg ha azt vesszük, kivel beszéltem, de azt akartam, hogy tudja. Azt akartam, hogy tudja, kivel áll szemben.

– Igen – mondta. – Jobb, ha bejön.

32

AHOGY KÖVETTEM A NŐ ÍZLÉSES, krémszínű kasmírkardigánjának a hátát, hirtelen eszembe jutott, hogy azt sem tudom, hogyan szólítsam. Grófné? Vagy Mrs. Graham-Lennox? Vagy esetleg Maeve, ami a keresztneve?

– Ő nincs itt – szólalt meg. – Ha esetleg ezen tűnődött.

A gondolat valóban felmerült bennem, amint átléptem a küszöböt, hogy vajon a férfi, aki elvitte a fiamat, egy légtérben tartózkodik-e velem. Mármint ha tényleg ő vitte el a fiamat.

– Megkértem, hogy menjen el – folytatta, és belépett egy díszes ajtón egy kicsi, de elragadó szalonba, amit antik fiókos szekrények és lóversenyek festményei ékesítettek. – Az után, amit a rendőrség a számítógépén talált, nem bírtam elviselni, hogy egy fedél alatt tartózkodjunk. Több mint ötven évig osztottam meg az ágyamat azzal a férfival, de képtelen lettem volna még egy éjszakát vele tölteni. Kér egy csésze teát?

– Nem, köszönöm – feleltem.

Amióta beléptem a házba, egyre inkább annak a kamasznak éreztem magam, aki merész próbatételből besurrant a birtokra a barátjával. A táskámba kapaszkodtam, és úgy bámultam a gyönyörű régiségeket, mint egy gyerek egy előkelő bevásárlóközpontban. Határozottan nem akartam leverni semmit.

– Helyezze magát kényelembe! – mondta, és egy virágmintás, mahagónilábú pamlagra mutatott.

– Köszönöm, hogy beengedett. Nem számítottam rá.

Felnevetett, miközben elhelyezkedett egy vörös bársony karosszékben a pamlaggal szemben.

– Azt lefogadom. – A sminkje tökéletes volt, rózsaszín rúzzsal és egy kis pirosítóval ráncos bőrén. Keresztbe vetett lábbal ült, és egy olyan nő benyomását keltette, aki mindent kézben tart. – Szerettem volna találkozni önnel. Már azóta, hogy a férjemet letartóztatták. Tudja, valahogy felelősnek érzem magam. Bár fogalmam sem volt a férjem… megszállottságának mértékéről, gyanakodtam rá, de ezt a gyanút folyton elhessegettem. – Bizonytalan, legyintő mozdulatot tett. – Sosem tudtam biztosra, ahogy azt sem, mi a baj, de mindig is sejtettem, hogy a férjemnek van egy sötét oldala. Ez bizonyára semmiségnek tűnhet azok után, amiken ön keresztülment, de el sem tudja képzelni, mekkora nyomás nehezedett rám, hogy a házasságunk alatt fenntartsak egy bizonyos színvonalat. Ötven évvel ezelőtt a válás szóba sem jöhetett. Így hiába jöttem rá, hogy egy haszontalan alakhoz mentem hozzá, már nem volt visszaút.

– De ha úgy hitte, hogy egy szörnyeteg…

– Mik is azok a szörnyetegek? – kérdezte. – Rémisztő szellemek, amik a hálószobák ajtaja mögött bujkálnak? Vagy valamiféle bestiák, éles fogakkal? Nem. Az ilyesmik nem léteznek. A szörnyetegek éppolyan férfiak és nők, mint mi, de képesek elrejteni valós természetüket. Nem, nem hittem, hogy egy szörnyeteghez mentem hozzá. Úgy hittem, egy homoszexuálishoz mentem hozzá. Sosem kaptam rajta Jamest, amint úgy néz a gyerekekre, csak azt tudtam, hogy nem kifejezetten érdeklődik irántam. Sikerült továbbvinnünk a vérvonalat, de ennyi.

– És a gyermekeik?

Zavartan fészkelődött, és levette a szemüvegét, mintha időt akarna nyerni.

– Megemlítettem nekik a dolgot. Egyikük sem emlékszik rá, hogy… bármit is tett volna.

Lehunyta a szemét, és rájöttem, azért vette le a szemüvegét, hogy ne vegyem észre, hogy a könnyeivel küszködik.

– Ha nem tudott róla, akkor nem az ön hibája – mondtam.

A grófné hátradőlt a székében, és halkan felnevetett.

– És az újságok is ezt mondják önről? Ó, mindig az anya a hibás. És persze a feleség. A nőknek irányítaniuk kell a férfiakat, nem így van? Hogy is szól a mondás? „Minden nagy ember mögött áll egy nő.” Nekünk kéne támogatnunk vagy visszafognunk őket. Nem számít a saját életünk. Nem számít a karrierünk, a kedvteléseink és a veszteségeink sem. Matriarchák vagyunk. – Ahogy a „matriarchák” szót kimondta, szemét résnyire húzta, és ökölbe szorította a kezét. A teste előregörnyedt, és hirtelen kimerültnek tűnt. – Ha ez számít valamit, nem hiszem, hogy James valaha is hozzáért az ön fiához. Az elmúlt évtizedben nem volt kimondottan aktív, kínozta a köszvény, és épp javult a bélrákja. A férjem nem volt egészséges. Ha valaha is zaklatott gyerekeket, amiben nem vagyok biztos, akkor azt mondanám, hogy az már régen történt. Jóval azelőtt, hogy a fia eltűnt.

A grófné mintha összement volna, aszott öregasszonyként hajlott meg a háta. Egy évtizedet öregedett csak attól, hogy beszélt velem.

– Köszönöm az idejét.

Felálltam, és magamhoz vettem a táskámat. Egy pillanatig haboztam, vigasztaló szavakat keresve. Semmi sem jutott eszembe.

A grófné nem nézett fel. Megfordultam, és magára hagytam töpörödött alakját az antik karosszéken, a hatalmas, tiszteletet parancsoló ház közepén.

Mióta találkoztam a grófnéval, néha megjelent álmomban, ahogy fonnyadt teste előredől abban a karosszékben. Kísértett. Miután a nyomozás lezárult, Hardwick grófnéja, kevesebb mint három évvel azután, hogy azon az enyhe októberi napon meglátogattam, meghalt. Elmentem a temetésére, Aidennel együtt. Csendes szertartás volt, meglepően kevés gyászolóval. Méltatták erejét, mint anya és feleség, és felemlegették, milyen hatékonyan vezette a Wetherington-ház mindennapi életét.

A gyerekei úgy döntöttek, hogy eladják a házat, és a legutóbbi értesüléseim szerint múzeummá alakítják, sok antik tárgyat pedig elárvereztek a Wetherby’snél.

A férje csak később követte.

Tovább hagytam magára Aident Robbal és a szüleivel, mint terveztem, de nem siettem vissza. Kellett egy kis idő, hogy végiggondoljam Maeve Graham-Lennox szavait. Sajnáltam őt és azt, amin keresztülment. Az olyan családok, mint az övé, nincsenek hozzászokva, hogy ilyen kellemetlen dolgokkal foglalkozzanak. Számukra ez botrány, mely során a hírnevüket meghurcolják. Márpedig nekik a hírnév a mindenük. Az emberek vajon fognak még fizetni azért, hogy megnézzék a Wetherington-házat? Talán igen, de akkor morbid kíváncsiság vezérli majd őket. „Ez, hölgyeim és uraim, az a számítógép, amin a gróf a gyerekpornóját rejtegette.” Minél többet gondolkodtam rajta, annál inkább arra jutottam, hogy tényleg mindannyian szörnyetegek vagyunk. Igen. Mi. Szörnyetegek vagyunk. Élvezettel olvassuk a hasonló történeteket. Az emberi szenvedés kukkolói vagyunk.

Amikor beálltam az otthoni felhajtóra, olyan furcsa bizsergést éreztem a gyomrom mélyén, amit akkor szoktam, ha rossz előérzetem támad. Először is, a bejárati ajtó nyitva volt. Leparkoltam, kicsatoltam a biztonsági övét, és sietve kiszálltam az autóból. Majdnem fellökött egy szőke hajú nő, aki egy tíz év körüli, síró, bekötözött kezét szorongató kisfiút vonszolt maga után. Rob utánuk sietett.

– Annyira sajnálom a történteket – mondta.

Kocognia kellett, hogy felzárkózzon a nőhöz, és békítőleg tárta szét a kezét.

Kellett egy másodperc, amíg feldolgozom a káoszt, és akkor rájöttem, hogy ismerem a nőt, ő Siobhan Michaels. Sonya és Peter fogadóját igazgatja, a fia, Billy pedig a Bishoptowni Általános Iskolába jár.

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, Rob, de az újságoknak igaza van. Ez a gyerek veszélyes.

– Ki veszélyes? – csattantam fel, beleavatkozva a kavarodásba.

Siobhan kikerült.

– Sajnálom, Emma. Borzasztó, ami Aidennel történt, de nem hiszem, hogy biztonságos, ha más gyerekek között van.

– Nos, jelenleg még nem – ismertem el. – Még nem dolgozta fel mindazt, ami vele történt. Rob, mi a fenét műveltél?

Rob sápadt arcán verejték csillogott. Az állkapcsát összeszorítva grimaszolt. A tekintete körberebbent az udvaron, mintha riportereket keresne.

– Nem az én ötletem volt. Lesből támadtak rám, oké?

Ahogy Siobhan beszállt az autóba a síró Billyvel, megragadtam Rob karját, és kényszerítettem, hogy rám nézzen.

– Mit tettek a szüleid?

– Csak segíteni próbáltak. Úgy gondolták, hogyha Aidennek van valakije, akivel játszani tud, az segít a… fejlődésében.

– Mi történt? – kérdeztem, és a gyomrom máris mintha a térdemig süllyedt volna.

– Kézen szúrta a kölyköt az ollóval.

Elengedtem Rob karját, és hátratántorodtam.

– A rohadt életbe!

– Billy egyre csak a tévé távirányítójával játszott. Folyton kikapta Aiden kezéből. Rászóltam, hogy hagyja abba, de úgy tűnik, Siobhan agyonkényeztette a kis nyavalyást, mert nem hallgatott rám. A következő dolog, amire emlékszem, hogy a kölyök Aiden haját huzigálja. Úgyhogy Aiden felkapta az ollót a dohányzóasztalról, és a kezébe döfte. Gyerekolló volt, szóval nem okozott komoly sérülést. Csak egy kicsit felkarcolta a bőrét. – Rob bosszúsan az égre emelte a tekintetét. – A gyerek reakciójából azt lehetett hinni, hogy legalábbis meglőtték.

– Jézusom, Rob! Miből gondoltad, hogy ez jó ötlet lesz?

– Nagyon sajnálom.

– Csak fogd a szüleidet, és menj! – mordultam rá.

– Tessék?

– Komolyan mondom. Béna munkát végeztél. Ideje, hogy elmenj.

Azzal hátat fordítottam neki, és beviharzottam a házba.

33

AZ INCIDENS UTÁN NEM TUDTAM ELDÖNTENI, hogy Sonya rosszindulatú volt-e, vagy csak ostoba. A bolond fejével valamiért úgy hitte, hogy ha Siobhant áthívja az én házamba, azzal két legyet üt egy csapásra. Először is, Rob megismerkedhet egy nővel, aki nem én vagyok. Másodszor, Aiden találkozhat egy másik gyerekkel, amiről bizonyára azt hitte, hogy majd remekül megy, és kap pár piros pontot, mint tökéletes felvigyázó. Biztosra vettem, hogy Sonya ezzel arra játszott, hogy Rob és Aiden egy fedél alá kerüljön, míg én szabadon együtt lehetek a „másik családommal”.

Nem számoltam be Jake-nek az ollós balesetről, azt meg főleg nem meséltem el neki, hogy találkoztam Maeve Graham-Lennoxszal. Ez, amennyire tudom, közös titkunk maradt a grófnéval.

Másnap – egy szürke októberi kedden – felhívott Stevenson főfelügyelő, és megerősítette, amit már tudtam. Nem a gróf vitte el Aident. Az elmúlt tíz évben sok időt töltött kórházban, nyomát sem találták olyan helyiségnek, ahol Aident fogva tarthatta, és volt alibije Aiden eltűnésének napjára. Egy vadászaton vett részt Yorkshire-ben egy lorddal, aki ezt megerősítette. Visszatértünk hát a kezdetekhez. Ki vitte el a fiamat? Ki tette ezt vele? Ki törte meg?

Már nem szerveztem piknikeket, és nem tettem úgy, mintha a Kilimandzsárón ennénk. Nem mutattam meg Aidennek a kedvenc gyerekkori filmjeimet és műsoraimat, és nem fogtam meg a kezét, ha átmentünk az úton a faluban. És főleg nem beszéltem úgy hozzá, mintha még mindig az a kisfiú lenne, akit tíz évvel azelőtt ismertem, ha az a fiú létezett is valaha. Kezdtem eltávolodni tőle, bár ezt akkoriban nem vettem észre. Igen, a gondolattól, hogy Aiden elrablója még szabadon mászkál, rosszul lettem, és már nem értem be azzal, ha az a férfi csak simán rács mögé kerül – már ha férfi volt. Emlékszem, hogy könyörögtem Stevensonnak a telefonban, hogy keressék nagyobb erőkkel. Ki lehetett az? Ki tette?

Mindannyiuktól eltávolodtam: Jake-től, Aidentől, Robtól és mindenki mástól. Éjszakánként hol Aiden támadójáról, hol a szüleim autóbalesetéről voltak rémálmaim, hol pedig felkavaró, erotikus álmokat láttam Robról és Jake-ről. Olyankor Jake a nyakamra kulcsolta a kezét, és addig szorította, míg végül nem kaptam levegőt. Azon a kedden legalább ötször hívtam fel Stevensont, furcsa üzeneteket hagytam neki az egyik rendőrségi asszisztensen keresztül: „Nézzenek utána Briannek, aki a Fehér lovat vezeti!”, „Beszéltek már Jeff-fel, aki azon a farmon lakik, Bishoptown külterületén?” Valaminek lennie kell a farmokon. Tele vannak melléképületekkel. Zseniális ötletnek tűnt, hogyhogy nem gondoltam korábban a farmokra? Még Aident is elvittem kocsikázni a faluban, hátha reagál valamelyik épületre. Persze, most visszatekintve az egésznek nem sok értelme volt. Jeff farmja mérföldekre volt az erdőtől, úgyhogy hacsak a farmer nem vitte ki Aident az erdőhöz kocsival, és tette ki ott, nem tűnt valószínűnek, hogy ő az elrabló.

Elkezdtem írni Aidennek, miközben a konyhaasztaltól csendesen figyeltem. Úgy helyezkedtem, hogy lássam, ahogy a tévét bámulja, a délelőtti beszélgetős műsorokat, ahol az emberek olyan témákat tárgyalnak ki, amikhez cseppet sem értenek, és írtam neki, hogy ne kelljen beszélnem.

„Kiskorodban sárból tortát formáztál, aztán a nagyira dobtad. De ezt ő nem találta olyan viccesnek, mint te. Emlékszel? És négyéves korodban felolvastam neked A vadon szavát. Minden este pár fejezetet, mielőtt elaludtál. Babakorodban féltél a saját pelenkádtól! Az után sírtál, hogy levettem rólad, nem pedig előtte. Háromévesen megszállottan ölelgettél mindenkit és mindent, még akkor is, ha nem akarták, hogy megöleld őket: egy idegen férfi lábát a Costában, egy fát a parkban, a vad macskát, aki a faluban kószált. Mindannyiukat megölelted, nem érdekelt, kik ők, vagy honnan jönnek. Ezekre a dolgokra emlékszem.”

Minden levelet így zártam, hogy emlékeztessem magam: nem felejtettem el, milyen volt a gyerekkora.

– Ismerlek – suttogtam magamnak.

Ez azonban hazugság volt, mert egyáltalán nem ismertem Aident. Most már idegen volt számomra. Az ellene elkövetett bűn teljesen más emberré tette, és nem tudtam megbocsátani magamnak, amiért ennyire félek tőle, mert ezzel az áldozatot hibáztattam, nem igaz? Az áldozatoknak nem kell bizarr tetteiket magyarázniuk egy trauma után, de nekünk, többieknek nagyon nehéz megértenünk, miért viselkednek úgy, ahogy. Ha egy nőt megerőszakolnak, miért nem kiált segítségért? Ez az, amit az esküdtszék nem tud hova tenni. Miért nem kiáltott? Miért nem mondja el Aiden, hogy ki vitte el? Miért nem beszél egyáltalán?

Az otthonunk tele volt ki nem mondott szavakkal. Jake-kel már csak felszínes semmiségekről beszélgettünk, hogy ne veszekedjünk Aiden jelenléte miatt. Lelkesen fogadta Sonya ajánlatát, hogy elvigye Aident, de én határozottan nemet mondtam. Bármennyire féltem is a fiamtól, nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy ne lássam mindennap. Ráadásul az én felelősségem volt, jóban és rosszban egyaránt. Az anyák nem visznek csak úgy vissza egy gyereket, mintha csak egy elromlott játék lenne. Vigyáznom kellett rá, nehogy bántson valakit. Ez a felelősség az én vállamat nyomta.

És aztán, mindennek a tetejébe, ahogy a konyhaasztalnál ültem, és egy újabb mániákus levelet fogalmaztam a fiamnak, aki csupán pár méterre volt tőlem, meghallottam egy ismerős hangot. Amyét.

Azonnal felálltam, a szék lába csikorgott a konyhapadlón. Besiettem a nappaliba, és lehuppantam a kanapéra, Aiden mellé. Addigra gyakorlatilag feladtam, hogy megpróbáljam őt megvédeni a médiától. Nem volt ostoba, tudta, mi folyik benne, vagy legalábbis így hittem. Bár alig reagált bármire, észrevettem, ahogy a tekintetével átfutja a szalagcímeket. Egyszer rajtakaptam, ahogy kinyit egy újságot azon az oldalon, ahol az ő fényképe látszott. Nem mutatott rá, nem kiáltott fel, nem is reagált rá, de láttam rajta, hogy felfogja, mi zajlik a sajtóban.

Felhangosítottam a tévét. Amy összeszorított lábbal ült, a keze a térdén nyugodott, mint egy pedáns kislány, aki arra vár, hogy lefényképezzék. Míg a tekintete egész közömbös volt, állát dölyfösen felszegte, és rájöttem, miért: dühből. Ez az Amy cseppet sem hasonlított arra a szerény kisegérre, akivel éveken át együtt dolgoztam, sem arra a lányra, akire az iskolából emlékeztem. Eszembe jutott, hogy zokogott és könyörgött a megbocsátásomért, miután azt hittük, hogy Aiden a folyóba fulladt. Emlékeztem, hogy kenődött szét a szemhéjtusa az arcán. Az egész csak álca volt. Ez a lány, ez a nő a kétrészes, szoknyás kosztümében és mélykék blúzában – amit nyilván azért választott, hogy kiemelje a szemét – egy figyelemvadász, irigy picsa.

– Aiden Price megdöbbentő esetéről beszélgetünk – mondta az ősz hajú műsorvezető férfi. – Nem elég, hogy Aident három évvel ezelőtt halottá nyilvánították, nemrég rátaláltak, ahogy zavartan járta az utcákat, és a rendőrség szerint egy évtizeden át fogságban tartották. Egyértelműen ez a legmeghökkentőbb bűntett, nos, amiről hallottam, és valószínűleg a legtragikusabb is. Nem könnyű megtalálni ennek a bűnténynek az értelmét, és olykor nehéz megérteni Aiden és az édesanyja viselkedését. Ma Amy Perryt köszöntöm a stúdióban, Emma Price-Hewitt barátját és Aiden Price tanítónőjét. Köszönöm, hogy eljött.

– Köszönöm, hogy itt lehetek, bár jobb lenne, ha kevésbé tragikus körülmények között került volna rá sor.

A kamerába mosolygott, felfedve fehér fogsorát. Ekkor rájöttem, hogy külön felkészült erre az interjúra: kifehérítette a fogát.

– Már sok éve ismeri Emma Price-Hewittot, igaz?

– Igen. Ami azt illeti, együtt jártunk iskolába.

– És barátok voltak?

– Nagyrészt – felelte Amy, fél szemmel a kamerába pillantva. – Emma sokkal népszerűbb volt nálam. De nagyjából ugyanazokban a körökben mozogtunk. Bishoptown-on-Ouse nagyon kicsi falu, tehát mindenki ismer mindenkit.

– Tudjuk, hogy Emma tizennyolc évesen lett várandós. Ez bizonyára nagyon nehéz lehetett a számára.

– Ó, igen, az volt – mondta Amy, mintha tudta volna, mit gondoltam vagy éreztem akkoriban. – Piros szemmel és elkenődött sminkkel jött iskolába. Azt hiszem, nagyon nehéz időszak volt ez a számára.

– Gondolja, hogy a stressz, hogy ilyen fiatalon anyává kellett válnia, hatással volt a kis Aidenre?

– Azt mondanám, hogy igen – válaszolta Amy, aki végig bólogatott a kérdések alatt. – Aiden nyűgös baba volt. Sokat sírt, valahányszor Emma a faluban sétáltatta.

Hazug tehén.

– És ön volt Aiden tanítónője, igaz? – kérdezte a műsorvezető.

– Így van. Öt- és hatéves korában tanítottam Aident.

– Jó magaviseletű kisfiú volt?

Amy habozott.

– Nos, ilyen messzire nem mennék. Inkább azt mondanám, akadt pár viselkedésbeli problémája. Nagyon… energikus kisfiú volt, hatalmas kíváncsisággal a világ iránt.

– A cikkben, amit a The Mailnek írt, azt állítja, hogy Aiden elég vakmerő gyerek volt, és hogy úgy hiszi, nem tanították meg neki, hogy vigyázzon magára.

– Igen, őszintén úgy hiszem, nem tanították meg arra, hogyan védje meg magát. Ami nagyon szomorú. Mármint, Emmát nővéremként szeretem, és sosem vádolnám gondatlansággal, de az ember eltűnődik… Ha nem hagyta volna, hogy Aiden annyira elvaduljon, talán aznap nem kóricál el, és nem megy el egy idegennel.

Felálltam, és körbe-körbe járkáltam a szobában, közben hol ökölbe szorítottam a kezem, hol ellazítottam. A pulzusom hevesen lüktetett Amy önelégült arcától. A homlokán mintha csak egy céltábla díszelgett volna. Legszívesebben bezúztam volna a tévé képernyőjét, de nem tettem. Hallanom kellett, mit mond még.

– Tehát a mai témánk a gyermekeink biztonsága, ezzel kapcsolatban várjuk a hívásaikat. És épp ezért van itt velünk a kanapén Raj Patel gyermekviselkedési szakértő. Kérem, hívjanak a…

Ám ekkor már tárcsáztam. Nem bírtam megállni. Betelefonáltam a műsorba. Először egy asszisztenssel beszéltem. Közölte, hogy kapcsoljam ki a tévét, mielőtt élő adásba kerülök. Nem mondtam meg neki, ki vagyok. Hazudtam, és azt mondtam, Emily vagyok Yorkshire-ből. Néhány pillanatig vártam, a szívem olyan erősen és gyorsan vert, hogy az ujjhegyeimben is éreztem. Mielőtt még észbe kaphattam volna, a műsorvezető bemutatott.

– Emily Yorkshire-ből, mit szeretne kérdezni?

– A kérdésem Amynek szól. Mégis kinek képzeli magát? Honnan veszi a bátorságot, hogy Emma Price-t hibáztassa, miközben maga volt az, akinek vigyáznia kellett volna Aidenre, amikor elvitték? A maga felügyelete alatt tűnt el, nem az anyjáé alatt. Amikor a gyerekek iskolában vannak, a szülők elvárják, hogy vigyázzanak rájuk…

– De a tanárok nem szülők. A gyerekeknek meg kell tanítani… – kezdte.

– Fogd be, Amy! Te hazug tehén! Ott ültél, nekem adtad azt a babát, és úgy tettél, mintha a barátom lennél…

– Öm, ki van a vonalban?

– Emlékszel, hogy két hónappal Aiden eltűnése után eljöttél hozzám? Emlékszel, hogy könyörögtél térden állva a megbocsátásomért? Én pedig átöleltelek, és azt mondtam, mindent megbocsátok, miközben hátba kellett volna szúrjalak, ahogy te tetted velem.

34

MAEVE GRAHAM-LENNOX EMLÍTETTE, hogy a normális emberek is viselhetnek maszkot. Az alatt a maszk alatt ott az eshetőség, hogy bármelyikünk lehet szörnyeteg. Láttam, ahogy Amy maszkja félrecsúszik, és tudtam, hogy éppannyira szörnyeteg, mint bárki más. Gyűlöltem. Gyűlöltem frissen a tisztítóból hozott selyemblúzát és nemrég kifehérített fogsorát. Gyűlöltem a frissen beszárított frizuráját és jó kislányos tartását. És szentül hittem, hogy ő vitte el Aident.

Felhívtam Denise-t és Stevenson főfelügyelőt, és könyörögtem, hogy nézzenek rá megint, de azt felelték, hogy már kihúzták a gyanúsítottak listájáról. Megvolt az alibije a vihar napjára. Csupán öt percig volt egyedül, ami nem elegendő idő arra, hogy elvigye Aident oda, ahol fogva tartották, bárhol volt is az a hely. Mégsem tudtam beletörődni. Az a nő a szemem láttára alakult át valaki mássá. Vajon mióta létezik ez a másik személy? Mióta tervezi, hogy a médiához viszi a történetét?

Jake szerint megőrültem.

– Nincs olyan ember, aki, ha elvisz egy gyereket, tíz évre bezárja – itt lehalkította a hangját –, mindenféle dolgokat művel vele, aztán elmegy a tévéhez, hogy felhívja magára a figyelmet.

Ezzel még Rob is egyetértett, aki pedig általában mindennel szemben gyanakvó volt.

Mindezen szorongás közepette, szerdán sikerült elvinnem Aident a következő terápiás foglalkozására dr. Fosterhez.

– Hogy boldogul Aiden? – kérdezte.

– Igazából ugyanúgy. Nincs változás.

– És ön? – folytatta.

– Egy hét múlva esedékes a szülés – feleltem. – Úgyhogy sok mindenen kell gondolkoznom.

– De hiszen olyan vékony! – jegyezte meg. – Én kilenc hónapos terhesen inkább hasonlítottam egy tehénre vagy egy partra vetett bálnára. Ön… – Elhallgatott és elmosolyodott. Talán azért, hogy elkendőzze, amit majdnem mondott?

– Szerencsés? – fejeztem be. – Bizonyos szempontból talán.

– És minden készen áll? – kérdezte témát váltva.

A szemöldökömet ráncoltam.

– Már csak össze kell raknunk a kiságyat, aztán elkészülünk.

– Hogy kezeli Aiden az otthon végbemenő változásokat?

Ez volt az a pillanat, amikor beszámolhattam volna neki a kiságyas incidensről. Azonban az anyai ösztönöm megakadályozott ebben. Bár kedveltem dr. Fostert, nem teljesen bíztam benne. Azt meg igazán nem akartam, hogy azt javasolja, hogy a fiamat vegyék el tőlem.

– Jól. Már járt a gyerekszobában, és tudja, mi történik. De továbbra sem beszél, szóval nem sok mindent tudok mesélni.

– És a rajzai?

Agresszívek, gondoltam. Sokkal inkább, mint a korábbiak. Mindenhova vért rajzolt: acélra, falevelekre, a kiságyba… A piros ceruzája már kis csonk, a tubusos piros festékéből már alig maradt.

– Olyanok, mint mindig.

Idegesen pillantottam Aiden felé, aki magában színezett. Távol tőlünk. Ez lett mostanra Aiden: kirekesztett személy.

– Gondolkoztam Aiden helyzetén, és úgy hiszem, eljött az ideje, hogy más lehetőségeket is figyelembe vegyünk.

Kihúztam magam ültömben. Nem tudtam, hogy vannak más lehetőségek.

Dr. Foster nyugtatólag emelte fel a kezét.

– Ne aggódjon, semmi nagyon megerőltető, de fontos. Szeretném, ha Aiden elkezdene járni egy beszédterapeutához. Most, hogy megszokta a környezetét, szerintem ideje, hogy aktívan segítsünk neki abban, hogy beszéljen.

– Oké.

– Már több mint két hét telt el, és még nem hallottam ennyire elhúzódó némaságról. Stevenson főfelügyelővel úgy gondoljuk, jobban kéne bátorítanunk Aident. Na most, nem akarom túlságosan erőltetni, épp ezért javaslom a beszédterapeutát.

– Értem – mondtam.

– Jól van. Idehozom a füzetemet, és megadok pár telefonszámot.

A kiütést vakartam a kezemen, és elgondolkoztam azon, amit dr. Foster nem említett a beszélgetésünk alatt. Ideje volt, hogy Aiden beszéljen, mert máskülönben sosem jövünk rá, hogy ki vitte el tíz évvel azelőtt.

Baba aznap aktív volt. Amikor a kisbaba rúg, egyáltalán nem jó ötlet volánhoz ülni. Alig vártam, hogy végre hazaérjek. Amikor megérkeztünk, Aiden eltűnt a garázsban, én pedig beslattyogtam a konyhába egy pohár vízért és kekszért.

Megszólalt a telefonom. A kijelzőn Rob száma jelent meg.

– Szia!

– Emma, bevitték aput kikérdezni.

Tessék?

Gyorsan beszélt, kifulladó, pánikoló hangon. A háttérben mozgolódást hallottam, és úgy képzeltem, hogy Rob fel-alá járkál, mint aki nem tudja, hogy mihez kezdjen idegességében.

– A rendőrség megkérte, hogy menjen be az őrsre kihallgatásra. Azt mondják, a birtokukban van egy térfigyelő kamera felvétele arról a napról, amikor Aident elvitték, és látták, amint tíz perccel az elrablás előtt a híd közelében sétált.

– Komolyan gondolják?

– Nem tudom, mi folyik itt. Talán csak úgy hiszik, hogy láthatott valamit, de olyan… hivatalosnak tűnt, mintha gyanúsított lenne. Anyu teljesen kikészült. Akkora hülyeség. Csak azért ment oda, hogy fényképeket készítsen az árvízről. És hogy a fenébe tartotta volna Aident bezárva tíz évig a tudtunk nélkül?

– Rob, próbálj megnyugodni!

– Olyan rohadt dühös vagyok, Emma.

– Tudom, de az semmin nem segít.

– Mennem kell. Anyunak szüksége van rám.

A konyhaasztal egyik székébe rogytam.

Az összes szóba jöhető gyanúsított között Aiden nagyapjában kételkedtem a legkevésbé. Az az ember maga a két lábon járó unalom. Bár… asztalos, és szívesen jár madárlesre. Sok időt tölt odakint ostoba fészerekben madarakat bámulva. Ha fészert tud építeni, akkor vajon még mit? Ketrecet? Elhessegettem a gondolatot. Nem. Ismerem Petert. Nem… De aztán eszembe jutott, hogy korábban Amyről is ezt hittem. Láttam, ahogy lehull a maszkja, és milyen valójában. Mi van, ha Peterre is ez igaz?

A hideg vizet iszogatva valami erősebbre vágytam. A baba megmozdult, emlékeztetve rá, hogy nem lenne jó ötlet kinyitni azt az üveg brandyt, amit eldugtunk valahova. Egy újabb felesleges karácsonyi ajándék, aminél még nem jutottunk el odáig, hogy kidobjuk.

Ehelyett a kezembe temettem az arcom, és próbáltam rendezni a gondolataimat. Tudtam, hogy Aiden 13:15 és 13:20 között tűnt el. Amy figyelmét ekkor vonta el az esőzés, és öt percre elhagyta a tantermet. Aidennek csak egy osztálytársa mondta, hogy látta, ahogy elmegy, egy bizonyos Jamie, akinek az édesapja a rendelőben dolgozott anyuval. Úgy tűnik, Jamie megkérdezte Aidentől, hogy hová megy, de Aiden nem válaszolt.

Abban az időpontban Amy vödröket rakott ki a folyosóra, a beázott tetőn át csorgó vízpatakok alá. Az igazgató és a gondnok az épületet járta körbe, hogy ellenőrizzék a termeket. Jake az informatikatanár Simonnal száraz termeket keresett, ahová átkísérheti a diákokat. Ezen információk alapján egyiküknek sem volt ideje elrabolni és valahol elrejteni egy gyereket. Abban is erősen kételkedtem, hogy lett volna idejük egészen a Rough Valley erdő mélyére vinni – bár nem tudhattam biztosan, hogy Aident ott tartották fogva.

Ha mindannyiuk közül Peter volt az, aki a leghosszabb ideig maradt egyedül, akkor talán mégsem bízhatok a fiam nagyapjában. Rosszul voltam. Végig émelyegtem, de főleg most. Az ujjamat végigfuttattam a pohár peremén, és igyekeztem összerakni a történteket. Néhány perc múlva felhívtam Robot, de nem vette fel. Aztán Jake-et próbáltam, de azonnal a hangpostára kapcsolt.

Felkeltem a székről, és járkálni kezdtem a konyhában. A kezem kisebesedett ott, ahol még mindig dörzsöltem, a kézkrém már nem segíthetett.

Ez az egész már túl sokáig húzódik. Az ember képtelen megküzdeni ekkora nyomással. Az idegeim pattanásig feszültek. Már azóta, hogy az a nő megkarcolta az autómat. Borotvaélen táncoltam, alig bírtam megtartani az egyensúlyomat. Ki kellett tartanom Aidenért. Erőre volt szüksége, nem gyengeségre.

Úgy döntöttem, csinálok valamit. Talán segít, ha valami kétkezi dolgot végzek. Így a szekrényhez léptem, hogy elővegyem a kenyeret, és szendvicseket készítsek. Nem hittem, hogy bármelyikünk is éhes lenne, de legalább csinálok valamit. Ekkor vettem észre a pult végében a stósz levelet.

Volt egy külön tartónk a leveleknek, de a sok történés miatt a borítékok végül a sarokba kerültek. Denise és Marcus már nem járt ide annyit, így nem volt, aki foglalkozzon az Aidennek érkező levelekkel. A világ minden tájáról érkeztek levelek, az emberek sajnálatukat fejezték ki amiatt, ami Aidennel történt – bár olyan üzeneteket is kaptam, miszerint szörnyű anya vagyok, és a pokolban lenne a helyem.

A tekintetem egy postai értesítőn akadt meg. Az a fajta lap volt, ami tájékoztat, hogy nem megfelelő bélyeget tettek a levélre. Nem vettem volna róla tudomást – nem igazán akartam fizetni egy zaklató levélért –, de a lap feltüntette a feladó irányítószámát. Helyi szám volt. Beírtam a Google-be, ami a Yorki Élethosszig Tartó Tanulás Központot dobta ki. Itt tanított Jake művészettörténetet minden kedden és csütörtökön. És innen kértem a prospektust, hogy ellenőrizzem, Jake valóban ott dolgozik-e. A nő a telefonban nem tudta az oktató nevét, csak azt, hogy most szabadságot vett ki, a weboldal pedig csak a kurzusokat sorolta fel, a tanárokat nem.

El is feledkeztem erről, és most úgy festett, hogy az a hozzá nem értő recepciós nő kevés bélyeget tett a levélre, amikor feladta. Felkaptam a táskámat meg a kocsikulcsomat, és átsiettem a másik szobába.

– Vedd a kabátodat, Aiden! Elmegyünk a postára.

35

BÁR ODAFENT SÖTÉT FELHŐK GYÜLEKEZTEK, a hőmérséklet szokatlanul meleg volt októberhez képest. Ahogy végighajtottam Bishoptown szűk utcáin, izzadtam a vastag pulóverben, amit a gumis farmer fölött viseltem. Aiden csendben ült mellettem, ölbe tett kézzel. Közöttünk kilencvenes évekbeli popszám dübörgött a rádióban. Nem fecsegtem Aidennek, mint korábban. A hálószobában, az asztalfiókban volt egy stósz neki címzett levél tőlem, de ami a beszélgetést illeti… az már nem volt.

Amikor a megpróbáltatásoknak ezen időszakára gondolok, ezekre az őrült hetekre, amik a második gyermekem születéséhez vezettek, eltűnődöm, hogy vajon nem veszítettem-e el a reményt. Azért gondolok rá így, hogy kérdőre vonjam magamat és azt, hogy kinek hittem magam. Letettem volna Aidenről? Talán igen, még ha csak rövid időre is. Néha úgy vélem, hogy megbocsáthatatlan dolog cserben hagyni egy áldozatot. Máskor a „veszett ügy” fogalma jut eszembe, gyakrabban, mint korábban.

Aiden felbukkanása óta kerültem a postát. Mintha minden postát olyan abszurd középkorú nők és férfiak vezetnének, akik simán elmennének egy vígjáték sztereotip szereplőinek – és ez alól a mi intézményünk sem volt kivétel. Név szerint ismertem az összes itt dolgozót. Ott volt Sandra, akinek a fia a Cambridge-re járt – és erről a faluban mindenki tudott, hála Sandra büszke anyai szívének. És Sam, egy húszas éveiben járó fiatal srác, aki egyszer ajánlott egy jó kozmetikust, aki megigazítja a szemöldököm. Anyu halála óta nem tapasztaltam ilyen passzív-agresszív kritikát, de azért elvettem azt a nyomorult számot. Ők ketten „San-Sam”-nek hívták magukat, mintha celebházaspár lennének, akik egyetlen óriási hírhedt névbe olvasztották össze személyiségüket.

Bár San-Sam kedves volt és általában barátságos, egészen idáig Denise-t küldtem el a postára, hogy intézze a leveleket, részben azért, mert a rendőrséget aggasztották az esetleges kellemetlen utálkozó levelek, másrészt azért, mert tudtam, hogy körbeugrálnának, és nem voltam benne biztos, hogy azzal meg tudnék birkózni. Azonban nemsokára rájöttem, hogy ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna. Amikor Aidennel az oldalamon beléptem a postára, a hely teljesen elcsendesedett.

Beálltam a sor végére, és próbáltam úgy tenni, mintha nem vettem volna észre, hogy az üzlet szokásos csevegése azonnal elhalt, amint megjelentem. A fülledt kis helyiségben még jobban folyt rólam a víz, és éreztem, ahogy egy csepp legördül a halántékomon. A pulóverem ujjával letöröltem, és reméltem, hogy nem kell túl sokáig várnom. A San-Sam páros mindkét tagja a pultnál volt, mindketten vevőket szolgáltak ki. Harmadik voltam a sorban két nyugdíjas mögött, akiket nem ismertem fel. Ha voltak olyanok, akikről a bishoptowniak megfeledkeztek, akkor azok az idősek. Alig jártak el otthonról, és ha mégis előjöttek, akkor azt falkában tették. Egységben az erő. Szerencsétlenségükre nem nagyon vettük őket észre, hacsak nem voltak útban, mint aznap. Szomorú dolog ez, és ennek tudatában is voltam, de már volt elég bajom, nem aggasztottam magam emiatt.

Sandra szabadult fel elsőnek. Halványan rámosolyogtam, és odavezettem Aident a pulthoz. Képtelen voltam egyedül hagyni a kocsiban…

– Én… ömm… ki kell fizetnem ezt a levelet.

Ahogy átcsúsztattam az értesítőt a nyíláson az üvegfal alatt, úgy éreztem, mintha mindenki engem nézne. Ismét megtöröltem a homlokom.

– Rendben. – Sandra elvette a lapot, és amikor beolvasta az elején lévő vonalkódot, Aidenre pillantott. – Egy font nyolcvan lesz.

Már a kezemben volt az apró, amit most átcsúsztattam a nyíláson.

– Máris hozom a levelet.

Amikor Sandra elment, Sam egy félmosollyal felém fordult. Szólásra nyitotta a száját, de aztán meggondolta magát. Tekintetét lesütötte a kezére, és úgy dobolt a pulton, mintha próbálná valahogy kitölteni a csendet. Már csak én maradtam a vevők közül, és ezzel a kellemetlen szituációk újabb szintjét ismertem meg. Szerencsére ekkor Sandra visszarobogott hátulról.

– Tessék.

– Köszönöm.

A boríték vastag volt, A4-es méretű, és kissé megnyomódott a sarkainál. Belegyömöszöltem a táskámba, és indulni készültem Aidennel.

– Emma.

Visszafordultam Sandrához. A szája hol kinyílt, hol becsukódott, és elfordítottam a tekintetem, hogy ne legyen még kínosabb.

– Nagyon sajnálom, ami Aidennel történt – mondta.

– Én is – csatlakozott Sam.

– Köszönöm – motyogtam, és sietve kiléptem az épületből, mielőtt megindultak volna a könnyeim.

Fonnyadt szívem vibrált kissé, mintha valaki megpendítette volna feszes húrját. Ez olyasmi, amihez sosem szoktam hozzá: a letaglózó érzéshez, amikor valaki őszinte aggodalommal vagy jókívánsággal fordul felém. A legtöbben egyáltalán nem gondolják komolyan. Nem érdeklem őket, és ezt alig tudják leplezni. Aztán jönnek az olyanok, mint San-Sam, akik ledöntenek a lábamról a hirtelen kedvességükkel, ami ostobaság, hiszen csak annyit mondtak, hogy sajnálják.

A kocsiban sikerült összeszednem magam. Feltéptem a borítékot, Aiden csak ült és figyelt. De legalább úgy tűnt, a változatosság kedvéért valamennyire felfogja, mi történik körülötte. Volt idő, amikor nem vett tudomást a környezetéről, bármi történt is.

A prospektus vastag volt, ami meglepett, lévén elég kicsi ez a főiskola. Hány kurzust indítanak? Odalapoztam a humán tárgyakhoz, és megtaláltam a művészettörténet oldalát. A tekintetemmel végigfutottam a lapot, Jake nevét keresve. De amikor a szemem megakadt a kurzuson – művészettörténet kedd és csütörtök esténként –, a tárgy melletti név nem Jake Hewitt volt. Hanem David Brown.

Homlokráncolva néztem át ismét. Talán rossz kurzust néztem? Ezúttal minden egyes oktatót végigkövettem az ujjammal, hogy biztosra menjek, nem egy másik órához tartozó nevet olvastam. Nem. Nem volt tévedés. Jake Hewitt neve nem szerepelt a prospektusban. Elővettem a telefonomat a táskámból, és felhívtam a főiskolát.

– Yorki Élethosszig Tartó Tanulás Központ, miben segíthetek?

Ezúttal valaki más vette fel, egy fiatalabb nő.

– Jó napot! Nagyon sajnálom, de holnapra be kell adnom egy esszét, és elfelejtettem az oktató nevét. A művészettörténet-órára kell, ami kedden és csütörtökön van.

– Ó, az David Brown.

– Meg mertem volna rá esküdni, hogy valamilyen Jake-nek hívják. Bizonyára kezd elmenni az eszem, hacsak David nem új tanár.

– Nem – felelte. – Már nyolc éve dolgozik nálunk. Ugyanazokon az estéken. De van egy Jack Hawthorne az üzleti tanulmányokon. Talán rá gondol?

– Valószínűleg. Köszönöm szépen a segítségét.

– Nincs mit.

Letettem, miközben a szívem a bordáimat verdeste. Letöröltem a verejtéket a homlokomról, és hátradőltem az ülésen. Hogy lehetséges ez? Amikor először felhívtam a főiskolát, nem hittem komolyan, hogy Jake hazudott arról, hogy azokon az estéken dolgozik. Mégis miért hittem volna? Ez az egész csak azért volt, hogy megbizonyosodjak róla. Csak ezért rendeltem meg a prospektust. Ha úgy gondoltam volna, hogy Jake hazudik, visszatelefonáltam volna, de nem tettem. Nem hívtam fel őket újra. Hanem megfeledkeztem az egészről.

Dühömben rácsaptam a kormányra, és ingerülten, lassan, mély hangon felmordultam. Hogy hazudhatott nekem? És miért?

Aiden apró nyöszörgő hangot hallatott, mire sietve felé fordultam.

– Aiden, semmi baj – nyugtatgattam. – Sajnálom. Anyu nagyon sajnálja. Csak… csak… – Előredőltem, és a fejemet a kormánynak támasztottam. – Olyan hírt kaptam, ami megdöbbentett. Nem akartalak megijeszteni.

Észrevettem, hogy a keze ökölben van, mire gyengéden kilazítottam merev ujjait az enyéimmel. Aztán megsimogattam a haját, és nagyot sóhajtottam.

– Minden rendben lesz. Ígérem.

Ahogy beindítottam a motort, eltűnődtem, vajon képes leszek-e megtartani ezt az ígéretet.

Visszamentem a házba, mert válaszokra volt szükségem. Jake éveken át hazudott nekem. Már a legelső naptól kezdve hazudott, hogy megismertem. Mindig is ott dolgozott. Ez nem olyasmi volt, ami néhány hónapja kezdődött. Hanem már a kezdetek óta tartott. Minden kedden és csütörtökön a főiskolán tanított.

Aiden elég jókedvű volt ahhoz, hogy elvonuljon a garázsba festeni, míg én a konyhában járkáltam fel-alá, és hol a hüvelykujjam körmét rágtam, hol a kiütést vakargattam a kezemen. A seb egyre nagyobbra nőtt, most már a hüvelykujjamtól, a kézfejemen át a csuklómig húzódott, és mindkét kezemre kiterjedt. A hajamba túrva próbáltam csitítani a testemben szétáradó düh erejét.

Így, hogy nem ment a tévé vagy a rádió, a ház csendes volt, csak a saját lépteim keltettek némi zajt. A kenyér még mindig ott volt a pulton, ahol hagytam. Mellette a vaj. Ösztönösen elraktam, anélkül, hogy végiggondoltam volna, mit csinálok. Az elmémet túlságosan lekötötte, hogy feldolgozza a tényt, miszerint a férjem hazudott nekem.

Már nemcsak a kezemet, hanem a nyakamat és a karomat is vakartam. Minden egyes tagom viszketett, amikor a hazugságokra gondoltam. Megsimogattam a hasam, próbáltam csitítani émelygését. Rosszul voltam.

Hirtelen felélénkültem. Ez kész őrület. Nem maradhatok ebben a házban. Amilyen gyorsan csak tudtam, felsiettem a lépcsőn, és nekiálltam pakolni. Mi a fenéhez kezdjek? A férjem egy hazug, nekem pedig gyerekem lesz tőle. Megálltam, és a bőröndben lévő ruhákra meredtem. Nem készültem ilyen helyzetre. Csak annyit tehettem, hogy Aidennel átmegyek Josie-hoz, aztán kitalálom, mihez kezdjek Jake-kel. Talán kiköltözhetne ő, így lenne egy kis időm kitalálni, hová menjek. Tudtam, hogy Josie azt mondaná, semmi esetre sem kell elköltöznöm azok után, hogy ő hazudott nekem, de hát ez nem az én házam volt, és őszintén szólva nem is igazán szerettem.

Ez az ő háza.

Kinyílt az ajtó, mire ledermedtem. Jake hazajött.

Lecsuktam a bőröndöt, és remegő kezemre bámultam. Mostanra tudtam, nincs a hazugságára ártatlan magyarázat. Vagy végig viszonya volt, vagy egy másik életét rejtegette előttem. Csak azt nem tudtam, hogy vajon ebbe a másik életbe beletartozott-e a fiam elrablása és zaklatása.

Mindkét kezemmel a hajamba túrtam, és próbáltam higgadt maradni, amikor Jake egy „Helló!”-t kiáltott fel az emeletre. Annyira biztos voltam benne, hogy ártatlan, amikor a rendőrök bevitték kihallgatni. Semmit sem találtak. Megfelelő alibije volt. A rendőrség több férfit is kihallgatott, így semmit nem gondoltam a dologról, csak annyit, hogy ismerem a férjem, aki képtelen lenne bántalmazni egy gyereket. Biztos voltam benne. De most… ez a hazugság. Ez más volt. Mindent megváltoztatott, és az egész magánéletemet megkérdőjelezte.

Nem tudtam, mit higgyek. Csak annyit tudtam, hogy a fiam odalent van egy férfival, akiben már nem tudok bízni. Összeszorítottam a fogam, felemeltem a bőröndöt, és vonszolni kezdtem lefelé.

36

LEHURCOLTAM A BŐRÖNDÖT A LÉPCSŐN, és letettem a bejárati ajtónál. Aztán haboztam, nem tudtam eldönteni, felvegyem-e a cipőmet most, vagy próbáljak meg beszélni Jake-kel. A csuklómat vakargatva próbáltam összeszedni magam. Ez hihetetlenül nehéz lesz, úgyhogy erősnek és nyugodtnak kell maradnom. A baba rúgott egyet, ahogy végigmentem a folyosón, be a konyhába. Az ajkamba harapva igyekeztem megbirkózni a fájdalommal. Jake bizonyára észrevette a feszültséget az arcomon, mert azonnal mellettem termett.

– Mi a baj? A baba?

Megráztam a fejem, és még mélyebbre vájtam a fogam az ajkamba. Képtelen voltam ránézni, és azt hiszem, ezt rögtön megérezte.

– Emma, falfehér vagy. Mondd el! A rendőrség letartóztatott valakit?

– Annak örülnél, mi? – feleltem. – Akkor már nem lennél gyanúsított.

Ökölbe szorítottam, majd ellazítottam a kezemet, és továbbra is mindenütt viszkettem. Éreztem, ahogy a nyakamtól égő vörösség terjed felfelé. Az egész testem felforrósodott és bizsergett, és legszívesebben addig vakartan volna a bőröm minden egyes négyzetcentiméterét, amíg le nem jön.

– Mi a fenét jelentsen ez?

Jake hátrált egy lépést, és próbálta elérni, hogy a szemébe nézzek. Észrevettem, hogy mögötte a pulton egy új üveg scotch áll.

– Ezt iszod, hogy enyhítse a bűntudatot?

– Mi a fenéről beszélsz, Emma?

Felemeltem a prospektust a konyhaasztalról, és levágtam a pultra a scotch mellé. A pohár az üvegnek koccant, ahogy a művészettörténet-kurzushoz lapoztam. A gerince már meghajlott a megfelelő oldalnál, így csupán néhány másodpercbe telt megtalálnom a hazugságai bizonyítékát.

– Erről beszélek, Jake. Már az első találkozásunktól kezdve hazudtál nekem. Ennyi éven át. Hova zártad? Hol volt?

Felbőszülten rávetettem magam, körmömmel a nyakát vettem célba. De Jake gyorsabb volt. Elkapta a csuklómat, és ellökött magától.

Kikerekedett szemmel, remegve hátráltam el tőle, míg Jake felkapta a tájékoztatót, és elolvasta az oldalt. Amikor rájött, miről beszélek, a vér kifutott az arcából, az állkapcsa elernyedt.

– Elírás – mondta, ám közben a scotchért nyúlt, és elkezdte lecsavarni a tetejét.

– Nem, nem az. Felhívtam őket. Kétszer is. A főiskolán sosem hallottak rólad. Hacsak David Brown nem valami alteregód, amit kitaláltál magadnak, akkor nem jársz minden kedden és csütörtökön Yorkba. Valahova máshova mész.

Töltött magának egy nagy adag scotchot, és felhajtotta.

– Ezt te nem érted.

– Akkor világosíts fel, mert a fiam tíz évre eltűnt, én pedig a védelmembe vettelek azok előtt, akik téged gyanúsítottak. Most meg kiderül, hogy ennyi éven át hazudtál nekem, és…

– Azt hiszed, én vittem el Aident? – A fejét rázva újabb nagy adagot lökött magának. – A rohadt életbe, Emma! Az összes ember közül… Komolyan azt hiszed, hogy képes lennék ilyesmire? Azt hiszed, pedofil vagyok, ugye? A feleségem vagy, Emma. Ismerned kéne.

– És azt is hittem, hogy ismerlek. De aztán rájöttem, hogy végig hazudtál nekem. Mégis mit kellene hinnem?

Lenyelte az italt, majd a pult fölé hajolt, ujjaival a szélét markolta. Az ujjpercei elfehéredtek, míg vártam, hogy válaszoljon. Képtelen voltam nyugodtan állni, mégis alig mozdultam. Előre-hátra gördültem a talpamon, mint egy sprintre készülő futó. Bármi megteszi, csak szabadulhassak a bennem felgyülemlett energiától.

– Ez nem az, amire gondolsz – védekezett Jake.

– Akkor mi?

– Szeretlek. Komolyan. – Mélyen beszívta a levegőt, de továbbra sem nézett rám. Ehelyett lebámult a pultot szorító kezére, mintha egy szikla szélébe kapaszkodna. – De vannak egyéb… szükségleteim.

Egy részem nem akart rákérdezni, de persze tudnom kellett.

– Miféle szükségleteid?

A forró, viszketős részt vakartam a csuklómon, és vártam.

– Te vagy az egyetlen nő, akivel valaha is meg akartam osztani az életemet. Számomra te vagy a nő. A mindenem. Kedvesebb vagy nekem, mint bárki, akivel találkoztam. Egyszerűen gyönyörű vagy. Amint megláttalak, beléd szerettem, de van bennem valami, ami másfajta… másfajta kapcsolatra vágyik. – Megnyalta az ajkát, és habozott. – Nem a te hibád. Én… mocskos vagyok. Beteg.

Úgy éreztem, mindjárt összerogyok. Jake megpróbált lesegíteni egy székre, de ellöktem a kezét, és inkább a pultnak támaszkodtam.

– Azt hiszem, szexfüggő vagyok. – Haját előresöpörte az arcába, majd az ujját végighúzta a szeme előtt, borostás arcán, le a nyakáig. – Muszáj nőkkel találkoznom és lefeküdnöm velük. Mindig is muszáj volt. – Sírva fakadt. – Azért találtam ki a részmunkaidős állást, mert azt hittem, hogy ha heti két alkalomra korlátozom, akkor képes leszek, nem is tudom, kezelni. Mielőtt találkoztunk, képtelen voltam visszafogni magam. Amikor segítettem neked talpra állni a sötét időszakodban, te is segítettél nekem. Te voltál… a mindenem.

Felém nyúlt, de elléptem tőle.

– Ne érj hozzám! – csattantam fel.

– Sosem bántanám Aident. – A szeme csillogott a könnyektől, a bőre fénylett a konyhai lámpák fényében. – Egy… rohadt idióta vagyok, ezt jól tudom. De sosem bántanám.

– Hogy hihetnék neked?

Azonnal átlépte a köztünk lévő távolságot.

– Úgy, hogy a szemembe nézel, és abból tudod, hogy igaz! – Megragadta a vállamat. – Hogy jutottunk idáig, Emma? Szeretjük egymást. Szeretsz engem. Hogy juthat egyáltalán ilyesmi az eszedbe?

– Úgy, hogy az emberek gyakran elrejtik az igazi arcukat. Évekig rejtegetik, még azok előtt is, akik a legközelebb állnak hozzájuk. Évekig rejtegetted előlem. Hogy bízhatnék ezek után bármiben, amit mondasz vagy teszel? – Kirántottam magam az erős szorításából. – Nem az az ember vagy, akihez feleségül mentem. Hanem valaki más, és amennyire én tudom, ez a másvalaki bárki lehet.

Jake hátrált egy lépést, és megérintette az üres scotchos poharat a pulton.

– Van alibim akkorra, amikor Aident elrabolták. A többi tanár látott, ahogy körbejárom az épületet.

– Tudom – feleltem. – Simon, az informatikatanár, úgy tűnik, aki néhány hete még kissé zavarodott volt, amíg be nem mentél az őrsre, és helyre nem tetted a dolgokat. Mit tettél? Lefizetted? Az a fickó egy talpnyaló senkiházi, Jake, úgyhogy nem lennék meglepve.

Jake arca fájdalmas grimaszba torzult.

– Még mindig nem hiszel nekem.

Elfordultam tőle.

– Már nem tudom, mit higgyek.

– Ó, ugyan már, Emma! Komolyan azt hiszed, hogy Aiden itt maradna, ha tényleg én lennék az elrablója?

Elbizonytalanodtam.

– Nem tudom. Ő nem… Nem vagyok benne biztos, hogy emlékszik.

– Az a sok szar, amit el kell viselnem! Kamasz fiúk térnek vissza a halálból. Volt barátok kötik le minden idődet. És tudom, hogy a faluban csatangolsz, amikor dolgozom. Engem le sem szarsz. Mármint, nézd csak meg! Engem hibáztatsz elsőnek, amikor nehézre fordulnak a dolgok, és még ha el is mondom az igazat, akkor sem figyelsz rám.

– Figyelek. Csak nem tudom, mit higgyek és kiben bízzak. Meg kell értened, hogy miért, Jake. Az elmúlt pár hétben az életem fenekestül felfordult. A történtektől kezdem elveszíteni a józan eszem. Ez egyszerűen… túl sok. Azt sem tudom, mit tegyek.

– Ezért vagyok itt. – Gyengéden megfordított, hogy ránézzek. – Itt vagyok, hogy segítsek átvészelni ezt az egészet. És így lesz, esküszöm. Annyira sajnálom, hogy csalódást okoztam. Sosem akartam, hogy ez történjen.

– Igaz? – suttogtam. – Tényleg lefeküdtél más nőkkel? Miért? Nem vagyok neked elég?

Könnyek szöktek a szemébe, a karját az oldalához ejtette. Ügy görnyedt előre, mint egy törött játékfigura.

– Te vagy a mindenem. Komolyan. De… ez egy betegség. Segítséget kellett volna kérnem… Én… Azt hiszem, alkalmiszex-függő vagyok.

– Ó, majd’ megszakad a szívem.

Friss düh kavargóit bennem, és muszáj volt kezdenem valamit a felgyülemlett energiával. Fel-alá járkáltam a konyhaasztal mellett, és addig húztam a hajam, amíg már fájt. Miért kell ilyesmiknek történnie?

– Sajnálom, Emma – szűkölt. Most már igazán zokogott, az orrából takony folyt. – Esküszöm. Soha többé nem teszem. Elmegyek terápiára. Megteszek bármit, amit csak akarsz.

– Azt akarom, hogy elmenj. Nem… felejtsd el! Különben is utálok itt élni. Majd én megyek el. Aidennel átmegyünk Josie-hoz pár napra. Aztán majd kitaláljuk, mihez kezdünk a továbbiakban. Az isten szerelmére, egy hét múlva szülök. A gyermekedet várom, miközben te más nőkkel kefélsz.

Ahogy elöntött a méreg, észrevettem egy kávésbögrét az asztalon, felkaptam, és áthajítottam a konyhán. Jake elugrott előle, a bögre pedig a sütő fölötti szagelszívónak csapódott, és darabokra tört.

– Jézusom… ha ez eltalált volna…

– De nem talált.

– Emma, nem akarom, hogy elmenj. – Az összetört bögre kijózanított minket. Jake abbahagyta a sírást, és szokásos, halk hangján beszélt. – Annyira szeretlek. A világot jelented számomra. Sosem bántanám Aident. Sosem bántanék egy gyereket, Emma. Ezt elhiszed, ugye?

Hosszan kifújtam a levegőt, és bólintottam.

– Ezt elhiszem, igen. Legalábbis azt hiszem. De nem maradhatok itt, Jake. Elárultad a bizalmamat. Nem hagyhatom, hogy Aiden olyan emberrel éljen együtt, akiben nem bízom. Most nem.

– De nemsokára gyerekünk lesz. Már áll a kiságy. Hamarosan világra jön a kislányunk. Nem mehetsz el csak úgy néhány nappal a szülés előtt. Mi lesz a babával, Emma? Nem érdemli meg, hogy mindene meglegyen a világon?

– Néhány… néhány dolgot átvihetek Josie-hoz – feleltem bizonytalanul.

– És Josie mit fog szólni ehhez az egészhez? Az a nő meddő, te pedig odaviszel egy újszülöttet az otthonába néhány héttel azután, hogy a férje elhagyta? Ez elég aljas húzás, Emma.

– Rendben, akkor keresek egy saját lakást.

– Ne menj el! – könyörgött. – Ne zúzd szét ezt a családot! Tudom, hogy szeretsz. Meg tudok változni. A kedvedért megváltozom.

– Már nem tudok bízni benned – nyöszörögtem.

Fáradt voltam. Olyan fáradt. Lerogytam az egyik székbe.

– Nem tudok élni nélküled. – Jake ismét töltött magának egy pohárral a scotchból, és egy hajtásra kiitta a felét. A szeme és az orra nedves volt a sírástól. A bőre sápadt volt, a szeme körül piros folt látszott. Idősebbnek tűnt. – Egyszerűen képtelen vagyok rá. Te vagy a mindenem, Emma.

Összerezzentem.

– Ne mondd ezt!

– Nézz szembe vele: egymáson kívül nincs senkink. Egyikünknek sincs családja, legalábbis nem olyan, ami számítana…

– Nekem itt van Aiden.

– Sajnálom, szerelmem, de ő még csak nem is beszél hozzád.

– Állj le, Jake!

– Szembe kell nézned vele, hogy ő nem az a fiú, akiről azt hitted, hogy annyi évvel ezelőtt meghalt. Aiden már nem az a fiú, és nem biztos, hogy valaha is újra megtalálod vele a kapcsolatot.

Az állam remegni kezdett.

– Ne mondd ezt!

– Emma, szükségünk van egymásra. Együtt kell maradnunk a baba miatt.

Olyan fáradt voltam. Nem akartam tovább veszekedni. Csak azt akartam, hogy az egésznek vége legyen.

– Ne hagyj el, Emma! Elmegyek tanácsadásra. Kérek segítséget. Minden jobb lesz. Majd meglátod. Ígérem.

37

SENKI NEM AKARJA ELHINNI MAGÁRÓL, hogy gyenge, pedig mindannyiunkban van gyengeség. Erő is, de vannak olyan helyzetek, amikor a körülmények olyan lesújtóak, hogy könnyen megadjuk magunkat a gyengeségnek. Jake aznap leszívta az energiámat. Olyan fáradt voltam, hogy nem bírtam tovább vitatkozni, és igen, úgy éreztem, csapdába estem. Amit Josie-ról mondott, az mélyen érintett. A legjobb barátom volt, és nem gondoltam arra, milyen hatással lenne rá, ha egy újszülött kerülne az otthonába. A szüleim meghaltak. Nem volt saját otthonom. Egy hét volt hátra a közös gyerekünk születéséig. Érzelmileg lemerültem, fizikailag gyenge voltam, és könnyű volt befolyásolni, hogy a könnyebbik megoldást válasszam. Ott maradtam a házban, azzal a kikötéssel, hogy Jake a kanapén alszik. Másnap reggel a hálószobában vártam, és úgy tettem, mintha aludnék, amíg el nem ment dolgozni.

Megtöröltem a szemem, lezuhanyoztam, megszárítottam a hajam, és felöltöztem. Bedugtam a telefonomat, ami lemerült, miközben Jake-kel késő estig veszekedtünk. Aztán ránéztem Aidenre. Már fent volt, és pirítóst készített magának.

– Jó reggelt! – köszöntem, és igyekeztem némi vidámságot csempészni a hangomba. – Remélem, tegnap este nem ijesztettünk rád. Jake-kel volt egy kis megbeszélnivalónk, és egy kissé hevesre sikerült. Tudom, éppen festettél, úgyhogy nem tudom, mennyit hallottál, de talán beszélnünk kéne róla. Jake-kel problémáink vannak. Hibázott, én pedig rémes dolgokat mondtam neki, de mindketten felnőttek vagyunk, és majd megbirkózunk vele. Talán terápiára is elmegyünk, mint te, Aiden. Családként szeretnénk megoldani.

Minél többet beszéltem, annál inkább aggódtam, hogy sokkal inkább magamat akarom meggyőzni, mint őt. Öntöttem magamnak gabonapelyhet a tasakból, és nem vettem tudomást reszkető kezemről. Egy pohár vízzel lenyeltem kettőt a vérnyomástablettámból, és leültem az asztalhoz a néma fiammal. Ha csak egy kicsit is aggasztották a történtek, nem mutatta ki.

Amikor befejeztük a reggelit, felmentem az emeletre, nekiálltam berakni a takarókat az új kiságyba. Aiden festékes incidense után teljesen új kiságyat vettünk. A nagy részét valószínűleg le tudtuk volna mosni, de nyugtalanított a babatakaróra fröcskölt piros festék. Újat akartam, csak hogy szabaduljak attól a képtől. Így hát beszereztünk egy újat. És úgy döntöttem, nem engedem be Aident a gyerekszobába.

Aznap reggel csak eddig jutottam a gondolkodásban. Bár közelgett a szülés, annyi minden történt, hogy úgy döntöttem, nem veszek tudomást az aggodalmamról, hogy Aiden ott lesz a babával. Megbízom a fiamban? Valóban úgy gondolom, hogy veszélyes? Ezek a kérdések kavarogtak a fejemben, de nem hagytam, hogy túl sokáig rágódjak rajtuk. Ha elismerem ezeket a gondolatokat, olyan útra visznek, amin nem akartam végigmenni. Azt jelentette volna, hogy le kell mondanom Aidenről, amit képtelen voltam megtenni. Hinnem kellett benne, hogy valahogy minden jóra fordul, ám ez a hit napról napra csökkent.

Miután kiterítettem egy puha babatakarót, visszamentem a hálószobába, elrendeztem az ágyat, összeszedtem a szennyest, és közben ránéztem az ágy mellett töltődő telefonomra. Öt nem fogadott hívásom és két hangpostaüzenetem volt.

Az első Stevenson főfelügyelőtől jött, aki megkérdezte, változott-e valamit Aiden. Általában pár naponta felhívott ezzel, hogy „érdeklődjön”, vagy amikor a családi összekötő tisztek egész nap velünk voltak, akkor rajtuk keresztül kérdezősködött. Sajnáltam Stevensont. Jó ember, aki különleges nyomás alatt igyekszik végezni a munkáját. Azonban a tények szerint két és fél hét nyomozás után semmit sem tudott felmutatni.

A második üzenetet Rob hagyta. Azonnal kihúztam magam ültömben, amikor meghallgattam. Azután gyorsan kihúztam a telefonom a töltőből, és lefelé indultam. Az üzenet a következő volt:

„Emma, Rob vagyok. Aput most engedték ki. Nem találtak ellene semmilyen bizonyítékot. Átkutatták a házat, de nem volt itt semmi. Nem ő tette, ezt tudom, és valószínűleg te is. Nem csak ezért telefonálok. Nem akartam ezt hangpostára mondani, de nem veszed fel, és tudnod kell. Nem bízom Jake-ben, ezt tudod. Nos, egy ideje már követem. Folyton eljár egy garázshoz Bishoptown külterületén, az A59-es út közelében. Van benne valami gyanús. Nem azt mondom, hogy ő bántotta Aident, nem ezt mondom… még. De szerintem el kéne mennünk oda. Nézzük meg a garázst, és derítsük ki, mi folyik itt! A rendőrség nélkül. Csak te és én. Hozd át Aident a szüleimhez, és találkozzunk!”

Peter nyitott ajtót, bár reméltem, hogy nem így lesz. Erőtlenül rámosolyogtam.

– Annyira sajnálom, hogy így behívták kikérdezni.

– Semmi baj – felelte, és bekísért. – Mindenki mást is kikérdeztek. Csak azt sajnálom, hogy akkor nem láttam Aident. Fogalmam sem volt, hogy ilyen közel voltam a helyhez, ahonnan elvitték. Bár láttam volna valamit! Mindegy, tisztáztam a nevem. A térfigyelő kamera felvétele mutatta, ahogy fényképet készítek abban az időben, amikorra az elrablást becsülik. Azt azonban nem értem, hogy ezt miért nem tudták ellenőrizni, még mielőtt órákig bent tartottak volna. Azt a grófot kéne faggatniuk. Nem tetszik a képe.

– Nekem sem – feleltem. – Rob itt van? Arra gondolt, vigyázhatnának Aidenre, amíg ellenőrzünk valamit.

– Igen, és ő is épp ilyen homályosan fogalmazott. Remélem, nem sodorjátok magatokat bajba.

Peter mellettem lépdelt, ahogy átvágtunk a fogadó elülső részén a recepció mögötti lakrészbe.

– Nem, semmi ilyesmi. – Bizonytalanul megálltam a saját szobáikba vezető ajtó előtt. – Peter, nehéz ilyesmit kérnem, de meg kell tennem. Figyelne rá, hogy Sonya semmit ne tegyen a beleegyezésem nélkül? A legutóbb elintézte, hogy egy másik gyerek átmenjen Aidenhez, és nem sült el valami jól. Még nem áll készen arra, hogy más gyerekekkel játsszon. Ez elég érzékeny dolog, és biztosra kell mennem, hogy Sonya nem…

– …kavarja fel az állóvizet?

Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt.

– Pontosan.

– Visszafogom, ne aggódj – mondta.

– Köszönöm, nagyra értékelem.

Haboztam. Egy pillanatig meg akartam neki mondani, hogy sosem gyanúsítottam azzal, hogy ő vitte el Aident, de ez hazugság lett volna. Volt egy pillanat, amikor elgondolkodtam rajta, hogy Peter vajon képes lenne-e elrabolni, bezárni, megerőszakolni és megkínozni a fiamat. Az az igazság, hogy úgy hittem, igen, lehetséges, csakúgy, mint ahogy gyakorlatilag mindegyik ismerősömről el tudtam képzelni ugyanezt. Felkavarodott a gyomrom a felismeréstől, hogy mindenkit bűnösnek hiszek.

Bárki vitte is el Aident, nyert. Annyira megtörte a fiamat, hogy már csak egy üres burok volt, engem pedig gyanakvó, szorongó nővé változtatott. A fogadó hátsó részébe érve igyekeztem uralni az arckifejezésemet, és elrejteni ezeket a gondolatokat a többiek elől, de Rob a homlokát ráncolta hamis mosolyom láttán.

Mindazonáltal leültettük Aident, és elindultunk. Ideges voltam, a kezemet és a halántékomat vakargattam. Nem akartam otthagyni velük Aident, de tudtam, hogy nem vihetjük magunkkal. Kiléptünk a fogadóból, és Rob furgonja felé vettük az irányt.

– Jól vagy? – kérdezte, amikor beültem az anyósülésre.

– Voltam már jobban is.

– Mi történt?

Áthúztam magam előtt a biztonsági övet, és becsatoltam.

– Van valami, amit tudnod kell. Bármi van is Jake garázsában, az talán nem az, amire gondolsz. Tegnap megtudtam, hogy hazudott nekem. Nőkkel találkozgatott, és lefeküdt velük.

– Hogy mi?

– Tudom. Én… én is megdöbbentem. Én… Nézd, nem eshetnénk csak túl rajta? Különben is, miért nem megyünk a rendőrségre?

– Mert már így is idiótának tartanak. Tisztában vagyok vele, hogy talán semmi az egész, és ezért akartam, hogy te gyere velem. Így nem vesztegetem az idejüket, ha csak egy titkos motort tart ott, vagy ilyesmi. És szeretném, ha te is látnád, így van valaki, aki alátámassza az igazamat. Mellesleg házkutatási parancsra vagy mire lenne szükségük, és isten tudja, hogy az meddig tartana.

– Valószínűleg valamilyen rémes szexszoba lesz. – Megborzongtam. – Tele pornóval és szexjátékszerrel. Azt állítja, hogy függő.

– A rohadt életbe!

– Ne mondj többet! Csak vezess! Nem tudok… nem akarok erre gondolni, de tudnom kell, mi van abban a garázsban.

Rob indított, mire megszólalt a rádió, amiből Katy Perry üvöltött. Elnézést kért, lehalkította, és kihajtott a fogadó parkolójából. Egy helyi adóra tekerte a rádiót, ahogy elhagytuk a falut az A59-es út felé. Egyikünk sem beszélt, és alig hallottuk a rádiót, amiben valamilyen Bishoptown felé közeledő viharról beszéltek.

A baba sokat mocorgott aznap. Megsimogattam a hasam, és próbáltam megnyugodni. Az ideges anyáknak ideges gyerekük lesz, legalábbis állítólag. Így, hogy közelgett a szülés, jobban oda kellett figyelnem a saját állapotomra, mint korábban. Ez nem volt könnyű feladat, tekintve a körülöttem zajló eseményeket.

Rob öreg furgonján kopogott az eső, ahogy ömleni kezdett a fölöttünk lévő sötét felhőkből. Ameddig a szem ellátott, az ég mindenütt szürke és sötét volt, sehol egy kis kékség. Sem nap. Sem fény. Feljebb húztam a kabátom gallérját.

Komor csendben fordultunk be a raktárközpontba. Mielőtt kiszálltam a furgonból, a kapucnimat mélyen az arcomba húztam. Rob egy baseballsapkával védekezett az eső ellen. Végigsiettünk a garázsajtók sora mentén, amíg Rob meg nem állt.

– Ez az. A 29-es.

– Hogy jutunk be? – kérdeztem. – Nem törhetünk be.

– Az egyik haverom itt dolgozik. Emlékszel Fletcherre?

Felnyögtem.

– A fickóra, akitől régen a füvet vetted?

– Pontosan. Mindegy, lóg nekem eggyel, úgyhogy nyitva hagyta nekem az ajtót. Ha valaki rájön, majd azt mondjuk, hogy hangokat hallottunk odabentről, és az ajtó amúgy is nyitva volt, így…

– Csak nyisd ki, Rob! De vigyázz az ujjlenyomatokkal!

Rob felhúzott egy bőrkesztyűt.

– Mindenre gondoltam.

A kinyíló garázsajtó zörgése mennydörgésként törte meg a csendet. Az eső hideg volt, így aztán örültem, hogy az ajtó alatt bebújhatok a garázsba.

– Mi a franc? – hűlt el Rób.

Hátratoltam a kapucnimat, és körbenéztem a megtöltött helyiségben. Amit láttam, attól elakadt a lélegzetem. Egyáltalán nem az fogadott, amire számítottam, és bevallom, már a legrosszabbra is gondoltam. Egy szörnyű, hangszigetelt, gyalázatos tevékenységekhez használt börtönre. Egy szexfüggő szentélyére, tele pornográfiával, egy falhoz lökött, koszos matraccal. Mindenre gondoltam, mégis megdöbbentem.

Valamit azért eltaláltam: a garázs tele volt képekkel, de nem pornográf témájúakkal – legalábbis nem mindegyikük volt olyan. A legtöbb kép festmény volt. Többtucatnyi lógott a falakon, a portrék közé pedig kis fényképeket tűztek, és mind ugyanazt ábrázolta… engem. A garázs közepén egy festőállvány állt, mellette egy asztal, rajta festékek. Az egyik fal mellé egy nagy iratszekrényt toltak.

Átvágtam a garázson, megálltam a fal előtt, és a rólam készült fényképeket néztem: ahogy Bishoptownban sétálok, egy kerti padon ülve kacsákat etetek, hazafelé cipelem a bevásárlószatyrot, leszállok a buszról. Nem úgy tűnt, mintha időrendi sorrendben lennének, összevissza rendezték el őket a falakon. Némelyiken Aiden kis kezét fogtam. Itt kavicsokat dobáltunk az Ouse-ba a híd fölött. Ott a parkban ettünk szendvicset. Én, ahogy egy fa alatt állok, és felnézek az ágak közé a kismajomként kapaszkodó fiamra. Én, ahogy Bishoptown utcáin bóklászom, a sminkem az arcom feléig elkenődve, pinot grigiós üvegekkel teli szatyrokkal. És aztán a legnyugtalanítóbb: én, ahogy felszállok az iskolabuszra. Én a végzősbáli ruhámban, ahogy Robba karolok (bár Rob arcát lekaparták).

– Ezt nézd! – Rob egy nagyobb portréra mutatott a hátsó fal közepén. – Az iskolai nyakkendő van rajtad. Az még hatodik előtt volt. Hatodikban már nem volt egyenruhánk.

Aztán hirtelen belém csapott a felismerés. Az előző esti veszekedésünk közben Jake azt mondta, már akkor belém szeretett, amikor először meglátott. Az még az iskolában volt, ahol ő tanár volt.

– Ó, jézusom!

– Emma, annyira sajnálom. Semmi ilyesmire nem számítottam.

– Akkor mire számítottál? – kérdeztem suttogva.

Rob nem felelt, és különben is túlságosan lekötötték a figyelmemet a képek ahhoz, hogy meghalljam a válaszát. Leginkább a festmények nyugtalanítottak. Nagyrészt az arcomat festette. Részletes portrék voltak, szinte fényképszerűen realisztikusak, tökéletesen visszaadták a vonásaimat. Az egyik képen egyértelműen aludtam, a hajam szétterült mögöttem. Önmagában gyönyörű, hízelgő meglepetésnek találtam volna, de mivel része volt a magánszférám gusztustalan megsértésének, inkább ijesztő volt, és kellemetlenül bizsergett tőle a bőröm.

– Ne vakard a kezed! – szólt rám Rob. A zsebébe nyúlt, és elővett egy pár vékony műanyag kesztyűt, olyat, amilyet az orvosok szoktak viselni. – Vedd ezt fel! Nem hagyhatjuk itt a DNS-ünket. Ez bűntény helyszíne.

Már épp megkérdeztem volna, hogy miért, de persze én voltam a bűntény. Jake titokban követett. Képeket készített rólam, amikor még kiskorú voltam. Némelyikük egyértelműen kihívó volt. Nem voltam éppenséggel meztelen, de előrehajoltam egy miniszoknyában, vagy kibuggyant a mellem az iskolai blúzból. Legszívesebben kirohantam volna abból a garázsból, hogy forró vízbe merüljek, és lemossam magamról ezt a mocskot. Meggyaláztak.

– Nézzük, mi van az iratszekrényben! – mondta Rob.

Most gyengédebb volt a hangja. Nem vallott Robra, hogy nem robban fel egy ilyen feszült helyzetben, és tudtam, hogy értem teszi. Tudta, hogy a dolgok bonyolultabbak annál, mint hogy Jake a „rosszfiú”. Hiszen a gyermekét vártam. Össze voltunk kötve, bármilyen visszataszító érzés volt is ez.

– Ezt az egészet nem értem – szólaltam meg halkan. – Ha ennyire a megszállottam volt, miért feküdt le azokkal a nőkkel?

– Nem vagyok benne biztos, hogy így volt, Em – felelte Rob. – Szerintem helyette idejött.

– De miért? Hiszen ott voltam neki. Hozzámentem.

Rob nem válaszolt, úgyhogy nekiálltam átnézni a földön halomban álló festményeket, míg Rob kinyitotta az iratszekrényt. Elhűlten kaptam levegő után. Ezek a festmények még rosszabbak voltak, mint a falon lévők. Jake szadista módon festett le. A legtöbbjükön meztelen voltam, vagy alig takart valami, a kezem megkötözve, a szám betömve. A szememben semmifajta vágy nem tükröződött. Rémültnek festett meg. A fantáziáiban kelletlen rabszolga voltam, vonakodó résztvevő a játékaiban. Az egész arról szólt, hogy uralkodjon rajtam. De a kapcsolatunkban egyáltalán nem ilyen volt. Hanem… irányító típus volt, igen, visszagondolva már felismerem, hogy az volt. Ugyanabban az iskolában talált nekem munkát, ahol ő is dolgozott. Övé volt a ház, az autó. Kényes volt arra, hogy mi van az otthonunkban. De sosem volt szadista. Sosem ütött meg vagy próbálkozott bármi vakmerővel a hálószobában. Miért volt szüksége ezekre a bizarr képekre?

Kezdtem megérteni Jake valódi függőségét. Az nem a szex volt, hanem a fantázia. A birtoklás. Mi volt erre jobb mód, mint az, hogy megtermékenyített? Visszagondoltam a napra, amikor rájöttem, hogy terhes vagyok. Egy megfázásra fogtam, ami talán gyengítette a fogamzásgátló hatását, de mi van, ha… mi van, ha Jake babrált vele?

A gyomrom mélyén, mint egy hideg kő, ült meg a rémület.

– Emma! Gyere, ezt nézd meg!

Otthagytam a festményeket úgy, ahogy találtam őket, és átmentem a garázs másik végébe. Rob az iratszekrényben egy nagy mappát talált. Lejjebb eresztette, hogy megnézhessem, mi van benne. Először nem akartam odanézni, de aztán kényszerítettem magam.

– Ez egy másik lány – mondta Rob. – Emlékszel, amikor a sajtó megszerezte azt a Facebook-fotót Jake-ről azzal a diáklánnyal? Ez az a lány. Rengeteg kép van itt róla. – Lapozott egyet, mire elakadt a lélegzetem. A következő oldalon a csinos, sötét hajú lány meztelen volt. – A rohadt életbe! Hazudott. Mégis együtt voltak. – Továbblapozott, egyik oldal jött a másik után, amik ezt a fiatal lányt újabb és újabb képeken mutatták, ijesztően sebezhető pózokban. Akkor már tudtam, hogy kissé kába tekintete örökké kísérteni fog. Pimasz, magabiztos pózokba merevedett, de a tekintete teljes bizonytalanságról tanúskodott. – Kihasználta. Rohadt szemétláda. Nézd, két vagy több másolata is van ezekből. Lefogadom, azért tartotta meg őket, hogy sakkban tartsa. Hogy biztosra menjen, nem beszél róla senkinek. Lefogadom, hogy az a mocsok megfenyegette, hogy megmutatja másoknak.

Rob becsapta a mappát, mire egy pendrive esett a padlóra.

Felvettem.

– Tudni sem akarom, mi van rajta.

Rob a fejét csóválta, majd előhúzott egy gumival összefogott levélköteget. Kivette a legfelsőt, és olvasni kezdte.

– „Annyira hiányzol. Kérlek, hívj vissza, Jake! Látni akarlak. Annyira félek, hogy az emberek rájönnek, mi történt, és bajba kerülünk…” Jó ég! Ezt a lány írta. És a postai bélyegzőn egy héttel ezelőtti dátum van. Még kapcsolatban van vele. Lefogadom, hogy kis házi kedvencnek tartja, aki csüng minden szaván.

Legszívesebben lerogytam volna a földre, hogy a világ súlya összepréseljen, amíg semmivé leszek. De nem tettem. Tovább kutattam a szekrényben Robbal, újabb terhelő bizonyítékokat keresve a férfi ellen, akinek megesküdtem, hogy egészségben, betegségben szeretni fogom, míg a halál el nem választ. Ez betegségnek számít? Továbbra is örökké szeretnem kellene ezt a férfit?

Kihúztam magam, és vettem egy mély levegőt. Nem, nem esem össze, és nem hányom el magam. Semmi olyasmit nem teszek, amit a filmekben szokás. Megőrzőm a hidegvérem, és rájövök, hogy pontosan mi is folyik itt.

– Emma. – Rob hangja figyelmeztetően csengett, amitől összeszorult a gyomrom, és felállt a szőr a hátamon. – Vannak itt újságcikkkivágások is… a szüleidről.

– Tessék?

Elvettem Robtól az albumot, és átolvastam az oldalakat. A szüleim haláláról szóló összes cikk benne volt. Aprólékos gonddal vágta ki az oldalakat, és ragasztotta be őket az albumba, vigyázva, nehogy behajtsa vagy összegyűrje a sarkukat.

– Miért őrizné meg ezeket?

– Emma, a megszállottad volt. Talán nem akarta, hogy a szüleid útban legyenek. Aiden eltűnt, én is elmentem… így csak két ember maradt az életedben.

A szemem égett a visszafojtott könnyektől. A karomból kifutott az erő, és az album kicsúszott a kezeim közül. Rob elkapta, mielőtt leesett volna.

– Azt hiszed, hogy megölte őket? – suttogtam.

A velem történt legszörnyűbb dolgok közül ez volt a legváratlanabb, mióta beléptem a kórház ajtaján, és megláttam, hogy a fiam él. Erre egyáltalán nem számítottam.

– Igen – mondta Rob. – Sajnálom. És van itt még más is. Újságcikkek abból az időből, amikor azt hittük, Aiden megfulladt.

Lehunytam a szemem, és igyekeztem egyenletesen lélegezni.

– Szerinted ő vitte el Aident?

Rob a homlokát ráncolta.

– A megszállottad. Nem tudom, hogy ez beleillik-e a képbe, de szerintem bármire képes. Sajnálom, Em.

– De… Láttam Amyt abban a tévéműsorban, és biztos voltam benne, hogy ő tette. Az a nő gonosz, ő…

Elhallgattam, és a maszkokra gondoltam, amiket az emberek viselhetnek. Az interjú alatt láttam, milyen Amy valójában, és most már azt is láttam, milyen ember Jake. Nyilvánvalóan tébolyodott, így feltételezhettem, hogy bármire képes.

Felidéztem a pillanatot, amikor tájékoztattak a szüleim balesetéről. Anyu és apu épp Londonba tartott a hétvégére, amikor a fék felmondta a szolgálatot az autópályán. Azt mondták, azért, mert víz került a fékfolyadékba. Ami könnyen megtörténik, ha az ember nem ért az autókhoz. Az egész olyan hihetőnek tűnt. De mi van, ha Jake babrált a motorral?

Visszaemlékeztem arra az időszakra. Kinek mondtam el? Ki tudhatott róla, hogy Londonba készülnek? Valószínűleg majdnem az egész falu. Anyu volt a háziorvos, és az emberek nagy részét ő látta el. Én is megemlíthettem bárkinek, amíg az ügyeimet intéztem, vásároltam az újságosnál, vagy feladtam egy csomagot a postán. Jake-nek csak annyi kellett hozzá, hogy kihallgassa, vagy magával anyuval beszéljen. Vagy talán valaki szóba hozta az iskolában. A pletykálkodás gyakori a bishoptowniak között, és itt nem sok minden történik, úgyhogy egy londoni kiruccanás azonnal bekerülhet a szívesen tárgyalt témák közé. Tudtad, hogy Gina Price Londonba megy a hétvégére? Bizonyára még mindig próbál túljutni az unokája halálán. Lehet, hogy színházba mennek…

Igen, Jake könnyen hallhatott a szüleim londoni útjáról.

– Rob, én ezt már nem bírom – suttogtam. – Próbálok erős lenni. A levegő idebent…

– Menjünk ki! – mondta. Átkarolta a derekamat. – Csak egy percre. Lélegezz!

38

AZ ESŐ MEGNYUGTATOTT, a hűvös idő nem érdekelt. Már így is a csontomig hatolt a hideg, aminek semmi köze nem volt az októberi időjáráshoz. A garázs vizes külső falának dőltem, és hagytam, hogy az eső végigfolyjon az arcomon. Nedves cement- és penészszag terjengett. Mostantól ezzel a szaggal fogom azonosítani Jake-et. Nedves cement és penész. Ez ő, sikamlós és visszataszító, egy férfi két énnel. Hogy szerethettem belé?

Megtervezte. Az egészet. Látta, ahogy Aiden eltűnése után szétesem, és megragadta az alkalmat, amint lehetősége adódott rá. Így, hogy a szüleim kikerültek a képből, tudta, hogy nincs, aki vigyázzon rám, és hogy képtelen leszek magamról gondoskodni. Így hát ott termett, betoppant, mint egy fényes páncélú lovag, és a védelmezőm és gyógyítóm lett. Ismét ecsetet adott a kezembe. Segített munkát találni. Talpra állított, kezét folyton a hátamon tartva, hogy megtámasszon.

Rob lehajtott fejjel lépett ki a garázsból. Amikor közelebb jött, átölelt.

– Nem lett volna szabad elmennem. Annyira sajnálom, Emma. Nem lett volna szabad itt hagynom téged, hogy egyedül gyászold Aident. Rohadt önző voltam, és sajnálom.

Bár én is átöleltem, közben üresnek éreztem magam. Most már megértettem, hogy járhat Aiden holdkórosként az életben, anélkül, hogy egyetlen szótagot is kiejtene. Átéreztem. A szívem elfonnyadt a bordáim között, alig dobogott. Minden érzés elpárolgott belőlem.

Rob lezárta a garázsajtót, és visszaindultunk a furgonhoz. Amint beültünk, levette a sapkáját, és letörölte az esővizet az arcáról.

– A rólad és a másik lányról készült kiskorú képeken kívül nincs odabent semmi. Legalábbis semmi olyasmi, ami bizonyítaná, hogy megölte a szüleidet – összegezte. – Semmilyen emléket nem őrzött meg róla, ha ő tette, csak azokat az újságkivágásokat, és azokról, gondolom, azt is lehet mondani, hogy csak azért tartotta meg őket, mert a megszállottad volt. De szerintem ő tette. Úgy van értelme. Beleillik mindebbe a hazugságba.

– Valóban? – csattantam fel. Alig kaptam levegőt, így csak nehezen bírtam kiejteni a szavakat. – Most már rögtön következtetéseket vonunk le? Ő… ő a férjem, én pedig gyilkossággal gyanúsítom.

– Emma, komolyan úgy hiszem, hogy ő tette. És szerintem te is így hiszed.

Az volt a legbetegebb az egészben, hogy tényleg így hittem. Szerettem volna, ha tévedek, de akkor is így hittem.

– Nem a te hibád, Em. Kihasznált, ahogy azt a lányt is kihasználta. Ezt teszi.

– Tudom… csak… – Lebámultam a hasamra. Lehetséges, hogy egy gyilkos gyerekét várom? – Hogy szerethettem belé?

– Valóban ez történt? Nem csak a biztonságba szerettél bele, amit biztosított? Ha tényleg szeretnéd, itt lett volna köztünk ez a szikra?

Legyintettem egyet.

– Az… az Aiden visszatérése miatt volt. Az érzéseink teljesen összekuszálódtak. – Próbáltam nem tudomást venni sértett tekintetéről. – Hogy lehet, hogy a rendőrség semmilyen bűncselekmény jelét nem találta, amikor anyu és apu halálát vizsgálták?

– Talán azért, mert nem gondoltak rá. A szüleidnek nem voltak ellenségeik. Senki nem számított rá, hogy meggyilkolják őket.

– Fel kell hívnunk a rendőrséget – mondtam.

Rob bólintott.

– És ki kell találnunk, mi legyen a következő lépés. Most ebédidő van. Még az iskolában van, igaz?

– Igen.

– Elmegyünk hozzátok, és összeszedünk pár holmit. Aztán lakhattok nálunk a fogadóban.

Megráztam a fejem. Bármennyire utáltam is ezt tenni a legjobb barátommal, muszáj volt.

– Josie-hoz szeretnék menni. Anyukád túlságosan kiszámíthatatlan, Rob. Anélkül hoz döntéseket, hogy megbeszélné őket velem, és túlságosan makacs. Állandóan azt hiszi, tudja, mi a legjobb Aidennek, és nem akarok vitatkozni vele. Különben is, napokon belül szülök, és a szüleidnél nincs elég hely. – A közelgő szülésem gondolata olyan súllyal nehezedett a vállamra, hogy hagytam megroggyanni. A furgon ablakának döntöttem a fejem. – Mihez fogok kezdeni?

Meleg ujjai a kezemet simogatták, mielőtt erősen megszorította. Az, hogy a kezem épp beleillett az övébe, melegséget fecskendezett a csontjaimba. Nem volt sok, de mégis valami volt.

– Ezúttal nem megyek sehova, Emma. Segítek neked.

Igen, de meddig? – gondoltam.

– Ezt már mondtad korábban is.

Rob felsóhajtott.

– Ezúttal komolyan gondolom.

– Honnan tudjam, hogy nem hazudsz megint? Legutóbb is hazudtál, nem igaz? Az árvíz utáni hetekben azt mondtad, sosem hagysz el, nem számít, mi lesz. Hazudtál.

– Nem hazugság, ha igaznak hiszed. Azt hittem, együtt maradunk.

Kitöröltem egy könnycseppet a szememből.

– Sajnálom. Én… csak feldúlt vagyok. Jobb, ha megyünk.

Rob beindította a motort, és végre otthagytuk a raktárudvart.

Amikor megérkeztünk Jake-hez – nem az én otthonomhoz, többé már nem –, Rob felhívta a rendőrséget, és név nélküli bejelentést tett, miszerint Jake Price drogot rejteget egy Bishoptownon kívüli garázsban. Rávettem magam, hogy lezuhanyozzak, és hagytam, hogy a forró víz lemossa rólam a garázs nedves falainak penészszagát. Aztán felöltöztem, fogtam a bőröndöt, néhány dolgot átrendeztem azok közül, amiket előző este pakoltam be, és tettem még be ruhát Aidennek. Rob annyi babaholmival pakolta tele a furgonját, amennyivel csak tudta, míg én próbáltam elérni Josie-t.

– Még mindig nem veszi fel?

Rob a kézfejével letörölte az esővizet és a verejtéket a homlokáról, és felegyenesedett. Az arca vörös lett az erőfeszítéstől, ahogy a nehéz bőröndöket kicipelte és beemelte az autóba.

Megráztam a fejem.

– Azt hittem, még nem dolgozik. Kivett pár napot, hogy Hugh eltűnésével foglalkozzon.

– Szeretnél átjönni a szüleimhez?

Az alsó ajkamat harapdáltam.

– Nem. Van kulcsom Josie házához. Elmegyünk Aidenért, aztán felhívom Josie-t, amikor odaérek. Egyelőre hagytam neki hangpostaüzenetet.

– Biztos vagy benne, hogy neki rendben lesz így?

Hirtelen görcs hullámzott végig a hasamon, mire kétrét görnyedtem.

– Emma?

Ahogy enyhült a fájdalom, felegyenesedtem.

– Jól vagyok. Josie-nak is jó lesz így. Én is megtenném ezt érte az adott körülmények között, úgyhogy nem lesz vele baja.

Rob bólintott, hogy akkor felőle rendben, de közben összevonta a szemöldökét.

– Biztos, hogy jól vagy?

– Csak rúg a baba.

De közben egész testemben reszkettem. A fájdalom sokkal erősebb volt, mintha csak a baba rúgott volna, és azt sem tudtam, hogy Josie befogad-e. Csak annyit tudtam, hogy nem akarok Rob szüleinek a közelében maradni azok után, hogy az anyja úgy kijátszott és felzaklatta Aident, az apját pedig bevitték kihallgatni a rendőrök. Nem. Olyan helyre kellett mennem, ami biztonságos Aidennek. Bár a dolgok kissé kaotikusak lettek Hugh eltűnése miatt, de ennek ellenére úgy véltem, hogy Josie a legjobb választás. Úgy tűnt, Hugh nem jön vissza, legalábbis nem belátható időn belül, így lakhatok Josie-nál egy-két hétig, amíg megszülöm a babát, és kereshetek magamnak saját lakást a faluban.

Képtelen voltam elhinni, hogy ilyen válaszúthoz ért az életem, de ez történik, ha az ember kezéből minden kicsúszik. A legrosszabb az volt, hogy hagytam, hogy Jake egyre inkább uralkodjon felettem. Hagytam magam meggyőzni, hogy eladjam a szüleim házát. A pénzemet egy közös bankszámlára tettem. Olyan munkát választottam, ahol vele dolgoztam. Mindezt a sok hülyeséget azért tettem, mert szerettem, és bíztam benne. Mindezt megbántam, amikor visszaültem Rob furgonjába, és figyeltem, ahogy az eső egyetlen absztrakt festménnyé mossa össze Bishoptownt. Egy idő után azonban felhagytam azzal, hogy folyton megbánjam a döntéseimet. Senkinek sem lenne szabad megbánnia, hogy szeret és megbízik egy másik emberben. Igen, néha rossz emberre vesztegetjük a szeretetünket és a bizalmunkat, de ez még nem jelenti azt, hogy egyáltalán nem szabadna megtennünk. A szívet védeni kell, de nem kényszeríthetjük bezárkózásra. A mellkasom mélyén lévő fonnyadt kis széndarab egykor tele volt szeretettel. Ám ahogy felvettük Aident, és továbbhajtottunk Josie-hoz, nem volt benne semmi más, csak gyűlölet.

39

KÉSŐ DÉLUTÁN ÉRTÜNK JOSIE-HOZ. Napnyugtáig még órák voltak hátra, de szinte sötét volt az eget takaró felhőktől. Kinyitottam a furgon ajtaját, és kidudorodó hasamat fogva kiszálltam. Az eső összefüggő zuhatagként ömlött, mire fejben azonnal visszarepültem arra a végzetes napra tíz évvel azelőtt, amikor elveszítettem a fiam. Ám ezúttal ott állt mellettem. Az egyik kezemmel a karjába kapaszkodtam, a másikkal megigazítottam az esőkabátja kapucniját. A kapucni alatt ott volt ő, némán, mint egy templomi egér, sápadtan, mint a nyers krumpli, és élettelenül, mint egy próbababa. A fiam. A fiú, akinek, amióta csak visszajött hozzám, minden reakciója romboló és erőszakos volt. Átöleltem a vállát, és odakísértem a házhoz.

– Szerinted a rendőrség kiment már a garázshoz? – kérdeztem Robtól, túlharsogva a szelet. – Stevenson nem telefonált.

– Felhív, amint levonják az egyértelmű következtetést. Legalább itt biztonságban vagy, távol tőle. A nap végére letartóztatják.

Lehajoltam, hogy elővegyem a tartalék kulcsot egy cserepes virág körül elrendezett díszkőrakás alól. Bishoptownban igazából semmi sem történik. Nincsenek betörések, így senki nem vigyáz annyira a házára. Előhalásztam a kulcsot a műkövek alól.

– Beviszik a bournemouthi lánnyal folytatott kapcsolatáért. Otthagytam nekik elöl, úgyhogy azonnal megtalálják – mondta Rob, a kezében a legnehezebb bőröndömmel. – Aztán rá kell jönnünk, hogy tényleg Jake vitte-e el Aident, és ha igen, miért. – Rob hátrapillantott Aidenre, és lehalkította a hangját. – Aiden nem mondta nekünk, hogy Jake tette volna.

Szavai hallatán teljes kimerültséget éreztem. Túl sok mindent kellett végiggondolni. A fejemben örvényszerűen kavarogtak a gondolatok, tele olyan szavakkal, mint az emberrablás és a. gyilkosság. Lehunytam a szemem, és elhessegettem őket.

– Jól vagy? – kérdezte Rob. – Add ide a kulcsot, majd én kinyitom.

Bólintottam, átadtam neki a kulcsot, és egyik kezemmel a hasamat simogattam.

Bár átáztunk az esőtől, és a szél végigsüvöltött az alattunk lévő völgyben elterülő erdő felett, nem siettem be a házba. A hely egy boldogabb időre emlékeztetett. Már pusztán az ajtó látványa is emlékeket idézett fel Hugh és Josie partijairól, amikor Aiden még kicsi volt. Mi öten – én, Rob, Aiden, Josie és Hugh – begyújtottuk a kandallót a nappaliban, és filmet néztünk, mielőtt lefektettük Aident, és elővettük a bort meg a sajtot. Ezt a házat nevetéssel kellett volna megtölteni ahelyett, hogy két sebzett nő menedékéül szolgál. Hugh, a meglepetés szoknyavadász, aki eltűnik egy másik nővel, és Jake, a meglepetés zaklató, aki órákat tölt bezárkózva a garázsában, és bizarr portrékat fest rólam. Újabb görcs hullámzott végig a hasamon, belegörnyedtem a fájdalomba, és az ajkamba haraptam. Rob a hátamra tette a kezét.

– Vajúdsz?

Megráztam a fejem.

– Szerintem nem. Aidennel ugyanilyen fájdalmaim voltak, ezek csak Braxton-Hicks összehúzódások.

– Menjünk be, és ülj le! Polcold fel a lábad, és pihenj!

Rám mosolygott, arckifejezése félig szánakozó volt, félig merev az aggodalomtól.

– Nyugi – nevettem.

Rob elmosolyodott, majd fejcsóválva bedugta a kulcsot a zárba, és elfordította. A bőrönd olyan nehéz volt, hogy a térdével lökte előre, amikor kinyílt az ajtó, aztán lehajolt, hogy felemelje.

Először lefelé néztem Robra, de aztán felemeltem a tekintetem, és felsikoltottam. Egy nagy, nehéz tárgy sújtott le, és nagyot csattant Rob koponyáján. A súlyos tárgy mögött egy férfi állt, kivillanó fogakkal vigyorgott, arca szélesebbnek tűnt őrült mosolyától, az arcára vér fröccsent.

– Szervusz, drágám! – üdvözölt.

Megpördültem, és előrelöktem Aident.

– Szállj be a kocsiba!

De Jake megragadta a hajam, és olyan erővel rántott vissza, hogy elveszítettem az egyensúlyomat, és nekidőltem. Körmei a fejbőrömet kaparták, ökölbe szorított keze fájdalmasan húzta a hajam, és megbotlottam Rob mozdulatlan testében. Azonban nem törődtem az égető fájdalommal. Csak Aiden érdekelt, aki szobormereven állt a felhajtón.

– Szállj be a kocsiba, és zárd be az ajtót! – sikoltottam.

A kocsikulcs Rob zsebében volt, amit a szememmel próbáltam Aiden tudomására adni, de ő csak bámult rám.

– Nem megy ő sehová. Ugye, Aiden? – mondta Jake. A hangja olyan higgadt és összeszedett volt, hogy végigfutott tőle a hideg a hátamon.

Elhúzódtam Jake-től, kétségbeesetten igyekeztem magam kiszabadítani a szorításából, de a lábam nem talált stabil pontot Josie csempézett padlóján. Folyton megcsúsztam valami nedvesen. Amikor lenéztem, láttam, hogy Rob vörös vére az, ami átszivárgott a cipőmön, és egy rövid pillanatig olyan ártatlannak tűnt, mint valami piros festék. Elfojtottam az émelygésem, és igyekeztem a történtekre koncentrálni.

– Hagyd elmenni, Jake! Úgyis engem akarsz.

Jake szabad keze a nyakamra szorult.

– Szeretnéd ezt hinni, mi? – Forró lehelete a fülemet csiklandozta. Éreztem rajta a poshadt, savanyú scotchot. – Gyere, Aiden! Neked, nekem és anyunak sok mindenről kell beszélgetnünk.

– Kérlek! – könyörögtem. – Kérlek, Aiden. Szaladj! Hozz segítséget!

Felsikoltottam, ahogy Jalce még erősebbet rántott a hajamon, és húzni kezdett, el Robtól és a fiamtól. Megpróbáltam teljes erőből sikítani, de a nyakamra fonódó kéz feljebb csúszott, és rátapadt a számra. Küszködtem, ahogy Jake beljebb vonszolt a házba, és Aiden közben csak állt ott, és nézte.

Mintha megállt volna az idő. Rúgkapáltam és sikítoztam Jake fogásában, Aiden meg tágra nyílt szemmel és nemtörődöm tekintettel állt az ajtóban. Félt? Érdekelte egyáltalán? Nem tudtam. Nem láttam rajta. Sírva fakadtam.

Aiden belépett a házba. Fel kellett emelnie a térdét, hogy átlépjen az apja testén.

– Jó fiú vagy, Aiden – jegyezte meg Jake. – Most húzd be azt a seggfejet a házba!

Aiden lehajolt, és beljebb vonszolta Robot. Rosszul voltam. Abbahagytam a kapálózást. Csak figyeltem, ahogy a fiam engedelmeskedik a szörnyetegnek, akihez hozzámentem.

– Vedd ki a telefont a zsebéből, aztán zárd be az ajtót, és hozd ide a kulcsot!

Aiden mindent megtett, amit Jake mondott, mintha egyfajta kábulatban lenne. Csak pislogni tudtam, ahogy a fiam átadja a kulcsot Jake-nek, akinek el kellett engednie a számat, hogy átvegye és a zsebébe csúsztassa.

– Mit művelsz, Aiden? – kérdeztem. – Miért tetted ezt?

De nem válaszolt.

40

– MIT TETTÉL JOSIE-VAL?

Jake végre hagyta, hogy kiegyenesedjek, de a könyökömnél fogva vonszolt végig a folyosón. Nem ellenkeztem, mert tudtam, hogy erősebb, és hiába próbálkoznék bármivel, ő lenne előnyben. A gondolataim tisztábbak voltak, mint valaha, a testemen végigáramló adrenalin és düh segített, hogy éber maradjak. Rob sérülten fekszik a földön, Josie pedig nincs sehol, de akármilyen nehéz lesz is, ki kell várnom a megfelelő pillanatot, bármibe kezdek is Jake-kel.

– Kissé le van most kötve.

A szája sarka kissé megemelkedett, jót szórakozott a saját viccén.

– Mit akarsz tenni velem? – kérdeztem.

Jake belökött a nappaliba, és a kanapé felé intett.

– Beszélgetni fogunk. Aiden, ülj le édesanyád mellé! Helyezzétek magatokat kényelembe! Vegyétek le a kabátokat, és ha már itt tartunk, Emma, add ide a telefonodat!

Kelletlenül megtettem, amit kért. Jake ledobta a mobilomat és Robét Barratték szőnyegére, és mindkettőt teljes erőből megtaposta, aztán berúgta a sarokba.

Rosszul voltam a látványtól, ahogy Aiden engedelmeskedik neki. Amióta a fiam visszatért a halálból, furcsamód mindig megtette, amit Jake kért tőle. Sosem értettem igazán, egyfajta megmaradt kényszerűségnek tudtam be, miután tíz évig raboskodott egy másik férfi mellett. De most? Ott volt az esély, hogy elmenjen, mégsem tette.

– Te vitted el Aident – mondtam.

Jake a homlokát ráncolta.

– Nem erről akarok beszélni.

– Szerettelek.

– És én is szerettelek, de nézd meg, mi a hála érte! Titokban a személyes holmijaim között kutakodsz, és azzal vádolsz, hogy elraboltam a fiadat.

Jake fel-alá járkált a nappaliban. Észrevettem, hogy ugyanaz a ruha van rajta, amiben munkába ment, de a tweedzakóját levette, és felgyűrte a kockás inge ujját. Inge gallérján, nyakán és arcán vércseppek látszottak.

– Nem értem, Jake. Én nem… Akartunk adni magunknak még egy esélyt. Nem? Mindent megbeszéltünk és elrendeztünk.

– Ne hazudj nekem! – köpdöste. – Jártál a személyes szentélyemben. Láttad a garázst.

Eltátottam a számat.

– Honnan tudod?

– Emlékszel a telefonra, amit tavaly karácsonyra vettem neked?

Bólintottam.

– Az iPhone-om. Igen.

– Van rajta egy iPhone-kereső alkalmazás. Azzal figyelem minden lépésedet, Emma. Azt is tudom, milyen sokszor jöttél ide. És mégis minek? Hogy panaszkodj rólam? Hogy kibeszélj a hátam mögött?

– Nem, Jake. Olyat nem tennék. – Hallottam, ahogy a fülemben dobol a vér. Minden erőmet összeszedve igyekeztem nem pánikba esni. Mellettem Aiden mozdulatlanul ült. Próbáltam nyugodtnak mutatkozni. Ha nyugodt vagyok, talán Jake-et is le tudom csillapítani. – Sajnálom, ha elárultam a bizalmadat. Esküszöm, sosem állt szándékomban. Csak rá akartam jönni, hogy mi történt Aidennel. Jake, hívj egy mentőt Robnak! Majd azt mondjuk, hogy baleset volt. Elesett, és beütötte a fejét. Később mindent megbeszélünk, de Rob elvérzik a folyosón, és szüksége van…

– Csak ez érdekel, igaz? Amióta csak visszajött Bishoptownba, úgy epekedsz utána, mint valami tágra nyílt szemű iskolás lány. Undorító. – Megállt, és megdörzsölte a halántékát. Egy röpke pillanatig felmerült bennem, hogy nekirontok és ledöntöm, de aztán folytatta a mászkálást, és az arcára kiülő eltökéltség óvatosságra intett. – Kizárt, hogy az a semmirekellő túlélte az ütést. Hugh afrikaiharcos-szobrával csaptam le. Az a holmi kőből van.

Jake felkapta a nagy kőfigurát, és a feje fölé emelte. Összerezzentem, amikor megláttam az afrikai férfi arcára kenődött vért és hajszálakat.

– Hugh bármikor hazajöhet – mondtam, és igyekeztem nyugodt, egyenletes hangon beszélni.

De Jake csak nevetett.

– Hugh aztán tudja, milyen a jó élet. Megszerez bármit, amit akar, nem számít, mi történik. Most is Vegasban dug egy tizenkilenc évessel, vagy ilyesmi. Kedvelem azokat, akik megszerzik, amit akarnak.

– Szerinted a házastársi eskü megcsúfolására büszkének kéne lenni? Szerinted a hazugság és a megcsalás csodálatra méltó?

– Mindent megteszünk, hogy a felsőbb körökben maradjunk – mondta, gúnyosan vigyorogva a kifejezésen. – De mindannyiunknak vannak vágyai, nem igaz? Mindannyiunknak vannak mélyen eltemetett titkai. Lefogadom, nem tudtad, hogy Hugh Amy Perryvel kefélt, ugye?

Összevontam a szemöldököm.

– Nem, ezt nem tudtam.

– Hugh szerint igazi vadmacska az ágyban. Benne volt pár kemény dologban. Nem úgy, mint te, gyönyörű feleségem. De nem azért vettelek el, mert lepedőakrobata voltál, hanem mert megtört, és ez tetszett. És nem, nem arra gondolok, amikor belevágtad azt a kést a csuklódba, hanem még előtte. Még Aiden előtt, még minden előtt. Már az iskolában is. Már akkor láttam, ki vagy, mielőtt te magad rájöttél volna. Irányításra volt szükséged. Olyan voltál, mint egy őzike a jégen. Ha nincs melletted valaki, aki megmondja, hova lépj, megcsúsznál, és addig siklanál, amíg bele nem esel a vízbe. – Most már abbahagyta a járkálást. Higgadtabbnak tűnt, de ez még nyugtalanítóbb volt, mint zaklatottsága. – Szükséged volt rám, de te ahhoz az idiótához fordultál, ott a folyosón.

– Kérlek, Jake! Ha egy kicsit is szeretsz, hívj egy mentőt Robnak! Hagyd elmenni Josie-t és Aident, és akkor kettesben beszélgethetünk.

Jake felnevetett.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy manipulálni próbálsz? Azt hiszed, ostoba vagyok? Azt hiszed?

– N-nem – dadogtam.

Bár az adrenalin még ott lüktetett az ereimben, kétszer annyira rémült voltam, mint amennyire dühös. Még sosem láttam Jake-nek ezt az oldalát, és ijesztő volt. Veszélyes. Végig egy veszedelmes emberrel osztottam meg az ágyam, és még csak nem is tudtam róla. A tekintetem körbejárt a szobában, lehetséges fegyvert keresve. Semmit sem találtam, amit elérhetnék.

Jake felsóhajtott.

– Tényleg azt hittem, hogy te vagy minden, amire valaha vágytam, amire valaha szükségem volt, de ha most rád nézek, alig látok valamit, Emma.

– A te gyermekedet várom. – A hangom reszelésen hangzott, ahogy próbáltam elfojtani a sírást. – A kislányunkat.

– Igen, tudom – csattant. – De érdekel ez téged egyáltalán? Állandóan csak Aiden miatt panaszkodsz és nyafogsz, aki egyébként egy senki, csak egy szánalmas, hibbant kölyök, míg a kisbabánkat veszélynek teszed ki. Mindent előtérbe helyezel, kivéve engem és a gyerekünket. Azt hittem, amint összeházasodunk, mindezt magad mögött tudod. A megfulladt fiút. A szerelmedet, aki elhagyott. A szüleidet, akik meghaltak. Azt hittem, tényleg továbblépsz, és végre-valahára észreveszel engem. De sosem tudtál ezekről megfeledkezni, igaz? Mindig minden róluk szólt, és sosem rólam, hiába vagyok én a legjobb dolog, ami valaha történt veled. Csak nézd meg, mennyi mindent adtam neked! Egy munkát olyanokkal, akiket szeretsz, egy otthont, amit imádsz, olyan életet, amiért a legtöbb nő ölni tudna, és mégsem vagy képes a hálára.

Szólásra nyitottam a számat.

Rá akartam kiáltani, megmutatni neki, hogy több van bennem, mint amennyit felfogni képes, hogy sosem tud úgy megtörni, ahogy azt képzelte, de csak egy nyöszörgő hang tört elő belőlem. A hasamat fogva előredőltem. Újabb görcs szorította össze a méhem. A testem felforrósodott a fájdalomtól, a homlokom verejtékezni kezdett. A hátamból indult ki, és végigsugárzott rajtam, a hasam kőkemény lett.

– Jake – mondtam. – Mentőt kell hívnod. Azt hiszem, vajúdok.

Most először a kétely halvány jele látszott Jake arcán, ahogy az állkapcsa megfeszült, és a szeme résnyire szűkült.

– Még van néhány nap a szülésig.

– Mit érdekli a babákat az előre kiírt időpont. Hívj mentőt!

Megrázta a fejét.

– Még nem folyt el a magzatvized. Különben sem végeztünk még a beszélgetéssel.

Megmasszíroztam a hasam, és próbáltam nem gondolni arra, hogy mi lenne, ha itt vajúdnék, ebben a szobában, miközben a volt szerelmem a folyosón haldoklik, a férjem érzelmi kínzásnak vet alá, a traumatizált fiam mozdulatlanul ül a jobbomon, a legjobb barátnőm pedig megkötözve fekszik az egyik fenti szobában. Mit követtem el, hogy idáig jutottam? Milyen hibát vétettem, hogy nem láttam ezt előre?

– Mit akarsz még nekem mondani? – kérdeztem keserűen. – El akarod mondani, hogyan raboltad el a fiamat és zaklattad egy évtizeden át? Ezt akarod elmondani? Miért tetted, Jake? Valami beteges, irányításmániás fantáziából, hogy elvegyél tőlem mindent, és megnézd, mi történik? Csak egy játékszer vagyok a számodra? Amivel kísérletezhetsz? Vagy egyfajta robotrabszolgává akartad változtatni Aident, hogy mindent megtegyen, amit kérsz, ezért a pillanatért, amikor is megmutathatod, hogy milyen egy rohadt aljas ember vagy? És mi van a szüleimmel? Mit követtek el ellened?

– Miután meghaltak, egyedül maradtál – vigyorgott önelégülten. – Ez hasznos volt.

A vérem felforrósodott a dühtől.

– Gyűlöllek. Követtél engem. Megölted a szüleimet. – Nem voltam hajlandó elbőgni magam. Nem adom meg neki azt az elégtételt, hogy sírni láthat. – Aznap, amikor megpróbáltam megölni magam, hol voltál? Honnan tudtad?

– Beépített kamerával – vigyorgott még szélesebben. Örömét lelte a tényben, hogy a bolondját járatta velem.

– Milyen aljas vagy – ismételtem.

– Nem vagyok aljas, Emma. Csak szabad. Azt teszem, amit akarok.

– És az az álmod, hogy művészetet taníts egy gimnáziumban? Ki a fene vagy te? Egyszerűen csak szánalmas vagy.

– Nem igazán érdekel a tanítás. Ez csak egy könnyű módja annak, hogy elnyerjem az emberek bizalmát. A tanárok barátságosak és elbűvölőek. A művészettanárok pedig, akik tweedzakót viselnek, még megnyerőbbek.

– De azt a bournemouthi lányt is tönkretetted, igaz? Lehet, hogy valahogy meggyőzted, hogy ne beszéljen a kis viszonyotokról, de az a Facebook-fotó mindent elárul.

– Katie fiatal volt, és hibázott. Majdnem olyan megtört volt, mint te. Szerette, ha megmondják, mit tegyen. Szerette, ha irányítják. A legtöbb nő élvezi.

– Mit tettél Josie-val, Jake? Bántottad?

Megremegett az alsó ajkam. Hogy nem vettem észre, hogy ennyire megveti az embereket? Hogyhogy sosem tűnt fel, mennyire gyűlöl mindenkit? Mindez teljesen rejtve maradt előttem. Abban a garázsban rejtegette az igazi arcával együtt. Oda zárta be a megszállottságát.

Lassan átvágott a szobán a kandallóhoz, és leemelt egy fényes tárgyat a párkányról. Elhűlve kaptam levegő után. Egy hosszú, éles kés volt a kezében, szélesebb egy szakácskésnél, elefántcsontszínű felülettel, sima markolattal. A gyomrom görcsbe rándult, amikor rájöttem, hogy az csont.

– Hugh-tól kaptam ajándékba – magyarázta. – Vadászkés. Azt mondta, valószínűleg nem helyeselnéd, így elrejtettem. Helyénvalónak tűnik, hogy most az ő otthonában használjam.

– Jake – suttogtam. – Mit akarsz azzal kezdeni?

– Befejezem, amit tíz évvel ezelőtt elkezdtem – sziszegte.

41

AZ IZMAIM MEGFESZÜLTEK, a szőr felállt a karomon attól, ahogy Jake a kezében forgatott késre meredt. Igyekeztem figyelmen kívül hagyni a belsőmet megcsavaró harmadik összehúzódást. A kezem ökölbe szorult, a körmöm mélyen a tenyerembe vájt.

– Ezt már régóta el akartam mondani neked, Emma. – Jake mosolya felfedte azokat a fehér fogakat, amiket egykor olyan vonzónak találtam. Helyes Hewitt. – Ez valójában egy vallomás. Olyasmi, amire akkoriban nem voltam büszke, de miután elült a kavarodás, elégedettséggel töltött el, amit véghez vittem. Ugyanis megúsztam. Legalábbis azt hittem. Csakhogy a fiad visszajött, és biztos vagyok benne, hogy csak idő kérdése, és beszélni kezd.

A körmöm fájdalmasabban hatolt a bőrömbe. Éreztem, hogy meleg folyadék gyűlik fel az ujjaimnál.

– Bár minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ismét megszabaduljak tőle, úgy tűnt, eltökélt szándékod magadhoz venni a kis vakarékot, így akár fel is fedhetem magam. – Felnevetett. – Még az a kis műsor a festékkel és a kisággyal sem változtatott a véleményeden.

– Az te voltál? – hűltem el.

Miért voltam egyáltalán meglepve? Nyilvánvalóan bármire képes volt.

– Igen, drágám, én voltam. De visszatérve a múltra… Nem akartam elmondani, de aztán elmentél a garázshoz, és olyan helyeken szaglásztál, ahol nem kellett volna. Elintézted, hogy már ne legyen veszítenivalóm. – A kés pengéjén megcsillant a fény, amikor kinyújtotta a karját, és rám vigyorgott. – Csak magadat hibáztathatod. Mindezt a szőnyeg alá söpörhettük volna, és boldogan élhettünk volna, ha nem kezdesz kutakodni. Valamikor, lehetőleg még azelőtt, hogy Aiden összeszedi a bátorságát, és beszélni kezd, gondoskodtam volna róla, hogy kisebb balesetet szenvedjen. Tragikus, de megesik az ilyesmi.

Elöntött a forróság. A mellkasom feszesre húzódott, nehezen kaptam levegőt, de kényszerítettem magam, hogy koncentráljak. Láttam, mennyire szereti Jake, ha minden figyelem rá irányul, élvezte, ahogy csüngök a szavain, várva, mikor kapok végre választ a kérdéseimre. Nem fogja megkönnyíteni. Sem meggyorsítani. Örömét lelte a szenvedésemben.

– Hadd mondjak el valamit a vad gyerekekről. Tudod, a vad gyerekeknek általában rettenetes anyjuk van. Ezek az anyák gyakran túl fiatalok az anyasághoz, és simán eltűrik a hisztit, ha a gyerekre rájön az öt perc. – Szünetet tartott, hogy lássa, a szavai elérik-e a kívánt hatást, de nem adtam meg neki ezt az elégtételt. – Amikor a többi, normális gyerek jól viselkedik, a vad gyerekek épp az ellenkezőjét teszik. A normális gyerekek tudják, hogyan viselkedjenek egy természeti katasztrófa, mint például egy árvíz alatt, de az olyan elcseszett kölykök, mint Aiden, elcsatangolnak egyedül, és úgy döntenek, játszanak egy kicsit a folyóban.

Összeszorítottam a számat, és vártam, hogy kimondja. Arcán továbbra is az az idegesítő vigyor ült, amitől felforrt a vérem. Tudta, hogy ő irányít, és ennek minden egyes másodpercét ki is élvezte.

– Láttam, hogy Aiden kisétál az osztályteremből. Láttam, ahogy végigoson a folyosókon, és kisurran az iskolából. – Elhallgatott, hogy hátrasimítsa az arcába lógó haját. Azt a hajat, amit egykor simogattam. Abból az arcból, amit csókoltam. A testén, amit megérintettem. A férfi, akivel annyiszor szeretkeztem. – Akkor már évek óta figyeltelek. Emlékszem az első napra, amikor megláttalak az iskolában a hosszú, gyönyörű hajaddal. Bizonytalanabb voltál a többi lánynál. Nem hordtál olyan kurvás szoknyákat vagy a derekad fölé húzott tangákat. Volt benned valami. A körmöd alatt festék látszott, a tekintetedet lesütötted. Elpirultál, amikor a fiúk hozzád szóltak, és észre sem vetted, ha nyilvánvalóan odáig voltak érted. – Felsóhajtott. – Olyan gyönyörű voltál. Most viszont öreg vagy, kövér, tele ezzel az ocsmány kiütéssel.

Ösztönösen, szégyenkezve a két térdem közé dugtam a kezem. Aztán rájöttem, hogy egy gyilkos áll előttem, így hát kihúztam a kezem, és ott előtte megvakartam.

– Kivártam a megfelelő pillanatot. A Katie-s ügyet elsiettem, és ezt a hibát nem akartam még egyszer elkövetni. Különben is, Katie csak az előétel volt. A főfogás te voltál, és meg akartam róla bizonyosodni, hogy készen állok rá, hogy felfaljalak. – Öklendeztem, de semmi nem jött ki belőlem. Jake mintha nem vette volna észre, folytatta a monológját. – De az a semmirekellő, az a két lábon járó sötétség Rob megelőzött. Irányításra volt szükséged, és én meg akartam neked mutatni az utat, de ő ért oda hozzád előbb, amit sosem fogok neki megbocsátani. Ezért folyik most a vére Barratték folyosójának a kövére. Ez történik azokkal, akik keresztbe tesznek nekem.

– Térj a lényegre! – csattantam fel.

Képtelen voltam ezt sokáig elviselni. Már attól is mocskosnak éreztem magam, hogy őt hallgattam. Aiden csendesen ült mellettem, mozdulatlanul és közömbösen, mint mindig. Mintha most is rajzfilmet nézne, nem figyelt egy pszichopata fecsegésére.

– Amikor megszülted Aident, beszennyeződtél, de tudtam, hogy én megmenthetlek. Csak valami törés kellett ahhoz, hogy irányíthassalak. Amikor aznap láttam, hogy Aiden kisurran az iskolából, követtem, először azért, hogy megnézzem, mit csinál. Rájöttem, hogy ez talán egy vissza nem térő alkalom, amikor egyedül találom. Talán ez az egyetlen lehetőségem, hogy megtegyem, amit már évek óta terveztem. – Megnyalta az ajkát, ahogy felidézte az emléket. – Addigra már bőrig átáztam, miközben körbejártuk az iskola épületét Simonnal. Követtem a fiad piros kabátját a szakadó esőben, egészen le a folyóig. Ott volt, csak állt, és lebámult az áradó vízre.

Eszembe jutottak a rémálmaim az Aiden eltűnését követő időkből. Eszembe jutott az a kép, ami örökké kísértett: ahogy Aiden a zubogó víz alatt lebeg a folyó csendesebb, nyugodtabb szakaszán, kék szájjal és fehér bőrrel.

Jake ujjai szorosabban markolták a kést. Karját átéléssel felemelte, ahogy egyre izgatottabban mesélt.

– Ez volt az egyetlen esélyem. Tudtam, mit tenne veled, és tudtam, hogy meg kell tennem. Mindent el kellett törölnöm, hogy tiszta lappal indulhass, Emma. Azt akartam, hogy ismét az a megtört lány legyél, akibe beleszerettem. Anyaként túl magabiztos lettél. Láttam, hogy játszottál Aidennel a parkban, és láttam, hogyan lettetek lassan egy család Robbal. Még a barátaid is megvoltak, akiket magunknak akartam: Josie és Hugh. Nem volt fair. Mindennek velünk kellett volna megtörténnie.

– Mit tettél? – suttogtam.

– Belelöktem – közölte.

– Hogy mi?

– Belelöktem a folyóba.

A fiamhoz fordultam. Üres tekintettel meredt vissza rám. Arcán nem látszottak válaszok, csak még több kérdés. Előrenyúltam, hogy megérintsem, majd visszahúztam a kezem. Aztán ismét a férjemre néztem.

– Mi történt azután, hogy a folyóba lökted? – kérdeztem.

Jake vállat vont.

– Visszamentem az iskolába.

– Nem értem.

– Azért, mert ostoba vagy. Azzal vádolsz, hogy elraboltam a fiadat, de mégis miért tettem volna ilyesmit? Én sosem őt akartam, hanem téged. Aiden csak útban van. Így, hogy itt van, semmi időd nem marad rám vagy a babára, aki benned növekszik. Csak akadályt jelent.

– Akkor ki vitte el? Mondd meg! Tudnom kell – könyörögtem.

Jake felnevetett.

– Fogalmam sincs. Valaki, aki ott volt a közelben, látta, hogy egy kölyök fuldoklik a vízben, és kapva kapott az alkalmon. Bizonyára kimentette, és hálát adott az égnek, mert így bezárhatta a beteg kis börtönébe vagy hova.

Olyan hétköznapi és érzéketlen volt a hangja, hogy a gyomrom megrándult, és epe ízét éreztem a torkomban.

– Akkor nem te voltál – mondtam alig hallhatóan.

– Hát persze hogy nem – felelte. – Azt akartam, hogy eltakarodjon az útból, ahogy a szüleid.

Hirtelen a kezembe temettem az arcomat.

Egy ágyban aludtam azzal a férfival, aki megpróbált végezni a fiammal, és aki megölte a szüleimet. A bőrömön mintha hangyák futkároztak volna. A testem teljesen lehűlt. Reszkettem, de higgadtnak kellett maradnom. Meg kellett őriznem a hidegvérem. Mindent félre kellett tennem, és arra koncentrálnom, hogy megmentsem a házban lévők életét.

– Azt mondtad, be akarod fejezni, amit tíz évvel ezelőtt elkezdtél – mondtam, és felemeltem a fejem, hogy a szemébe nézzek. – Hogy értetted?

A vigyor eltűnt Jake arcáról, a szeme most áttetszőn csillogott, mint két üveggolyó. Szokásos, kedves mosolya nélkül ijesztő volt. Lejjebb engedte a fejét, mire sötét árnyak borultak a szemére, klisés filmes gonosszá változtatva. Ám mégsem átlagos rosszfiú volt. Hanem a férjem és a gyermekem apja. Az a férfi, aki a nap végén megmasszírozta a lábam, és forró csokit hozott nekem, ha menstruáltam. Az a férfi, aki nevetett a vicceimen, és heccelt, ha rosszul használtam egy szót. Fogta a kezem a horrorfilmek alatt, és beszélgetett a barátaimmal. Meghallgatott, amikor a múltamról meséltem, és a szüleim halálának évfordulóján elsírhattam a bánatomat a vállán. Ő jelentett nekem mindent, de mindez csupán egy nagy hazugság volt.

– Mindent tönkretettél, Emma. – Hangjának hűvös éle borotvapengeként siklott végig a gerincemen. – Már nem tudom helyrehozni. Már nem tudlak azzá a megtört nővé tenni, akire szükségem van. Már túl késő mindannyiunknak. Befejezem, amit tíz évvel ezelőtt elkezdtem, aztán te jössz.

Azzal a kezében szorongatott késsel előrelépett.

42

REJLIK EGYFAJTA ERŐ A GYENGESÉGBEN, ami a legrosszabb helyzetekben tör felszínre. Életem folyamán többször jutottam olyan mélypontra, hogy azt hittem, onnan már nem bírok kimászni. Jake arról beszélt, hogyan uralkodott el rajta a benne rejlő sötétség és bírta rá, hogy megszerezze, ami kell neki. De nem ő volt az egyetlen abban a szobában, aki már megtapasztalta a sötétséget. Amikor visszagondolok arra, hogy mi történt abban a szobában, rájövök, hogy Jake újra és újra ugyanazt a hibát követte el az élete folyamán: alábecsült engem.

Mert tévedett velem kapcsolatban.

Nem voltam szárnyaszegett madár, akit a végtelenségig kínozhat. Nem voltam olyan nő, akit újra és újra megtörhet harc nélkül. Sosem szálltam vele szembe, mert sosem adott rá okot. Életem legszebb részét elragadta tőlem, és sosem azt mutatta meg, amire szükségem volt. Sosem fedte fel az igazi arcát. De most, hogy megtette, szembeszállhattam vele. Az elmúlt évtized összes fájdalma végre cselekvéssé ért bennem.

Amikor Aidenre támadt a késsel, tudtam, mit kell tennem.

Aiden összehúzta magát, én pedig kettejük közé vetődtem, és feltartottam a kezem, hogy védjem a fiamat. Jake kése a tenyerembe vágott, és felüvöltöttem, ahogy átmetszette a bőrömet. De nem adtam fel. Egyik kezemmel a kést markoltam, a bőröm szétnyílt a penge alatt, a másikat pedig meglendítettem, és orrba vágtam Jake-et.

Az ütés váratlanul érte. Hátratántorodott, így kaptam egy kis haladékot. A sérült kezemet vér borította, de nem nézegethettem a sebet, mert Jake máris újabb támadásra készült.

– A végén akartam végezni veled – mondta –, de nekem így is jó.

A szemében szikrázó dühös villanás helyét tompa, zord eltökéltség vette át. Tudtam, hogy erősebb és nagyobb nálam, de azt is tudtam, hogy élni akarok – mindkét gyermekemért. Gyorsan körbenéztem potenciális fegyvert keresve, de semmit nem találtam, csak a tévé távirányítója és egy magazin hevert ott. Még a lámpa is a szoba túlsó felében volt, és Jake elállta az odavezető utat. Ismét nekem rontott, teljes erejével rám zuhant és hátralökött. A nagy hasamnak ütközött, mire levegőért kapkodtam. Ám sikerült a jobb oldalamra helyezni a súlyomat, kibújni a hónalja alatt, és teljes erővel ellökni magamtól. Ahogy a sérült kezem nekiütődött, felszisszentem a fájdalomtól.

Jake a földre esett, de még nála volt a kés. Rátérdeltem a mellkasára, és teljes súlyommal a csuklójára nehezedtem, de az ujjaim csúsztak a vértől. Jake a szabad kezével pofon vágott, olyan erősen, hogy egy reccsenést éreztem az orromban. Nem törődtem vele, a csuklójába mélyesztettem a fogaimat. Jake a tarkómra csapott, és felüvöltött fájdalmában. A számat megtöltötte a meleg vér rozsdás íze. Még mélyebbre haraptam, amíg meg nem éreztem, hogy enyhül a fogása a késen.

Végül sikerült lelöknie magáról, de a fogam között magammal rántottam csuklójának egy darabját is. Vér fröccsent az arcomra. Vértől maszatos ujjaim nem tudták megragadni a kést, ami így kirepült a kezemből, a szoba végébe. Jake izzadt, eltorzult arccal felemelte a lábát, és rájöttem, hogy hason akar rúgni. Gyorsan jobbra gurultam, és nagy nehezen felálltam.

– Aiden, mennünk kell!

A fiam kikerekedett szemmel, rémült arccal ült a kanapén. Sietve letöröltem a vér egy részét a számról, míg Jake a csuklóját szorongatva feltápászkodott.

– Csak hagyj minket elmenni, Jake – könyörögtem.

Kész voltam bármit megtenni, hogy magamat és a gyerekeimet életben tartsam.

– Nem tehetem, Emma.

Ahogy felém indult, észrevettem a véres szobrot, amivel Jake leütötte Robot. Lehajoltam és felkaptam, Jake ütése néhány centivel elvétette az arcomat, és helyette a vállamat érte. A csapás majdnem ledöntött a lábamról, de Jake-nek mély seb éktelenkedett a csuklóján, ami lelassította, így fel tudtam emelni és hozzávágni a szobrot. Jake arcára megdöbbenés ült ki, ahogy a nehéz kőalak egyenesen állon találta, majd felbukott. Még mindig üvöltött a fájdalomtól, amikor az oldalammal rávetődtem. A szőnyegre zuhantunk. Jake a plafon felé feszítette a fejem, és a nyakam után tapogatózott. Megtaláltam a harcos szobrát, és két kézbe fogtam, miközben Jake ujjai a torkomra fonódtak.

Felemeltem a kőfigurát, és akkor valami elpattant bennem. Azt akartam, hogy meghaljon. Ez volt az a férfi, aki mindennap hazudott nekem. Aki elárulta a bizalmamat. Koslatott utánam, amikor még sebezhető fiatal nő voltam. Megölte a szüleimet, és a fiammal is végezni akart, csak azért, hogy megtörjön és olyanná formáljon, amilyenné csak szeretne. Irányított és vadászott rám. Rengeteg gyűlölet és düh gyűlt fel bennem, és a vére íze a számban már nem volt elég. Látni akartam, ahogy szenved.

Lesújtottam a szoborral a fejére, mire enyhült a szorítása. Ismét felemeltem, és ismét lecsaptam. Ezúttal Jake ujjai lehullottak a nyakamról. A vér vékonyan legördült a homlokán, és pocsolyába gyűlt a szőnyegen. Ismét felemeltem a szobrot.

Aztán megtorpantam.

Aiden énekelt.

Ugyanazt a dalt, amit akkor hallottam tőle, amikor Robbal veszekedtünk. Halkan csendült a hangja. A magas hangokat is könnyedén kiénekelte, a dallammal emelkedve és süllyedve. Gyönyörű hangja volt, mint egy kóristafiúnak, amitől könnyek gyűltek a szemembe. Leejtettem a szobrot, és a hasamat tartva lemásztam Jake-ről, aki mozdulatlanul hevert. Megöltem. Ökölbe zártam, majd ismét szétnyitottam az ujjaimat. Próbáltam összeszedni magam, mielőtt lehajoltam, és keresgélni kezdtem Jake mobilját. Nem volt ott. A vonalas telefonra pillantottam a sarokban álló asztalon. A vezetéket elvágták.

– Aiden – mondtam. – Mennünk kell.

De Aiden már nem ült a kanapén. A szoba ajtajából meredt rám. A szája hol kinyílt, hol becsukódott, ahogy a halk dalt énekelte, az arcán könnyek csorogtak. Felé léptem, és kinyújtottam a kezem, hátha megfogja.

– Aiden.

Elhúzódott tőlem. Ekkor jöttem rá, hogy már nem Jake-től fél – hanem tőlem. Tekintete sebesen rebbent rólam a folyosóra, majd vissza, és ráébredtem, hogy menekülőutat keres.

– Együtt megyünk, Aiden – mondtam. – Keresek egy telefont, felhívom a mentőket és a rendőrséget, aztán megnézem, hogy apu és Josie jól van-e. Aztán kimegyünk, és a kocsiban megvárjuk, amíg ideérnek a rendőrök. Jó lesz így, Aiden?

Egy másodperccel sem akartam tovább maradni abban a házban.

De a dala csak hangosabb lett. Remegve megrázta a fejét. Hátra nézett a folyosóra.

– Arra nem tudsz kimenni – mondtam. – Zárva van az ajtó.

Aiden ökölbe szorította a kezét, és nekem rontott. A hirtelen támadás teljesen váratlanul ért, így le tudott dönteni a lábamról. A hasamat egy újabb összehúzódás rántotta görcsbe, így Aidennek volt ideje átkutatni Jake zsebeit, és elővenni Josie bejárati ajtajának a kulcsát. Mire sikerült felülnöm, Aiden már eltűnt a szobából, és hallottam, hogy fordul a kulcs a zárban.

– Ne! – kiáltottam, de hiába, az ajtó kinyílt.

Gyorsan a sarokhoz másztam, ahova Jake a törött telefonomat rúgta. A kijelző berepedt, de így is tudtam lapozni az alkalmazások között. Felhúztam magam, és a folyosón Robhoz siettem, aki a szőnyegen hevert. Lehajoltam, hogy ellenőrizzem a pulzusát.

Amikor Rob felemelte a fejét, majdnem felsikítottam.

– Kövesd… a fiút… – krákogta.

Bólintottam.

– Hívok egy mentőt.

Belesajdult a szívem, hogy ott kell hagynom, de követnem kellett Aident. Amilyen gyorsan csak tudtam, kisiettem a házból, és tárcsáztam a 999-et. Szerencsére Aidennek nem jutott eszébe, hogy bezárjon a házba.

– Megtámadtak a barátom házában – magyaráztam, amikor a telefonkezelő fogadta a hívásomat. – A férjem megtámadta az exemet. Azt hiszem, súlyosan megsérült, de nem tudom biztosan. Bántotta a barátnőmet is… azt hiszem, odafent van megkötözve, de nem láttam. Az is lehet, hogy megölte. Azt hiszem, megöltem a férjemet. Leütöttem egy szoborral, de csak azért, mert rátámadt a fiamra. Kés volt nála. Küldjön egy mentőt! Most mennem kell. A fiam elszaladt.

Megadtam neki a címet, majd letettem, még a nevemet sem árultam el.

Ahogy a kavicsos ösvényen loholtam, épp hogy ki tudtam venni Aiden alakját a sötétben. Az út felé tartott. A tőlem telhető legnagyobb sebességgel igyekeztem utána, és közben a telefonomat nyomkodtam. Fel kellett hívnom Stevenson főfelügyelőt. Csak ő ismerte az ügy részleteit.

Az első csengetésre felvette.

– Emma vagyok. Jake megtámadta Robot, Aident és engem. Azt hiszem, megöltem. Josie Barratt házában van. Aiden pedig elszaladt, most őt követem.

– Ne! Emma, maradjon ott, ahol van! Azonnal indulok.

– Utána kell mennem.

Megálltam, mert egy újabb összehúzódás hullámzott végig rajtam. Fogalmam sem volt, milyen gyakoriak. Ötpercenként jöttek? Nem tudtam volna megmondani.

– Emma? Jól van?

– Vajúdok.

– A fenébe! Maradjon ott, ahol van! Küldünk egy mentőt…

– Már hívtam őket. – Előttem, szinte beleveszve az ömlő esőbe, Aiden hirtelen lekanyarodott az útról. Letántorogtam a meredek dombon, hogy jobban lássam. – Azt hiszem, Aiden az erdőbe tart.

– A Rough Valley-be? – kérdezte Stevenson.

– Igen. Szerintem odamegy.

– Máris megyek.

– Megtalálták a garázst? – kérdeztem.

– Igen – válaszolta.

– Akkor jó – feleltem, és letettem. Telefonálás közben nem tudtam tartani a lépést.

Láttam, hogy Aiden lassít, amikor átlépi a Rough Valley határát. Mintha próbálna rájönni, melyik irányba induljon. Ez arra utalt, hogy egy konkrét helyre tart. Okkal készült bemenni az erdőbe.

Követtem őt a sötét, sűrű fák felé, a cipőm megcsúszott egy füves buckán. A talaj sáros volt. A ruhám átázott, de a zivatar legalább lemosta az arcomról a vér nagy részét. A fejem lüktetett Jake ütéseitől, a tenyeremen lévő mély vágás fájt és vérzett, de eltökéltem, hogy nem hagyom, hogy a fiam látótávolságon kívülre kerüljön. Tíz évvel ezelőtt elragadták tőlem, és nem fogom hagyni, hogy ez még egyszer megtörténjen. Soha többé nem akartam szem elől téveszteni.

Becsörtettem a fák közé. A nedves fű a farmeremre tapadt. Olyan gyorsan szedtem a lábam, amennyire csak tőlem telt az adott körülmények között, és akaratom ellenére is eltöprengtem, hogy vajon volt-e már olyan vajúdó nő, aki valami hasonlón ment keresztül. Aztán rájöttem, hogy persze hogy volt. Hiszen a nők a háború sújtotta országokban is szülnek, míg az életükért menekülnek. A gyerekek a legrémesebb körülményeket is túlélik. Az emberek erős, ellenálló, eltökélt lények. Összeszorított foggal botorkáltam tovább, elszántan, hogy a kisbabám megvárja, amíg ennek vége. Ki tudok tartani addig, amíg megbizonyosodom róla, hogy Aiden is biztonságban van.

A nap lemenőben volt. Az eső a lehullott leveleket csépelte, vizes avarszőnyeggé változtatva a talajt. A jeges eső ellenére kimelegedtem. Az erőfeszítés, hogy a szokásosnál gyorsabb tempóra ösztökéljem várandós testemet, megtette kártékony hatását, sajogtak az izmaim, de határozottan tartottam a célom felé. Megtalálom a fiamat, és biztonságba viszem.

Aiden fürgén mozgott, és ez megnehezítette, hogy kövessem piros pulóverét. Folyton az a nap járt a fejemben, amikor a piros kabátját előhúzták a folyóból. Ez ma nem történhet meg. Soha többé nem fog megtörténni, erről gondoskodom.

Aiden lassított, tétován forgolódott. Próbált rájönni, merre menjen.

– Aiden! – kiáltottam. – Kérlek, ne félj! Csak hadd sétáljak veled!

Megfordult, és rám meredt. Fantomszerűnek tűnt a sötét erdőben sápadt arcával.

– Beszélj hozzám! – kértem. – Tudom, hogy képes vagy rá. Kérlek, beszélj hozzám, és mondd el, mit tervezel! Segíteni szeretnék.

De nem felelt. Folytatta útját a fák között, úgy siklott közöttük, akár egy kísértet.

Újabb összehúzódás görcse hasított a hasamba, mire kétrét görnyedtem a fájdalomtól. Igyekeztem nem törődni vele, hogy követhessem Aident az erdőben. Meglepetésemre, miután elült a fájdalom, és felnéztem, azt láttam, hogy Aiden megállt. Egyenesen felém nézett. Amikor jobban lettem, ismét elindult.

Azt akarta, hogy kövessem.

43

NÉHA, AMIKOR MAGAMHOZ ÖLELEM AIDENT, olyan, mintha érezném az erdő illatát arról az estéről. Nem teljesen kellemes illat. Érezni benne a fenyő és az esővíz friss illatát, de ehhez hozzájön még a nedves levelek dohos, a sár penészes, földes szaga és a vér fémes, enyhe nyoma. Valahányszor eszembe jut az az este, és hogy a ruháim menynyire átáztak az esőtől, borzongás fut végig a hátamon. A lábam megfájdul a nedves levelekben és sárban csúszkálás emlékétől. Összeszoruló mellkasom emlékeztet rá, milyen nehezen szedtem akkor a levegőt. A gyomrom görcsbe rándul, amikor eszembe jut a vajúdás fájdalma.

Hogy jobban örülnék-e annak, ha ezek nélkül a gondolatok nélkül szoríthatnám magamhoz a fiamat? Természetesen. Annak is örülnék, ha úgy csukhatnám le a szemem, hogy ne Rob vérét lássam Josie folyosójának kőlapján, vagy Jake tompa, eltökélt pillantását, ahogy Hugh vadászkésével felém közeledik.

Ahogy követtem a fiamat az erdőn át, tudtam, hogy bármit akar is nekem mutatni, az mindent megváltoztat. Egy részem félt ettől. Egy másik alig várta. Válaszokat akartam, amikhez Aiden volt a kulcs, ahogy mindig is.

Mégis helyénvalónak tűnt, hogy ilyen kimerítő ez az út. Ez Aiden története volt, nem az enyém, hosszú és szívfacsaró történet, így ha az elviselt fájdalmának egy szemernyi részét is megtapasztalhattam, azzal úgy éreztem, közelebb kerülök hozzá. Lassan behoztam a köztünk lévő távolságot. Legszívesebben az övébe csúsztattam volna a kezem, hogy érezzem a melegét, de tudtam, jobb, ha nem teszem.

Vajúdtam. Efelől nem volt kétség. Az összehúzódások gyakoriak voltak, de Aidennel hosszú órákon át vajúdtam. Csak remélhettem, hogy a fiamnak lesz ideje megmutatni, amit akar, mielőtt a rendőrség ránk talál.

Azonban a fájdalom csak erősödött, ahogy egyre mélyebbre hatoltam az erdőbe. Meg kellett állnom és egy fába kapaszkodnom, amikor egy újabb összehúzódás söpört végig rajtam.

– Nem… tudok… lépést… tartani. Aiden.

Éreztem, hogy a telefonom megrezzen átázott farmerem zsebében, de nem vettem róla tudomást. Semmi kétség, Stevenson abban reménykedett, hogy rávehet, álljak meg és forduljak vissza. De most már nem volt visszaút. Különben is, még ha akartam volna sem tudtam volna onnan kitalálni. Csak annyit tehettem, hogy követem a fiamat, miközben az erdő egyre sötétebb lett.

Aiden megállt. Balra, majd jobbra fordította a fejét, és éreztem, hogy észrevett valamit, amit felismert. Jobboldalt egy nagyon magas nyírfa állt egy kisebb dombon. Aiden elég hosszú ideig meredt rá ahhoz, hogy eltűnődjem, talán már látta korábban. Egy pillanatra megálltam, hogy kifújjam magam, míg a fiam összeszedte a gondolatait. Megvizsgáltam a sebet a kezemen. Össze kell majd ölteni, de a vérzés enyhült. Kába voltam és fáradt, de tovább akartam menni.

Aiden egy enyhe lejtő mellett ráfordult egy keskeny ösvényre, ami hamarosan tisztássá szélesedett. A Rough Valley erdő fák és gyökerek kusza halma, épp ezért volt meglepő a tisztás látványa. A terület nagy része a Védett Területek Felügyeleti Szervének birtokában volt, de bizonyos részeit ingatlanfejlesztőknek adták el, abban a reményben, hogy még több otthont húzhatnak fel Bishoptownban. Volt némi erőtlen tiltakozás a tervek miatt, de a legtöbb ember nem igazán törődött az erdővel. Nem valami szép hely. Sötét és elvadult, az ember csak borzongva mer belépni ide. Nem éppen ideális sem kutyasétáltatóknak, sem kirándulóknak.

Aiden továbbment, ki a tisztásra, én pedig követtem, és majdnem orra buktam egy sima, csúszós felületen. Megfordultam, hogy megnézzem, mi az. Néhány fát kivágtak, és az ott maradt rönkön csúsztam meg. Ismét elindultam, igyekeztem felzárkózni Aidenhez. Úgy látszott, most már pontosan tudja, hová tart. Bármilyen hely volt is ez, ő ismerte, és könnyen eligazodott rajta.

A hasamat fogva bukdácsoltam a tisztás közepe felé, némán rimánkodva a bennem lévő gyermeknek, hogy még egy kicsit bírja ki. Már így is a poklot járattam meg ezzel a gyerekkel, de ilyesmire most nem volt szabad gondolnom. Aiden különösen viselkedett. A leveleket rugdosta, amire egyáltalán nem számítottam tőle a Barratt-házban történt küzdelem után. Kezdtem azt hinni, hogy végleg elment az esze. Aztán paranoiás elmém azzal az elmélettel állt elő, hogy ez valamiféle jel, és Aiden elrablója bármelyik pillanatban előronthat a fák közül egy machetével, hogy kivágja a babát a hasamból. De semmi ilyesmi nem történt. Aiden eltakarította a leveleket egy földbe vájt ajtószerűségről. Most már láttam, hogy kikandikál a talajból. Talán egy méter magas lehetett, egy természetes emelkedőbe építve. Odamentem, és segítettem Aidennek lesöpörni a leveleket, az ágakat és a sarat a nyílásról.

– Nem akartam, hogy bárki meglássa.

Hátratántorodtam. A kezem remegett. Most először hallottam beszélni a fiamat. Most először hallottam a hangját, a beszédhangját, nem azt a furcsa, magas éneklő hangot.

Egy kamasz hangja volt, és ettől majdnem térdre rogytam. Igen, már nem annak a kisfiúnak láttam Aident, akit tíz évvel azelőtt elragadtak tőlem, de alacsony termete miatt továbbra sem gondoltam rá tizenhat éves fiúként. Aztán megszólalt, és hirtelen majdnem férfi lett. Nem volt olyan mély a hangja, de egy gyerekére sem hasonlított.

Ostobán álltam a furcsa ajtó mellett, a számat hol kinyitottam, hol becsuktam. Azt akartam, hogy ismét beszéljen, de nem akartam megijeszteni. Mintha egyfajta transzos állapotban lett volna, és attól tartottam, ha megszólalok, azzal megtöröm a varázst, amit aznap este a néma erdőre szórtak. Csak a falevelek zizegése hallatszott, ahogy Aiden eltakarította őket. Amikor végzett, megragadta a kilincset, és lenyomta.

– Még nyitva van.

Ezúttal elmémmel lecsaptam a szavaira, és az emlékezetembe véstem őket. Örömteli érzés söpört végig rajtam, és a szívem összeszorult a boldogságtól. Olyan sokáig vártam, hogy halljam a hangját.

Erősen meg kellett löknie az ajtót, a forgópántok nyikorogtak, ahogy kinyílt, de látszott rajta, hogy gyakran használták. A holdfény megcsillant a sötét, fémes felszínen. Ez volt az. Ezt festette le Aiden a terápián. Ez volt az a sötétszürke szín a rémálmaiból. Az ajtó túloldalán rejlett a hely, ahol Aident tíz évig fogva tartották. Igyekeztem csillapítani heves zihálásomat.

A bejárat előtt egy dombba vájt lépcsőfok húzódott. Amint leléptem rajta, az ajtó már nem tűnt olyan kicsinek, és a fejemet lehajtva követhettem Aident a fémajtón át. Ügyeltem rá, hogy ne érjek a kilincshez. Ez most fontos volt. Itt minden részlet a helyére kerül majd, és végre igazságot szolgáltathatok Aidennek.

– Ne csukd be!

Hát persze hogy nem, gondoltam. Ez az ajtó soha többé nem lesz becsukva.

Az ajtó egy szűk járatba nyílt, ami jó néhány betonlépcsőn át lejtett. Ellenálltam a késztetésnek, hogy a sötétben megtámaszkodjak a betonfalban. Vigyáznom kellett, nehogy tönkretegyem a bizonyítékokat. A lépcső alján újabb ajtó várt. Ez nyitva állt, az ajtónyílás hiányzó fogként tátongott, nyilván sietve hagyták el a helyet. Amikor ehhez a második ajtóhoz értem, undorító bűz csapta meg az orromat.

Aiden megnyomott egy kapcsolót, de semmi sem történt. Egy ideig a folyosón tapogatózott, majd leemelt valamit egy kampóról. Újabb kapcsoló kattant, és éles fény villant. Hunyorogtam a hirtelen ragyogásban. Aiden belépett a szobába, és felkapcsolt egy lámpást. Körbement a helyiségben, újabb kis lámpásokat kapcsolva fel, a zseblámpafény közben ide-oda járt. Az erősebb fényben már ki tudtam venni a környezetemet. Egy kis szobában álltam – körülbelül egy nagyobb nappali méretének felelt meg –, amit két részre osztottak. Az egyiket súlyos, hegesztett, fémrácsos fallal választották le. A rácsok közé egy ajtót vágtak, ami szintén nyitva volt. Az ajtó közelében nehéz lánc és lakat hevert a földön. A ketrecben volt még egy kis matrac, rajta gyűrt paplannal, egy stósz könyv, egy kis íróasztal műanyag székkel, egy apró hűtő, egy mosdókagyló és egy vécé. Ez utóbbi kettő olyan volt, amilyeneket lakókocsikban látni, pumpásak rendes csap helyett.

– Itt aludtam – mutatott Aiden az ágyra.

Minden egyes szőrszálam égnek állt. Azt hittem, ennél jobban már nem fázhatok, de tévedtem. Látva a szobáját és hallva, ahogy kimondja azokat a szavakat, rettenetes megpróbáltatása még egyértelműbbé vált, és azon tűnődtem, át fogok-e még valaha melegedni. Egy forró fürdő vagy zuhany enyhítheti azt a borzongató érzést, amit az emberi kegyetlenség mérhetetlenségének tudata okoz? Ilyesmit képzeltem el. Sőt, még rosszabbat is. Üldöztek a ketrecekről, láncokról és foltos matracokról szóló rémálmok, de valahogy a valóság, a fiam igazi ketrecének a látványa rosszabb volt, mint bármi, amit elképzeltem.

Képtelen voltam megmozdulni, de kényszeredetten körbenéztem a helyiségben. A tekintetem mindent végigpásztázott, miközben Aiden elemlámpájának a fénye saroktól sarokig rebbent. Követtem a fény útját, ahogy az elzárt részről a szoba többi része felé fordult. Figyeltem, ahogy az egyik sarokban lévő alaktalan halomra esik, mire gyorsan elfordítottam a tekintetem. Még nem akartam látni, nem akartam alaposan megnézni. Inkább a berendezést vettem szemügyre: a ventilátort, a szellőzőnyílást a plafonon, a szivárgó hűtőt, a kis fotelt, a kopott játékokat, a koszos ruhákat, a kihúzott fűtőtestet, a falat tele zsírkrétarajzokkal, amiket sosem kaptam meg a saját gyermekemtől. Az összes undorító tény közül, amit megtudtam Aiden addigi életmódjáról, az zaklatott fel a legjobban, hogy ez egykor otthon volt. Itt nőtt fel a fiam. A térdem elgyengült, de kényszerítettem magam, hogy állva maradjak.

– Ő itt Beaver, a medve. De már kinőttem. Azt a képet én rajzoltam. A kínai nagy fal van rajta. Ott piknikeztem. Ez egy hegy, látod? Ez a fűtőtest. Reggelenként és esténként is fél órára kapcsolhattam be. Tovább nem használhattam, különben kifogyott volna a generátor.

Senki sem tudta. Tíz évig senkinek még csak fogalma sem volt róla, hogy ez a hely létezik. Én sem tudtam.

Hogy csinálta?

A tekintetem a sarokban heverő kupacra siklott.

– Aiden, ki az ott?

De Aiden azzal volt elfoglalva, hogy az egyik képet leszedje a falról.

– Ez te vagy. Eleinte sokszor lerajzoltalak. Most már nem ugyanúgy nézel ki.

– Aiden, ki az ott? Ki hozott ide?

A falak túl közel voltak. Nem kaptam levegőt. A testem minden egyes porcikája elnehezült a felismeréstől, hogy tudom, ki az, és hogy már korábban is gondolhattam volna rá. Olyan ostoba voltam. Hogyhogy nem jöttem rá?

– Ó, igen, ő. – Aiden szomorúnak hangzott. – Láttam, ahogy elszállnak a gondolatai. Nem akartam, de már el akartam menni innen.

A hangom megremegett, ahogy megkérdeztem:

– Hogy hívják, édesem?

De Aiden a lábamat nézte.

– Bepisiltél, mami?

Alig érzékeltem a meleg folyadékot, ami lecsorgott a lábamon és a farmeremen. Most, hogy lepillantottam, láttam, hogy elfolyt a magzatvizem, eláztatta a cipőmet, és sötét pocsolyába gyűlt a padlón.

44

AIDEN

MOSTANRA MÁR ITT KÉNE LENNIE. Ránézek az órára. Este kilenc. Hetet mondott. Szerdán jövök, kishaver. Pontban hétkor. Addig megleszel egyedül. Van kaja a hűtőben. A generátor fel van töltve. Csak három nap, kölyök, oké? Már korábban is elboldogultál ennyi ideig.

Rosszabb, amikor nem jön. Aztán jön, és megint rosszabb. De amikor napokig egyedül vagyok, félek. Kiskoromban csak fáztam és magányos voltam. Anyura, apura, nagyira és az osztálytársaimra gondoltam. Még az idegesítő kis Rosie-ra is, aki ellopta a piros zsírkrétámat. Azt kívántam, bár mind itt lennének.

Aztán nagyobb lettem, és újfajta gondolataim támadtak. Mi van, ha elromlik a generátor? Mi van, ha elmegy az áram, és itt maradok a sötétben? Mi van, ha beakad a ventilátor, és megfulladok? A legrosszabb eddig az volt, amikor a vécé tartálya eltört, vagy amikor rossz volt a gyomrom. Mindkét alkalommal bedobta a tisztítószereket a ketrecbe, és a szája és az orra elé tekert sállal, a bunker másik feléből figyelte, ahogy kitakarítok.

De így legalább volt elfoglaltságom. Sosincs semmi tennivaló, és ebbe beleőrülök. Néha hoz nekem könyveket. Szoktam tőle tollat és ceruzát is kérni, de egyszer a karomba döftem egy ceruzát, és azután már csak zsírkrétákat hozott. Azokkal rajzolok, de szeretnék jobb képeket csinálni, amikhez nem elég a zsírkréta.

Olykor levágja a hajam. Máskor lehoz egy dézsát, és meleg vizet önt bele, így megfürödhetek. Azt mondja, szeret, és van, hogy hiszek neki.

De nem akarok itt maradni, sosem akartam. Ezért zár be minden éjszakára. Aztán a bejárati ajtót is bezárja. Hallom, ahogy felmegy a lépcsőn, aztán valami kattan. Azt hiszem, két ajtó van.

Órákon át tűnődöm azon, hol lehetek. Lerajzolom, hogy nézhet ki a környék. Amikor bejön a szobába, látom, hogy saras a csizmája, ebből tudom, hogy valahol a szabadban lehetünk. Talán egy mezőn. Vagy egy farmon. Nem sok mindenre emlékszem arról a napról, amikor idehozott. Az egyik percben még a folyót néztem, a következőben egy ágyon ébredtem, fémrácsokkal körülvéve.

Semmit sem értettem.

Egyre csak anyu után sírtam, de nem jött értem. Szerintem nem tudja, hol vagyok, mert ha tudná, eljönne.

Egyszer kértem egy térképet, de nem hozott. Talán elfelejtette. Szerettem volna, ha megmutatja rajta, hol vagyunk. Anyu állandóan térképeket mutogatott nekem. A számítógépen is mutatott képeket a világ különböző tájairól, mire azt mondtam, hogy mindegyiket meg akarom nézni élőben is.

Próbáltam rájönni, hogyan juthatnék ki. Néha kiengedett a ketrecből, de nagy és erős volt, és ha bármivel próbálkoztam, felpofozott. Mostanában sok mindent megkíséreltem. Nemtom, miért. Gondolom, változom. Nagyobb lettem, és már nem szeretek itt lenni. Rosszul vagyok ettől a helytől és tőle.

A kulcsokat a zsebében tartja. Két hete megpróbáltam leütni egy tányérral, de észrevette, mit tervezek, és kikapta a tányért a kezemből.

Azután már papírtányért kaptam. Kést vagy éles tárgyat sosem ad. Nem hordhatok fűzős cipőt. Csak gabonapelyhet, kenyeret és gyümölcsöt ehetek, semmi olyasmit, amihez kés és villa kell. Hacsak nem felügyeli az étkezésem.

Ő is megváltozott. Másként néz rám. Már nem csinálja azokat a dolgokat, mint régen. Azt mondja, egyre nagyobb leszek, és már nem nézek ki jól. Ha azt hiszi, nem hallom, magában motyog arról, hogy fáradt. Fáradtnak is tűnik. Azt hiszem, már nem tetszik neki, hogy így titokban kell tartania. Néha eltűnődöm, hátha egyszer soha többé nem jön vissza. Akkor kifogyok az ételből, a vízből, az áramból, a vízből… és meghalok.

Volt idő, amikor úgy hittem, jó lenne meghalni. Akkor legalább elmehetnék máshova. De nem vagyok benne biztos, ezért úgy döntöttem, mégsem jó ötlet. Lehet, hogy egy nap kijutok majd a ketrecből, de a halál után talán nem jutok sehova, így túl kockázatosnak tűnt.

Negyed tíz. Nem fog visszajönni. Már majdnem kifogytam az ételből, és fázom. A pólóim és a pulóvereim már mind túl kicsik rám. Az éjszakák újabban hűvösebbek. Ezek szerint talán tél van. Emlékszem még, milyen a tél a bunkeren kívül. Emlékszem, hogy hóembert építettünk és hógolyóztunk. Néha mutat filmeket a telefonján. A karácsonyi filmek a kedvenceim. Szeretem nézni, ahogy a boldog családok hóembert építenek és hóangyalt csinálnak. De mindig fázni kezdek tőlük, így csak akkor nézek ilyesmit, ha meleg van a bunkerben.

Fel-alá járkálok a ketrecemben, próbálok felmelegedni. A LED-lámpám gombját kapcsolgatom. Fel. Le. Fel. Le.

Katt.

A külső ajtó.

Kaparászás.

A kulcs.

Az ajtó kinyílik.

Itt van.

– Szevasz, kölyök. Bocs, hogy késtem.

Mindig ilyen barátságosan beszél hozzám. Nem felelek.

– Hoztam finomat. Pizzát – vigyorog rám.

Bár nem akarom, de összefut a nyál a számban. Olyan éhes vagyok, hogy már fáj a hasam.

– Egy kicsit hideg. A kocsitól sétálnom kellett. Közelebb kellett volna megépítenem ezt a helyet.

Folyton panaszkodik. Főleg amikor meg kell töltenie a víztartályt.

– Hogy vagy, kölyök? Mintha fáznál. Ilyenkor húzd magadra a paplant!

Valami nem stimmel. Kerüli a tekintetem, de nem tudom, miért. Még sosem hozott pizzát. Most miért teszi? Éhesen meredek az ételre. Karba teszem a kezem, és próbálok rájönni, mi zavar.

– Szeretnél kijönni és itt enni? – kérdezi.

Bólintok.

Leteszi a pizzásdobozt az asztalra, és a zsebébe nyúl a kulcsért. Remegnek az ujjai. Miért reszket így, mintha félne? Még sosem csinált ilyet. Még az elején sem. Mindig megrémít, mennyire nyugodt és összeszedett. Ez sosem tetszett. Mindig az jutott eszembe róla, hogy vajon még mit tehet velem. Vajon még mire képes? Hamar rájöttem, hogy bármire, ezért megtettem mindent, amit mondott, mindegy, mire kért.

Beletelik pár próbálkozásba, mire kinyitja a ketrec ajtaját. Ügyetlenkedik a kulccsal. A fejét sem fordítja felém. Arrébb állok, mint mindig. Nem szabad közel lépnem a ketrecajtóhoz. A kezemet pedig ki kell nyújtanom magam elé, hogy lássa, különben kénytelen bántani, mint akkor, amikor rátaposott a bokámra. Vagy azt mondja, megint rám teszi a bilincset, mint az elején.

– Maradj ott, Aiden! – mondja rekedtes hangon. – Várj egy kicsit ott hátul!

Rossz érzésem van. Ma máshogy viselkedik. Már egy ideje gondolkozom rajta, hogy vajon tervez-e valamit. Olyan volt, mintha azon küszködne, hogy döntésre jusson valamiben. Most, ahogy elnézem, úgy tűnik, meghozta a döntését, ami nem egy kellemes döntés. Nem olyasmi, mint hogy az ember pizzát vagy kínait egyen-e, hanem valami rettenetes. Érzem. A gyomrom rándul egyet. Már nem vagyok éhes. Inkább hányingerem van.

Az ajtó kitárul, ő pedig rám néz. A szemében könnyek látszanak.

– Jó fiú vagy, Aiden. Mindig is az voltál. Szerettük egymást, nem igaz? Szerettél engem, és én szerettelek.

Nem válaszolok. Már nem vagyok benne biztos, hogy tudom, mi az a szeretet. De nem hinném, hogy ez az. Nem hinném, hogy a szeretettől olyan mocskosnak kéne magam éreznem, mint most.

Hátrál egy lépést, a szeme nedvesen csillog. Most már rám néz. És le sem veszi rólam a tekintetét. Maga mögé nyúl, az ujjai a pizzásdobozzal babrálnak.

Nem hiszem, hogy pizza van benne.

Felnyílik a doboz teteje, és megragadja a benne lévő faütőt. Ilyesmivel játszottam régebben. Rounders. Így hívták a játékot. Elütöttük a labdát az ütővel, aztán a bázisok felé futottunk. Jó voltam benne, mindig elsőnek választottak a csapatba. Elhúzódom tőle. A gyomrom már nem ugrál, most olyan, mintha egy nagy, hideg kéz szorongatná egyre erősebben és erősebben.

– Sajnálom, kölyök – mondja. – De be kell fejeznem. Ez nem mehet így tovább. Túl idős vagy. Ideje abbahagyni. Szeretnélek elengedni, de nem tehetem. Egyszerűen nem lehet, sajnálom. Akartam szerezni egy fegyvert, tudod, hogy gyorsabb legyen, de nem tudok lőni. Próbáltam utánanézni a gyógyszereknek és a mérgeknek, de azok rosszul is elsülhetnek, és azt nem kívánom neked, kölyök. Tehát így fogom csinálni. Egyetlen gyors csapással. Menni fog. Így be tudom fejezni. Tudom, hogy szeretnél meghalni. Már megpróbáltad a ceruzával. Nekem is árthattál volna, de te inkább magad ellen fordítottad. Így mindketten megkapjuk, amit akarunk, nem igaz?

Az arcomhoz emelem a kezem, és rádöbbenek, hogy sírok. A torkom kiszáradt.

– Valójában nem akarod, hogy meghaljak – mondom.

Megrázza a fejét.

– Nem, nem akarom. De így kell lennie.

– Még mindig hiányoznak a régi idők. A sátras nyaralás.

– Tudom – feleli zokogva –, de nekem nem. Ez volt minden… Miattad valóban élhettem.

– Elvetted az életem – felelem. – Nem szeretlek.

Az orrából takony szivárog.

– Ne mondd ezt, kölyök!

Lehajtja a fejét és hátrasöpri szőke haját a szeméből. A kézfejével megtörli az orrát. Ma elegáns öltözék van rajta: finom, bordó pulóver és élére vasalt nadrág. Úgy fest, mintha a tévéből lépett volna elő. Mintha a kis telefonképernyőjén lejátszott filmek egyik szereplője lenne. Olyasvalaki, akinek rendezett az élete. Orvos. Ügyvéd. Üzletember. Egyike ezeknek. Odakint valószínűleg úgy néz ki, mint mindenki más. Normális.

– Akkor is utállak, Hugh – vetem oda neki. – Mindig is utáltalak.

Ekkor rákezd arra a dalra, amit akkor énekelt, amikor átmentem hozzájuk. Amit most is énekel esténként, amikor Josie-ról, anyuról és apuról mesél. Apu most a hadseregnél van. Katona. Olykor elképzelem, hogy a gépfegyverével lelövi Hugh-t.

Hugh két kézre fogja az ütőt, kis terpeszbe áll, és kihúzza magát. Hátrálok még egy lépést. A lábam mintha kocsonyából lenne, mindjárt elhányom magam, vagy a gatyámba vizelek. Nem akarok meghalni, nem akarok. De nagyobb nálam. Ha szembeszállok vele, nyerhetek? Meg kell próbálnom. Muszáj.

– Jobb is, ha utálsz, Aiden – mondja. – Azt hittem, meg akarlak ölni. Annyira biztos voltam benne. – Lehajtja a fejét, és elhallgat. Mintha egy örökkévalóságig nyújtaná a pillanatot. De aztán hozzáteszi: – De akkor is le kell zárnunk.

Felemeli az ütőt, mintha meg akarna ütni vele, de épp amikor rákészülök, hogy rávessem magam, hogy én üssek először, felfelé lendíti az ütőt. Hangosan felüvölt, ahogy arcon vágja magát. Az orrát találta el. Én is felkiáltok, megrémít az orrából spriccelő vér és az, ahogy ismét meglendíti az ütőt, és fejbe vágja magát.

Hugh összeesik, az ütőt kiejti a kezéből. Odasietek hozzá, és lehajolok.

– F-fe-jezd be!

A szájából véres nyál csorog.

Megrázom a fejem.

Hugh kinyúl, és felém löki az ütőt.

– U-üss m-meg!

Az arcomon könnycseppek gördülnek le, az orromból takony folyik. Félek. Nem tudom, mit tegyek. Majdnem orra bukom az ütőben, ahogy arrébb lépek. Hugh ott fekszik betört, sérült arccal, feldagadt szemmel. Ha elveszem a kulcsokat, és elmegyek, még órákig fog itt heverni fájdalmak közepette. Nem tudom, milyen súlyos a sérülése. Akár meg is halhat itt egyedül. Vagy elmehetek segítségért.

A fejem furcsán kavarog, mintha képtelen lenne megbirkózni a helyzettel, mintha nem akarna dönteni.

Nem akarok dönteni.

Azt akarom, hogy ez az egész véget érjen.

Lehajolok, és felveszem az ütőt.

A fejem fölé emelem.

Amikor végzek, Hugh még ráng párat, aztán nem mozdul többet. A szeme nem olyan, mint korábban. Nem csillog és ragyog, ahogy a szemeknek kéne.

Aztán arra gondolok, milyen szerencsés, mert már nem kell emlékeznie. Minden gondolata elszállt, és már nem kell a ketrecre gondolnia.

A pólóm is véres lett. Leveszem, és feltörlöm a vért a földről. Hugh-t behúzom a sarokba, és ráterítem a pólómat, mert már nem akarom látni az arcát. Kiveszem a kulcsokat a zsebéből, és kinyitom az ajtót. Lekapcsolom a lámpát, majd kisietek az ajtón, fel a lépcsőn. Minél magasabbra mászom, annál jobban félek. Mielőtt felérnék, eldobom a kulcsokat. A levegő friss, kétszer nagyot szippantok belőle, de közben reszketek.

Sötét van, és fogalmam sincs, merre tartok, de csak megyek. A talajt levelek borítják, körülöttem rengeteg a fa. Esik. Kétszer is megbotlok.

Hugh dalát éneklem.

Aztán úgy döntök, már semmire sem akarok emlékezni. Valakik rám találnak. Tudom, ki vagyok, de nem akarom nekik elárulni. Senkivel sem akarok beszélni, és nem akarok emlékezni. Azt akarom, hogy minden gondolatom elszálljon, ahogy Hugh-nak is.

Nem akarok emlékezni.

45

GINÁNAK NEVEZTEM EL ANYU UTÁN. Az én szememet örökölte, és Jake száját, de nem fogunk arról beszélni, mennyire hasonlít Jake-re. A szülés után a nővér beengedte hozzám Aident, hogy megnézhesse a kishúgát. Fogtam az apró, fészkelődő, puha takaróba bugyolált kisbabámat, és odaadtam a fiamnak, hogy a karjába vegye. Annak a fiúnak, akitől féltem, és akit veszélyesnek hittem. A fiúnak, akit a média „vadnak” titulált és civilizálatlannak tartott a társadalomtól való elszigeteltsége miatt. Aiden finoman ringatta a húgát, mintha értékes, törékeny csomag lenne. És az is volt. Éppolyan tökéletes volt, mint Aiden, amikor megszületett. Igazi harcos. Mindketten azok voltunk. A poklot éltük át együtt, és az a jutalmunk, hogy most itt lehet velünk. Életben volt, tökéletes apróság volt, és örültem, hogy harcoltam a jövőnkért.

– Korai még látogatókat fogadni? – dugta be a fejét az ajtón Stevenson főfelügyelő.

– Nem. Jöjjön csak! – feleltem.

Az elmúlt két óra egy örökkévalóságnak tetszett. Miután Aiden rámutatott a földön pocsolyába gyűlő magzatvízre, felkecmeregtünk a lépcsőn, ki a Rough Valley erdőbe. Az összehúzódások még fájdalmasabbak voltak, mint korábban, így Aidennek támogatnia kellett, miközben nehézkesen araszoltunk a fák között. Kiabáltam. Sikítottam. Üvöltöttem.

A rendőrök nem jártak messze. Eljöttek értem, ahogy azt Stevenson ígérte. Ő ért oda elsőnek. A karomat a nyakába kanyarította, és kivezetett a sötét rengetegből, elemlámpájának a fénye fel-le ugrált, mint az Ideglelés egyik jelenetében. Míg átbotorkáltunk az erdőn, meséltem neki a föld alatti bunkerről és ketrecről.

– Azt hiszem, Hugh az – suttogtam. – Aiden nem mondja el, de a… holttestnek ugyanolyan szőke a haja. Szerintem Hugh az, és végig holtan hevert ott.

Stevenson csak bólintott.

De nem értette, mit jelent ez nekem. Az, hogy Hugh végig halott volt, azt jelentette, hogy egy szellemtől féltem. Aiden elrablója egy szörnyeteg volt. Egy kísértet. Bár egykor nagyon is valós volt. Hugh még halálában is a feje tetejére állította az életemet, egészen addig, amíg azzal gyanúsítottam a fiamat, hogy az elrablója oldalán áll. Én lettem saját magam legszörnyűbb ellensége, a paranoiám minden sarkon veszélyt sejtett, míg az igazi fenyegetéssel – a férjemmel – szemben elvakított.

Most, a kórházi fények ragyogásában Stevenson biccentett nekünk, és a babához gügyögött. Arcán őszinte mosoly látszott, és örültem, hogy mindannyian túléltük ezt a hosszú, nehéz időszakot.

– Hogy van Rob? – kérdeztem.

– Azt mondják, stabil az állapota – válaszolta. – Gondolom, még épp időben értünk oda.

– És Josie?

– Az ágyához kötözték, és kipeckelték a száját. Sokkos állapotban van, de vallomást tett. Jake felvonszolta oda és megkötözte, de néhány horzsolástól eltekintve nem esett baja.

Bólintottam. Aiden átment Ginával a szoba másik felébe, és leült a látogatóknak kitett székek egyikére.

– És Jake?

– Halott.

Ismét bólintottam. Nem fogok a sírján táncolni vagy pezsgőt bontani, de megkönnyebbültem, és ezzel nagy kő esett le a szívemről. Vége volt. Vagy legalábbis majdnem.

– És a bunker?

– Éjszaka már nem sokat tehetünk. A helyszínelőknek reggel első dolguk lesz kimenni. Aidennek vallomást kell tennie. Most… most már beszél?

– Egy keveset.

Stevenson főfelügyelő zavarban gördült hátra a talpán.

– Az jó.

– Van itt még valami – mondtam.

– Micsoda? – kérdezte Stevenson a homlokát ráncolva.

Tudtam, hogy egy nap Aiden majd elmeséli a történetét. Néhány történetet az elejétől mondanak el, és egészen a végéig folytatják. Más történetek a végüknél vagy a közepüknél kezdődnek, és így fejtik fel őket a kezdetükig. Tudtam, hogy Aiden egy egész életen át mesélhetné a történetét, de hisz előttünk állt az életünk hátralévő része, hogy a mélyére járjunk.

A Gina születése utáni héten (nem Jake halála, Hugh felfedezése vagy a Rob elleni támadás után; hanem Gina születése, egy új élet kezdete után) Aiden felfedett egy apró szigetet az óceán közepén. Ez a bepillantás egyelőre elegendő volt. Tudtam, hogy a többit is megmutatja, amikor készen áll rá.

Hogy miért voltam olyan biztos benne, hogy Aiden elmondja nekem a történetét? Azért, mert a történeteken keresztül gyógyulunk. Aidennek sokat kell gyógyulnia. Mindkettőnknek. Együtt fogunk gyógyulni.

A bunker tele volt Hugh DNS-ével. A nyomozók megtalálták még a Rough Valley erdő azon területének megvásárlását igazoló dokumentumokat is. Senki nem gyanakodott, mert Hugh több ingatlanfejlesztővel is dolgozott. Néhány cég kisebb parcellákat vásárolt az erdőből, de senki sem építkezett rá. Alig járt ki valaki a Rough Valley-be, amit Hugh ki is használt.

Miután a rendőrség nyilvános felhívásban fordult a lakossághoz információért, egy építő előállt, és elismerte, hogy felbérelték, alakítson lakhatóvá egy második világháborús bunkert. Hugh azt mondta neki, hogy amolyan „kényelmes kempingezőhelyet” szeretne kialakítani. A bunkert úgy rendezték be, mint egy lakókocsit: hordozható víztartállyal és áramgenerátorral. Hugh-nak rendszeresen ki kellett őket cserélnie, hogy Aiden életben maradjon egyedül az erdőben. Mivel a Hugh által megvásárolt terület magántulajdon volt, egyik nyilvános ösvény sem ment a bunkernek még csak a közelébe sem, ahol a fiam élt. Senki sem hallotta a generátort. Senki. Aiden azt mondta, hogy amikor megszökött, félt, hogy bajba kerül Hugh meggyilkolása miatt. Kikapcsolta a generátort, az ajtót pedig elfedte a levelekkel.

A bunker egyetlen tervrajzon vagy térképen sem szerepelt. Hugh alaposan kitervelte az egészet. Aiden mesélt arról, hogy Hugh úgy akart mindennek véget vetni, hogy megöli őt, de végül képtelen volt rá. Nem szerettem arra gondolni, hogy mi történt azon a napon, amikor Aiden megszökött a bunkerből.

Nehezemre esett egy személyként gondolni arra a Hugh-ra, aki áthívott magukhoz, aki ínycsiklandó sült húsokat készített nekünk vacsorára, és finom borokkal kínált, és arra, aki kiosont otthonról vagy a munkahelyéről, hogy meglátogassa az elrabolt fiamat a magánbunkerében. Azonban Aidentől sok mindent megtudtam Hugh-ról.

Gina születése után Josie könnyek között bejött hozzám a kórházba. A felsője kifordítva volt rajta. Finoman felhívtam rá a figyelmét, mire tátott szájjal bámult rám.

– Mondd, hogy nem tudtál róla! – szólaltam meg.

– Azt hittem, viszonya van – felelte. – Mindenki ezt mondta. Látták nőkkel. Én csak…

– Az árvíz napján. Ott voltál. Direkt tartottál fel? – kérdeztem.

Olyan gyorsan rázta meg a fejét, mint valami megszállott.

– Nem. Képtelen lettem volna. Nem tudtam volna… én…

– Semmi baj – mondtam. – Tudom, hogy nem tudtál róla. Hugh minden tőle telhetőt megtett, hogy elrejtse ezt az arcát. Nem hibáztatlak.

Előrenyúltam, és megfogtam a kezét.

– Észre kellett volna vennem. – A kézfejével letörölte a könnyeit. – Fel kellett volna ismernem a jeleket. Azok után, ami apámmal történt… Azt hittem, felismerem, ha ismét előfordul.

– Folyton az az este jár a fejemben, amikor Aiden, nem is tudom, talán két-három éves lehetett, és nálatok töltöttük az éjszakát. Hugh a karjában vitte fel Aident az ágyba. Néhány perccel később követtem őket az emeletre, és néztem, ahogy betakarja. Egy altatódalt énekelt neki nagyon halkan. Emlékszem, arra gondoltam, milyen jó apa lenne. Bementem a fürdőszobába, és sírtam, amiért nem lehet gyereketek, miközben annyira megérdemelnétek. – Megcsóváltam a fejem. – Mennyire tévedtem. Rá kellett volna jönnöm aznap, amikor Aiden azt a dalt dúdolta. Ugyanaz a dal volt. Tudnom kellett volna. Ehelyett végig egy szellemtől féltem, míg a saját férjem…

Josie könnyedén megérintette a kezem. Óvatosan.

– Mindketten maszkot viseltek.

Hugh ugyanúgy elérte, hogy Josie biztonságban érezze magát, ahogy Jake elérte velem. Álarcok mögé bújtak. Miért kéne, hogy emiatt bűntudatunk legyen? Miért kéne gyengének éreznünk magunkat? Azok, akik a sebezhető emberekre vadásznak, nem erősek – csak szélhámosok. Míg mi, többiek keményen dolgozunk, hogy az irányításunk alatt tartsuk az életünket, ezek a szélhámosok elragadják tőlünk az életünket. Lopnak és hazudnak, mert képtelenek normális kapcsolatokat kialakítani, és nem ismerik a szeretetet.

Szinte már sajnálom őket. De nem nagyon.

Amikor Josie elment, üresnek éreztem magam, de ő nem volt része Aiden történetének, és jelenleg a fiam élvez elsőbbséget, amíg az egész véget nem ér. Aiden az első.

A média még nem eresztett ki minket mohó markából. Minden újság címlapon hozta le a kisbaba figyelemre méltó történetét, aki csupán órákkal azután született, hogy a holttestet felfedezték a bunkerben. Milliónyi példány eladásában segítettünk. Azonban kitartóan védtem Aident. Figyelmen kívül hagytam minden telefonhívást és minden ajánlatot, amit kaptam. Megőriztem a hidegvérem, megtanultam, hogy ne üvöltsek rá a riporterekre.

Miután Josie kiment a szobából, kimásztam az ágyból, és megfogtam Aiden kezét. Gina a másik karomban pihent. Együtt lépkedtünk végig a kórházi osztályokon egy fényes, fehér szobáig, amiben hat ágy állt. Három mindkét oldalon. Nem volt látogatási idő, és tudtam, hogy igazából nem szabadna ott lennem, de nem érdekelt.

– Hát itt van. A kis csoda.

Rob párnáknak dőlve ült, mosolygott, a szeme vidáman csillogott. Aiden szeme.

– Szeretnéd megfogni? – kérdeztem.

Bólintott. A fején még kötés volt, és a mozdulatain látszott, hogy fájdalmai vannak, de azért odaadtam neki Ginát, ügyelve rá, hogy a fejét is tartsa, amit gondosan meg is tett.

– Hasonlít rád – mondta. Aztán Aidenre mosolygott. – Hogy vagy, pajti?

Aiden kicsit izgett-mozgott mellettem, és a lábát nézte.

– Jól.

Rob könnyes szemmel fordult felém, és összefonódott a tekintetünk. A mellkasomból melegség áradt szét a testemben. Bólintottam, és azt tátogtam: „visszatért”. Aztán Rob kezére tettem a kezem, és megszorítottam. Legalább öt percig maradtunk így. Alig hittük el, hogy itt vagyunk, életben és – főleg – egy darabban.

Miután kiengedtek a kórházból, visszamentem Jake házába, mert máshová nem mehettem. Először is leszedtem az összes fényképet, lehúztam az ágyneműt, és a ruháit összegyűjtöttem egy szemeteszsákba. Sosem lelném örömét a halálában, de ez még nem jelentette azt, hogy a holmija között akarok élni.

Amint ezzel elkészültem, már csak egy dolgom maradt, aminek Aiden történetéhez volt köze. Hugh töviről hegyire kidolgozta a gyermekrablást, de sosem hittem, hogy már a kezdetektől ezt tervezte volna. Egyszerűen nem volt értelme, hogy olyan gyereket raboljon el, akihez ilyen közel állt. Hiszen amint Aiden eltűnik, minden ismerősömnek alaposan utánajárnak. De Hugh-nak szerencséje volt. Aiden az áradás alatt elkószált a folyóhoz. Ráadásul Jake belelökte őt a vízbe. Hugh rábukkant a sodródó Aidenre, kihalászta, és elvitte a bunkerébe, míg mindenki más azt hitte, hogy Aiden vízbe fúlt.

Aztán már csak jó ürügyekkel kellett előállnia, hogy miért is tűnik el olyan gyakran (Josie-nak az üzleti utak és túlórák, a bátyjának és a kollégáinak a viszonyok meséjét adta be). Kiderült, hogy Hugh olykor napokat töltött Aidennel a bunkerben, és ott is éjszakázott. Aztán, ha tényleg üzleti útra kellett mennie, Yorkból vagy Londonból egyenesen Aidenhez sietett, hogy ránézzen, feltöltse benzinnel a generátort, és kicserélje a vizet. Nem volt egyszerű életben tartania a fiamat, de az elrablása kényelmesen ment. Túl kényelmesen.

Hiányzott egy láncszem, és pontosan tudtam, mi az. Azt is tudtam, mihez kezdek vele, miután a helyszínelők végeztek a bűntény helyszínének átvizsgálásával, mert Aiden és Hugh DNS-én kívül senki másé nem volt a bunkerban. Így csak egy lehetőségem maradt.

Aident és Ginát átvittem Sonyához és Peterhöz. Aztán visszaszálltam a kocsiba, és a bishoptowni iskola felé hajtottam. Aztán lekanyarodtam a főútról, és a Singer Lane-en mentem tovább, a harmadik házig balra. Amikor kiszálltam az autóból, kitapogattam a zsebemet, bezártam a kocsit, és bekopogtam. Mrs. White az utca túloldaláról integetett nekem az ablakán keresztül, mire visszaintegettem.

Kinyílt az ajtó, és meg sem vártam, hogy behívjanak, beléptem. A zsebembe nyúltam, elővettem a kést, és a hegyét a nő nyakának nyomtam.

– Egyedül vagy?

Habozott, de aztán válaszolt.

– Igen.

– Húzd be a függönyt a nappaliban!

A hátam mögé rejtettem a kést, és követtem be a nappaliba. Megtette, amire kértem.

Legutóbb körülbelül egy éve jártam Amy nappalijában, amikor az iskolából többen összejöttünk egy gyorskajás, filmnézős estére. Akkor rendezettebb volt. Amy most a dohányzóasztalon felejtett néhány bögrét egy halom újság mellett. Az egyik nyitva volt, és az ő arca látszott rajta egy kis buborékban, egy engem ábrázoló kép fölött, amin Aidennel éppen beszállok egy autóba.

– Már nem vagy címlapon – jegyeztem meg. – Ez bizonyára fáj.

– Mit keresel itt, Emma? – kérdezte Amy.

A háta mögé dugott kézzel elhátrált tőlem. A szeme nagyra nyílt, mint egy ijedt kiskutyáé. Láttam, hogy a mögötte lévő könyvszekrényen álló váza felé tart. Átvágtam a szobán, és felkiáltott, amikor a kés hegyét az arcához szorítottam.

– Képtelenek lesznek bebizonyítani. Ezért jöttem. Aiden azt mondta, te ültetted a fejébe a gondolatot, hogy menjen le a folyóhoz. Azt mondogattad neki, hogy milyen szép lehet, és milyen bátor dolog lenne, ha odamenne. Azt mondtad neki, hogy a hidat el fogja lepni a víz, és hogy meg kéne néznie. Azt is mondtad, hogy büszke lennék rá, amiért kioson az iskolából. Aztán direkt nem néztél oda, amikor elcsatangolt. Tudtad, hogy a többieket túlságosan leköti az áradás ahhoz, hogy észrevegyék. Ezután küldtél egy üzenetet a barátodnak, Hugh-nak, hogy közöld vele, hol van Aiden. Tudtad, Hugh milyen ember, és segítettél neki. Beteg vagy.

Amy tett még egy lépést hátra, de levertem a vázát a szőnyegre, így megspóroltam neki a vesződséget. Olyan erősen nyomtam a kést a bőréhez, hogy vért fakasztott.

– És aztán, amikor Aiden visszajött, beléptél Hugh Facebook-oldalára, és elintézted, hogy úgy tűnjön, mintha Las Vegasban lenne. Ezt… ezt a rendőrség talán rád tudja bizonyítani…

– Nem tudják – csattant fel. – Eltüntettem a nyomaimat. Hugh megmutatta, hogy kell. Tanult pár internetes trükköt, amikor a szokásának hódolt.

– Akkor, gondolom, kénytelen leszek én igazságot szolgáltatni – mondtam.

– Én egy gyereket sem bántottam – felelte. – Ez csak… én…

– Mi? – förmedtem rá. – Bökd ki! Milyen mentséged lehet arra, amit tettél?

– Együtt drogoztunk, oké? Drogoztunk és kísérletezgettünk. És egy kicsit kicsúsztak a dolgok a kezünkből. Néha fojtogatott. És mindenféléről beszélgettünk az ágyban, beszámoltunk egymásnak a legsötétebb oldalunkról. – Csillogó szemmel mosolygott rám. Nagy volt a kísértés, hogy levágjam azt a vigyort a képéről, de nem tudtam. Legalábbis még nem. – Lefogadom, fogalmad sincs, hogy az milyen, vágyni erre a fajta sötétségre. Annyira… normális vagy. Unalmas. Sosem érdemelted meg Robot. – Gúnyosan mosolygott, rémült kiskutya álcája lassan leolvadt róla. – Annyira… jellegtelen vagy. Fogalmad sincs, milyen veszélyesen élni. Azért akartam segíteni Hugh-nak, mert olyan… szabad volt. A tudat, hogy segíthettem neki, elég volt nekem. Mindennap úgy mentem munkába, hogy tudtam, valójában mi történt a fiaddal. Mindennap tudtam. Hugh egyszer még le is engedett oda, amikor Aiden aludt.

– Mi a fenéért bízott meg benned Hugh?

– Azért, mert ismert! – tört ki belőle. – Ő volt az egyetlen, aki ismert. Ezért védtem, amikor Aiden visszatért. Tudtam, hogy a rendőrség elkezd nála szimatolni, ha nem teszek valamit, hogy indokoljam az eltűnését. Ezért léptem be a Facebook-oldalára. Mindenki azt hitte, hogy viszonya van, de én rájöttem, hogy mi történhetett.

– Nem őt védted, hanem magadat – mutattam rá. – Attól féltél, hogy a viszonyod Hugh-val kiderülhet, és elvezethet hozzád. De ostoba vagy, Amy. Egyáltalán nem vagy jó ebben, nem úgy, mint Hugh. Sóvárogtál a tizenöt perces hírnevedre, miközben csöndben kellett volna maradnod. Nem jöttél rá, hogy Aiden előbb-utóbb beszélni kezd majd?

– Azt hittem, bolondként fog visszatérni – magyarázta. – Azt hittem, nincs eszénél, és soha többé nem szól egy szót sem. – Vállat vont. – Végül is a te fiad.

Elengedtem a sértést a fülem mellett.

– Gyenge vagy. Hugh irányított, és még csak észre sem veszed – mondtam. – Mindenkit irányított. Téged. Engem. Josie-t. Aident. Erre vágyott. Hatalomra mások felett.

– Nem – mondta. – Én hagytam neki.

– Szánalmas vagy.

– Nem érdekel – felelte. – Te meg egy picsa. Tudomást sem vettél rólam. Egyikőtök sem. Egy senki voltam a szemetekben. Aki csak követ titeket. Kosz a cipőtökön. Sosem érdemelted meg Robot. Ő jobb nálad.

– Beteg vagy – vetettem oda neki, és még erősebben szorítottam a kést a bőréhez. Amikor egy vörös csepp legördült az arcán, sírva fakadt.

– Ne bánts! Kérlek!

Hosszan, forrón kifújtam a levegőt, egyenesen az arcába.

– Tudod, milyen érzés volt megölni Jake-et? Láttam, ahogy elszáll az élet a szeméből. Megízleltem a vérét, amikor a fogammal feltéptem a csuklóját. A te torkodat is szívesen feltépném. – Nyöszörögve lehunyta a szemét. – Csak azért nem teszem, mert nem vagyok olyan ostoba, mint te. Nem fogom az életemet egy olyan kreténre pazarolni, mint te. Most már megvan a saját életem. Visszakaptam a fiamat és Robot. Van egy lányom. Neked mid van? Egy halom újság a neveddel. Azt sem érdemled meg, hogy börtönbe kerülj. Úgyhogy most elmondom, hogy pontosan mit fogsz tenni. Eladod ezt a házat. Felmondasz a munkahelyeden. Fogod azt az átkozott pénzt, amit a hazugságok összehordásából kaptál, és jó messzire elköltözöl innen. Soha többé nem mutatkozol itt, mert ha mégis, a hasadba mártom ezt a kést, felváglak vele, és egészen a hazudós szádig hasítalak. Megértetted?

Bólintott.

Meredek emelkedő volt. Fájt a lábam, a hátamon folyt a víz, de a látvány gyönyörű volt. Felemeltem Gina kezét, és leintegettem vele az apró, rohanó embereknek. Kenguruban ült a mellkasomon, feje a bőrömön nyugodott.

– Emlékszel erre a helyre? – kérdeztem.

Aiden bólintott.

– Kijártunk ide piknikezni.

Apránként, napról napra kiderítettem, hogy Aiden mire emlékszik, és mire nem. Emlékezett a szüleimre, az iskolára, de a kedvenc ételére vagy focicsapatára nem.

Kiterítettem a pokrócot, és letettem a piknikkosarat. Hűvös volt, a fű pedig nedves, de vízhatlan pokrócot hoztam, és mindannyian vastag rétegekbe burkolóztunk. Lecsatoltam magamról a kengurut, leültem a pokrócra, és Ginát a térdemre ültettem. Mókásan festett a kis anorákjában, csupa piros orr és arcocska.

– Hát nem csodás itt? – kérdeztem.

Aiden a térdén pihentette a kezét. Ő is tanult, mint például, hogy hogyan érintkezzen a környezetével. Már nem ácsorgott bambán, mint korábban. Kényelmesen elhelyezkedett a székeken. Nekidőlt az asztaloknak. Ha szólt a rádió, dobolt az ujjával a kocsi kartámaszán.

Bólintott.

– Azt hittem, sosem látom többé.

Még nem szoktam meg a hangját. Rövid, hirtelen mondatokban beszélt. Néha beletelt egy kis időbe, mire kiejtette a szavakat. Az állkapcsa ilyenkor úgy mozgott, mintha kimondás előtt kóstolgatná a szavakat. De büszke voltam a fejlődésére.

Egy ideig csak ültünk, és néztük a kis falun végigtekergő Ouse-folyót. Délelőtt volt, a téli nap mindent éles, ragyogó fénybe vont. A fák olyan narancssárgán virítottak, hogy megfájdult a szemem, ha rájuk néztem. Az ég olyan kék volt, hogy már inkább a tengerre hasonlított, a levegő pedig olyan friss, hogy kaparó, érdes érzést hagyott a tüdőmben, mint amikor hideg időben sportol az ember.

Az elmúlt egy évtized eseményei súlyosan telepszenek a lelkemre egészen a halálomig, de akkor és ott felderengett előttem a rám váró boldogság. Az út, amin továbbhaladhatok.

– Legközelebb a kínai nagy falra megyünk piknikezni – mondtam.

Kinyitottam a kosarat, és elővettem a szendvicseket.

– Oké – felelte.

Megtorpantam, és a fiamra néztem. Arca pirospozsgás volt, a szeme élénken csillogott. Felé hajoltam, és gyengéden végigsimítottam az arcán. Aiden a bal oldalamhoz csusszant, és a vállamra hajtotta a fejét. Eleinte furcsa volt, de pár pillanat múlva megszokta. Egy évtized óta most először belélegeztem a fiam illatát. Az orromat a feje búbjához nyomtam, és beszívtam a sampon és a tusfürdő alatt megbújó bőre illatát, mint aznap, amikor megszületett. Ahogy az orrom megtelt azzal a kissé édeskés bőrillattal, a szívem túlcsordult a boldogságtól.

AZ ÍRÓ MEGJEGYZÉSE

Őszintén remélem, hogy tetszett a könyv. Ha szeretnéd értékelni, kérlek, tedd meg. Egy pár sornyi őszinte vélemény is sokat számít nekem és a többi olvasónak, akik esetleg szeretnék elolvasni a könyvet. Ha érdekelnek az új megjelenéseim és az ingyen beszerezhető könyvek, iratkozz fel a hírlevelemre az alábbi weboldalon:

https://theblemished.us5.list-manage.com/subscribe?u=a74cf2bdeecf09efa54816060&id=3e7642bb83.

Aiden története nem szűkölködött reményben. Volt egy édesanyja, aki szerette, és mindenét kockára téve harcolt érte. Sok a fény és a remény a világban, de ha úgy érzed, hogy elveszítetted ezt a fényt, akkor ezeket az oldalakat felkeresheted:

http://www.samaritans.org/

http://www.mind.org.uk/

Köszönöm, hogy elolvastad ezt a történetet.

SARAH A. DENZIL

brit thrilleríró Derbyhire-ből. Sarah Dalton néven spekulatív irodalmi témájú könyveket ír fiataloknak, mint például a The Blemished, Mary Hades és a White Hart.

Sarah Yorkshire-ben él a párjával, ahol élvezi a festői látképet és a kissé kiszámíthatatlan időjárást.

A Saving April, Sarah első thrillerje pszichológiai betekintést enged a körülöttünk élő emberek elméjébe, akikről hajlamosak vagyunk megfeledkezni: a szomszédjaink elméjébe. Mit tudunk róluk valójában, és mi történik, miután magukra zárják az ajtót?

A friss hírekért, az új megjelenésekért és a különleges ajánlatokért csatlakozz Sarah levelezőlistájához:

https://madmimi.com/signups/177238/join

és keresd meg az írónőt

Facebookon: https://www.facebook.com/sarahadenzil/

vagy a weboldalán: https://www.sarahdenzil.com/

Sarah Daltonként pedig itt találhatod meg:

http://www.sarahdaltonbooks.com/.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

AZ ÍRÓ MEGJEGYZÉSE

SARAH A. DENZIL

Írta: Sarah A. Denzil

A mű eredeti címe: Silent Child

Copyright © 2017 by Sarah A. DENZIL

All rights reserved.

Fordította: Benedek Dorottya

A szöveget gondozta: Garamvölgyi Katalin

Cover design by Sarah Dalton

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2559-8562

ISBN 978 963 457 520 7

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2019-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Gerencsér Gábor, Zsibrita László

Korrektorok: Deák Dóri, Gera Zsuzsa

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató