Sophie Valroux titkos francia receptjei

Samantha Verant

Next21 (aug 2021)

Címke: romantikus, gasztroregény

romantikusttt gasztroregényttt

Mit meg nem tennénk a sikerért, a szerelemért…

Sophie Valroux amerikai, de Franciaországban született. Nagy álma, hogy nő létére igazi sztárséf legyen. Amikor kisgyerek volt, nyaranta a nagymamája sok mindenre megtanította az ételekről, a főzésről. Gimnázium után pedig elvégzi a konyhaművészeti képzőintézmények fellegvárának számító Culinary Institute of Americát.

Már a küszöbén áll, hogy Sophie dédelgetett álma valóra váljon, de ekkor egy pillanat alatt atomjaira hullik a karrierje: kirúgják a menő étteremből. Csőstül jön a baj: imádva szeretett nagymamája stroke-ot kapott. Sophie az éjjeli géppel Franciaországba utazik.

Gyerekszemmel úgy emlékezett, egyszerű kisbirtok volt ez, de most aprócska francia luxuskastélyban találja magát, amelynek szőlőskertje van, és amelyben két étterem üzemel. Sophie, ahogy megpróbálja újra megvetni a lábát a konyhán, apránként ráébred, már az álmai sem a régiek – lassanként megváltozott, hogy valójában mire vágyik.

Samantha Vérant

Sophie Valroux titkos francia receptjei

A könyvet nagymamám, Dorothy „Dotty” Thomas, az én drága Nagyikám emlékének ajánlom, s vele a világ összes nagymamájának, akik vegytiszta szeretettel és a legfinomabb ételekkel inspirálnak minket.

Champvert képzeletbeli falu, az életem Délnyugat-Franciaországban töltött időszaka ihlette.

L’amuse-bouche

Nincs nő, akinek ne lenne szüksége egy zsebsárkányra.

MARY BERGIN SÉF JULIA CHILDNAK

I.

Ősz

Az ételeimben az a különleges, hogy mindnek emlékezetes az íze. Lehet, hogy ez velem született, vagy talán Milánóban ragadt rám, de azt akarom, hogy minden finomabb legyen, mint amit valaha kóstoltál.

INA GARTEN

1.

Csillagszámlálás

Egy cukkini repült át a fejem felett, alig pár centiméterrel ment mellé.

Miguel, a segédem, jó érzékkel elkapta a zöldségtorpedót, aztán könnyű léptekkel odasétált a Bose hangfalhoz, és Vivaldi Négy évszak áról átváltott Madonna számára, a Lucky Star ra.

Miközben visszafelé táncolt a munkaállomásunk felé, Miguel fenekét senki sem csapkodta meg törölgetőkendővel, és nem ütögették vállon. Ehelyett a legelszántabb macsók néhány eltúlzott nyögése és morgása után az egész csapat együtt énekelt Madonnával, élen Miguellel, aki a cukkinit használta mikrofonnak.

A bolondozás úgy terjedt szét a helyiségben, mint a bozóttűz.

Mindenfelé zöldségek repültek, pár paradicsom egészséges lottyanással ért földet. Szabadság. Káosz. A szabályok messzire szálltak. Olyan szélesen vigyorogtam, hogy az arcom is megfájdult.

Miguel letette a vágódeszkára a cukkinit, és oldalba bökött.

– No, nézd csak. Sophie, te mindig olyan komoly vagy. De ebben a pillanatban úgy nézel ki, mint az a fura Cheshire macska az Alice Csodaországban című mesében – csupa fog meg tágra nyílt szem.

– Ez az én csodaországom – jegyeztem meg a karomat széttárva.

– Csodaország? Beteg vagy? – A kézfejével megérintette a homlokomat. – Egy kicsit tényleg sápadt és sovány vagy.

– Mindig is sápadt és sovány voltam – nevettem.

Amikor öt éve először tettem be a lábam ebbe a konyhába, az egész csapat a fehérnél is fehérebb arcszínemen élcelődött, és azzal csúfoltak, hogy úgyis hamarosan eltörök, mint egy porcelánbaba. De azóta bebizonyítottam nekik, hogy távolról sem vagyok törékeny – kibírtam a nagy éjszakázásokat és a korai kezdéseket, nem is beszélve az égési, vágási sérülésekről meg a zúzódásokról. Nem sokáig kellett várni, hogy elnevezzenek Scary Spice-nak, Ijesztő Fűszernek: ez közvetlenül azután történt, hogy megtanítottam a srácokat arra, hogy sohase rángassák le a gatyájukat egy olyan nő előtt, akinek osztriganyitó kés van a kezében.

– Dios mío¹, Sophie, soha, de soha nem hittem volna, hogy valaha ilyesminek a részese leszek – mondta Miguel. – Szerinted megkapjuk?

Képtelen voltam rá, hogy válaszoljak, mert a szívemet és a lelkemet is lekötötte az összpontosítás: azért imádkoztam, hogy történjen meg.

Az a hír járta, hogy most már bármelyik pillanatban kiderülhet, megkapjuk-e a harmadik Michelin-csillagot a jövő évi piros New York-útikönyvben. Városszerte sorra kapták az udvariassági telefonhívásokat a közismert konyhafőnökök – némelyikük új csillaggal büszkélkedhetett, mások csillag nélkül maradtak. Tekintve, hogy a Cendrillon vacsoraasztalaira hat hónapos volt a várakozási idő, úgy éreztük, ez a harmadik csillag csak úgy süvít felénk a maga csillogó dicsőségében.

Összekulcsoltam a kezemet, és lehajtottam a fejemet, a gerincem bizseregni kezdett. A világon minden másnál jobban vágytam erre. Azt akartam, hogy elvakítson ennek a fenséges eseménynek minden fénye és pompája.

– Chica², totálisan máshol jársz! – Miguel a csípőjével megbökte oldalról az enyémet. – Szerinted van esélyünk?

– Nos, mi egyedülálló vacsoraélményt nyújtunk – tértem vissza az álmodozásból lassú lebegéssel a földre. – A harmadik csillag már zsákban van, ebben biztos vagyok.

Miguel jobb kezével színpadiasan keresztet vetett – fentről le, balról jobbra.

– Imádkozzunk az étel és a bor isteneihez – mondtam, és mindketten felhorkantunk.

Miguel derékon ragadott, és szambázni kezdtünk. Vagy inkább mondjuk úgy, hogy minden tőlünk telhetőt megtettünk az én két bal lábammal. Igen, a csodaországom, a konyha megtébolyodott.

Normális esetben úgy működtünk együtt, mint egyetlen jól olajozott, precíz gépezet – ahogy elvárható egy két Michelin-csillagos manhattani étteremtől. Ha még élne Auguste Escoffier – a francia séf, aki az 1900-as évek elején megalkotta a konyhaszemélyzet hierarchiájában a brigádrendszert –, tizennyolc tagú személyzetünk minden egyes tagját élve flambírozta volna azért, ami ott folyt abban a konyhában.

Habár kivételes nap volt – olyannyira, hogy talán még maga Auguste is lazított volna a gyeplőn? Biztos vagyok benne, hogy neki is megvoltak az álmai. Ha a Michelin felékesíti a Cendrillont a harmadik csillaggal, onnantól engem is tárt karokkal várnak majd a világ összes konyháján, és a gondolattól, hogy saját éttermem lehet, azonnal jóleső izgalom futott végig a gerincemen. Az én világomban az egyetlen hely, ami valamiféle értelemmel bírt, a konyha volt. A hely, ahol irányításom alatt tartottam a dolgokat, ahol boldoggá tudtam tenni az embereket a főztömmel. A konyha jelentette számomra az életet.

Hirtelen az ajtó felől érkező köhécselésre lettünk figyelmesek.

Miguel a Bose-hoz viharzott, és lekapcsolta a zenét. A brigád megdermedt. O’Shea séf baktatott be komótosan, aztán megállt, és csak némán nézett, pár olyan másodpercig, amelyek egyesével is az örökkévalóságig tartanak.

A hordómellű, széles vállú O’Shea-ról ránézésre inkább azt mondta volna az ember, hogy egy dél-bostoni, vörös hajú utcai bokszoló. A kétcsillagos séf fel sem merül. Sokat poénkodtunk azon, hogy a konyhafőnökünk félig pitbull, félig ember, de semmiképp sem olyankor, amikor a közelben volt. Óriási keze volt – hihetetlen, hogy lehetett képes ennyire kecsesen forgatni a kést. De képes volt: egy tonhalat egyetlen perc alatt kifilézett.

Amikor New Yorkba jött, hogy konyhafőnök legyen, örökre maga mögött hagyta ugyan dél-bostoni életét, ám a vérmérséklete még mindig egy utcagyereké volt. De higgyék el, az a pasas igazi kulináris varázsló volt. Attól eltekintve, hogy az állandó félelem légkörében tettük, valóban a legjobbal és a legjobbnak dolgoztunk.

– Hát ez az a konyha, amit vezetek? – sziszegte dühösen O’Shea. – Vége a baromkodásnak. Kemény esténk lesz.

– Igenis, séf! – hangzott innen-onnan az ideges válasz.

Ezúttal a szokott céklavörösség helyett, ami a szokásos tirádái előtt szokta elönteni, meg a vitorlaként lebegő orrlyukak helyett O’Shea arcára széles vigyor ült ki.

– Már alig várom, hogy megmutassam azoknak a kis párizsi puhapöcsöknek, mire képes egy valamirevaló amerikai kikötői gengszter. A harmadik csillag lesz a pecsét a tervemen, hogy nyissunk egy Cendrillont a fény városában.

Erre lelkes edényzörgetés volt a válasz.

O’Shea sarkon fordult, elindult a konyha hátsó részében lévő irodája felé.

– A közös vacsorán találkozunk. Nyomás vissza dolgozni.

Magas fokozatra állítottam a robotgépet, és tökéletes, krémes pürévé dolgoztam a velouté t. Miközben belecsavartam egy citromot az alapba, hogy némi savanykásságot adjon neki, egyszer csak forró leheletet éreztem a nyakamon. A gerincemen azonnal riadt borzongás futott végig. Aztán megcsapta az orromat a pézsmás illat, illatszer, izzadság és cigarettafüst keveréke, és már nem kellett odafordulnom, hogy tudjam, Eric áll mögöttem – mégpedig túl közel ahhoz, hogy nyugodt maradhassak.

– Na, és gondolkoztál már az ajánlatomon? – kérdezte.

Felé fordultam, úgy mozdulva, hogy a szükséges néhány centi távolságot is kettőnk közé varázsoljam.

– Mondtad már O’Shea-nak, hogy felmondasz?

– Nem – felelte Eric. – De szerintem nem róhatja fel nekem.

Hiszen ő… mennyi is lehetett? Tizenhét talán, amikor Jean-Jacques Gaston felfedezte a halpiacon, nem? És nem sokkal azután otthagyta a Le Homard-t, miután megkapta a második csillagot.

– Mind ismerjük O’Shea rútkiskacsa-sztoriját. És úgy tűnik, most te következel. – Szarkazmus keveredett a hangomba. – A chef de cuisine pozícióból egyenesen a saját éttermed konyhafőnökévé lépsz elő. A csillagok legyenek veled.

Eric tenyerét éreztem a vállamon.

– A mi csillagaink össze vannak fonódva. Hagyd itt a Cendrillont, és dolgozz nekem. És azzal együtt kettőnk közt is minden újrakezdődhet.

– Most csak viccelsz, ugye? – csattantam fel, és lelöktem magamról a kezét.

– Dehogy viccelek – mondta Eric. – Akárhányszor belenézek abba a csodás zöld szemedbe, tudom, hogy végleg elvesztem.

Ugyan, tedd meg nekem ezt a szívességet, a szép, közös idők emlékére.

Szép, közös idők? Ez megbolondult? Azokat a szép időket többnyire más nők karjai közé temetkezve élte át.

– Uramatyám, te meg mit szívtál? – nyeltem vissza a nevetésemet, és kirángattam a szakácskabátom alól a nyakláncomat. Rá volt fűzve az eljegyzési gyűrűm, amit egy csillogó-villogó, ötkarátos, vajszínű gyémánt ékesített. – Ha nem tudnád, Walter és én jegyesek vagyunk.

– A gyűrűt az ujjon szokás viselni.

– Egy ilyen nagyot nem. Nem szeretném, ha beleesne a levesbe – közöltem, és visszatuszkoltam a kabátom alá. Aztán bosszankodva fújtattam. – Úgy vettem észre, hogy te meg minden héten új hónapíze-győztest hirdetsz.

– Semmit sem jelentenek – jelentette ki Eric. – Agyhalott konyhamacák. Csak a figyelemre éheznek.

Összefonta a karját a mellkasa előtt, törzsi témájú tetoválásai feketén kígyóztak elő a ruhaujja alól.

– Neked meg ugyan miféle kapcsolatod lehet egy száraz, unalmas ügyvéddel? Nem is találkoztok. Mindig itt vagy velem a konyhában. – Megrángatta a copfomat. – Mi ketten olyan jók voltunk együtt, Sophie. És ezután még jobbak lehetnénk. Valódi csapat. Ne feledd, hogy én voltam, aki vállalta érted a felelősséget, és meggyőztem O’Shea-t, hogy vegyen fel a gyakornoki idő letelte után.

– Tökéletesen bizonyítottam a gyakornoki időm alatt. És ő vett fel, nem te.

– Persze, Sophie – felelte Eric. – Gondold, ahogy akarod.

Egy pillanatig majdnem sikerült meggyőznie annak az enyémbe kapcsolódó tekintetnek. De nem. Mi végeztünk egymással. Nem vagyok hajlandó még egyszer átélni ugyanazt a fájdalmat – bármennyire csábít is Eric tökéletes mosolya.

A magasságával, az apró kecskeszakállával meg a törzsi tetoválással a karján Eric maga volt a szexi séf, teljes életnagyságban. Szeme akár a szegfűszeg – sötétbarna és kemény, a szempillája hosszú, és a teste fantasztikus. A kezdet kezdetén, amikor még fiatal voltam, ostoba, és buta remények töltöttek el, olyan nagy hatást tett rám ez a férfias vonzerő, hogy egyenesen besétáltam Eric ágyába. Imádtam figyelni, ahogy kezében a felírótömbbel, a konyhában folyó munkát irányította, és még nagy nyomás alatt is képes volt hidegvérrel cselekedni.

Ám New York városában a menő séfek sajnos olyanok, mint a rocksztárok, így a bensőséges kapcsolat hamar ellobbant közöttünk. Miután a Cendrillon megkapta az első csillagját, Ericet is majdnem ugyanolyan gyakran emlegette a Times meg a Washington Post, mint O’Shea-t, ami miatt a személye mágnesként vonzani kezdte a gasztropornó iránt érdeklődő nőket. Ha O’Shea úton volt – új éttermeket nyitott meg, vagy főzőshow-kban szerepelt –, Eric chef de cuisine pozíciója a nagyfőnökkel majdnem egyenrangúvá vált, és ő irányított mindent. Aztán, amikor egy év múlva megérkezett a második csillag is, az egója úgy felrobbant, mint egy túlhevített szuflé. A nők onnantól egyenesen megőrültek érte. Egy este véletlenül meghallottam, hogy az egyik azt mondja a barátnőjének: „Ha ezzel a séffel ágyba bújhatnék, az se érdekelne, ha a férjem szeme láttára kellene megtennem.” A Cendrillon franciául Hamupipőkét jelent, és Eric lába pontosan belefért a közmondásos üvegcipellőbe. Csak az a kár, hogy a sorozatos félrelépések is éppen az ő lábméretében léteztek.

Az a számos alkalom, és számoson itt valóban számosat kell érteni, amikor Eric más nőkkel kamatyolt, rettentően bántott, de a szakmai becsvágyam fontosabb volt, mint a szívem állapota. A Michelin-csillagos éttermeknek csupán egyetlen százalékát teszik ki azok, amelyeket nők vezetnek, és amióta az eszemet tudom, arra vágytam, hogy én is egyike legyek ennek az egy százaléknak. Ha Eric elhagyja a Cendrillont, hogy saját éttermet nyisson, megnyílik előttem a lehetőség, hogy átvegyem tőle a chef de cuisine pozíciót. Ettől jócskán megemelkedik majd az ázsióm a konyhaművészet világában, megismerik a nevemet, és a végén képes leszek felépíteni a saját birodalmamat, pontosan úgy, mint azok a nők, akiket a hosszú évek során bálványként tiszteltem.

– Öt éve dolgozom itt. És hiszek abban, hogy jól megálltam a helyemet – közöltem mélyről jövő, kissé bosszús sóhajjal. – Tudod, Eric, mi a konyhában remekül együtt tudunk működni.

De soha nem volt jó a mi úgynevezett kettősünk. És ha már a munkánál tartunk… én itt most éppen megpróbálnék dolgozni!

Eric a szívére szorította a kezét, és színlelt megbántottsággal csücsörített, aztán egy kanállal belenyúlt a levesbe, amit éppen készítettem: az étterem egyik őszi specialitását, sütőtökös velouté t, gesztenyeízű Hokkaido-tökből. Narancsos-gyömbéres főtt homárral tálaltuk. Eric kiköpte a kóstolót, megtörölte a száját egy konyharuhával, és így szólt:

– Az alap teljesen szar. Egyáltalán megfűszerezted te ezt?

– Persze – védekeztem meghökkenve. – Szó szerint követtem a séf receptjét, ahogy mindig.

A felém lendülő kanállal majdnem megbökte a számat.

– Kóstold csak meg! – utasított, én meg engedelmeskedtem, nem is volt más választásom.

– Finom – mondtam aztán. – Pont olyan, amilyennek lennie kell.

– Finom? Hát megkérdőjelezed az én véleményemet?

Tudtommal még én vagyok itt a chef de cuisine, nem te – döfött az arcom felé az ujjával. – Mi itt nem finom at készítünk. A legjobb ételeket szolgáljuk fel, és a te velouté d teljesen lapos.

Vakációra mentek az ízlelőbimbóid?

Ericben mint férfiban egyáltalán nem bíztam, de az ízlésében annál inkább. A számra csaptam, és megragadtam egy tiszta kanalat.

– Valószínűleg igazad van – mondtam, és sürgősen tettem az alapba még egy kis fahéjat, köményt meg paprikát. Gyors keverés után az orra elé tartottam egy kanálnyit. – Most jobb?

Megkóstolta. Úgy nyalta meg utána a száját, hogy összerándultam a látványtól.

– Na, tud valamit a csaj. Tökély – mondta. – Fejezd be a velouté t, és készítsd elő a ma esti entrée-t a kóstoláshoz.

– Igenis, séf!

Eric hanyagul odabiccentett, és elviharzott Alex, a sous chef irányába. Cinkosan suttogva beszéltek valamiről a csapóajtó mellett, ahogy szokták. Valószínűleg rólam, de nem érdekelt.

Eric hamarosan már nem játszik szerepet sem az életemben, sem ebben a konyhában. Eddigi életem legnagyobb álma már csak karnyújtásnyira van tőlem.

Miguel felhúzta a szemöldökét.

– A ti kettőtök sztorija évek óta halott. Miért célozgatott rá? Mi baja van?

– Egy egocentrikus pöcs. És ezenkívül messze túl sok baja van még ahhoz, hogy most nekiálljak listázni. – Mosolyt erőltettem magamra. – Összpontosítsunk a ma estére. Idehoznál még pár homárt a tartályból, míg elmegyek a szárazáru-raktárba?

2.

Sovány séfben sose bízz!

A Cendrillon specialitásai a tengeri ételek voltak, négy halas munkaállásunk volt, egy posírozáshoz, egy roston sütéshez, egy a sauté hoz és egy a szószokhoz. Én az utolsó kettő mellett teljesítettem a chef de partie feladatait, és hozzám tartoztak a konyhafőnök ajánlatába kerülő levesek is.

O’Shea szezon szerint tervezte az étlapot – mindig annak függvényében, mit lehet kapni a piacon. Ősz lévén, ami a kedvenc évszakom, dúskáltunk a zamatosnál zamatosabb alapanyagokban, amelyek után úgy sóvárogtam, mint egy függő, egy kulináris hedonista, azok a hozzávalók, amelyek láttán rögtön beindultam. Azok a csodás tökfélék és gyökérzöldségek… valódi színrobbanás: okkersárga, buja zöldek, elevenségtől sugárzó pirosak, na meg a narancsos árnyalatok… és ez csak néhány azok közül a hozzávalók közül, amelyek feltüzelték a konyhai fantáziámat. Nyaranta, a forró New York-i napokon és estéken, homlokomon sűrű izzadságpatakokkal, arról álmodoztam, miket alkotok majd ősszel, és a szememet lehunyva, fejben főztem.

Hamarosan várható volt a felszolgálócsapat, hogy megkóstolják a ma esti specialitásokat, amit a mi közös vacsoránk követ. Ránéztem a falitáblára, és megnyaltam a szájam szélét. Az amuse-bouche kérgesre pirított libamáj lesz, kísérőnek karamellizált körte, az entrée vaddisznó carpaccio, grúz padlizsánkrémmel, almával és gyömbérrel; utána a kétféle plats principaux: konyakban flambírozott sült fésűkagyló és garnélatál, sült kecskesajttal és ánizsillatú édesköménylevelekkel, ez utóbbi az én feladatom volt, a másik főétel pedig a séf által újraálmodott Wellington-bélszín zellerpürével, bébirépával és hosszúkás, vékony francia zöldbabbal.

Épp meggyújtottam egy gyufát, hogy nekiálljak flambírozni a fésűkagylót, amikor Alex és Eric körbefutották a konyhát, és ellenőriztek minden munkaállomást. Alexről leginkább az az összbenyomás élt bennem, hogy erősen izzad, és mindig levegő után kapkod. Arról nem is beszélve, milyen arccal fixírozza mindig az elöl dolgozó felszolgálónőket. Ha Eric felmond az étteremben, istenem, O’Shea, ugye nem akarhatja ezt a kéjsóvár görényt megtenni a Cendrillon arcának?

A gyufa kialudt. Meggyújtottam egy másikat.

A francba már. Én tényleg beleadtam anyait-apait. Kezdetben garde manger, hidegkonyhai szakács voltam, az előételek, miniszendvicsek és pástétomok elkészítésében vettem részt.

Aztán feljebb léptem, entremetier, köretkészítő gyakornok lettem, a zöldséges részlegért felelős chef de partie keze alatt.

Keményen dolgoztam, és hamarosan én lettem a három poissonnières – halas szakács – segédje. Nem sokan bírják a tizenhét órás műszakokat, a korai kelést és azt, hogy másnap mindig elölről kezdődik az egész. És ami talán még fontosabb, kevés nő tudta vagy akarta volna elviselni a nyakába zúduló mocskolódó szavakat, ami gyakran, mintegy menetrendszerűen megtörtént egy olyan brutális alak környezetében, mint O’Shea.

De én megtanultam állni a sarat ebben a tesztoszteronnal áthatott konyhában, és sikerült kitartanom. Kétszer olyan keményen dolgoztam, mint a férfiak, a kezem durvává, egyenesen kérgessé vált. Egyes számú szabály: a konyhában nincs sírás. Egyetlen könnyet nem ejtettem soha. Megtettem, amit kellett, és bármit megoldottam – mit sem törődve a megannyi szakmai ártalommal és kockázattal –, amibe beletartozott az is, hogy megpróbáljak kitérni Eric elől, amikor újra meg újra rám mozdult, miután már szakítottunk.

Egyértelmű, hogy én, a chef de partie alacsonyabban álltam a szamárlétrán, mint Alex. Ám a rám jellemző gyorsaság, precizitás és következetesség a legfontosabb erények egy, a Cendrillonéhoz hasonló konyhában, és Alex sokszor késlekedett, szétcsúszott, ami leginkább súlyos kokainfüggőségének volt tulajdonítható.

Fogtam egy maroknyi tárkonyt, és a szememet lehunyva beszívtam édeskés illatát. Mintha ott állt volna mellettem a nagyanyám, és éreztem volna a pipacsmintás kötényébe ivódott illatokat, sőt, ízleltem volna a krémes mártásokat, amik kikerültek a keze alól. Neki köszönhető, hogy a szakácsképességeim hétéves koromban fejlődésnek indultak.

Megtanultam, hogyan kell aprítani, szeletelni a nyersanyagokat, apróra felkockázni őket, anélkül hogy elvágnám a kezemet, hogyan kell serpenyőben pirítani, hogyan olajban, és mikor sikerül jól a grillezett étel, meg azt, miként érdemes párosítani az ízeket, hogy összhangba kerüljenek.

És ugyanazt akartam elérni a saját ételeimmel is, mint amit a nagyanyám ételeit kóstolva magam is tapasztaltam: az emberek minden falatnál gondolják azt, „íme, a szeretet” – miközben mind az öt érzékük magasabb fokozatra kapcsol. Én a főzéssel tudtam kifejezni magam, minden ételben az érzelmeimet tükröző ízeket és összetevőket igyekeztem egyensúlyba hozni: édeset, savanyút, sósat, füstöset, pikáns-csípőset vagy akár a keserűt. Engem az inspirált, hogy érzéki élményt nyújthatok az embereknek, és a segítségemmel visszautazhatnak a boldogabb időkbe, esetleg újra élvezhetik a fiatalságukat, vagy új gondolatokra sarkallhatom őket. És bár a Cendrillonban O’Shea sztoriját meséltem, reménykedtem benne, hogy egy napon majd én lehetek a saját kulináris elbeszélésem szerzője.

Ha ez a harmadik csillag is megérkezne, tudom, hogy az én grand-mère-emet, a nagyanyámat olyan boldoggá lehetne vele tenni, hogy ugrálna örömében, és a Michelin-csillagon hintázna.

E gondolatra a szívemet bűntudat szurkálta. Ezer éve nem beszéltem Odette grand-mère-rel, és soha az életben nem mondtam neki rendesen köszönetet mindazért a sok tudásért, amit tőle kaptam. Az ő személye ihletett a konyhai pályám során, és most minden, amiért eddig dolgoztam, karnyújtásnyira került tőlem.

O’Shea hangja zökkentett ki a szaglási ingerek indukálta önkívületi állapotomból. Hat üveg pezsgőt tartott a kezében, hármat egyik, hármat másik óriási lapáttenyerében.

– Szerintem ünnepelnünk kellene előre is.

A csapat egy emberként éljenzett, amit az edényeken való lelkes dobolás követett. Valaki kipukkantott egy pezsgőt.

Egyetlen másodperc múlva pezsgősdugók röpködtek mindenfelé a helyiségben. Fejben gyors feljegyzést készítettem, hogy ne felejtsem el felhívni a nagyanyámat.

A palackok körbejártak. Egyszer csak zölden villogni kezdett a falon lévő telefon. Bernadette, a hoszteszünk szakította meg az ünneplésünket, erotikus hangjával:

– Elnézést, séf, telefonod van.

– Mondd, hogy hagyjanak üzenetet – mondta O’Shea. – Értekezletet tartunk.

– Szerintem ezt fel szeretnéd venni – mondta Bernadette. – Gabrielle a Michelintől.

Rászóltam a szívemre, hogy ne száguldjon annyira, és újra elmormoltam egy imát a konyha istenségeihez. Kérlek, kérlek titeket, hadd legyek én az első női konyhafőnök egy három Michelin-csillagos New York-i étteremben! Hadd kerüljek be a konyhaművészet történetébe!

– Kapcsold. – O’Shea szeme elkerekedett, és felemelte az egyik ujját. – Srácok, csitt! Egy szót se. Kihangosítom. – Megnyomta a gombot. – Itt Dan O’Shea.

– Jó napot, Dan. Hadd kezdjem azzal, hogy – amint ön is tudja – ez a szokásos udvariassági hívás, a jövő évi piros New York-i útikönyvünk holnapi megjelenése előtt.

O’Shea szeme sarka ráncba szaladt a mosolytól.

– Igen, igen, izgalmas idők.

– Örömmel tájékoztatom, hogy két étterme, a Las Vegas-i és a londoni Cendrillon elnyerte a rising star minősítést, a Cendrillon Los Angeles pedig megkapta a második étoile-t.

O’Shea biccentett busa fejével, és felemelte felénk a hüvelykujját.

– És a Cendrillon New York?

– Dan, attól tartok, ebben a kérdésben nem szolgálhatok olyan örömteli hírrel.

Riadt, értetlenkedő pillantások. O’Shea felmordult:

– Tessék?

– A következetesség nagyon fontos számunkra itt, a Michelinnél, és sajnos azt kell hogy mondjam, a New York-i Cendrillon emiatt nem kapja meg a harmadik csillagot – közölte Gabrielle. – Ezen túlmenően, sajnálattal közlöm önnel, hogy nemhogy új csillagot nem kap, de egyet el is veszített.

Az idő egy pillanatra megállt. Képtelenek voltunk visszafojtani a meglepett és csalódott nyögéseket. Egy konyhafőnök számára nincs rettenetesebb, mint az, ha elveszít egy csillagot. Aláássa az önérzetét, tönkreteszi a hírnevét, sőt megrabolja az identitását.

– Sajnálom, Dan. Bárcsak jobb hírekkel szolgálhattam volna – mondta Gabrielle.

– Köszönöm az őszinteségét – mondta O’Shea. Megköszörülte a torkát. – Azt hiszem, pár dolgot helyre kell tennem.

– A többi eredmény miatt legalább hadd gratuláljak.

– Köszönöm, Gabrielle.

O’Shea nem tette le a telefont. Hanem kitépte a falból, majd a földhöz vágta. Aztán a padlóra rogyott, a két keze közé fogta a fejét, és zokogott.

Nagyot nyeltem.

Hátborzongató élmény egy ilyen hatalmas, erős valaki összeomlása szemtanújává válni; az ember szelleme siratja elpusztult álmait. Azt akarnád, hogy álljon fel, hagyja maga mögött a katasztrófát, de ő ott, a szemed előtt hullik szét, válik durva szemű morzsává. Olyan mély szomorúság tört rám, hogy a szívverésemet is lelassította. Annyira jó lett volna mondani valamit. De miféle szó lehetne alkalmas ebben a helyzetben?

Mint amikor értesülsz valakinek a halálhíréről, és képtelen vagy bármi mélyebbel előrukkolni, mint azzal, hogy „Őszinte részvétem!” vagy valami hasonló mesterkélt baromsággal. És nem azért, mintha nem éreznél együtt a gyászolóval; egyszerűen gőzöd sincs, mit mondhatnál. A csapat legtöbb tagja hitetlenkedve dörzsölgette a szemét… vagy bámulta a klumpája orrát.

Eric és Alex sokatmondón egymásra néztek, és bólintottak.

Alex odalépett O’Shea-hoz.

– Főnök – szólította meg. – Egy csapat vagyunk. – Elhallgatott, és letörölt egy izzadságcseppet a szemöldökéről. – És azon gondolkoztam, hogy ez mindnyájunk közös hibája-e.

– Miről beszélsz, Alex? – kérdezte O’Shea elhaló hangon.

– Nincs rá bizonyítékom, de én azt hiszem, mindannyiunk közül Sophie a leginkább hibás ebben, mintha szándékosan akart volna rosszat neked is meg mindnyájunknak. Szerintem vaj van a füle mögött.

Leesett az állam. Eddigi hiperlassú szívverésem egyszeriben vad száguldásra váltott. A szavak alig hallhatón törtek elő a torkomból, mintha egy asztmás mondaná őket.

– Ez őrültség, séf. Én nem tettem semmit senki ellen…

– Én is ugyanezen gondolkoztam – vágott közbe Eric. – Szerintem azután fűszerezi az ételeket, hogy megkóstolom, és egyéb hozzávalókat is tesz bele. Múlt héten az egyik törzsvendégünk odahívott, és azt mondta, nagyon ízlett neki, hogy ilyen sok fahéj került a sütőtökös velouté ba. – Szünet. – És mi, Alexszel, úgy hisszük, ez nem is egyszer történt meg. Ezzel meg lehetne magyarázni a következetlenségre tett utalást.

– Eric, hiszen te mondtad, hogy fűszerezzem tovább! – A legapróbb izom is megfeszült a testemben. Az is erőfeszítést jelentett, hogy a kezemet felemeljem, és reszkető ujjamat Ericre szegezzem. – Te…

– Folyton Odette grand-mère leveseit emlegeti, hogy mennyivel jobbak voltak, mint a tieid, főnök. Unalmas. Ezt mondta. Hogy a receptjeid unalmasak. – Az a szemétláda még vállat is vont. Torz vigyora, pedig nagyon igyekezett visszatartani, lebuktatta. Ez az árulás szíven ütött. Rondán rászedett. Úgy éreztem, kifut a lábam alól a talaj.

– Főnök – acéloztam meg a lelkemet végül. – Kérlek, hadd magyarázzam meg. Eric…

O’Shea ököllel a padlóra csapott, én meg majdnem a mennyezetig ugrottam.

– Eric sohasem süllyedne odáig. Ő nem egy kapcsolati háló szálait rángtatta meg, miután végzett egy flancos szakácsiskolában. Ő tudja, milyen a kemény munka, mert nem volt rá módja, hogy bárkit lefizessen – mondta O’Shea.

Olyanformán csóválta a fejét, mintha ettől remélné, hogy kitisztulnak a gondolatai, miközben az arca a vörös egyre mélyebb árnyalatát vette fel. Feltápászkodott, és odaszáguldott a tűzhelyemhez. Felkapott egy kanalat, megkóstolta a levesalapot, aztán a padlóra köpte.

– Itt a bizonyíték. A helyeden. A velouté. Ez nem az én receptem. Azt hiszed talán, jobb vagy nálam?

Ennek a világon semmi értelme nem volt. Eric mindig is azt hangoztatta, hogy bár én mit sem tudtam róla, csupán az ő meggyőző erejének köszönhető, hogy a séf alkalmazott engem.

Szó sem volt semmiféle kapcsolatokról.

– De… – kezdtem volna.

– Egy kurva szót se többet!

Sípolva szívtam be a levegőt, és úgy éreztem, életlen borotvával szántják végig közben a torkomat.

O’Shea fogta az edényt, és belevágta a mosogatóba.

Narancsszín tökpüré csapódott a falakra-padlóra, mindenhová.

Sóbálvánnyá váltam, és némán meredtem a férfi arcába, aki szemlátomást elevenen meg akart nyúzni. Az orrlyukai úgy kitágultak, mint a vörös posztót érzékelő bikáé. És én voltam a vörös posztó, személyesen. O’Shea minden egyes lépésére, amit felém tett, én is hátráltam egy lépést. Aztán utolért.

Baseballkesztyű méretű mancsai már éppen a nyakam köré kulcsolódtak volna, amikor két alkalmi munkásunk megragadta, és elrángatta a konyha hátsó részébe. O’Shea megállt az ajtónyílásban, és zihált.

– Húzd el innen a rohadt szabotőr segged, mielőtt a bokádnál fogva fellógatlak, és felvágom a beleidet, ahogy a magadfajta szemét, piszkos, rohadék áruló érdemelné. – Sarkon fordult, és bevonult az irodájába, utoljára még visszaszólva: – A gasztronómiai pályádnak befellegzett. Erről magam gondoskodom.

Nem kaptam levegőt. Egy csepp sem jutott a tüdőmbe.

Minden szempár rám meredt, mindenki a fejét csóválta.

Megpördültem, hogy Eric arcába nézzek. Alex ott állt mellettem.

Mindkettejük arcán gúnyos, torz vigyor. Ökölbe szorítottam a kezemet.

– Ezt ti ketten terveltétek ki? De miért? Miért tesztek ilyesmit ellenem?

Alex közbevágott.

– Miguel, te dolgoztál Sophie keze alatt. Ma estére átveszed a munkaállomását. Aztán ki tudja, mit hoz a jövő – tette hozzá. A testtartása mintha az enyémre reagálna: keresztbe fonta a melle előtt a két karját, megvetette a lábát.

– Miguel! – fordultam kérdő arccal a kollégám felé. – Te is hallottad Eric utasítását, hogy fűszerezzem meg jobban. Ott álltál mellettem. Segíts, mondd, hogy így volt.

Miguel testtartása elernyedt, leejtette a vállát.

– Ne haragudj, chica, de szükségem van erre az állásra.

Alex összeütötte a tenyerét.

– Fiúk, kemény esténk lesz, és most, ez után a csillagomlás után, igencsak neki kell gyürkőznünk, hogy kiássuk magunkat a gödörből. Mindennek tökéletesnek kell lennie. Következetesnek!

Miguel, takarítsd fel ezt a mocskot, és állj neki még egyszer annak a sült tökös velouté nak.

– Igen, séf – felelte Miguel a fejét lehajtva. Odacsoszogott a munkaállomásomhoz, és elkezdte összeszedegetni a fazekakat meg serpenyőket, aztán elrendezte őket az alumíniumpolcokon.

Képtelen volt rá, hogy belenézzen a pániktól tágra nyílt szemembe.

A két térdemre támasztottam a kezemet. A tekintetem ide-oda rebbent a tizennyolc fős brigád tagjai között.

– Senki sem áll mellém? Tényleg senki?

– Én összeszedném a késeimet, és elhúznék az elátkozott Dodge Cityből, mielőtt O’Shea visszajön – jegyezte meg Eric.

– Ne már, srácok – könyörögtem. A szavak közt zihálva szünetet kellett tartanom.

Egy ember sem szólalt meg. Mindenki visszatért az aprításhoz, sütéshez vagy bármihez, amit éppen felfüggesztett az imént. Vágódeszkát kocogtató kések zaja. Az olajsütő sistergése. A csend, amiben senki sem szólt; meg lehetett süketülni bele.

– Beszélek vele – szóltam, és elindultam O’Shea irodája felé.

– Meguntad az életedet? – mondta Eric. – Azt hittem, ennél okosabb kislány vagy.

– Akkor is megpróbálom.

Alex megragadta a karomat, és megállított.

– Szedd össze a cuccod, és húzz el a konyhából. Nem mész be O’Shea-hoz. – Csavart egyet a karomon. Az érintése égetett. – Nem viccelek.

Amikor a brigád összes többi tagja is összekulcsolta a melle előtt a karját, és mindenki vasvillaszemeket meresztett rám, tudtam, hogy a sorsom megpecsételődött.

– Ki fog derülni az igazság. Gondoskodom róla – mondtam.

– Amit csak akarsz – röhögött Eric. – Hé, pont ez a szlogenje annak a pizza–hamburger üzletláncnak. Ők biztos alkalmaznak.

A durva, fájó valóság mintha egyenesen csontjaimba hatolt volna, a zsigereimbe. A brigád engem tart bűnösnek a csillag elvesztéséért, és ezzel a veszteséggel durva bércsökkenés is jár ám! Egy részem harcolni akart… de nem tizennyolc férfi ellen.

Nem lett volna semmi esélyem. Más választásom nem maradt, már ha a biztos halál választása nem számít annak, a munkaállomásomhoz vágtattam, és olyan gyorsan kapkodtam össze a késeimet, hogy a kezemet is megvágtam közben.

Kirohantam az öltözőbe, beleszuszakoltam az utcai ruháimat a táskámba, és kiosontam a hátsó ajtón, a patkányok közé. Gyalog indultam hazafelé a zuhogó esőben, aminek minden cseppje mintha égetett volna, vagy mintha izzó tűkkel böködték volna a bőrömet. Még mindig a kockás nadrágomban és szakácssapkámban voltam, a kezemből ömlött a vér, és magamban motyogtam és átkozódtam.

A telefonom üzenetet jelzett. Kivettem a hátizsákomból, abban a reményben, hogy minden helyreállt. Eric és Alex nem úszhatták meg ezt a húzást. Valaki biztosan elárulta, mi történt.

Hiszen egyikünk sem valami strucc, nem homokba dugott fejjel főzünk. Mindenki tudott mindenki ügyeiről abban a konyhában. Megnyitottam az üzenetet, és testem minden idegszálával, a szívem minden izomrostjával, teljes lelkemmel fohászkodtam… de csak tőle érkezett egy utolsó gyomros a semmiből:

Csak poénkodtam azzal a hamburgerlánccal. De az biztos, hogy aki ép eszénél van, nem fog alkalmazni, ha ez nyilvánosságra kerül. És kikerül. O’Shea kármentést fog végezni. Az ajánlatom még áll.

Egy taxi húzott el mellettem, kereke nyomán a fejem tetejéig beterített a mocskos víz. Túl dühös voltam, túlságosan össze voltam roppanva ahhoz, hogy érdekeljen. Minden porcikámat megtöltötte a felháborodás. Megálltam a Sullivan és a Prince sarkán, a két karomat az ég felé emeltem, és úgy visítottam, hogy azt hittem, szétszakad a tüdőm. A szememet csípték a könnyek, de nem hagytam, hogy elinduljanak. Az égboltot villám szelte ketté, megvilágítva az épületeket, és hirtelen visszatértek a normális érzékeim. Jeges tisztánlátás öntött el.

Eric minden értelemben vissza akart kapni, és biztosra akart menni, hogy ne legyen más választásom, csak ő. Csuromvizes voltam, és úgy kellett kényszerítenem a lábamat, hogy mozduljon meg, és vigyen el négy mérföldnyire, az otthonomba, az Upper East Side-ra. Tudomást sem vettem az ömlő esőről, a hidegről, olyan erővel igyekeztem útközben kitalálni, hogyan lehetne helyrehozni, ami történt. Amíg O’Shea le nem csillapodik, elképzelhetetlen volt, hogy tudok beszélni vele, már ha valaha is ad rá esélyt, hogy elmagyarázzam, szerintem mi történt. Hogy mi az, amit a zsigereimben érzek.

Engem a szívem a konyhához kötött. Az egyetlen létező kapcsolatom a főzéshez kötött, és az álmaim nélkül a világon semmim sem volt. Ezt Eric is tudta. És most a szívem millió darabra tört.

3.

Vége a komédiának

Ignacio, a házunk barátságos, bronxi illetőségű portása, akire általában a két metszőfoga közti rést megvillantó mosoly volt jellemző, ezúttal komor arccal nézett rám, miután beengedett az előcsarnokba. A kezem már nem vérzett, de a szakácskabátom csupa vér volt, a sapka rálapult a fejemre, mint egy kipukkant lufi, és a fekete Crocs klumpámból minden lépésnél kipréselődő koszos esővíz nyomot hagyott a padlón, amerre haladtam.

– Atyaég, Sophie, úgy néz ki, mint aki háborúból érkezett! – csettintett a nyelvével Ignacio, és általában vidám hangját aggodalom színezte át. – Ennyire veszélyes az a konyhai élet?

– Jóval több szempontból, mint elsőre gondolná az ember – feleltem sóhajtva.

– Megsérült?

– Csak felszíni sérülés – közöltem, miközben úgy éreztem, mintha valaki kitépte volna a szívemet a mellkasomból, és ropogósra pirította volna. – Csak egy kis vágás.

Nem akartam durván viselkedni Ignacióval, aki mindig kedves volt hozzám, de nemigen voltam csevegős hangulatban.

Csak annyit akartam, hogy végre a lakásban legyek,

ledobhassam magamról a véres, csuromvizes ruhákat, és nekiállhassak kitervelni a bosszút Eric ellen. Megnyomtam a liftgombot.

– Muszáj letusolom – mondtam, és szándékosan ringatóztam egy kicsit a sarkamon, hogy a lábujjaim között szortyogjon a víz.

– Összepiszkolom az előteret.

– Amiatt ne aggódjon. A víz felszárad – nyugtatott meg Ignacio részvétteli mosollyal. – Kellemes estét. Holnap szebb nap virrad ránk.

– Köszönöm. – A gyomromat szorító görcs annyira kínzóvá vált, hogy levegőt is alig kaptam. A fejemet ráztam, ahogy újra meg újra felvillant a gondolataimban a Cendrillon-beli jelenet.

Mintha csak hallucináció, egy rémálom lett volna, de annyira szédítő, hogy majdnem összerogytam. A konyha istenségeihez mondott fohászaim reakció nélkül maradtak, hacsak az nem számított annak, hogy áldozati bárányt csinálnak belőlem, lemészárolnak és kibeleznek. Mindaz, amiért oly keményen megdolgoztam, kevesebb mint öt perc leforgása alatt semmivé foszlott. Szinte kúszva kerültem elő a liftből, amikor felértem.

Megkíséreltem némi életerőt pumpálni a szívembe, hogy kitartson, ne akarjon mindenáron meghasadni.

Frank Sinatra zümmögő hangja és nevetés zaja áradt a lakásból. Walter otthon volt, és nekem muszáj volt beszélnem vele. Gondolom, éppen valamelyik kultúrsznob ügyfelét látja vendégül, Walter ugyanis hatékonyabbnak tartja az otthoni meg az éttermi találkozókat, ahol leitathatja őket, túl az irodája korlátain. Szerencsére emeletenként csak egy lakás volt, a lift kulccsal nyílt egy privát előtérbe, ezért nem volt valószínű, hogy bárki meglát, hacsak Walter vagy az ügyfél ki nem nyitja a bejárati ajtót. A benti nevetés harsányabbá vált, ebből arra tippeltem, hogy biztonságban vagyok.

A hidegtől reszketve lerúgtam a klumpát, letéptem magamról a teljesen átázott zoknit, és átöltöztem az utcai ruháimba – farmerba, edzőcipőbe és egy halványkék kasmírpulóverbe.

Aztán elővettem egy hajkefét, újrafontam a copfomat, mégpedig olyan szorosan, hogy a halántékom is lüktetni kezdett. Nem épp a leglátványosabb átalakulás, de legalább már nem úgy néztem ki, mint aki utcai harcba keveredett egy félreeső sikátorban.

Összegöngyöltem nedves, vérfoltos ruháimat, belegyömöszöltem a táskámba, és kinyitottam az ajtót. Két pohár pezsgő állt a dohányzóasztalon. Walter és a vendége sehol.

– Walter!

Úgy bukkant fel a feje a kanapé háttámlája mögül, mint egy meglepett prérikutyáé, és pontosan ugyanúgy forgatta körbe minden irányba. Csupán egy bálnákkal ékesített, ezüstszín bokszeralsó volt rajta, más semmi.

– Sophie! Te meg mit csinálsz itt?

– Itt lakom, vagy elfelejtetted? – feleltem, és ledobtam a táskámat a bejárat előtti márványpadlóra.

– Nem felejtettem el, csak épp sohasem szoktál ilyen hamar hazaérni – mondta erre ő.

– Te meg nem szoktál este hétkor ilyen alulöltözött lenni – replikáztam. A konyhai órára pillantva megállapítottam, hogy több mint egy és háromnegyed órát gyalogoltam a szakadó esőben.

Egy másik pasas feje is előbukkant a kanapé támlája fölött. Az arcát szerecsendió-színű szeplők pöttyözték. Odaintett nekem.

– Az én hibám – mondta az orrát ráncolva.

Robert volt az, Walter régi barátja a Stanford jogi karáról.

Pontosabban Walter szeretője. Ő is félmeztelen volt, csak egy Calvin Klein alsót viselt. Hosszú szünet után pár hónapja keveredtek újra egymás karjaiba. Most ott ügyetlenkedtek mindketten a nappaliban, kapkodták magukra a nadrágjukat, gombolgatták egyforma – igen, egyforma – Façonnable márkájú, keményített fehér galléros, kék-fehér kockás ingüket.

Miközben öltözködtek, átmentem a konyhába, és megnyitottam a csapot, hogy szappanos vízzel kimossam a sebet. Szerencsére nem volt túl mély. Egy darab gézzel – alapfelszerelés volt a fürdőszobaszekrényünkben – betekertem a kezemet.

– Megsérültél? – kérdezte Walter.

– Csak egy újabb szokásos ügyetlenkedés.

– Késsel? – kérdezte, én meg vállat vontam. – Hadd lássam.

– Jól vagyok – mondtam. – Te meg nem orvos vagy, hanem jogász.

– Egy percen belül még a jónál is jobban leszel – vigyorgott Walter, mint egy őrült. – Roberttel van egy nagyon izgalmas hírünk számodra.

– Hát, attól tartok, többre lesz szükségem egy percnél ahhoz, hogy igazán jól legyek.

Robert összecsapta a két tenyerét, és gyermeki vidámsággal vigyorgott.

– Vége a színjátéknak! Többé már nem kell falaznod Walternek. Ma este végre mindent kitálalt Nicole-nak!

– Anyádnak? Hűha. És hogy fogadta? – Határozottan megdöbbentem.

– Úgy, ahogy várható volt – felelte Walter. – Elég csalódott, hogy nem fogom feleségül venni az én gyönyörűséges francia séfemet, és nem tudja vendégül látni ebédre a hölgyeket.

Ismered Nicole-t, tudod, milyen iszonyú fontos neki a látszat. – A levegőbe emelte két kezét. – Nézzünk szembe ezzel. A szíve mélyén mindig is tudta, hogy meleg vagyok, csak nem akarta elfogadni. Szerencsére manapság már szinte kötelező, hogy legyen az embernek egy meleg fia. Helyrerázódik majd a lelke.

Szinte biztosra veszem, hogy már az esküvőnket tervezgeti.

Óriási buli lesz.

– Ez nagyszerű – mondtam elszoruló torokkal. Walter gyönyörűséges, francia származású séfje kész csőd. Walternek nincs rám többé szüksége. A gasztronómiai pályafutásomat lehúzhatom a klotyón. Nincs állásom. Sőt, már hamis vőlegényem sincs. Valójában semmim sincs. Ők is valószínűleg csak hízelegtek egy kicsit, mielőtt kirúgnak. – Őrületes hír.

Walter mosolygott, amitől előjöttek az arcán az imádni való gödröcskék. Dús fekete haja mellett csak úgy vakított az égszínkék szeme.

– Igyunk az én vasárnapi barátnőmre – mondta Walter.

Roberttel mindketten megemelték a pezsgőspoharaikat, és nekikoccintották a pezsgősüvegnek, amit én ragadtam meg. A vágás éles fájdalommal kezdett lüktetni. Ahelyett, hogy kerestem volna egy poharat, nagyot húztam a Dom Pérignonból, egyenesen a palackból. Robert rosszallón nézett rám, de egy szót sem szólt.

– Igyunk a vasárnapra! – mondtam.

– Emlékszel arra a napra, amikor megismertük egymást?

Roberttel emlegettük az imént.

– Persze – mondtam.

– Ragadd magadhoz az egyik fantasztikus Baccarat kristálypoharat, amit tőled kaptam tavaly karácsonyra, Sophie – kérte Walter. – Hát nem tanított meg a nagyanyád, hogy ez az egyetlen helyes módja a pezsgő szervírozásának?

Robert ravaszkásan somolygott, és a tálalószekrényre mutatott.

– Domot pedig még annál is kevésbé iszunk üvegből.

– Oké, oké, oké – hagytam helyben. – Mekkora bunkó vagyok.

Odakacsáztam a szekrényhez, hogy elvegyek egy poharat – egy coupe de champagne-t, ami a legrégibb forma. Ezt használták, mielőtt megjelent volna a flőte és a tulipán. A legenda szerint a kelyhet Marie Antoinette kebléről mintázták.

Visszaültem a kanapéra, Walter teletöltötte a poharat.

– Igyunk a mi Sophie-nkra – szólt. – Nem tudom, mihez kezdtem volna nélküled.

Walter és én, a két, magányos moziba járó, két éve beszélgetésbe elegyedtünk egy francia filmmel kapcsolatban. …és a pokol³ volt a címe. Még aznap este a hárommillió dollárt érő loft lakásában kötöttünk ki, boroztunk, Edith Piafot és Nina Simone-t hallgattunk. Kedves volt, érzékeny, és ugyanazokat a dolgokat szerette, mint én. Nekem, a hosszú, hosszú munkanapjaimmal, arra sem volt időm, hogy bárkivel megismerkedjem, nemhogy randizzam. És a CIA-n végzett néhány séfen kívül barátaim sem voltak. A betűk ezúttal nem a kormányhivatalt jelentik, hanem a konyhaművészeti képzőintézmények fellegvárának számító Culinary Institute of Americát. Ám ezek a barátok szétszóródva éltek az ország legkülönfélébb pontjain. Azt már feladtam, hogy az éttermi brigád tagjaival beüljek a Blue Ribbon Brasserie-be egy-egy italra munka után. Ez a hely szolgált a városban dolgozó séfek késő éjszakai szórakozóhelyeként, mert hajnali négyig nyitva volt. Ezen alkalmakkor Eric mindig körülöttem ólálkodott, és megpróbált meggyőzni róla, hogy „más ember” lett. A fogadkozásaiból, amelyek célja az volt, hogy visszacsábítsanak az ágyába, hamar elegem lett, főként mert a próbálkozásai mindig felértek egy-egy durvább szexuális zaklatással. Volt, hogy a sarokba szorított, és a testem különböző, véletlenszerűen kiválasztott pontjait fogdosta. Én pedig arra jutottam magamban, hogy a legjobban úgy tudok ezzel megbirkózni, ha csendben tűröm. Valószínűleg nagy hiba volt.

Azt hittem, elég vastag bőröm van, és kibírom, aztán, ha keményen dolgozom, minden rendben lesz. Azt hittem, tiszteletet kelt mindaz, amit elértem. De nem ez volt a helyzet.

Eric sosem tisztelt engem.

Walterrel minden nyugis volt, egészen más. Szép barátság fejlődött közöttünk. Egy hónapon keresztül együtt töltöttük a vasárnapokat, mindenféléről beszélgettünk, nevettünk. Az első pillanattól tudtam róla, hogy meleg, és nem számíthatok vele valamiféle fülledt románcra, de szükségem volt egy barátra, akivel nyíltan beszélgethetek. Walter ugyanezt várta tőlem.

Nem telt sok időbe, és előrukkolt egy nagyon csábító ajánlattal. A Connecticut-beli, greenwichi illetőségű, jómódú család ajnározott, egyszem fia rettegett attól, hogy vallomást tegyen régi vágású, dúsgazdag családjának, különösen, ami az anyját, Nicole-t illeti, mert az asszony semmire sem vágyott jobban annál, mint hogy a fia megajándékozza néhány unokával, akiket kedvére istápolhat. Walter túlságosan súlyosnak érezte a rá nehezedő nyomást, hogy a családja elvárásainak megfelelően éljen. Miközben gyűjtögette a bátorságot a vallomáshoz, úgy döntött, hogy elkendőzi a valóságot. Ott lakhatok a fantasztikus lakásában, csak annyi a dolgom, hogy játsszam el a menyasszonya szerepét. Mintha maga az univerzum vezette volna utamba Waltert. Erickel nem sokkal azelőtt szakítottunk, és akkoriban egy igencsak szerény hotelban húztam meg magam, miközben saját lakást kerestem.

Őszintén megkedveltem Waltert, és megbíztam benne, ezért a tenyerébe csaptam. Ez a berendezkedés, mintegy bónuszként, ürügyet szolgáltatott arra is, hogy elháríthassam Eric közeledési kísérleteit, hiszen menyasszony voltam… még ha tudtam is, hogy hamis.

De most vége a dalnak. Lerogytam a kanapéra, és azon törtem a fejem, mihez kezdjek. Hová menjek? Ugyan miért akarná Walter, hogy továbbra is itt rontsam a levegőt? Mit nyújthatok neki még ezentúl?

– Walter – mondtam. – Őszintén nem tudom, mihez kezdek mostantól nélküled.

Abban reménykedtem, hogy rávágja: „Ugyan már, hiszen szükségem van rád”, vagy „Ugyanúgy melletted állok”. Ehelyett ezzel folytatta: – Ma felvettem a kesztyűt, és megtettem. – Megragadta Robert kezét. – Illetve megtettük. Kézen fogtam Robertet, és meglátogattuk anyámat. Látnod kellett volna az arcát, amikor elárultuk, hogy Robert a szeretőm.

– A sok botox miatt az ember azt várta volna, hogy teljesen kifejezéstelen arccal mered ránk – tette hozzá Robert. – De esküszöm, a szája kicsit elnyílt.

– El sem tudod képzelni, milyen fantasztikusan érzem most magam – nevetett Walter. – Mint aki felszabadult. Szabadon lehetek önmagam.

Robert épp a nyakkendőjét kötötte. Torz mosollyal felpattantam a kanapéról.

– Azt hiszem, ezennel felbontom az eljegyzésünket – mondtam, és megtapogattam a nyakamban lógó, ötkarátos gyémánttal ékített gyűrűt. Amit nem is Waltertől kaptam. Az anyám holmija közt találtuk, és úgy gondoltuk, remekül alátámasztja a színjátékunkat. Most haszontalanná vált – akárcsak én magam. Magamba döntöttem még pár korty Dom Pérignont, túl gyorsan, és a szénsavtól majdnem megfulladtam.

– Sophie, mi a baj? – kérdezte Walter. – Neked is együtt kellene örülnöd velünk, mégpedig nagyon. Te vagy a legjobb barátom. Nincs szükség további színjátékra. Hát nem nagyszerű? Olyan életet élhetünk, amilyet akarunk. Nincs több rejtőzködés…

– …a fák takarásában – fejezte be a mondatát Robert.

Felemeltem a hüvelykujjamat.

– Ezt értem, és kettőtök miatt igazán boldog vagyok. Tényleg.

De nagyon rossz napom volt… jelentőségteljes, az egész eddigi életemet romba döntő napom.

– Mi az? – Walter szemében valódi, mély aggodalom csillant. – Ülj már le, Sophie. Hagyd abba ezt a járkálást. Mondd el, hogy mi történt.

– Valami igazán rossz. Több is, mint rossz. Egy katasztrófa – mondtam. Megragadtam a pezsgőspalack nyakát, a kanapéra rogytam, felbámultam a mennyezetre, és a történtek miatti elkeseredettség úgy tornyosult fölém, mint a tenger rám zúduló hulláma. El-elfúló hangon elmeséltem a Cendrillonban történteket.

Walter csendben, a gondolataiba mélyedve ült. Ujjaival dobolt a combján.

– Lehet, hogy vakációra kellene menned. Mikor voltál utoljára?

– Soha – mondtam.

– Utazz el valahová. Mindig olyan sokat dolgozol.

Mindenkinek szüksége van szünetre – mondta Walter. – Mi a helyzet Monicával? A Los Angeles-i barátnőddel. Hívd fel. Lehet, hogy jót tenne a levegőváltozás. Míg a dolgok lecsillapodnak itt.

Máris kimondta, amitől előre féltem; nem akarja, hogy itt legyek.

– Most, hogy az álmenyasszonyodat kirúgták a munkahelyéről, te is útilaput kötsz a talpára?

– Jaj, dehogyis, soha, de soha. Addig maradsz itt, amíg csak akarsz. Örökké is akár. Rettentő sokkal tartozunk neked…

– Úgy van – erősítette meg Robert is. – Ma este koktélozni megyünk a Boom Boom Roomba, aztán ünnepi vacsorát rendezünk a Le Coucou-ban. – Elhallgatott, és jól megnézett magának. – Menj, szedd rendbe magad, és gyere velünk.

– Kösz… – Le Coucou. Sokkal inkább a kakukkfióka jutott eszembe e pillanatban erről a francia szóról, semmint egy vidoran odarikkantott „helló” vagy épp „kukucs”. – De nem vagyok sem megfelelő formában, sem hangulatban ahhoz, hogy bárhová menjek. Készítek magamnak valami ételt, megnézek egy filmet, és bebújok az ágyba. Mulassatok. Jól megleszek itt.

De egyáltalán nem voltam jól. Egyszerűen el akartam feledkezni mindenről.

4.

Lapos pezsgőbuborékok és összetört álmok

Miután becsukódott az ajtó Walter és Robert mögött, gyorsan eltüntettem a pezsgő maradékát, majd odacsoszogtam a mélyhűtőhöz, és előhalásztam belőle egy régi cigarettásdobozt.

Két éve felhagytam ezzel a társasági szokással, tekintettel arra, hogy sosem volt társasági életem, de most rájöttem, hogy az életem en bloc már úgyis a kukában landolt. Egy-két, netán három cigi nem fog jobban taccsra tenni.

A cigaretta angol márka volt: Sobranie Coctails; hosszú, mind különféle, pasztellszínű papírba göngyölve, a filtert aranyszínű szalag fogta körbe. Ugyanilyet szívott az anyám, Céleste is.

Rágyújtottam egyre, és magam elé képzeltem. Ő néha hosszú, fekete szipkát is használt hozzá, amit az aranykor elbűvölő mozisztárjaitól lesett el. Csücsörített, beleszívott, aztán kifújta a füstöt eperpiros ajka között, „huss” hangot hallatva. Dohányzás közben mindig egyenes háttal állt, méltóságteljes látványt nyújtva. Elegáns volt. Én nem. Minden szippantás után köhögnöm és harákolnom kellett. Elnyomtam a csikket egy hamutartóban.

Az egyetlen, Céleste-ről készült fotómat a legfelső fiókomba rejtettem, a zoknijaim alá. Esetlenül becsoszogtam a szobámba, elővettem a képet, és visszavittem a kanapéhoz. Voltak, akik szerint hasonlítok rá. Neki is nagy, zöld, mandulavágású szeme volt, magas arccsontja, határozott álla, telt ajka és hosszú fekete haja. Ám az emberek azt is mondani szokták, hogy az én vonásaim durvább metszésűek. Valószínűleg azért, mert ritkán festem magam, a hajamat legtöbbször rendetlen fonatban viselem, és ami talán a legfontosabb, mindig szakácsruhában flangálok. Aligha túl látványos összkép. A hüvelyk-és a mutatóujjam közé csippentettem a fotót, és rámeredtem.

Egymás kezét fogva szökdécselünk a Central Park egyik sétányán. A háttérben, egy tóban egy csapat kacsa úszkál.

Anyám huszonnégy éves, fekete, virágos, nyakba kötős nyári ruha van rajta; én meg ötéves vagyok, kötényruhában. Hozzá fehér blúz, fekete Mary Jane cipő, fehér zokni. Anyám mosolyogva néz le rám; én pedig csodálattal bámulok fel rá.

Céleste képéről csak úgy süt az a sikkes méltóságteljesség, ami olyannyira jellemző a francia nőkre, sőt talán egyedül csakis rájuk.

Hat hónapos voltam, amikor Franciaországból New Yorkba költöztünk. Nem sok minden maradt meg az emlékezetemben a korai évekből, de a későbbi napokra már természetesen emlékszem, mint például erre a jelenetre is. Az anyám nem sokkal ezelőtt játszott el egy kisebb szerepet egy mozifilmben: egy sablonos, szexi francia szobalányt alakított. Karakterszínésznő volt. Egyszer felsikálta a konyhát, aztán leültetett, és azt kérdezte:

– Tudod, mi az, amikor az embernek álmai vannak, ma petite?

– Például egy háromgombócos fagyi – válaszoltam.

Megrázta nagy fekete loboncát, és kuncogott.

– Drága kislányom, az igazi álmok ennél sokkal nagyobbak.

Én például filmcsillag leszek.

Ez a gondolat teljesen elbűvölt. Vajon hintázhatok-e majd azon a csillagon? Hozhatok-e haza onnan holdsugarakat befőttesüvegben, mint abban a dalban, amit anyám sokszor dúdolt? Úgy elkerekedett a szemem, mint két csészealj.

– Csillag? Mint azok, amilyeneket fenn látni az égen?

– Nem olyan, mint amilyen az égen van, hanem még annál is nagyobb és fényesebb. Egy napon híres leszek. Ezt soha ne feledd! – kacsintott rám. – Ma petite, mi nemesi vérből származunk. A te üküknagyapád valódi comte volt, és most a grand-mère-ed lábai előtt hever a világ. Rajtam a sor, hogy ragyogjak.

– Ma grand-mère? – kérdeztem. – Ő hol van most?

– Ugyan, ne is törd rajta a kis fejedet. Úgysem szeretnéd őt.

Elhagyott minket. Mintha csak kóbor macskák volnánk az utcán. – Csinosan manikűrözött körmű ujjait felfelé meresztette, és karmoló mozdulatot tett a kezével. – Olyan, mint az a boszorkány, az a gonosz, tudod, abban a filmben, ami annyira tetszett. A Nyugati Boszorkány.

– Az Óz, a nagy varázsló ban?

– Igen, abban. – Az ablak felé nézett, dúdolt.

Ötévesen nem sok gondolatot fordítottam a nagyanyámra, akit nem ismertem. Miután az anyám a Nyugati Boszorkányhoz hasonlította, öregnek és roskatagnak képzeltem, zöldes arccal és csontvázszerű kezekkel. A legkevésbé sem vágytam rá, hogy személyesen is összefussak vele. Az álmaim édességekre és a hintázásra szorítkoztak. Hétéves voltam, amikor mégis megismerhettem grand-mère Odette-et, és nagy örömömre szolgált, hogy nem zöld az arca, és nincsenek hosszú, gusztustalan, görbe körmei.

Megpróbáltam felidézni anyám mosolyát, azokat a napokat, amikor boldog volt, de sehogy sem akartak jönni az emlékek. A dohányzóasztalra csaptam a fotót.

Mindaz, ami látható rajta, szemenszedett hazugság. Anyám álmai sosem váltak valóra, és az én életemet a soha be nem váltott ígéretek töltötték meg. Amikor anyám jó hangulatban volt, még a szoba is világosabb lett körülötte. De ha rosszabban, lefelé húzta az örvény, a napok és éjjelek nagyon nehézzé váltak. Mindig azt hittem, mindez az én hibám, én tettem valami rosszat. Csak felnőttként jöttem rá, hogy nem erről volt szó. Az anyám sosem volt boldog. Remekül tudott színlelni, különösen, amikor a híres, csukott szájú mosolyt adta elő. De én olyankor is láttam, amikor a tekintete halott volt.

Le akartam rázni a róla szóló emlékeket, amelyek ennyire betörtek a gondolataimba. Felálltam, elindultam a szobám felé, visszadugtam a fotót a fiókba, a helyére, aztán beugrottam a zuhany alá. Úgy éreztem, most proaktívnak kell lennem, nem reaktívnak. Hideg vizet folyattam a mellkasomra, hogy eloltsam benne az égető tüzet.

Tisztán, bár nem túlságosan felfrissülve magamra rángattam egy flanelpizsamát, begyújtottam a gázzal működő kandallót a nappaliban, hogy hadd lobogjanak a lángok, aztán előkotortam a telefonomat, hogy felhívjam Monicát, a legjobb barátnőmet,

még a szakácsiskolából. Valódi gőzgép volt a konyhában, aki a mexikói konyhát új gasztronómiai szintre emelte. Két éve nyitotta meg a saját éttermét, El Colibrí néven. Az emberek először azt hitték, teljesen bolond – aztán megkóstolták a főztjét.

Ezzel a szlogennel vezette be az új, gourmet mexikói konyhát Los Angelesben: „Nem a mamád tacója”, és nem kézzel ette az ember a kreációit, ó, dehogy! Különösen, ha a szupertitkos recept alapján készült chimichurri szószával együtt tálalták elé az étlapon szereplő valamelyik különlegességet, például homárfarkat gránátalmás-mangós salsával, kék kukoricatortillán. Ez a zseniális nő valódi alkimista volt a konyhában, úgy alkotta az elixíreket, úgy olvasztotta össze az ízeket, mint egy őrült gasztrotudós.

– Hola, bébi – köszönt bele. – Kicsit őrültekháza van itt. Csak pár percem van.

– Nem keresel véletlenül egy segédszakácsot? – kérdeztem.

Egy pillanatig csend honolt a vonal végén.

– Jézusom. Annyira sajnálom, Sophie. Már hallottam a híreket.

Elszorult a torkom.

– Máris?

– Mit mondhatnék? A hírek gyorsan terjednek ezekben a körökben. Mindenki ismeri mások ügyeit.

– Eric áll az egész mögött. – És elmeséltem a szomorú, szánalmas sztorit.

– Mindig is utáltam azt a csontos, ördögpofájú szemétládát.

Sosem értettem, mit ettél rajta.

– Akkor már ketten vagyunk, akik nem értik – mondtam. – Tehát akkor térjünk vissza a kérdésemhez. Levegőváltozáson gondolkozom, és egy új munkahely csodákat tenne a lelkemnek…

– Bébi, tudod, hogy imádlak. Tényleg. De e pillanatban egyszerűen nem vállalhatok ekkora kockázatot. Hogy is gondolhattad?

– Én nem gondoltam semmit. Eric volt az, aki gondolt valamit… – Most már sírtam. – Jól kibasztak velem, mi?

– Hát, nem épp a legrózsásabb szcenárió – sóhajtott Monica. – Sajnálom, hogy ezt éppen egy ilyen napon kell megosztanom veled, mint ez a mai, de úgyis megtudod. Képzeld, az El Colibrí felkerült a rising star listára.

– Ó… – szorosabban markoltam a telefonomat. A hangom reszketett. – Gratulálok. Biztos totál boldog vagy. Belekerültél az egy százalékba!

– Annyira sajnálom. Tudom, hogy ez volt a te álmod is. Az álom, ami simán megvalósult volna, ha Eric, az a sunyi görény nem…

– Nehogy még a végén bocsánatot kérj itt nekem. Veled örülök. – Nagyot nyeltem, mert az irigység keményen mardosott belülről. Monica megcsinálta; én meg nem. Én totál csőd voltam. – Örülök. Tényleg. És megérdemelted.

– Hát, ugráltam is nagy vígan örömömben, amíg meg nem hallottam, hogy mi történt veled. Ez azért eléggé kilapította a pezsgőbuborékokat, ha érted, mire gondolok. – Monica hallgatott egy kicsit. – Ha tényleg komolyan gondolod ezt a levegőváltozást, nagyon-nagyon szívesen látunk Estebannal nálunk, amíg csak akarod. Összehozhatlak pár ismerős séffel is – olyanokkal, akiknek izgalmas dolgaik vannak.

– Tízméteres bottal sem érne hozzám senki. Eric szemétsége miatt mostantól mindenhol csak fölösleges teher volnék.

Számkivetett lettem. Egy csődtömeg.

– Hamarosan elül a vihar. Ahogy mondani szokás, az idő minden sebet begyógyít. Higgy nekem, az igazság előbb-utóbb úgyis felszínre bukkan. Annyira sajnálom, hogy nem ajánlhatok itt állást neked.

Hosszas csend telepedett ránk. A háttérben egy férfihang szólalt meg, megszakítva a beszélgetésünket. Monica odamorgott neki valamit, aztán újra beleszólt a telefonba.

– Bébi, nagyon sajnálom, de most muszáj mennem. Sejtheted, hogy elég durva este elé nézünk…

– Megértelek – mondtam neki.

– Holnap délelőtt rád csörgök majd, ha egy kicsit lenyugodtak a kedélyek, rendben? És gondolkozz el azon, hogy eljössz-e meglátogatni engem és Estebant pár hétre. Pár hónapra. Vagy amennyi időre csak akarsz. Mi casa, tu casa.

– Kösz – mondtam.

– Ciao, bébi. Holnap beszélünk.

Letette. Ültem a kanapén, és a bánat még súlyosabban nyomta a vállamat.

Bármi, amit a konyhaművészetben elértem: halott.

Az álmaim halottak.

Azt akartam, hogy Eric is az legyen.

Mielőtt a börtönben kötök ki emberölésért, tudtam, muszáj valamit kiötölnöm. Küldhetnék egy e-mailt a Times nál dolgozó ételkritikus ismerősömnek, hamis címről, és felvázolhatnám neki, mi történt valójában a Cendrillonban; álcából tehetnék úgy, mintha elfogadnám Eric állásajánlatát, aztán megmérgezhetem arzénnal; és persze levághatom a golyóit, hogy aztán kóbor kutyák elé vessem egy sikátorban. Az utolsó változatot újra meg újra végiggondolva torz vigyor ült ki az arcomra. Nagyon szerettem volna egy-két keresetlen üzenetben jól megmondani neki a véleményemet, és néhányat be is írtam a telefonomba; egy kicsit jobban éreztem tőlük magam.

Te vagy a legóriásibb fasz a világegyetemben.

Ezért meg foglak átkozni.

Menjen csődbe a kurva éttermed.

Végül mindet töröltem, egy kivételével.

Tönkretetted az életemet.

A pezsgőtől még mindig kissé kába fejjel arra gondoltam, miután elküldtem: ugyan, milyen életet? Bár az elmúlt években végig működött bennem egy erős hajtóerő, az, hogy én is egy lehessek abból az egyszázaléknyi nőből, valódi életem nem volt.

Egy meleg srác alibijeként tengettem a napjaimat. Walteren, Roberten és Monicán kívül nem voltak barátaim. Egyértelműen változásra volt szükségem. Talán nekem magamnak is meg kell változnom? Mikor volt utoljára, hogy boldognak éreztem magam? Őszintén, bolondul és csodásan boldognak? Mikor nevettem utoljára egy igazán jót? Mikor éreztem úgy, hogy szabad vagyok? A válasz úgy vágott belém, mint a villám: azokon a nyarakon, amiket Dél-Franciaországban töltöttem, a napjaim jó részében grand-mère Odette konyhájában, sütéssel-főzéssel.

A konyhai pályafutásom egy Champvert nevű faluban kezdődött, Dél-Franciaország Tarn-et-Garonne járásában, egy olyan kicsi településen, amit nagyítóval is alig lehet megtalálni a térképen. Ott, ahol egy magas, fából ácsolt széken ágaskodva, tágra nyílt szemmel figyeltem grand-mère Odette-et, aki sötétkék ruhában, fekete balerinacipőben tevékenykedett, kötényén az elmaradhatatlan les coquelicots, a mezei pipacsok.

Elbűvölt az a kecsesség, amivel körbetáncolta a konyhát, hipnotizáltak a csodálatos illatok – ahogyan a kertben szedett fűszernövények kieresztették magukból az aromájukat, miközben aprította őket, majd még erősebbé váltak, amikor olívaolajjal és vajjal kikent serpenyőbe dobta őket. Ahogy belenyúlt kanállal egy edénybe, aztán nagyjából két másodperc alatt felaprított egy vöröshagymát… nekem mindez annyira könnyednek tűnt. És számára az is volt. De az élmény szívemnek talán legkedvesebb része akkor jött, amikor engem kért meg, hogy kóstoljam meg a finomságot, ami éppen készült.

Mindegy volt, hogy édes vagy savanyú. Lehunytam a szememet, megnyaltam a számat, és boldogan felsóhajtottam.

Néha játszottunk: grand-mère Odette bekötötte a szemem.

Nem sok időbe telt, hogy illat alapján meg tudjam különböztetni az összetevőket. És a többi érzékem is segítségemre volt – a látás (a csodás tálalás), az ízlelés (az ismeretlen öröme), a tapintás (milyen érzés a kezembe fogni egy szem cseresznyét) és a hallás (hogyan sistereg a fokhagyma a serpenyőben).

– Született mesterszakács vagy – mondta mindig a nagyanyám.

– Egyszer majd pont olyan akarok lenni, mint te – mondtam erre én.

Elmosolyodott, a tavasz frissességét eszembe juttató halványzöld szeme körül összegyűrődtek a ráncok, és összeborzolta hajamat. „Sophie, quand tu es en France, il faut que tu parles français.” Ha Franciaországban vagy, franciául kell beszélned. Aztán félhangosan mondott valamit arról, hogy az én csillagleső-kalandor anyám mennyire elrontotta a taníttatásomat, és mekkora szerencse, hogy mégis úgy alakult, hogy vele töltöm a nyarakat. Így alkalma van rá, hogy helyre rakhassa a darabkákat, és segíthet, hogy újra kapcsolatba kerülhessek a gyökereimmel. Végtére is Franciaországban születtem, azaz grand-mère Odette szemében francia vagyok, nem amerikai, arról meg, isten ments, szó se essék, hogy netán New York-i. Grand-mère Odette nagy szomorúságára a tények tények maradtak, és rám mindhárom igaz volt.

Azok az évek tüzelték később az álmokat bennem, hogy egyszer séf lehessek, azok a nyarak, amiket grand-mère Odette-tel töltöttem a konyhában. A főzés szeretete úgy futott az ereimben, akár a legédesebb cseresznyelé. Azoknak a képességeknek köszönhetem, hogy osztályelsőként végeztem a CIA-n, a világszerte elismert New York-i szakácsiskolában, amiket azalatt csipegettem fel, míg grand-mère Odette szavaira figyeltem, és úgy ittam be őket, mint a tortakészítés előtt beáztatott, mohó piskótalap.

Minél többet gondoltam Champvert-re, annál jobban enyhült a dühöm. Sajnos ekkor épp hajnali három volt Franciaországban, nem épp alkalmas időpont arra, hogy felhívjam a nagyanyámat, és abban sem voltam teljesen biztos, hogy örülne-e neki, ha hall felőlem. Nagyjából hat hónapja nem beszéltünk rendesen egymással, mert túlságosan lefoglalt a munkám, az igyekezet, hogy nyomuljak egy olyan előléptetésért, amit már sosem érhetek el. Ő párszor felhívott, de mindig leráztam azzal, hogy „holnap visszahívlak, most azt sem tudom, hol áll a fejem”. Sajnos a hatórányi időeltolódás miatt az ő időbeosztása nem esett egybe az enyémmel. Egy végül kudarcosnak bizonyuló kísérletet tettem rá, hogy elfojtsam nyomorúságomat: kibontottam egy palack bort, töltöttem magamnak, aztán csak bámultam a levegőbe, és megpróbáltam szebb időket felidézni.

Hirtelen teljesen a hatalmába kerített valami. Először olyan érzés volt, mintha átázott volna a mennyezet, és az arcomra hullott volna pár kósza csepp. Aztán pedig mintha valaki elfordított volna egy csapot. Utána már egész testemben rázkódtam, a bensőm is reszketett. Sirattam a karrierem halálát. Sírtam, amiért nem voltam jobb unokája grand-mère Odette-nek, az egyetlen embernek, aki velem együtt ápolta az álmaimat, és támogatott, hogy megvalósuljanak. A legutóbbi alkalom, amikor személyesen találkoztam vele, öt éve volt, amikor ideutazott, hogy részt vegyen a végzős ünnepségen, amikor befejeztem a CIA-t. Annak ellenére, hogy utált repülni, vállalta a hosszú utat az Atlanti-óceánon keresztül. Annyira büszke volt mindarra, amit elértem… arra, hogy az osztály legjobbjaként végeztem. És én mégis félreállítottam őt, abban a biztos tudatban, hogy úgyis mindig ott lesz mellettem erős oszlopként. Túlságosan lekötött a konyha világában épített karrierem, ezért folyton-folyvást halogattam az utazást Champvert-be, mintha arra számítanék, hogy mindig ott lesz nekem. De a napok csak telnek és telnek, és nem, a nagyanyám nem lesz mindig ott nekem.

Mire elfogyott a bor, a bűntudat meg az Eric elleni bosszúra kiötölt különféle ördögi tervek vették át a franciaországi emlékek helyét. Az elmémet a megtorlás vágya töltötte be.

Kimerülten és dühösen baktattam végül a szobámba, és miután hosszasan hánykolódtam, hideg kőként zuhantam álomba.

5.

Jó emberekkel is történnek rossz dolgok

Nem sokkal múlt reggel hét óra, amikor magamhoz tértem. A bor savanykás utóízt hagyott maga után; nem éreztem sem eufóriát, sem bizsergést, csak erős, lüktető fejfájást, hányingert, és a szám mintha vattával lett volna tele. Kétségbeesetten vágytam egy kávéra. Kibotorkáltam a konyhába, elhaladtomban vetettem egy pillantást a nappalira.

Félig szívott cigarettákkal teli hamutartó állt a dohányzóasztalon, mellette egy üres borosüveg. Ha hozzáveszem a pezsgőt is, amit megittam – határozottan túlzásba estem. Az elmúlt tíz óra eseményei ott villogtak az agyamban, és hullámokban rohamozott meg a levertség köde. A tegnapi napom nem puszta lidércnyomás volt; hanem a valóság.

A tekintetemmel a mobilomat kerestem, aztán felnyögve vettem kézbe, és a kijelzőre meredtem. Mi a francért írtam Ericnek?

Természetesen válaszolt.

Nem tettem tönkre az életedet. Lehetőséget ajánlottam.

Rajtad áll, hogy élsz-e vele.

Áthajítottam a készüléket a szobán, és a Roche Bobois kanapén heverő díszpárnákba bokszoltam, miközben megpróbáltam elfojtani magamban az erősen kikívánkozó visítást. Walter lépett be a nappaliba, éjszakai öltözékében – kockás nadrágban és hosszú ujjú termofelsőben. Kidörzsölte az álmot a szeméből, és köhintett egyet.

– Sophie, mit követett el ellened az a szegény kanapé?

Ez poén akart volna lenni; de én nem nevettem.

Felmordultam, és lerogytam a kanapéra.

– Bocs, felébresztettelek?

– Ismersz már, mindig felkelek hajnalban.

– Jól mulattatok este?

– Igen, de valami nagyon hiányzott, hogy tökéletes legyen az ünnep – mondta kedves mosollyal. – Te.

– Sajnálom – feleltem erőtlen vállrándítással. – Nem voltam a legjobb formámban.

– Sose kérj bocsánatot. Megértem. – Walter odalépett, és leült mellém. Fél karjával átölelte a vállamat, és a mellkasára húzott.

Mindig friss citrom-és narancsillatot árasztott, ami nagyon megnyugtató volt. Legszívesebben ott maradtam volna örökre, odabújva hozzá, hogy soha ne kelljen szembenéznem a szar életemmel. Megsimogatta a hajamat, és így folytatta: – Tudom, hogy tényleg rémségesnek tűnnek most a dolgok, de ma új nap virrad.

– Egy még rosszabb nap – ugrottam talpra. – Most már az egész világ hallott a Cendrillonban történtekről meg rólam, a szabotőr séfről. És egyszerűen nem tudják, hogy nem a megfelelő embert vádolják. – Nagyot nyeltem. – Te ügyvéd vagy.

Beperelhetem? Be lehetne perelni Ericet?

– Én családjogi ügyvéd vagyok, Sophie.

– Tudom. De talán egy kollégád foglalkozik… hogy is hívják ezt? Becsületsértéssel? Rágalmazással?

Walter aggodalmasan fújtatott egyet.

– Nézzük a tényeket. Van rá bizonyíték, hogy Eric utasítására tettél még plusz fűszert az ételekbe?

– Nem. Nem igazán.

– Van bárki, aki alátámasztaná a sztoridat?

– Talán Miguel… – tűnődtem, de aztán rögtön eszembe jutott, mi történt előző nap. Még a szemembe sem mert nézni. Nem, a lojalitás egy olyan konyhában, mint a Cendrillon, egyértelműen egyirányú utca: a főszakácsot illeti. És miután Eric elmegy, valószínűleg Alex lesz az. Bár, ami azt illeti, valószínűleg ő sem.

– És tényleg végig akarnál menni azon az úton? Össze tudnál kaparni elég pénzt hozzá? Hiányzik az elítélő nyilvánosság? Az sem gond, hogy a per akár évekig is eltarthat? Eric és Alex szava állna a tiéddel szemben. Még ha én magam tudom is, hogy nem tettél semmi rosszat, a sajtó meghurcol, és a nevedet sárba tiporják. Tényleg át akarsz menni mindezen?

Gondolkoztam rajta egy kicsit.

– Miért ne? Már úgyis teljesen tönkre vagyok téve. Maradt még valamennyi abból a pénzből, amit anyám lakásáért kaptam. Emellett hála neked meg annak, hogy alig vásároltam, és legtöbbször az étteremben ettem, van kétévnyi megtakarított bérem. Tudok kezdeni vele valamit. – A szavak előgurguláztak a torkomból. – Bármit.

Walter megemelte az egyik szemöldökét.

– Soph, én még gondolkoznék ezen egy kicsit, miután a dolgok leülepedtek. A kislányok forralnak bosszút. Az okos nők hátradőlnek, és hagyják, hogy a karma elvégezze a munkáját.

– Remélem, a karma nagyon bosszúszomjas – mormoltam, és az állam megfeszült.

– Én is – mondta Walter nevetve. De nem tartott sokáig a vidámsága. Amikor látta, hogy görnyedezem, és egyre nehezebben veszem a levegőt, komolyra váltott a hangja. – Csak ne tégy semmit a pillanatnyi lelkiállapotod sugallatára. Azzal csak tovább tüzeled Ericet. Hagyd, hogy leülepedjen a por.

– Azt hiszem, igazad van – mondtam dübörgő szívvel. – Mármint nem úgy néz ki, mintha most bármit tudnék tenni. Ez egy olyan „a férfi szava a nő szava ellen” dilemma, és O’Shea ebben a pillanatban úgyis csak annak a férfi gennyládának a szavát hallaná meg.

– Gondolj arra, hogy minden ürömben van öröm.

– És ebben mi volna az?

– Nem kell összeházasodnunk.

– Én még azt is megtettem volna érted – feleltem, és megtöröltem az orromat a pizsamafelsőm ujjába.

– Tudom, hogy megtetted volna, és pontosan ezért is imádlak annyira – mondta Walter. – Akkor kezdjük a napot valami kellemessel. Kérsz kávét?

Bólintottam, mert tényleg nagy szükségét éreztem, hogy kitisztítsam a fejemet.

– Megcsinálom – ajánlottam.

– Nem, ülj csak szép nyugiban. Elég nyúzottnak tűnsz. Hé, lehet, hogy én vagyok a világ legrosszabb szakácsa, de egy csésze kávét valahogy meg tudok csinálni.

Ekkor Robert baktatott be a nappaliba, ugyanolyan pizsamában, mint a Walteré, és akkorát ásított, hogy az ordításnak is beillett volna.

– Hú, hála istennek, kávé! Hajnali háromra keveredtünk haza.

Nekem nagyon erősre csináld, Walter! – kérte, aztán egy puszit nyomott az arcomra.

A konyhapultnál ücsörögve figyeltük, ahogy Walter a darálóval meg a francia kávéfőzővel bíbelődik. Jó fél órába beletelt, mire elénk került a napindító adag kávénk.

– Jaj, elkényeztetsz, szerelmem – mondta Robert. – Megérkezett már a Times?

Walter vállat vont.

Robert a bejárathoz rohant. Felkapta a lapot, és visszafelé jövet sietve átlapozta. A tekintete Walterre villant, és az újság egy részét elrejtette a háta mögött. A szívem mintha lesüllyedt volna a gyomromba. Felugrottam a székről.

– Mi ez? – kérdeztem. – Ma szerda van?

Walter felnyögött. Éreztem, hogy minden szín kifut az arcomból. Éppenséggel pontosan szerda volt – az a nap, amikor a Times ban megjelenik az Ételek melléklet, amit aztán a világ minden egyes, angolul beszélő lakója elolvashat. – Add ide.

Robert magasra tartotta a lapot a fejem fölött. Felugrottam, és kikaptam a kezéből, a papír is elszakadt.

– Biztos vagyok benne, hogy nem kellene elolvasnod. Nem akarhatod – figyelmeztetett. – Ma nem. – És visszavette tőlem.

– Robert! – dörrentem rá a mellem előtt összefont karral. – Ha nem adod ide, soha többé nem állok szóba veled.

Már éppen elkezdett egy cikket kitépni és darabokra cincálni, amikor sikerült eloroznom tőle. A padlóra ereszkedve igyekeztem összerakosgatni a fecniket, mint egy puzzle darabkáit. Már az első oldalon szembe jött a legrémesebb lidércnyomásom: úgy mellbe vágott, hogy egy bontókalapáccsal sem lehetett volna annál erősebben.

A főcím: A szabotőr szakács merénylete egy csillag mínuszt jelent a Cendrillonnak.

Alatta egy kép rólam, egyik oldalamon Eric, a másikon O’Shea. A karjukba fűzöm a karomat. Alatta a szöveg, a nevemmel. A fotó közvetlenül azután készült, hogy a Cendrillon megkapta a második csillagot.

Ma a Michelin kiadta az idei New York útikönyvet, benne az ajánlásokkal, hol találhatók a legjobb éttermek, szokás szerint nagy felbolydulást okozva.

Vannak helyek, mint például az M. D. M., amelyek csillaggal gazdagodtak, néhány pedig, például a Blink 214, elvesztette a csillagját. De egyik hír sem olyan mellbevágó, mint a Cendrillonról szóló, amely teljesen felkavarta a kulináris világot.

Az étterem a harmadik csillag várományosa volt, de ahelyett, hogy újat nyert volna, elveszített egyet. Dan O’Shea séf sajtóközleményben tudatta a nyilvánossággal az okot, és megnevezte a vádlottat is: a balszerencsés fordulat hátterében egy szabotőrnek, Sophie Valroux-nak, az étterem egyik chef de partie alkalmazottjának ténykedései állnak (képünkön középen).

Chef O’Shea állítása szerint: „Az a nő (Valroux) a saját feje után menve átfűszerezte a receptjeimet. Áthágta a szabályokat. Mindig is bizonyítani akart, mindig elkeseredetten igyekezett felvenni a versenyt a férfiakkal. Előfordul, hogy egy ennyire egoista szakács, aki mindenáron, mindenkivel versengeni akar, kicsúszik az ember irányítása alól. Biztosíthatom róla a nyilvánosságot és a konyhaművészet szakmai világát, hogy ez soha többé nem történhet meg. Valroux-t azonnal elbocsátottam, és az eset kapcsán úgy döntöttem, innentől még tevékenyebben részt veszek az éttermeim mindennapjaiban, különös tekintettel a New York-i Cendrillonra. Vissza fogjuk kapni a második csillagunkat. És a harmadik is megérkezik majd.”

Lapzártáig nem sikerült elérnünk Ms. Valroux-t, hogy kommentálja értesüléseinket.

Micsoda? Úgy kutattam a padlón a telefonom után, mint mókus az elrejtett dióért. Megtaláltam. Nyolc hívásom érkezett, amíg ki voltam ütve. Túlságosan kiborított Eric válasza, és túlságosan lefoglalt, hogy blokkoljam a számát, ezért nem hallgattam meg a hangpostámat. Az is igaz, hogy soha senki nem szokott hívni.

Jó napot, Trevor Smith vagyok a Times -tól. Szeretnénk hallani a véleményét a Cendrillonban történtekről…

Törlés.

Ms. Valroux, Trevor Smith kereste önt a Times -tól. Hamarosan lapzárta. Vissza tudna hívni, amilyen hamar csak lehet?

Törlés.

Elfogott a hányinger, hánykolódott a gyomrom. Az arcom felforrósodott. Izzadságcseppek borították a nyakamat és a hátamat. Egyenesen magam elé meredtem. Walter megérintette a vállamat: – Jól vagy? Úgy nézel ki, mint aki hányni készül.

Épp csak elgurguláztam egy elhaló igent, és már rohantam is a fürdőszobába, és megszabadultam a gyomrom tartalmától. Ez sokkal, de sokkal rosszabb volt annál, mint amit el tudtam képzelni. Eric és O’Shea kibelezték az egész életemet. Mostantól a világon mindenki el fogja hinni rólam, hogy szabotőr vagyok.

Egy pária lettem. Walter kopogott az ajtón.

– Jól vagy, Soph?

Feltéptem az ajtót. Walter hátraugrott.

– Minden rendben – feleltem.

– Nem úgy nézel ki. – Tágra nyílt, szürkéskék szeméből aggodalom áradt.

Csak elképzelni tudtam, hogy nézhetek ki: dühösnek és tébolyultnak.

– Egy perc, és jól leszek. – Azok az emberek, akik a szomszédságomban laknak, akikkel nap mint nap köszöntjük egymást, úgysem fognak tudni erről semmit. Legalábbis azok nem, akik nem kapják reggelente az ajtajuk elé a Times-t.

Kirohantam az előszobába, magamra rángattam a csizmámat meg a kabátomat, és felkaptam a táskámat.

– Hova mégy? – kérdezte Walter. – Hiszen pizsamában vagy.

Nem mehetsz ki így a lakásból.

– Tudom – feleltem. – De akkor is ki fogok menni. Van egy fontos elintéznivalóm.

A szemem előtt elhomályosult a kép. Elrohantam Frank, a nappali portás mellett. Kirohantam az ajtón, és tébolyultan néztem körbe. Úgy cikáztam a forgalomban, mint egy megvadult béka, megrohamoztam a közeli újságost, és felvásároltam a Times összes aznapi példányát. A szemem sarkából láttam, hogy valaki peckes léptekkel közeledik a járdán. Bárhol felismerném azokat a lépteket. Eric. Mi a francot keres ez itt, az Upper East Side-on? Nem is erre lakik ez a tetves szemétláda, hanem valahol a Hell’s Kitchen negyedben.

Elkerekedett a szeme, amikor meglátott. Megdermedtem. És még mielőtt elmenekülhettem volna, odarohant hozzám, és megragadta a karomat. Leráztam magamról a kezét.

– Ne érj hozzám. Ne szólj hozzám. Még csak rám se nézz.

– Muszáj beszélnünk egymással. – Olyan meglepett arcot vágott, mint aki igazából elhiszi, hogy a karjába omlok mindazok után, amit tett.

– Mi a francot keresel itt? Honnan szerezted meg a címemet?

– Megvannak az adataid az étteremben – közölte önelégülten.

Megcsapott a szájából áradó whiskey-szag. Egyértelműen egész éjjel ivott. – Mivel nem válaszoltál az üzenetemre, gondoltam, bedobok egy cédulát, és megerősítem az ajánlatomat, hogy dolgozz nekem. Nagyon korlátozottak a lehetőségeid, Sophie.

Rettentően korlátozottak.

Egymással szemben álltunk, és alig tudtam ellenállni a vágyamnak, hogy nekiessek, és a puszta körmömmel kikaparjam a szemét.

– Ne nézz már így rám – mondta. – Kettőnkért tettem, ami tettem.

– Azt, hogy tönkretetted a pályafutásom? Soha többé nem állok szóba veled – fröcsögtem. Újra megragadta a karomat, erősen megszorította, és közelebb rántott magához. Olcsó parfüm és cigifüst szaga facsarta az orrom. Felnyögtem.

– Eressz el, Eric.

– Sophie, el kell mondanom…

– Tartsd meg a hiperbéna szövegedet valaki olyannak, akit érdekel – mondtam, és kirántottam a karomat a szorításából. – Most már hivatalos: elmebeteg vagy.

– Nem én vagyok itt az őrült, Sophie, hanem te. És szerintem ez családi örökség.

A szavai ökölcsapásként értek, teljesen elzsibbadtam.

Eric beletúrt a hajába.

– Semmire se mégy nélkülem. Tökéletes nulla vagy. Ne felejtsd, hogy mindent tőlem tanultál. Lássuk be, valójában egy tehetségtelen szolga vagy. Egy kisinas. Már azon is meglepődnék, ha kiderülne, hogy önerőből jutottál be a szakácsiskolába.

– Természetesen önerőből jutottam be – ellenkeztem, leginkább magamat akarva meggyőzni. A világon mindent megtettem azért, hogy bejussak a CIA-re. Senki sem nyújtott tisztességtelen támogatást, nem voltak ott ismeretségeim.

Mindent egyedül értem el. – Kidolgoztam a belemet, és osztályelsőként végeztem. És te voltál az, aki pontosan ilyen munkatársat keresett.

– Olyan biztos vagy ebben?

Majd felrobbantam a mindenemet felemésztő dühtől, amilyet még soha korábban nem éreztem. Olyan erősen megütöttem Ericet a szabad kezemmel, amennyire csak tudtam.

Aztán eliramodtam az épület felé, ahol laktam. Egy taxi majdnem elcsapott, amikor átvágtáztam az úttesten. Amikor végre beértem az előcsarnok védelmébe, hátranéztem a vállam felett. Eric ott állt a járdán, az arcán önelégült vigyor. Felérve a lakásba, Robert és Walter egyszerre fordultak a karomban tartott papírhalom felé.

– Talán rakjunk egy máglyát, mielőtt elindulunk dolgozni? – kérdezte Walter.

– Igen – nyüszítettem sírva. – És soha többé nem hagyom el a lakást.

6.

Flambírozva – nagy F-fel

Heteken át a szobámba bebújva léteztem, félig üres dobozok között, amelyek tartalmát képtelen voltam megenni. Annak hála, hogy nagyvárosban éltem, bármit tudtam rendelni – kínai kaját, tampont vagy akár Chunky Monkey jégkrémet. Rám ragadt a pizsama, mert azokban az időszakokban, amelyeket nem azzal töltöttem, hogy a neten kutattam a rólam szóló újabb és újabb híradások után, aludtam. Jó néhányszor próbáltam felhívni O’Shea-t, de abban a pillanatban, hogy meghallotta pánikba borult hangomat („Séf, séf, kérlek, hadd magyarázzam meg!”), lecsapta. Végül feladtam. A reggelim, amit rendszerint délután egykor fogyasztottam, általában tartalmazott valami ételt is a vodka-narancs mellé, amit szintén házhoz rendeltem.

Nem akartam mást, csak aludni és a világon semmiről tudomást sem venni.

Walter és Robert be-bejárogattak a szobámba, és igyekeztek felvidítani. De bármivel próbálkoztak is – virággal, csokival vagy béna viccekkel –, semmi sem használt. Walter csak sóhajtott. Robert megállapította:

– Jobb, ha hagyjuk gyászolni.

– De mégis meddig? – kérdezte erre Walter.

– Amíg vége nem lesz – mondtam erre én.

– Adjunk időt neki – szólt hozzá Robert is. – Sophie ki fog keveredni belőle.

Nem, gondoltam, ebből nem lehet kikeveredni. Kioldalogtak a szobámból, közben szánakozva néztek rám. Nem fogták fel.

Nem értették. Mindaz, amiért annyira keményen dolgoztam – a csodaországom, az álmaim –, ott foszlott szét a szemem előtt.

Hogyan is lettem volna képes összeszedegetni az életem darabkáit, amikor még magamat sem voltam képes összeszedni? Az ereimben vér helyett az önmagamban való kételkedés zubogott, és emiatt a világon mindent megkérdőjeleztem. Eric gondoskodott róla, hogy így legyen.

Talán tényleg csak egy tehetségtelen kisinas vagyok. Egy gondoskodásra szoruló valaki, aki iránt csak sajnálatot lehet érezni. De ha tényleg akkora rakás szerencsétlenség vagyok, akire kár pazarolni a konyhában a helyet, Eric miért akarja annyira, hogy neki dolgozzam? A válasz teljesen lesújtott. Eric meg akart törni engem, hogy ő győzzön, és biztos akart lenni benne, hogy többé lehetőséget sem kapok. Hát, ami azt illeti, ezt sikerült elérnie. Győzött. Én pedig összetörtem. Lefelé zuhantam az összetört álmok szakadékába, és mivel biztosra vettem, hogy úgysem fogja senki sem elhinni a történetemet, halottnak tettettem magam, mint egy oposszum. Ami azt illeti, remekül csináltam.

Egyedül voltam otthon, amikor az első pánikroham rám tört.

A félelem satuba fogott. A szívem annyira vad iramra kapcsolt, hogy tényleg azt hittem, kiugrik a helyéből. Az ujjbegyeim bizseregtek. Ziháltam, megállíthatatlanul, és nagyjából tíz percig biztosra vettem, hogy szívrohamom van. Lerogytam az ágyamra, és szorosan lehunytam a szemem. Nem kételkedtem benne, hogy ütött az utolsó órám. A lélegzetvételemre koncentráltam, és próbáltam rábírni a szívemet, hogy nyugodjon le. Emlékeztem rá, hogy anyámnak is át kellett élnie hasonló epizódokat. Ő ilyenkor papírzacskóba lélegzett, ami segített neki elkerülni, hogy hiperventiláljon és elájuljon. A folyamatos házhoz rendeléseknek hála egy rakás papírzacskó hevert szanaszéjjel a padlón körülöttem. Amikor a roham kissé gyengült, rádöbbentem, hogy valamiféle erő berángatott egy sötét helyre, ahonnan mindenáron ki kellett kerülnöm.

Ez nem én voltam. Úgy éreztem, muszáj tennem valamit. És nem is az anyám. Emlékeztettem magamat arra, hogy osztályelső voltam a CIA-n.

Bizonytalan léptekkel kibotorkáltam a konyhába. Muszáj keresnem valamit, amivel meggyőzhetem magam arról, hogy az életem még mindig ér valamit, és mindaz, amiért olyan keményen dolgoztam, megérte. Egy pillanatig zsibbadtan álltam, bámultam a csillogó rézedényeket, amelyeket Walter vásárolt nekem, meg a csodaszép, rozsdamentes acél tűzhelyet, és újra megkérdőjeleztem a képességeimet, ami könnyen ment, mert Eric és O’Shea hangja dühös méhrajként zümmögött a fejemben.

Tehetségtelen kisinas.

Ő bezzeg nem egy kapcsolati háló szálait rángatta meg.

Meglepődnék, ha kiderülne, hogy önerőből jutottál be a szakácsiskolába.

Semmire se mégy nélkülem.

Muszáj volt bebizonyítanom, hogy nincs igazuk.

Bebizonyítanom magamnak, hogy nem vagyok nulla. Hogy igenis vagyok valaki, vagyok bárki. Fogtam a késeimet, egy vágódeszkát, és kinyitottam a hűtőt, hogy lássam, mi van otthon. Úgy tűnt, Walter és Robert időközben szintén rendeltek egy cégtől: friss hozzávalókat, amelyekből az előre megírt receptek alapján az ember elkészítheti az ételeket.

Homlokráncolva állapítottam meg, hogy a dobozok kétszemélyesek, és kissé kirekesztettnek éreztem magam. De aztán emlékeztettem magam, hogy gyakorlatilag ki sem léptem a szobám ajtaján. Inkább a piacra kellett volna kijárnom, és főznöm nekik, ahelyett hogy dühös remeteként bezárkózom.

A dobozban, amit találtam, csirkehús volt, cukkini, ras el hanout szósz, fokhagyma, sáfrány, kapribogyó, mazsola, kuszkusz és görög joghurt. Nem bajlódtam vele, hogy a receptet megnézzem; a saját elképzeléseim alapján akartam elkészíteni az ételt. Azt akartam, hogy a nyersanyagokból valami igazán fenségeset alkossak.

Talán nem én vagyok az a csaj, aki képes akár csukott szemmel is felaprítani bármit? Kockázni, finomra vagdalni, gyufaszál-vastagságúra, julienne-re vagy metéltre vágni?

Kipakoltam a dobozból a hozzávalókat, és sorban kiraktam a pultra. Aztán mindent szemügyre vettem – mint a legyőzendő ellenséget. Valamikor imádtam a konyhában alkotni és főzni. E pillanatban szinte utáltam.

Bizonyítsd be, hogy képes vagy rá, Sophie!

Fogtam a cukkinit, és elkezdtem fölszeletelni. Egyszer csak beleszaladt a kés a hüvelykujjam hegyébe. Elhajítottam, és szánalmas kupacként a padlóra rogytam. A vágás nem volt mély, de az a fajta, amiből csillapíthatatlanul folyik a vér, egészen addig, míg az ember nem tesz ellene. Egyetlen dolgot sikerült bebizonyítanom magamnak: totális csőd vagyok. Arra is képtelen voltam rávenni magamat, hogy felálljak a padlóról.

Zivatarként áradtak a könnyeim. Dühített, hogy ilyen bőgőmasina lettem; korábban nem voltam az. Régen erős voltam.

A két legjobb barátom arra ért haza, hogy a kezemből a vér, a szememből a könny patakzik. Walter felsegített a padlóról, hideg víz alá tartotta az ujjamat, én meg szipogtam, és a szabad kezemmel az orromat törölgettem. Bebugyolálta gézzel az ujjamat, és minden tőle telhetőt megtett, hogy lelket öntsön belém, de meglehetősen reménytelen vállalkozás.

– Tusolj le. Menj el valahová. Hagyj fel az önsajnálattal. Ez is feledésbe merül – mondta Walter összeráncolt szemöldökkel.

De még ő is tudta az igazságot. Ez a helyzet nem oldódik meg egyhamar.

– Ez aztán sosem múlik el! Nézz rám. Képtelen vagyok rá, hogy bármit normálisan megcsináljak.

Walter az asztalra csapott, aztán megfogta a karomat, és megrázott.

– Sophie, imádlak, de változtatnod kell ezen. Képtelen vagyok továbbra is így élni. Robert is képtelen. És te is képtelen vagy.

Még sosem láttam dühösnek, legalábbis nem ilyen dühösnek.

Walter mindig annyira kiegyensúlyozott volt. Ráharaptam az alsó ajkamra, hogy ne zokogjak. De a könnyek így is megindultak lefelé.

– Kihajítasz? Nem hibáztatlak érte. – A hangom szánalmas nyöszörgésként hatott. – Csak essünk túl rajta.

– Sosem hajítanám ki azt a Sophie-t, akit szeretek, de ennek a mostaninak, ennek a csökönyös, önostorozó teremtménynek, akivé vált, változásra van szüksége, mégpedig gyorsan.

– Ne haragudj, Walter – mondtam neki. – Tudod, ki vagyok.

Nem vagyok önmagam. Eric megölt.

– Eric nem ölt meg – felelte Walter. – Itt állsz előttem.

Mégpedig elevenen, egészségesen, habár e pillanatban eléggé kiállhatatlan vagy. Szedd össze magad. Ha nem, úgy jársz, mint ő.

Tudtam, hogy az anyámról beszél. Ericen kívül ő volt az egyetlen, akinek meséltem anyám haláláról.

– Ez övön aluli volt, Walter – mondtam neki, bár magam is pontosan ugyanígy vélekedtem.

Walter szorosan magához ölelt.

– Ugyan már, nem úgy viselkedsz, ahogy az a Sophie, akit ismerünk és szeretünk.

– Márpedig szeretünk – mondta Robert, és megfogta a vállamat. – Nem akarnád összekapni magadat és eljönni velünk vacsorázni? Tényleg kívül kellene kerülnöd a lakáson és egy kis friss levegőt szívni a tüdődbe.

– Talán holnap – ígértem.

– Nem szívesen hagyunk így magadra – mondta Walter.

– Ne aggódj – mondtam erre. – Én nem vagyok olyan, mint ő.

– A pulton hagytam egy terapeuta számát – mondta Walter. – Esetleg felhívhatnád, és megbeszélhetnéd vele, hogy érzel.

Tudod, egy elfogulatlan fül. Meghallgat, és talán még tanácsot is ad. – Arcon csókolt. – Pár óra, és visszajövünk. Ha szükséged van valamire, csak hívj.

Bólintottam.

Miután az ajtó bezáródott mögöttük, átkaroltam a két térdemet. A lehető legrondábban bántam a két barátommal. És hogy még katasztrofálisabbnak érezhessem az életemet, képtelen voltam felhívni azt az egyetlen személyt, akire a legnagyobb szükségem lett volna. És az nem egy terapeuta volt, hanem a nagyanyám. Csak annyit mondott volna: „Én megmondtam”, és érzékeltette volna, mennyire döntésképtelen vagyok. Talán meg is nyugtatott volna. De még nem álltam készen rá, hogy megnyugtassanak. Dagonyázni akartam az önsajnálatban, dühös akartam lenni magamra meg a világon mindenki másra, beleértve őt is. Az is kiborított, hogy nem hívott fel; biztos voltam benne, hogy a világ minden sarkába eljutott már a hír, még egy olyan távoli faluba is, mint a franciaországi Champvert.

Mégis, hiányzott a nagyanyám. Szükségem lett volna rá.

A grand-mère Odette társaságában töltött franciaországi nyaraknak tizenhárom éves koromban szakadt vége. Épp abban a korban jártam, amikor minden számított – az államon lévő pattanás, az ügyetlenség, és ami még rosszabb, a magány.

Azokban az években, amikor az anyám vagy a hálószobájában hevert, vagy a világon semmiről sem tudomást véve lézengett a lakásban a gyógyszerek miatt, a konyha volt a menedékem. Az otthoni helyzet miatti szégyenemben magányos lettem: én voltam a csendes lány, aki mindig lehajtott fejjel jár, és senkivel sem áll szóba. A főzés jelentett nekem a világon mindent.

Tizennyolc éves voltam, amikor egy napon megtaláltam anyám elkékült, felpuffadt testét a kádban, a padlón összetörve egy gyógyszeres üveg. Nem hagyott üzenetet, eltekintve attól a néhány ákombákomtól, amiket a fürdőszobatükörre rótt a védjegyének számító piros, Chanel Rouge Allure rúzzsal:

„Sajnálom”. Egészen biztos, hogy volt velem valami baj.

Egyetlen könnyet sem ejtettem. Csak letöröltem a tükröt vécépapírral, és miután kihívtam az ügyeletes orvost, telefonáltam grand-mère Odette-nek.

Noha nem beszéltünk egymással tizenhárom éves korom, az utolsó champvert-i utazásom óta, a nagyanyám hajlandó volt rá, hogy elutazik repülővel hozzám, és segít a temetés előkészítésében. A beszélgetésünk kurtán-furcsán véget is ért.

Amikor aztán találkoztunk a reptéren, ezek voltak az első szavai:

– Meglep, hogy felhívtál. Úgy tudtam, nincs szükséged rám az életedben.

– Ezt ki mondta neked?

– Céleste. Azt mondta, hogy semmit sem akarsz tőlem. Pedig könyörögve kérleltem, hadd jöhess Franciaországba.

– Nekem azt mondta, hogy te nem akarsz látni engem – feleltem. – Meg azt, hogy ha jó gyereke akarok lenni, otthon maradok, és gondoskodom róla.

– Értem – mondta grand-mère. – Nos, Céleste nagyon-nagyon beteg volt. Évidemment. Most, hogy meghalt, azt akarom, hogy gyere végleg Franciaországba. Az az otthonod. Te vagy az egyetlen megmaradt családtagom. Miután az anyád elköltözött ide, és grand-père meghalt, nagyon egyedül éreztem magam.

Ez volt az első alkalom, hogy megemlítette a nagyapámat.

Egyáltalán nem emlékeztem rá. Egyetlen képre sem. Nyista.

Maga volt a láthatatlan ember.

Grand-mère csücsörített.

– Ha kíváncsi vagy rá – mondta –, a nagyapád azért halt meg, mert összetört a szíve. Amikor Céleste elszökött veled otthonról, az szinte összezúzta. Hát semmit nem jelent neked a család?

Bűntudatosan lehajtottam a fejem. Nekem terveim voltak.

Óriási terveim. Lényem egy része visszavágyott Franciaországba, de a nagyobbik fele az álmait akarta követni.

És mi sohasem voltunk egy afféle boldog, fényképre kívánkozó család. Messze álltunk attól. Eltávolodtam az anyámtól, és alig tudtam valamit arról, milyen volt a franciaországi élete, mielőtt megszülettem volna. Ő maga gondoskodott róla. Grand-mère Odette-ről, attól eltekintve, hogy régebben, nyaranta meglátogattam, szintén nem sokat tudtam. Nem tett semmiféle erőfeszítést, hogy közeledjen hozzám, amikor igazán szükségem lett volna rá. Nem tudtam, vajon ezzel valami fontosról maradok-e le, de tizennyolc évesen, tele dühvel és keserűséggel, makacssággal és önfejűséggel, ezt feleltem:

– Az én életem ideköt, New Yorkba.

– És mennyire nagyszerű élet is ez.

– Grand-mère, éppen mostanában jelentkeztem az ország, sőt a világ egyik legjobb szakácsiskolájába – a CIA-be. Remélem, fölvesznek. Teljes szívemmel-lelkemmel drukkolok ezért.

Egyetlen dolgot sem felejtettem el azokból, amiket tőled tanultam.

Kiegyenesítette a hátát, az álla megemelkedett.

– Franciaországban vannak a legjobb konyhaművészeti iskolák. A Le Cordon Bleu-be kellene járnod.

– De én a CIA-be akarok menni.

– Értem – felelte. – Ha ez az, amire igazán vágysz, akkor biztos vagyok benne, hogy valóra válik.

Miközben anyám hagyatékát szortíroztuk, többé egyszer sem említette a Franciaországba költözést, bár időnként egy-egy finom célzással élt. „Champvert annyival tisztább, mint ez a te koszos városod.” Vagy: „Franciaországban egészségesebb ételeket lehet kapni. Nézd azt az epret! Akkorák, mint egy-egy narancs. Ez nem természetes. Még csak szezonja sincs.”

Egyikünk sem sírt anyám halála miatt. Az egyetlen alkalom, amikor egyáltalán felmerült anyám neve, az volt, amikor megkérdeztem, hogy tartsunk-e temetési szertartást. Grand-mère Odette arca lángvörösre gyúlt. Megmarkolta a rózsafüzérét.

– Céleste bűnt követett el. Semmi szertartás – mondta. Ennyi volt.

Két hét múlva grand-mère Odette visszatért Franciaországba, én meg elhoztam anyám hamvait a krematóriumból. A kezemben tartottam a fekete műanyag dobozt, ám a könnyek még mindig sehol. Nem kedveltem – nem igaz, utáltam – az anyámat. Soha nem akart anya lenni, ezt tudtam róla. Amikor gyerek voltam, azt kérte tőlem, ha mások is hallják, szólítsam Céleste-nek. Úgy gondolta, ha anyának hívnám, az „öregítené”.

Nem lepett volna meg, ha azt mondta volna az embereknek, hogy az utcán talált, és befogadott. Aztán nevetett volna egyet azzal a gyöngyöző kacagásával. Szétszórtam a hamvait a Central Parkban, a dobozt meg kihajítottam. Bizonyos szempontból megkönnyebbülés volt. Olyan hosszú ideig gondoskodtam róla, most végre lehetőségem volt rá, hogy magammal foglalkozzam.

A saját anyám szabotálta az életemet. És most Eric is.

A szabotázs, a másik hátba támadása nem volt ritka ebben a közegben. Egy séf például egyszer lefoglalt a rivális étterem nyitóbuliján több tucat helyet, és tönkretette az eseményt.

Dühös séfek felcsavarták kétszázatvan fokra a sütőt, amiben éppen sütemény sült. A legegyszerűbb, legközkedveltebb módszer pedig talán az volt, hogy plusz sót vagy borsot tettek az ételbe.

Lehettem volna dühös Ericre, vagy fordulhattak volna a negatív érzéseim az anyám felé is, de én mégis magamra voltam a legmérgesebb. Talán meg is érdemeltem ezt a végzetet.

A jó szakács a legapróbb részletre is mindig odafigyel. A főzés tudomány, a szakács feladata pedig, hogy folyamatosan szem előtt tartson minden hozzávalót és minden ételt. A jó szakács gyakran kóstol, én viszont nem kóstoltam meg újra egyszer sem a velouté t, miután Eric rám szólt, hogy fűszerezzek még rajta.

Az ő ízlelésére bíztam magamat, pedig egyáltalán nem lett volna szabad megbíznom egyetlen porcikájában sem.

A tény tény. Eric valóban hátba támadott engem. Hittem benne, az ízlelőbimbóiban és abban, hogy ő a chef de cuisine. De a saját megérzéseimben is bíznom kellett volna, mégsem tettem.

Semmire sem figyeltem oda. Ez volt az a pillanat, amikor rádöbbentem, hogy Erickel karöltve, én, Sophie Valroux is szabotáltam magam.

7.

Aki egyszer megég, duplán óvatos

Walternek és Robertnek igaza volt. Ezt nem folytathattam így tovább. Nem akartam az anyám sorsára jutni. A nagyanyámra összpontosítottam. Arra, hogy ő milyen erős. Arra, hogy milyen csalódott lenne, ha így látna. Megpróbáltam felhívni Monicát, vagy üzenetet küldeni neki; ám mindig csak a hangpostája kapcsolt be, és egyszer sem válaszolt. Ez nem volt számomra akkora meglepetés – a CIA-nél szakadatlan versengés folyt közöttünk. Most már nem jelentettem fenyegetést a számára.

Felfogtam. Többé nem volt rá szüksége, hogy árgus szemmel figyelje a ténykedésemet. Annyira undorodtam a gyengeségemtől, hogy a gyomrom mindennap kilökte magából a táplálékot. De aztán, egy napon, ahogy éppen görnyedve hajoltam a vécécsésze fölé, isteni látomásban volt részem.

Afféle ahaélményként hatott rám, hogy ez nem én vagyok. Az, hogy a pályám füstbe ment, még nem jelenti azt, hogy muszáj minden mást is lerombolnom, például a legszorosabb baráti kapcsolataimat – a létező két barátommal.

Két órába került, hogy rendbe hozzam a szobámat, kihajigáljam az üres zacskókat, a kínai kajával teli műanyag dobozokat meg az iszapszerű jégkrémmaradékokat.

Lezuhanyoztam. Tiszta pizsamát vettem fel. Bár tisztálkodtam, még mindig nem voltam kész rá, hogy elhagyjam a lakást. És azért sem, mert az agyamban folyamatosan ott szikrázott a rémisztő kép, hogy valaki felismer az utcán.

Miután megrendeltem egy fantasztikus reggeli hozzávalóit, beállítottam az ébresztőórámat reggel hatra, mert elterveztem, hogy jóváteszem a Walter és Robert ellen elkövetett bűneimet.

Sosem voltam túl bőbeszédű vagy ékesszóló, amikor bocsánatot kellett kérni valamiért; az én igazi kapcsolatteremtő módszerem az étel volt, azzal tudtam kimutatni a szeretetemet.

Az étlapra œufs cocotte, azaz sült tojás került, sonkával és metélőhagymával, angolszalonna és rozmaringos sült krumpli szarvasgombaolajjal, a saját, gourmet hasés brownie-verzióm.

Hét órára a kávé épp elkészült, és nagyon is e világi illatával betöltötte a konyhát. Miközben a bocsánatkérő étellel foglalatoskodtam, Walter odahúzott egy széket a pult mellé, és kíváncsian figyelte, mit csinálok.

– Felkeltél? – kérdezte.

Zárt ajakkal gyors bocsánatkérő mosolyt vetettem felé, és töltöttem neki egy csésze kávét.

– Tusoltál? És reggelit készítesz? Nekem? – kérdezte, én meg vállat vontam. – Mégis van isten. Angolszalonna illatát érzem?

– Ja – feleltem. – Hozzá œufs cocotte. Ez a bocsánatkérésem…

– Sose mentegetőzz. Tehát visszatért az én Sophie-m? – vágott közbe. – Mert tényleg nagyon szeretném őt visszakapni.

– Haladok arrafelé – egyszerre csak egy lépést. Meg egy tusolásnyit. De a szívem hiányzik…

– Nem hiányzik a szíved.

– Egy konyha nélkül igenis hiányzik.

– Hol is állsz most éppen?

– Egy konyhában – feleltem, aztán fújtam egyet. – De ez nem ugyanaz. Nézd, most már, hogy te és Robert végre szabadon élhettek, nincs szükségetek rám.

– Dehogy nincs – felelte Walter.

– Igen, tényleg, biztos vagyok benne, hogy mindenki akar az életébe egy ilyen két lábon járó rémálmot – jegyeztem meg kissé zsémbesen. Talán próbára akartam tenni Walter barátságát. Ha nem szeret eléggé, kiteszi a szűrömet. És én nem hibáztatnám érte.

– Az utóbbi időben kicsit rémisztő voltál, de attól még mindig te vagy a legjobb barátom.

Egy könnycsepp gördült végig az arcomon.

– Szép kis barát.

Füst töltötte be a konyhát, és megszólalt a tűzjelző.

Odaégettem a krumplit, a tojás meg túlsült. Felkaptam egy törlőkendőt, és elkezdtem a fejem felett legyezni vele.

– Az ég szerelmére, még főzni is elfelejtettem. Kiveszett belőlem a tudományom.

Walter fogott egy tányért, és rátette a tojást meg pár égett krumplit.

– Biztos vagyok benne, hogy ehető. – A villájára szúrt egy krumplit, aztán grimaszolva rágta. – Egy kicsit túl sokáig sütötted, de finom.

Robert baktatott be a konyhába.

– Mi ez a rémes szag? – kérdezte.

– Az életem – feleltem, és beletörődő mozdulattal emeltem fel a kezem. – A füstbe ment terveim.

– Még így is bőven van miért hálásnak lenned.

– Ugyan miért?

– Értem és Walterért – felelte Robert.

A helyükben én kilökdösném magam a bejárati ajtón, majd miután becsukom, soha többé ki sem nyitom. De ők nem ezt tették. Ehelyett kedves, szeretetteljes pillantásokat váltottak, aztán ugyanilyen tekintettel rám néztek. Walter Robertre hunyorított. Valamire készültek.

Az egyik kezemet csípőre téve tettem pár lépést, a másikkal beletúrtam a hajamba.

– Beszéljük meg ezt. Nem akartok elküldeni? Még ez után a pokoli reggeli után sem?

– Soha, Sophie. Olyan vagy, mintha lenne egy kissé problémás nővérem, amilyen amúgy sosem adatott meg – felelte Robert. – Hosszú távra tervezünk veled.

Összeszorítottam a számat, és képtelen voltam a szemükbe nézni, így hát fogtam az égett krumplival teli serpenyőt, és a kukába öntöttem a tartalmát. Nem érdemlem meg a támogatásukat. Szégyenkezve leszegtem a fejemet.

– Pár nap, és itt a hálaadás – szólalt meg Walter. – Bulit akarunk tartani. Nagy durranás lesz.

Heves mozdulattal fordultam felé.

– Várjunk csak egy kicsit! – intettem le. – Ti ketten vizet is alig tudtok forralni. Jól gondolom, hogy azt szeretnétek, ha én főznék?

Marhaság. Még egy egyszerű reggelit is képtelen voltam normálisan megcsinálni. És az ő barátaik különösen könnyen ítélkeznek, főként akkor, ha ételről van szó. Képtelen lennék szembenézni egy újabb kudarccal. Most nem. Vagy soha többé.

Olyan erősen összeszorítottam a számat, hogy belefájdult az állkapcsom.

– Szerintem a kiszállítónk nem vállal semmit a pulykanapra, de még ha vállalna is, attól tartok, rémes lenne – mondta Robert, színpadiasan legyezgetve az arcát. – Mi a legjobbat akarnánk… tokkal-vonóval.

– Te vagy közülünk a szakács, Sophie – mondta Walter. Egyik kezét a vállamra tette. – Ráadásul az egyik legjobb, akit ismerek.

A tekintetem a tűzhely felé villant. A levegőben súlyosan lengett az égett krumpli bűze. A vereség szaga. Bár cserben hagyni nem akartam őket, az önbecsülésem a béka feneke alatt volt.

– Többé már nem tudom, ki is vagyok – mondtam. – Nem vagyok benne biztos, hogy képes leszek valaha is újra főzni.

– Szakács vagy, emellett a legjobb barátom – mosolygott Walter, és a szempilláját rebegtette. – Ráadásul családtag.

Család, gondoltam. Az anyám halott. Nem tudom, hol az apám.

Az egyetlen megmaradt, vér szerinti családtagom grand-mère Odette, akit nem merek felhívni. Walter és Robert legalább még tagjai a Sophie-csapatnak.

– Na, hálaadás? – kérdezte Walter, lebiggyesztett alsó ajakkal.

– Kérlek!

Robert is követte a példáját, és úgy nyüszített, mint egy kiskutya.

Megfogtak. Felnyögtem.

– Jól van. De ha ehetetlen lesz, ne engem hibáztassatok. Éppen afféle rém zűrös fázison megyek keresztül. B terv: kínait rendelünk.

– Az A terv jó lesz – közölte Walter.

Miután a két fiú elment dolgozni, eszembe jutott, hogy rákeresek a neten a nagyanyám château-jára. Valami mást találhattam helyette. Még a kis kijelzőn is sokkal nagyobbnak tűnt, mint amilyenre emlékeztem. Ebben a kastélyban két étterem is üzemelt, a Les Libellules meg a Le Papillon Sauvage, nem mellesleg rajta volt a La Société des Châteaux et Belles Demeures listáján. Zavartan pislogtam. Nyilvánvalóan képzelődöm. Túl régen látogattam meg a nagyanyámat. Ilyen sokat nem változhattak ott a dolgok. De azt tudtam, hogy szükségem van rá, hogy halljam a hangját, ami talán visszahozhat a földre, bár azt is biztosra vettem, hogy nagyon csalódott lesz, ha elmesélem neki a történteket.

Franciaországban délután fél három van. A gyerekkori emlékeim alapján grand-mère mostanra végzett a délelőtti teendőivel a kertben, megebédelt, és valószínűleg éppen egy café crème mellett ül a konyhában.

Miután egypár percig bámultam a nevét, végül összeszedtem a bátorságomat, hogy felhívjam. Reszkető ujjakkal tárcsáztam, aztán hallgattam, ahogy csak csöng és csöng, azzal a furcsa európai hangjelzéssel. Már éppen le akartam tenni, amikor felvették a vonal végén.

– Allô? – Nem a nagyanyám erős, telt hangját hallottam a vonal végén.

– Oui, bonjour – mondtam. A szavaim kissé összefolytak.

Kihúztam magam, és torokköszörülés után folytattam. – C’est Sophie, la petite-fille d’Odette. Clothilde? C’est vous?

Clothilde ott élt nagyanyám mellett, amióta csak eszemet tudtam. Bár sok éve nem beszéltem vele, az ő hangját véltem felismerni.

– Oui, oui, oui, c’est moi – felelte. – Talán látnok vagy? Pár órán belül hívtalak volna. – A hangja elfúlt. – Grand-mère-ről van szó.

Clothilde egyre mélyebben lélegzett, és beletelt néhány másodpercbe, míg ki tudtam hámozni a szavai értelmét. Az ételnevektől meg azoktól a ritka alkalmaktól eltekintve, amikor grand-mère Odette-tel beszéltem, nem használtam a francia nyelvet, és tizenhárom éve nem is hallottam francia beszédet.

Egyesével fordítottam le magamnak fejben a szavakat. A mellkasomat elöntötte a rémület. Lecsúsztam a kanapéról a padlóra.

– Micsoda? Minden rendben? Jól van?

– Nem, sajnos, távolról sincsenek rendben a dolgok. – Clothilde hangja reszketett. – Grand-mère-nek stroke-ja volt pár napja – szipogta. – Ma reggel átvitték Gaillacból Toulouse-ba, egy nagyobb kórházba, ahol megkaphatja a szükséges kezelést.

Megeshet az vajon, hogy az ember szívét egyszerűen kiszippantják a mellkasából? Az enyémet mindenesetre már nem éreztem odabent. Biztosra vettem, hogy grand-mère Odette hallott a hírhedt szabotőr szakácsról, és a kétségbeeséstől kapott stroke-ot.

– Nem, nem, nem – mondtam. – Ez nem történhet meg. Most nem.

– Attól tartok, drágám… – felelte Clothilde. Mélyet lélegzett,

nyilvánvalóan azért, hogy levegő jusson a tüdejébe. Aztán zihálás és zokogás közepette folytatta: – Dr. Simone mindent megtesz érte, amit tud. Az aneurizma szerencsére csak kis területre terjed ki, és nincs rossz helyen. Egyszerűbb invazív terápiával kezelni tudja majd az ereket. Reméli, hogy mielőbb el lehet állítani a vérzést.

– Miért nem hívott engem senki? – hadartam könnyek közt.

– Ma puce⁴ nem akartuk, hogy aggódj, míg nem tudunk többet.

– Máris foglalom a repülőjegyet, amint letettük a telefont.

– Ne, ne aggódj. Grand-mère nem szeretné, ha úgy éreznéd, hogy kötelességed ideutazni.

– Kötelesség – ezt könnyen le tudtam fordítani magamnak, mert az „obligation” angolul is ugyanaz a szó, csak másképp kell kiejteni. A telefon majdnem kicsúszott a kezemből.

– Talán nem akar találkozni velem?

– Megvan a saját életed. Biztos vagyok benne, hogy grand-mère felépül. Imádkozom érte.

– Clothilde, ne viselkedjen nevetségesen. Foglalok jegyet.

– Hát, ha ragaszkodsz hozzá – sóhajtott. – Hívj fel, ha megvannak az utazási információk, és eléd küldöm Rémit.

– Rémit? Rémi Dupont-t? – kérdeztem. Évek óta nem hallottam Rémi felől.

Clothilde hangja egy pillanatra elfúlt.

– Őt, személyesen. Kimennék én magam, de a kórházban a helyem…

– Megértem, Clothilde. – Alig tudtam kinyögni a szavakat. – Amint tudom, visszahívom.

Egész testemben elzsibbadva tettem le a telefont, aztán hívtam az Air France-t. Sohasem bocsátom meg magamnak, ha bármi történik grand-mère Odette-tel, ha nem élné túl.

Lefoglaltam a jegyet, aggódva és olyan remegve, mint akit túl sok kávét ivott.

Ami a ruhatáramat illeti, nem sok figyelemre méltó darabbal büszkélkedhettem – néhány egyrészes ruha, hogy megtévesszem Nicole-t meg azokat a nőket, akik nála vacsoráztak; három farmernadrág meg néhány pulóver. Egy pár balerina-és két körömcipő – az egyik lapos, a másik magasabb sarkú –, a gyapjúbéléses téli csizmám meg egy Keds teniszcipő – mind fekete és sötét, akár a hangulatom. Mindent bedobáltam a táskámba, mert fogalmam sem volt, mit tervezek.

Nem tudtam, mennyi ideig szándékozom Franciaországban maradni. Egy hetet? Egy hónapot? Még tovább? Mindegy is.

Számít? Walteren és Roberten kívül senkim sem maradt New Yorkban.

A késeimet betuszkoltam az összegöngyölhető tartóba.

Nemrég még a hivatásomhoz szükséges, kincset érő eszközök voltak, amelyeket mindenhová magammal vittem, most csupán a rossz karma hordozóinak láttam őket. Alig tudtam rájuk nézni. De egy szakács egyetlen lépést sem tesz a kései nélkül.

Eltűnődtem: szakács vagyok én még? Lehetek még az valaha?

Nem tudtam. De mindegy is, hiszen ezeket a késeket grand-mère Odette-től kaptam, miután végeztem a CIA-n, és akkor is sokat jelentenek nekem, ha soha többé nem főzök éttermi konyhában, ha soha többé nem vagdosok zöldségeket julienne-re.

Az anyám holmiját, már amit megőriztem közülük, egy nagy kék bőröndben tartottam a szekrényem hátuljában. Úgy döntöttem, azt is magammal viszem, mert felmerült bennem, hogy a nagyanyámmal együtt átnézhetnénk a tartalmát. A Champvert-be való visszatérés máris sok, az anyámról szóló emléket felidézett, és rengeteg kérdést. Azt jól tudtam, nekem miért voltak gondjaim az anyámmal. Vele éltem, én gondoskodtam róla. De azt sohasem értettem, grand-mère Odette-tel miért távolodtak el egymástól.

Épp a cipzárt húztam be a táskámon, amikor halk kopogás után Walter dugta be a fejét.

– Ó, de jó, Sophie, hogy itt vagy. Aggódtam miattad. – Kérdőn nézett végig a bőröndökön. – Indulsz valahová?

Szomorúság és bűntudat hullámai söpörtek végig rajtam.

Szaggatott zokogás tört elő a torkomból, és térdre rogytam.

Összefüggéstelen, kivehetetlen szavak hagyták el a számat. Még én magam sem értettem, mit mondok, miközben megpróbáltam elmagyarázni neki, amit tudtam nagyanyám súlyos állapotáról.

Walter hangosan beszívta a levegőt.

– Ó, istenem. – Szorosan magához ölelt. Ahelyett, hogy bármit mondott volna, csak ölelt, és a fejemet simogatta. Amikor végül elengedett, könnyeket láttam az ő szemében is. A kézfejével letörölte.

Hanyatt dőltünk az ágyamon, és a mennyezetet bámulva feküdtünk egymás mellett. Átfutott az agyamon, vajon látom-e még valaha ezt a szép szobát. A négyoszlopos, kovácsoltvas ágyat a lebbenő fehér függönyökkel. A fehérre mázolt, fa zsalugátereket. Az antik fésülködőasztalt, amelynek fehér márványlapján egy rézből készült apró Degas-balerina, a La Petite Danseuse de quatorze ans másolata állt. A banánszoknyát viselő Josephine Bakerről készült híres litográfia nyomata.

Mivel Walter tudott róla, mielőtt a nagy szerepjátékunkhoz beköltöztem volna, milyen mélyen él bennem a francia gyökereim iránti szenvedély, úgy tervezte a szobát, hogy kellemesen érezhessem benne magam.

Végül Walter törte meg a csendet.

– Mikor indul a repülő?

– Tizenegykor – szipogtam. – Az éjszakai járattal megyek.

– És mikor jössz vissza?

– Nem tudom. Egyelőre csak oda foglaltam jegyet.

Walter nagyot nyelt.

– Tudod, hogy ez a te otthonod is. Tárt karokkal várunk vissza.

– Tudom. És köszönöm, Walter. Mindent köszönök.

– Legalább kifizethetem a repülőjegyedet? Ez a legkevesebb, amit tehetek. És sokkal több mindent szeretnék.

– Megoldom, köszönöm – feleltem. – A barátságod iszonyúan sokat jelentett nekem már eddig is. Nélküled sehol sem lennék.

A mondatban rejlő igazság teljesen mellbevágott.

– Nem tudom, mennyi ideig leszel távol, de hiányozni fogsz, ha csak egyetlen nap volna is. Eléggé hozzászoktam már, hogy itt sertepertélsz. Még olyankor is örülök neked, amikor épp totál idegesítően viselkedsz. Robert viszont sokáig dolgozik ma.

Nagyon szomorú lesz, hogy nem tudott tőled elköszönni.

– Adj neki egy óriási puszit a nevemben.

– Úgy lesz – húzta fel a szemöldökét Walter. – Talán a nagy nyilvánosság előtt.

Minden bánatom ellenére sikerült egy vigyort az arcomra erőltetni, mert tényleg örültem neki, hogy végre elég bátor hozzá, hogy a nagyvilág előtt vállalja azt az életet, amit igazán élni szeretne.

– El is felejtettem mondani, mennyire büszke vagyok rád.

– Tudom – felelte. – Ha bármire szükséged van, bármire a világon, hívj, küldj üzenetet vagy egy postagalambot. Itt leszek.

– Úgy lesz – ígértem. – És sajnálom, hogy nem leszek itt hálaadáskor. Bár valószínűleg úgyis kész katasztrófa lett volna a kaja.

– Nem, biztos, hogy nem.

– Erre nem mernék mérget venni. – Szorosan lehunytam a szemem, így próbáltam megakadályozni, hogy a könnyem kicsorduljon. – Mindent megrendeltem Zabartól húsz főre – elősütött pulykát, köretekkel, többféle desszertet meg, hogy legyen apéro is, falatkákat, füstölt lazacot, libamájat, grillezett garnélát. Mindent kiszállítanak hálaadás reggelén.

– Mihez kezdek nélküled, Sophie?

– Kettőtök közül neked van hozzá több érzéked. Csak annyit kell csinálnod, hogy felmelegíted, aminek melegnek kell lennie.

– Arra értettem, hogy hiányozni fogsz. – Walter szemét elfutotta a könny, aztán nagyot nyelt. – És, Sophie, akinek igazán van érzéke, az te vagy. Csodálatos szakács vagy. Most persze pillanatnyilag nem úgy megy, mint korábban, de a történtek után nem is csoda. Újrakezded majd, csak még jobb, még merészebb szakács válik belőled. Feltámadsz, mint egy gasztrofőnix!

Reszkető ajakkal próbáltam mosolyogni. Habár Walter támogató megjegyzésnek szánta, engem újra csak arra emlékeztetett, hogy lerombolták a hivatásomat.

8.

Au revoir, New York!

Hétéves voltam, amikor átrepültem az óceánt, együtt az anyámmal. Nem figyelt rám, divatmagazinokat olvasgatott, és nem vette le a napszemüvegét. Én az ülésemben fészkelődtem a kifestőimmel, a hónom alatt egy kitömött nyúllal meg a kedvenc takarómmal. Bár nem voltak a nagymamámról emlékképeim, izgatott a gondolat, hogy annak a fantomnak a társaságában töltöm majd az időmet, akinek a létezéséről tudtam, de csak kisbabaként találkoztam vele. Nem aludtam, csak ücsörögtem tágra nyílt szemmel, meglehetős izgalommal.

Grand-mère Odette a terminálon várt minket. Nem volt nehéz észrevenni – anyám idősebb, teltebb változata, aki szigorú kontyban fogta hátra a haját. Végigsöpört rajtam a megkönnyebbülés. Szerencsére nem a Nyugati Boszorkány. A nagymamám és az anyám nem úgy üdvözölték egymást, mint szokás. Olyan hideg pillantást váltottak, hogy még gyerekként is szinte érzékeltem az őket körüllengő jeges szelet. Semmi ölelés, semmi puszi. Csak feszültség.

– Örülök, hogy jól vagy, Céleste – mondta a nagyanyám.

– Bárcsak én is ugyanezt mondhatnám. – Anyám előrébb taszított. – Íme, Sophie.

A nagyanyám leguggolt elém, hogy a szemembe nézhessen.

– De szép gyerek. Remélem, az anyád nem rontotta el a nevelésedet…

– Anya, ne kezdd, különben magammal viszem. – Anyám szeme összeszűkült, és szúrós pillantást vetett rám. Ugyanolyat, amilyet akkor szokott, ha nem pakoltam el a játékaimat.

– Minden el van rendezve? – kérdezte.

Grand-mère Odette a kezébe nyomott egy irattartót.

– Igen. És örülök, hogy végre beleegyeztél, hogy Sophie meglátogathasson.

– Úgyis el akartam tölteni egy kis időt Párizsban. Ugye, nem felejted el, hogy Sophie kíséret nélküli kiskorúként utazik majd haza. Ami New Yorkot jelenti, nem Franciaországot. Ne is gondolj másra. Gondoskodj róla, hogy felkerüljön a gépre. – Csücsörített piros ajkával. – Megvan a kulcs a lakáshoz?

– Benne van a mappában.

– És a pénz? Most már huszonöt éves vagyok. Tovább nem zárhatod el.

– A notaire átutalta a számládra.

– Parfait – nyugtázta anyám. És elköszönésképpen így szólt: – Sophie, pár hónap múlva találkozunk.

Nem bajlódott azzal, hogy puszit adjon. Csak ott hagyott minket. Grand-mère Odette fogta a kezem, és figyeltük, ahogy kopogó cipősarkain eltűnik a tömegben, a férfiak elismerő pillantásai közepette. Grand-mère Odette rám mosolygott.

– Itt az ideje, hogy megtaláld a gyökereidet, ma chérie.

Együtt felszálltunk a Toulouse-ba tartó repülőre, és én elárasztottam kérdésekkel.

– Igaz, hogy mi nemesek vagyunk?

– Igen, de csak a nevünk. Az üknagyapád comte volt, ami ugyanaz, mint Angliában az earl, az üknagyanyád pedig comtesse volt. A teljes családi nevünk úgy hangzik, Valroux de la Tour de Champvert, de manapság az ilyen címek ostobán hatásvadásznak hangzanak, és nem jelentenek semmit.

A gondolataimban megjelentek a kedvenc Disney-hőseim.

– Én hercegnő vagyok? – kérdeztem.

Kaptam egy puszit.

– Ma princesse, az vagy.

Az ezután következő nyarak, tizenhárom éves koromig, mind csupa csodának számítottak. Úszkáltam a folyóban vagy a tóban Rémivel, a velem majdnem egykorú fiúval, aki a tőlünk nem messze lévő tanyán lakott. Néha az udvarukon megkergettük a kövér libákat vagy a pufók nyulakat. Máskor nyálkás békákat fogdostunk össze, aztán szabadon eresztettük őket. De a legkedvesebb foglalatosságom az volt, hogy leszedjem az érett cseresznyét a gyümölcsösben, amiből a grand-mère clafoutis-t vagy házi kompótot készített.

A lényem egy része most is izgatott volt amiatt, hogy visszatérhetek Champvert-be, de a körülmények miatt ez messze nem ugyanaz volt, mint régen. A gyomrom görcsbe rándult. Az biztos, hogy addig egy szemhunyásnyit sem fogok tudni aludni Franciaországban, míg grand-mère Odette nem lesz jobban. Azt sem tudtam, hogyan fogom elmagyarázni neki a New Yorkban történteket. Nem álltam készen a rám záporozó „Ugye, megmondtam?”-okra. Tudtam, hogy az összes eddigi döntésem szerencsétlennek bizonyult.

Összehúztam magam a szűk, ablak melletti ülésen, és körbekémleltem. Néhány öltönyös üzletember. Egy család két rakoncátlan gyerekkel. Jól szituált nők. Talán csak a képzeletem játszott velem, de mintha a repülőn minden mozgás megfagyott volna. Jól fejlett paranoia is lehetett, de úgy tűnt, mintha körülöttem egyszer csak mindenki – a gyerekeket is beleértve – abbahagyta volna, amit csinált, és engem kezdett volna bámulni. Hirtelen rémület szorongatta a szívemet. Feltettem a napszemüvegemet, hogy senkivel ne kelljen szemkontaktusba kerülnöm, és reménykedtem, hogy nem ismer fel senki.

Miután a repülő felszállt, meredten bámultam a tévé képernyőjét, a távirányítóval böngésztem a filmek között, de egynél sem állapodtam meg. Nem tudtam aludni, a gondolataim ide-oda cikáztak a nagyanyám egészsége és a megfeneklett hivatásom között.

Hét óra múlva, Párizsban, a határőr kérdő pillantást vetett rám, amikor a kezébe vette amerikai útlevelemet.

– Francia vezetékneve van, non? Maga francia? – kérdezte.

– Igen – feleltem, és elmagyaráztam, hogy Franciaországban születtem, de New Yorkban nőttem fel. Elkérte a francia útlevelemet is, amitől rám tört az idegesség, mert egy évtizede lejárt. Átadtam. Rövid ideig tanulmányozta mindkettőt, rosszalló arckifejezéssel.

– Alors, a maga amerikai útlevelében Sophie Valroux, a franciában viszont Sophie Valroux de la Tour de Champvert szerepel.

– Az anyám megváltoztatta a nevünket, amikor New Yorkba költözött – feleltem. – A munkája miatt. Khm, úgy érezte, hogy túl hosszú a vezetékneve…

– De Franciaországban nem változtatta meg az ön nevét?

– Nem, itt nem. – Aggasztott, nehogy baj legyen ebből. – Nem járt itt tizenkilenc éve.

– Ah, bon? – úgy szaladt fel a szemöldöke, mintha igazán bizarrnak vélné, hogy létezik olyan francia nő, aki megtagadja a gyökereit, különös tekintettel a nemesi származására. – Üdvözüljük újra itthon – mondta együttérző mosollyal, és visszaadta az okmányokat. – Amíg itt van, érdemes volna megújíttatnia a francia útlevelét.

– Meglesz – mondtam. – Merci.

Kétórás átszállással később Toulouse-ban végre leszálltam a repülőről.

Hihetetlen, de az én két bőröndöm bukkant fel először a poggyászszalagon. Vettem egy zsetont az automatából, szereztem egy kézikocsit, közben azon gondolkodtam, vajon felismerem-e Rémit. Rémit – a hajdani farmergyereket, akinek olyan sűrű fekete szempillája volt, amilyenért a legtöbb nő képes volna gyilkolni is. Rémi Dupont. Hirtelen felforrósodott a mellkasom az első csókunk emlékétől. Én tizenhárom éves voltam, Rémi tizenöt. Úsztunk egyet a tóban, aztán a parton, a füzek mögött leszorított a földre. Máig előttem van, mit láttam karamellszínű szemében – álmodozó volt, és huncut. Tetszett a csók, de meg is riasztott. Feltápászkodtam, és elszaladtam előle a szőlőbe. Rémi utánam. Utolért, és nevettünk.

– Annyira rossz volt, hogy megcsókoltalak? – kérdezte, én meg húszárnyalatnyit vörösödtem.

– Nem, de még sosem csináltam előtte – feleltem. Mármint fiúval. Mert a plüssállataim például már bőven megkapták az adagjukat a szenvedélyes csókokból.

– Hiányozni fogsz, Sophie – mondta Rémi félénk mosollyal. – Alig várom a jövő nyarat.

Ám másnap eljöttem Champvert-ből, és azóta nem tértem vissza. Vártam, hogy újra találkozzam Rémivel, és lássam, hogyan változott meg életem első szerelme. Fújtam egyet.

Bőven van mit megbeszélnünk, ebben biztos voltam. Vajon fog-e nevetni azon, hogy milyen fiatalok voltunk? Meg azon, hogy milyen kínos kis csók volt az? Úgy emlékszem, fogszabályzója volt, és felsértette a számat.

Az automata ajtók felé toltam a kocsit, és közben folyton körbepillantottam, hátha látok egy ismerős arcot. Néhány idősebb férfi meg nő beszélgetett a kijárat mellett. Néhány hozzátartozó is ott állt, és integettek az érkező rokonaiknak.

Rémi sehol. Senki sem lépett oda hozzám, hogy üdvözöljön.

Egyetlen lélek sem. Clothilde-dal nem terveztük meg túl alaposan az érkezésemet. Egy jó órát ácsorogtam az előcsarnokban, amikor egyszer csak egy katonai öltözéket viselő, nagy szakállú pasas vonta magára a figyelmemet, ahogy céltudatosan felém lépked. Vérfoltos volt a ruhája. Feltűnt, hogy a nagy bozont alatt alighanem jóképű arc rejtőzik, még az is lehet, hogy nagyon is jóképű. De Ted Bundy is jól nézett ki. A fickó megállt az orrom előtt, és les bises-t váltottunk, azaz hozzám hajolva, az arcom mellett két oldalról a levegőbe cuppantott.

– Elkéstem – mondta franciául.

– Rémi? – kérdeztem. Magasabb volt, és erőteljesebb testalkatú, mint amilyenre emlékeztem. És határozottan szőrösebb.

Rosszallón ráncolta a szemöldökét.

– Micsoda? Nem ismertél meg?

– Khm, désolée, de nem – közben leesett állal bámultam a vérfoltokat a ruháján.

– Korán reggel vadászni voltam. A sangliers, azaz a vadkanok tönkreteszik a szántóföldeket, és az őzek is elkezdtek túlszaporodni – mondta franciául, gyorsan pergő nyelvvel. – Ugye, nem félsz a kutyáktól? Van kettő a kocsimban. Egyenesen a vadászatról jövök.

A mondatai úszkáltak az agyamban: itt egy állandósult kifejezés, ott egy ragozott ige. Tudomásom szerint Rémi nem beszél angolul, de ha mégis, az arcáról le lehetett olvasni, hogy ne várjak tőle ilyen irányú erőfeszítéseket.

– Remélem, csak vadállatokra vadászol – jegyeztem meg, kínos, szamárbőgésszerű nevetéssel, amihez megpróbáltam előszedni a legjobb franciatudásomat.

– Alors, emberre még nem lőttem – felelte Rémi olyan arccal, mint aki mellesleg szívesen megölne bizonyos embereket.

Például engem. Megvető pillantással mérte végig a kézikocsit, félrelökte, és felkapta a poggyászomat. Ijedten követtem. Gyors léptekkel haladt át a terminálon, majd ki a parkolóba. Egy fehér Ford Rangerhez tartottunk, amelynek hátsó ülésén két fekete labrador feküdt, tócsába gyűlt alattuk a szájukból kifolyó nyál.

A kocsi két oldalán a nagyanyám château-jának emblémája vonta magára a figyelmemet.

– Amerikai kocsid van? – kérdeztem.

– A motorja francia – vakkantotta. Aztán bedobta a csomagjaimat a Ford hátuljába, és beugrott a sofőrülésbe, majd lejjebb tekerte az utasoldali ablakot.

– Mire vársz? Le Père Noël? Ugorj be – utasított.

Nem, nem a Mikulásra vártam. Mielőbb oda akartam érni grand-mère-hez, így hát engedelmeskedtem.

– Nagyszerű újra találkozni ennyi év után – csevegtem, miközben becsatoltam a biztonsági övemet.

Erre, egy morranástól eltekintve, nem reagált.

Kikanyarodtunk a parkolóból, és körülbelül öt percig csendben ültünk, míg kiértünk az autópályára. Rémi az útra figyelt, ajka gúnyos vigyorra torzult. Félig leesett állal bámultam.

– Miért nézel így? Udvariatlanság – jegyezte meg pattogós hangon.

Ki ez a fickó? Ez nem az a Rémi, akire emlékeztem.

A gyerekkori Rémi sovány, kedves fiú volt, szikrázó szemmel és ragályos nevetéssel – valódi mókamester. Eszembe jutott, hogyan sikerült egyszer rábeszélnie, hogy kóstoljak meg egy élő csigát: addig magyarázta, hogy a csiga Franciaországban ínyencfalatnak számít, meg csak akkor lehet igazán jó az ízlésem, ha megeszem egyet, hogy elhittem. Csak később tudtam meg, hogy ez nagyrészt tényleg igaz, sőt a csiga valóban finom is, de nem úgy eszik, hogy megfognak egyet a kertben, és tesznek rá egy csipet sót. Hosszadalmas előkészítés után kerül az asztalra, és akkor is úgy, hogy jókora mennyiségű vajon,

fokhagymával és petrezselyemmel megsütik – ez a les escargots de Bourgogne. Rémi a földön hemperegve nevetett rajtam, és a nyár hátralévő részében azt hajtogatta, hogy la mangeuse de bave, azaz csigaevő vagyok. És még annál is harsányabban nevetett, amikor ezt a kifejezést használtam, ő meg elárulta, hogy csak ő találta ki. „Ilyen még csak nem is létezik a franciában”, mondta.

Időnként oldalvást rá-rápillantottam. A mókás vigyorból semmi sem maradt, a mellettem ülő férfi szája sarkába szinte már belevájta vonásait az állandó rosszallás. A szeme körül nem láttam nevetőráncokat, csak két dühös, függőleges árkot a két szemöldöke között. A keze durva és bőrkeményedéses volt.

A válla széles. Nagy termetű volt, közönséges és goromba. Ennél jobban nem is változhatott volna meg.

– Mivel foglalkoztál az elmúlt években? – kérdeztem, éppen akkor, amikor az egyik kutya megnyalta a nyakamat.

Összerezzentem, aztán letöröltem magamról a nyálát.

– D’Artagnan, Aramis, leülni! – utasította a kutyáit Rémi, és azok engedelmeskedtek. Aztán, élesen megkérdezte: – A château-ba menjünk először, vagy egyenesen a kórházba?

– A kórházba. Látni akarom a nagyanyámat.

– De a farmerod ronda. Csupa lyuk. – Sikerült minden egyes szótagot tömény undorral kiejtenie. – Tu l’as acheté, comme ça?

Már eleve így vásároltad? – tette hozzá hitetlenkedve.

Ami azt illeti, nem én vásároltam így. Erictől kaptam, amikor még együtt jártunk. Azt mondta, hadd legyen legalább egy menő cuccom, ne lógjak ki annyira a sorból. Egy pillanatig elgondolkodtam rajta, hogy lecserélem a nadrágot. A nagyanyám utálni fogja a látványt, és most már én is utáltam.

Elnémultam Rémi durvaságától, a körmöm körüli bőrt csipkedtem.

– Mindegy, mi van rajtam, akkor is egyenesen a kórházba szeretnék menni, ha neked jó úgy.

– D’accord – felelte Rémi, és látványos fújtatással engedte ki a levegőt a száján. – Onnan Clothilde visz haza. Én egyenesen a château-ba megyek, felviszem a bőröndöket a szobádba.

– Merci – mondtam neki.

Bekapcsolta a rádiót, feltekerte a hangerőt, és együtt dúdolta a L’Aventurier című számot a nyolcvanas évekből ismerős francia bandával, az Indochine-nel, amit annak idején, gyerekkoromban minden egyes bulin kötelezően eljátszottak.

Ám mielőtt belemerülhettem volna a Franciaországban szerzett szép emlékeim felidézésébe, Rémi meg is állította a kocsit, és a kórház bejáratára mutatott.

– Azon az ajtón kell bemenni.

– Kösz, hogy elhoztál – mondtam, mielőtt kiugrottam a kocsiból. – Nagyra értékelem.

Egy türelmetlen morranásnál többre nem telt tőle. Lehet, hogy volt pár fontos dolga, és bosszantotta, hogy neki kell engem szállítgatnia? Vagy csak rossz napja volt? Türelmetlen csuklómozdulattal intett.

– Menned kell – mondta.

– Máris.

Amint becsuktam az ajtót, a kocsi már hajtott is ki a parkolóból. Egy pillanatig még álltam a kerekek által felvert porban. Minél inkább kerestem a mentségeket a viselkedésére,

annál inkább rá kellett jönnöm, hogy Rémi időközben kevésbé megnyerő emberré.

Nem egészen ilyen fogadtatásra számítottam.

9.

Lefordíthatatlan kifejezések

Sietve léptem be a l’accueil-be, az előtérbe. Úgy fújtattam, hogy biztosra vettem, egy perc, és szívrohamom lesz. Rémi viselkedése is megdöbbentett, de a kórházaktól is mindig kikészültem. Gyűlöltem őket – a fertőtlenítőszagot, a steril környezetet és azt a tényt, hogy az emberek nem mindig maradnak életben. Fohászkodtam, hogy grand-mère épségben hazakerüljön.

– Bonjour – ziháltam. – A nagyanyámat szeretném meglátogatni. Odette Valroux de la Tour de Champvert. Vár engem.

– Pardon? – kérdezte a recepciós pult mögött ülő nő.

Idegességemben fel sem tűnt, hogy angolul szólaltam meg, így a recepciós nyilvánvalóan nem értett. Megismételtem a mondottakat, hadarva, franciául, teljes tudatában New York-ias kiejtésemnek. Bólintott, és bepötyögött valamit a számítógépbe.

– Á, oui, a nagyanyja, Madame Valroux de la Tour de Champvert. A harmadikon van a szobája – közölte végül. – Beszáll a liftbe, jobbra fordul, és ott találja a nővérpultot.

– Merci – vetettem oda, és már rohantam is a folyosón.

Egy fehér köpenyes, fekete nadrágot viselő doktornő jött velem szembe, amikor kiléptem a liftből. Körülbelül a negyvenes évei közepén járhatott – nem mintha olyan jól meg tudnám ítélni valakinek a korát –, vidám zöld szemüvege volt, gesztenyebarna haját francia kontyba csavarta.

– Madame Valroux? – kérdezte, nekem meg mosolyognom kellett a „madame” szó hallatán.

Eszembe jutott, hogy pár éve a korábbi miniszterelnök, François Fillon kiiktatta a hivatalos nyelv szótárából a nők családi állapotára utaló mademoiselle kifejezést, a monsieur t pedig az egyszerűbb sir váltotta fel. A döntést két nagy francia feminista szervezet, az Osez le féminisme! és a Les Chiennes de garde erőteljes kampánya előzte meg.

– Igen, én vagyok – feleltem. – De kérem, szólítson Sophie-nak.

– Alors, Sophie, Emma szólt a recepcióról, hogy ide tart. Hadd mutatkozzam be: dr. Simone a nevem. Endovaszkuláris sebész vagyok, én felelek a nagyanyja kezeléséért és gyógyulásáért.

Halványzöld műtősruhába öltözött ápoló sietett végig a folyosón. Valamelyik szobában harsányan megszólalt a riasztó.

Az iméntit további ápolók követték a szobába. Összeszorított szájjal néztem az orvos kedves tekintetű, szürke szemébe, újra fohászkodva, hogy grand-mère Odette jól legyen. Mi lesz, ha későn érkeztem?!

– Elmondaná, mi történt? – kérdeztem, amikor már képes voltam megszólalni.

– Igen, a nagyanyja engedélyt adott rá, hogy megosszuk önnel, Madame Girard-ral és Rémi Dupont-nal a rá vonatkozó egészségi információkat. Alors, miután elvégeztünk egy CT-

vizsgálatot, kiderült, hogy az ön nagyanyjának aneurizmája volt, ami vérzést okozott az agyában. Ezt egy egyszerűbb invazív eljárással szerencsére sikerült megfékeznünk.

– És a prognózis? Megtörténhet újra? – kérdeztem.

– Nem fogok hazudni önnek. Tizenöt-húsz százalék esélye van, hogy újabb aneurizma jelenik meg a nagyanyja agyában. A kora miatt szeretném alaposabban megvizsgálni, és érdemes volna újabb CT-t elvégezni két hónap múlva, hogy lássuk, stabilizálódott-e az állapota.

Rövid ideig némán forgattam az agyamban a hallottakat. Egy részem abban reménykedett, hogy az orvos könnyedebb hangon beszél az állapotáról, és közli, nem annyira súlyos a dolog, grand-mère Odette hamarosan visszatérhet a korábbi életéhez. De ez csupán álom volt. A nagyanyám nyolcvankét éves. Az én szememben korábban mindig kortalan volt, olyan, akin nem foghat az idő. Pislogtam, hogy nehogy sírni kezdjek.

Túlságosan sokáig halogattam ezt a látogatást.

– Mit tegyek? Mivel segíthetek rajta?

– Ebben a pillanatban a legfontosabb a kényelem megteremtése, a szeretettel teli légkör, és nem szabad hagyni, hogy túlságosan megerőltesse magát a lábadozás alatt – Simone doktornő elmosolyodott. – Erős nő, az egyszer biztos.

– Így igaz – helyeseltem. – Mikor láthatom?

– A szobájában van. Odavezetem. – Megfordultunk, és elindultunk a folyosón.

Clothilde kopogott végig az előcsarnokon, kezében kicsi, papír kávéspohár. Azonnal felismertem: testes nő volt, kék, húzott ruhában és bizarr lapos cipőben, amin katicabogarak díszelegtek. A hetvenes évei elején járt, azaz vagy tíz évvel fiatalabb volt a nagyanyámnál. Már ő is korosodott, ám a haja még mindig a megszokott égővörös árnyalatban tündökölt, amit sűrű csigákba fésült. Ő volt a nagyanyám jobbkeze, Betty az ő Veronicája⁵ mellett, a Madárijesztő Dorka⁶ mellett, aki most úgy szaladt oda hozzám, hogy még a kávéja is kilöttyent.

– Sophie, hát itt vagy! – kiáltotta.

– Jaj, Clothilde, annyira hihetetlen, hogy újra látom.

Elképzelhetetlenül sok idő telt el. Hogy van grand-mère Odette?

– Csodálatosan! Tényleg csodálatosan! Sokkal jobban! – Clothilde közelebb húzott magához, hogy les bises-t váltsunk: megpuszilt bal felől, aztán jobbról, még a cuppanást is hallottam. – Látom, már találkozott dr. Simone-nal.

– Igen, éppen a nagyanyám állapotáról beszélt – feleltem.

Dr. Simone átadott nekem egy névjegykártyát.

– Madame Girard majd elkíséri a nagyanyja szobájához.

Kérem, hívjon bátran, ha bármilyen kérdése van.

– Merci – hálálkodtam. – És azt is köszönöm, hogy olyan szépen gondját viseli.

Vállat vont.

– Hiszen orvos vagyok. Ez a dolgom.

Amint sarkon fordult, Clothilde még jobban magához szorított.

– Ó, istenem, de soványka vagy, Sophie! Nemigen kellenek nagyobb ruhák, mint amikor utoljára láttalak. Azt hittem, az amerikaiak sokat esznek.

– Én a francia szabályokat követem az adagoknál.

– Gyere velem. Már megyünk is a nagyanyádhoz, ma petite puce. – Mosolyogtam. Clothilde mindig az ő kis „bolhájának”

hívott, ez afféle kedveskedő megszólítás. Végigvágtázott a folyosón, katicás cipője talpa csak úgy csattogott a kövezeten, miközben szinte levegőt sem vett, úgy ömlött belőle a szó. – Annyira izgatott, hogy végre láthat, Sophie. Látnod kellett volna, hogy csillogott a szeme, amikor elmondtam neki, hogy jössz.

Nem tudtam visszafogni magam, kimondtam:

– Az jó. Mert Rémi nem volt túl boldog.

Clothilde oldalba bökött.

– Ne is foglalkozz vele. Olyan mogorva tud lenni az a gyerek.

Rengeteget dolgozik, meg amúgy is olyan, mint egy magányos medve. – Suttogóra fogta a hangját. – Nem vagyok pletykafészek, de azt hallottam, hogy a falu, sőt még a szomszédos falvak összes szingli nője odáig van érte.

– De hát miért? – grimaszoltam. – Olyan durva…

– Viszont nagyon jóképű, très beau, tényleg. – Clothilde úgy vihogott, mint egy kamasz lány. – Na de menjünk. Előtte hadd figyelmeztesselek, hogy a beszéde kicsit elmosódott, és pár dolgot elfelejtett, de visszatér majd az emlékezete.

Megtorpantam.

– Várjunk csak. És mi lesz, ha nem javul az állapota?

– Ma puce, ne is foglalkozz most ilyen „mi lesz, ha?” típusú kérdésekkel. Csak összekuszálják a szép gondolataidat. Grand-mère erős asszony, hamarosan a régi önmaga lesz. – Összecsippentette az arcomat, ugyanúgy, mint amikor gyerekként a hokedlin ülve figyeltem a nagyanyámat, hogyan főz.

Lehajtottam a fejemet; hiányoztak azok a napok. Rémülten gondoltam rá, milyen állapotban találom a nagyanyámat. Egész testemben reszkettem. Mi lesz, ha…?

Clothilde szeretetteljesen a hátamra tette a tenyerét.

– Készen állsz?

– Ha erre készen állhat az ember – feleltem.

Benyitottam a szobába, a nagyanyám szeme pedig azonnal felcsillant, amint észrevett. Egy aggodalmas sóhajjal erősítettem meg magam, csak így tudtam visszanyerni a lélekjelenlétemet.

Egyedül a halványzöld szempárról lehetett felismerni, hogy ő az. Hová lett az a csodaszép, fejedelmi tartású királynő, aki az emlékeimben élt? Szürkés haja erősen megritkult, a finom szálak között átsejlett a bőr. Nem lehetett több negyvenöt kilónál. Nem volt erős oszlop: gyenge volt. Ám e pillanatban az agyam hátsó részébe száműztem a bűntudatot, ami elöntött, amiért nem látogattam meg hamarabb, inkább egy mosolyt erőltettem az arcomra, és leültem az ágya szélére. Megfogtam a kezét; hideg volt, és törékeny, a bőre papírvékony, a fogása gyenge.

Lepleznem kellett megdöbbenésemet.

Ahogy nagyanyámat ismertem, a legkevésbé sem vágyott a szánakozásomra.

– Grand-mère, ma reggel érkeztem… – Aggódva néztem sápadt arcát, miközben les bises-t váltottunk. – Hogy érzed magad?

– Jobban, ma chérie. Most, hogy itt vagy, még sokkal-sokkal jobban. – Az arcán felragyogó mosoly végre az emlékeimben élő asszonyra emlékeztetett. A beszéde kicsit tényleg elmosódott, de megértettem a szavait. – De jó, hogy eljöttél hozzám, drága Céleste-em, életem napsugara. Hát megbocsátottál.

Rémült pillantást vetettem Clothilde-ra. Vállat vont, és tanácstalanul széttárta karját, aztán odasúgta:

– Reménykedünk, hogy az emlékezetvesztés meg a zavartság elmúlik.

Eltűnődtem rajta, vajon mit kellene az anyámnak megbocsátania. Óvatosan megszorítottam a kezét, és igyekeztem, hogy a mosoly az arcomon maradjon minden aggodalmam dacára és annak ellenére, hogy a gyomrom görcsbe rándult.

– Grand-mère, non. Nem Céleste vagyok, hanem Sophie, az unokád. Céleste lánya.

A két kezét végigfuttatta az arcomon, aztán le a nyakamon, majd szeretetteljesen az államra tette két tenyerét.

– Ó, hát persze, igen, ma chérie, hogy is tévedhettem ekkorát?

– Riadalom festette sötétebbre a szeme zöldjét. – Annyira sajnálom, kicsikém, nem vagyok önmagam. Az utóbbi időben felejtek… annyi minden kiesett a fejemből. Aztán meg ez történt. Tényleg jobban oda kellett volna figyelnem az intő jelekre.

– Hát voltak jelek? – kérdeztem.

– Többször is rettenetesen fájt a fejem, a kezemben éreztem valami kis zsibbadást, meg egy kicsit szédelegtem – úgy sorolta, mintha nem volna nagy ügy. – Tényleg hamarabb orvoshoz kellett volna fordulnom, de borzasztóan sok dolgom volt a château-ban. Úgy gondoltam, hogy az egészet csak a stressz okozza, és hogy magától elmúlik.

Nem csoda, hogy szem elől veszítettük egymást. Mindketten bele voltunk feledkezve a munkába.

– Muszáj jobban vigyáznod magadra – mondta Clothilde, és én helyeseltem.

– Ah bon, tudom én – mondta grand-mère Odette, és újra felém fordult a figyelme. – Anyád kiköpött mása vagy, szívem.

Les chiens ne font pas des chats. „Kutya nem szül macskakölyköt”, vagyis az alma nem esik messze a fájától. Ezt hallva mindig mosolyognom kellett. A függönyön át napfény ömlött a szobába, megvilágítva nagyanyám elgyöngült testét.

Ettől most fényesebbnek tűnt, szinte ragyogott. Közelebb hajoltam hozzá, és a kezére kulcsoltam az enyémet.

– De érdekes ékszer – jegyezte meg grand-mère, a nyakláncomon függő gyűrűt szemlélve. – Nagyon szép.

– Anyáé volt – feleltem, és nyugtalanul fészkelődtem, aztán megköszörültem a torkomat. – Pár holmiját elhoztam ide. Ha jobban leszel, talán átnézhetnénk őket, nem?

– Értettem – felelte a nagyanyám határozottan. Aztán témát váltott, nyilvánvalóan nem akart tovább beszélni az anyámról.

– Mikor érkeztél?

– Ma. Miattad.

– Hajlandók voltak ilyen sok szabadságot adni neked abban a New York-i csodaétteremben? – A szeme kissé elkerekedett, de nem tűnt túlságosan meglepettnek.

– Így is mondhatnánk – mormoltam. – Ez afféle örök szabi.

– Hogy mondod? Nem jól hallak.

– Semmi, semmi. – Újabb kényszeredett mosoly. – Örülök, hogy az orvos szerint javul az állapotod.

– Mennyi ideig maradsz?

– Ameddig szükség van rám.

– Nos, az örökké volna. Ha nem vagy itt, összetörik a szívem. – Mosolygott, és megpróbálta feljebb tornázni magát ültében, de nem sikerült. – Most, hogy itt vagy, már indulhatunk is haza ebből az átkozott kócerájból. On y va. Gyerünk. De tüstént.

Örömmel láttam, hogy a lelke milyen erős, de a kórházat elhagynia aligha volt időszerű. Még sosem láttam az én erős, eltökélt nagyanyámat ennyire törékenynek.

– Az orvos azt mondta, hogy egy ideig még megfigyelés alatt akar tartani – közöltem vele, Clothilde pedig hevesen bólogatott.

– Bah, je suis pleine de vitalité. Regardez-moi – mondta erre grand-mère Odette.

Ránéztem. Igencsak messze állt attól, amit erőtől kicsattanónak szokás nevezni. A keze úgy reszketett, mint egy robbanásközeli állapotban lévő turmixgép. A beszéde elmosódott – arról nem is beszélve, hogy összetévesztett az anyámmal, amikor meglátott. A halott anyámmal.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan hazajöhetsz – feleltem. – De pillanatnyilag nagyon fontos, hogy türelemmel kivárd, míg tényleg jobban leszel. Az orvos utasítása.

– Mais, ma este telt házunk lesz, annyian érkeznek. Nagyon sok a tennivaló…

– Ne aggódj, Odette – sietett oda hozzá Clothilde, és megfogta a kezét. – A csapat minden tagja, beleértve Sophie-t is, azon lesz, hogy mindent helyes mederben tartsunk. Igaz, drágám? Te segítesz majd nekem a konyhában.

Elkerekedett a szemem. Nagy levegőt vettem, próbáltam legyűrni a feltörő pánikot. Nem voltam biztos benne, hogy valaha is képes leszek még betenni a lábamat egy konyhába.

Erre azt várják tőlem, hogy vezessek egy konyhát, amit még csak nem is ismerek?

– Így, hogy én nem vagyok ott, egészen biztosan szükség lesz valakire, aki irányítja a château működését – mondta grand-mère. – Minden tőlem telhetőt megtettem mielőtt bezsuppoltak ide, de az nem túl sok. Sophie, ugye számíthatok rád?

Azonnal rengeteg kérdés merült fel bennem, de kába voltam a döbbenettől, és nem akartam kétségbeesettnek tűnni, ráadásul a grand-mère Odette szemében megjelenő riadt fény is visszatartott. Így hát annyit kérdeztem csupán:

– Hány személyes az étterem?

– Negyven – közölte nagyanyám. – Negyven rendeléssel elbírsz?

– Öhm, igen, persze. – Éreztem, hogy meg kell nyugtatnom.

– Bon. – Grand-mère Odette elővett egy jegyzetfüzetet, végigpörgette, aztán mélyen a szemembe nézett. – A ma esti különleges ajánlat a daube de biche lenne. Tudod, hogyan készül a daube? Vagy csak látványos tengeri herkentyűket szoktál készíteni, fura habokkal köret gyanánt? – Erre nem válaszoltam azonnal. Grand-mère Odette megpaskolta a kezemet, és súlyos sóhajjal folytatta. – Az unokám vagy, és hiszek benned, drágám.

Már majdnem tizenegy óra. Jobb, ha ti ketten most elindultok, mert a vendégek négyre várhatók. A vacsora pontosan hét harminckor szokott lenni.

– De hiszen csak most értem ide. Szerettem volna kis időt veled tölteni – mondtam. Így is gondoltam, emellett szívesen halogattam volna még egy kicsit a château-ba érkezésem időpontját. Hogyan fogok én daube de biche-t készíteni, amikor még az œufs cocotte és a sült krumpli is gondot okoz? Nem voltam felkészülve erre a feladatra.

– Ma chérie, kissé kimerültem, úgysem lennék jó beszélgetőtárs. Csak azt nézhetnéd, ahogy alszom – felelte a nagyanyám. – Emellett a gördülékeny ügymenet kiemelkedően fontos – egy egész falu számít ránk. És mivel én itt ragadtam ebben a rémes ágyban, neked kell átvenned az irányítást, amíg ennyire alkalmatlan vagyok bármire.

– Rendben, de ez az egész annyira szürreális. Holnap megint meglátogatlak.

– Hors de question, szó sem lehet róla, mondta a nagyanyám dacosan felszegett állal. – Túl sok feladatod lesz a vendégek körül. Én meg hamarabb visszatérek a château-ba, mint hogy kettőt pislognál. – Összefonta a mellén a két karját. – Clothilde, mutasd meg Sophie-nak, hol találja a konyhai jegyzeteimet.

Szüksége lesz rájuk.

– De hiszen azokhoz senki sem érhet rajtad kívül… engem kivéve – mondta Clothilde, és a keze a nyakához rebbent. – Biztos vagy benne?

– A receptjeim is Sophie örökségének része – közölte grand-mère, aztán lassan lehunyta a szemét.

A szívem kihagyott egy ütemet. Abban a pillanatban azt hittem, hogy meghalt. Közelebb hajoltam a szájához, a kezem a szíve fölött.

– Istenem, nem hagyhatsz most magamra – suttogtam.

Valaki lágyan megsimította a hátamat.

– Ma puce, csak pihenésre van szüksége – hallottam Clothilde halk hangját. – Ne t’inquiète pas. Ne aggódj. Elle ira bien. Jól lesz.

Nagyon szerettem volna hinni benne. A szívemet mardosó bűntudaton kívül azonban semmiben sem voltam biztos.

10.

Grand chef

Beültünk Clothilde ütött-kopott, öreg, narancsszín Deux Chevaux-jába. Igyekeztem nyugalmat erőltetni magamra, és elfojtani a nagyanyám egészsége miatti aggodalmat. Clothilde egyenes derékkal ült, elfordította az indítókulcsot, mire a kocsi harsány bömböléssel életre kelt, majd megremegett. A szemem elkerekedett a félelemtől, és nem csupán a bádogdoboz nyomorúságos állapota miatt.

Clothilde-ból gurgulázva kitört a nevetés, aztán megfogta a sebességváltót.

– Ne aggódj, egy darabban el fog vinni minket a château-ig. – Egyesbe kapcsolt, aztán kettesbe. – Ezekkel a kocsikkal sivatagokat szeltek keresztül. Háborúkat csináltak végig. A világ legbiztonságosabb járműve, habár nem túl kényelmes. Nem véletlen, hogy a gyűjtők körében is nagyon keresett modell… ha jó állapotban van. Nagyon szeretem Jasmine-t.

– Nevet adott a kocsijának?

– Persze. Hiszen egy szépség.

Az ülés egyik rugója folyton szurkálta a fenekemet, az út legapróbb egyenetlenségét is jelezve. Fájt. Biztos voltam benne,

hogy a helye nyomot hagy a bőrömön. Grimaszoltam.

– Jól vagy, ma puce?

– Jól. El sem hiszem, milyen régóta nem jártam itt – feleltem, miközben a fenekem alá tettem a kezemet. – Mi a helyzet most a château-ban?

– Ó, ma puce, nagy most ott a nyüzsgés. Sok minden megváltozott azóta, hogy tizenhárom éve itt jártál.

– Tud mesélni nekem az étteremről? – kérdeztem.

– Majd meglátod. Nem is egy van, hanem kettő.

El sem tudtam hinni. Az a hely, amit a neten láttam, tényleg a nagyanyám château-ja volt.

– Szerettem volna eljönni, de…

Clothilde megpaskolta a kezemet.

– Tudom, ma puce. Ki kellett alakítanod a saját életedet, a nagyanyád mindig szeretett. Tudja, hogy nagyon elfoglalt voltál.

Az alsó ajkamba haraptam, és bűnösebbnek éreztem magam, mint eddig bármikor. Korábbi világom összetörve, szétszórva hevert. Semmim sem volt. Nagyon keményen dolgoztam, és miért? A nagyanyám megöregedett, én meg túl elfoglalt voltam ahhoz, hogy a családommal foglalkozzam, túlságosan hajtott a vágy, hogy nevet szerezzek magamnak. Pedig a nagyanyám nélkül nevem sem lenne. Nélküle nem követhettem volna az álmaimat. De most vajon mi az álmom?

– És azt hogyan kell érteni, hogy az egész falu függ a château-

tól?

– Mindnyájunk megélhetése függ tőle. Mi mind megbízott munkatársai vagy alkalmazottai vagyunk grand-mère Odette-nek – felelte Clothilde. – Miután Pierre nagyapád meghalt, nem sokkal a születésed után, Bernard-ral eladtuk nagyanyádnak a farmot, és átköltöztünk a birtokon lévő vendégházba. Talán emlékszel is rá, hogy meglátogattál ott minket, nem?

– Halványan – feleltem, de ez hazugság volt. Nem emlékeztem. Csak arra emlékeztem, hogy amikor az anyám halála után grand-mére New Yorkban járt, határozottan hívott ide, Franciaországba, maga mellé. Meglehet, önző voltam, hogy az álmaimat követtem, amikor a nagyanyámnak szüksége lett volna rám, de akkoriban úgy gondoltam, remekül meglesz nélkülem. És tessék, hol voltam ebben a pillanatban. A nagyratörő terveimmel, a céljaimmal, amelyek mind rosszul sültek el.

Clothilde megköszörülte a torkát.

– Bernard úgy-ahogy tudja gondozni a szőlőskertet. Én meg segítek a nagyanyádnak, amennyire tőlem telik.

Majdnem hangosan felnevettem, ahogy eszembe jutott a férje teljes neve: Bernard Girard. Talán még a szülei is viccesnek találták, amikor így nevezték el a fiukat. Franciaországban már Bonaparte Napóleon óta engedélyeztetni kell a keresztneveket, nehogy a végeredmény negatív hatással legyen a gyerek életére.

Az olyan nevek iránti kérelmeket, mint például az „eper”

jelentésű Fraise, még a legutóbbi időben is elutasították, mert a bírálók szerint a név viselőjét csúfolni lehetne a szlengben elterjedt kifejezés, a „ramène ta fraise” -zel való összecsengés miatt, amit nagyjából úgy lehet lefordítani, hogy „vonszold ide a segged”. A hivatal az olyan vadhajtásokat is tiltja, amilyen a Nutella vagy a Manhattan. Ám a Bernard Girard, a butácska rím dacára, nyilván átcsúszott.

Clothilde megragadta a kormánykereket.

– Meg így, hogy te és anyád, isten nyugosztalja, New Yorkban voltatok, nem örültünk neki, hogy Odette ott él azon a nagy birtokon teljesen egyedül.

Bámultam kifelé a kocsiablakon, és pontosan olyan szörnyetegnek éreztem magam, amilyennek a Times cikke bemutatott. Az Eater en publikált interjúról nem is beszélve, amelyben Eric különféle rágalmakat sorolt fel ellenem, a jó hírem maradékát is tönkretéve az áskálódásával. A lényem egy része szeretett volna visszamenni New Yorkba és harcolni életre-halálra – de nem akkor, amikor grand-mère is az életéért küzd, itt.

Mintha megérezte volna a szorongásomat, Clothilde sebességet váltott, majd a kezem után nyúlt, és megfogta.

– A saját életedet kellett élned. Ne aggódj miattunk, les vieux, vénségek miatt.

– Nem tudom felfogni, hogyan változhatott meg ennyi minden anélkül, hogy tudtam volna róla. Miért nem mesélt erről sosem grand-mère Odette?

– Hiszen minden ott van az interneten.

– Nem vagyok nagy netező. Még Facebook-fiókom sincs – feleltem.

– Azt hiszem, legfőbb ideje volt kívül kerülnöd azon a te New York-i konyhádon. Még nekem is van Facebook-fiókom. És a kastélynak is.

– Ó, tényleg?

Hangosan ásítottam.

Clothilde vetett rám egy pillantást, és aggódva nézett.

– Miért nem pihensz egy kicsit, drágám? Teljesen kimerültnek látszol, szinte zöld vagy. Szerintem jobb, ha megnézed a kastélyt, hogy mindent megérts. És még rengeteg tennivalónk van, mielőtt megérkeznek a vendégek.

– De nagyon sok kérdésem van – ellenkeztem.

– Mindre választ kapsz, ma puce. De most inkább pihenj.

Tényleg minden dolgos kézre szükségünk lesz, a tiedre is.

– Oké…

Már csak nagy küzdelem árán tudtam nyitva tartani a szemem, azután pedig az autó ringása hamarosan álomba ringatott.

Negyvenöt perccel később Clothilde narancsszín Deux Chevaux-ja nagy döccenéssel lekanyarodott az autópályáról, aztán ahogy a kanyargós országúton elkezdett rázkódni meg zötyögni, fölébredtem. A fék visított. Az alacsony és kövérkés testalkatú Clothilde alig látott ki a kormány fölött, így majdnem áthajtottunk az út szélén ácsorgó, bodros fehér birkán. Harsány bégetésére összerándultam. Nyilvánvalóan nagyon felháborította, hogy meg merészeltük zavarni könnyű egészségügyi sétáját. Figyeltem, ahogy eltűnik a bokrok között, és észrevettem, hogy a hátsó fertályára oldalról egy okcitán keresztet tetováltak. Ez a térség szimbóluma – Midi-Pyrénées régió címere –, a mellette látható betűk vélhetően a tulajdonos monogramja. A nyakában csengő csilingelt.

– Ez az egy mindig elkódorog – sóhajtott Clothilde. – Muszáj lesz beszélnem Monsieur Martinnal. Megint.

Ezen a ponton felajánlhattam volna, hogy majd én vezetek, de New York-iként taxival és metróval jártam, nem volt jogosítványom, aligha vettük volna sok hasznomat, ha a kormány mögé ülök. Ehelyett letekertem az ablakot, és beszívtam a friss novemberi levegőt – távol állt már attól, hogy langymelegnek mondhassuk, de még a jeges hidegtől is.

Szabályos sorokban ültetett szőlőtőkék erdeje között haladtunk.

A törzsük göcsörtös és csavarodott, ágaik a kifeszített drótokra támaszkodtak. A levelek színkavalkádja akár a kaleidoszkóp, amit élénk színekből, a narancs, sárga, vörös és zöld árnyalataiból állítottak össze. Őszidőn még sosem jártam Champvert-ben, és most döbbenten bámultam a vidék természetes szépségét – a Tarn fodrozódó vizét meg a dús növényzetet. Hamarosan érkezik a tél. Lehunytam a szemem, és elképzeltem, ahogy ezt a sok szépséget lágyan beszórja pihéivel a hó. Egy pillanatig mintha nem is én lettem volna, aki ott ül a kocsiban: mintha egy láthatatlan kéz csodálatos módon leemelt volna a vállamról egy mázsányi súlyt. Most, hogy nem a város piszkos levegője vett körül, nagyokat szippantottam a friss oxigénből, és a természet bőségével körbevéve olyan nyugalom járt át, amiről eddig nem is tudtam, hogy ennyire hiányzik.

Sehol egy tülkölő taxi, sehol egy zsúfolt járda, lökdösődő emberekkel, akik rád morognak, hogy ne álld el az útjukat… és ami még ennél is fontosabb: távol Erictől. Megborzongtam a gondolattól.

Lehet, hogy önző voltam. Egy családi vészhelyzet kellett ahhoz, hogy visszahozzon ide, a helyre, amelyet annyira szerettem. Itt lettem volna-e most, ha nem támadnak hátba a Cendrillonban? Természetesen igen. Vagy nem? Grand-mère Odette még a kórházi ágyon is, még ebben a törékeny állapotban is többet tanított nekem magamról, mint anyám valaha is. Mindig is így éreztem.

Áthaladunk Champvert központján. Aprócska templom nyújtogatta hegyes tornyát a búzavirágkék ég felé, mellette kövekből rakott falú hôtel de ville, a városháza, egy kocsma, ami egyben újságosként és tabac ként is üzemelt, és egy kicsi zöldségesüzlet, ahol fából ácsolt állványokra rakták ki az eladásra kínált, az ősz robbanékony színeiben pompázó árut.

Ránézésre is a tökszezon közepén jártunk – az állványon minden méretben és formában ott sorakoztak: a sütőtökök, a pézsmatökök, no meg a narancsszín, viaszos héjukat napfényben fürdető Hokkaido tökök.

Felnyögtem, mint utóbb észbe kaptam, hangosan.

– Valami baj van, ma puce? – kérdezte rögtön Clothilde.

– Nincs – feleltem. – Jól vagyok. Sokkal jobban… csak kicsit kába vagyok.

– Érthető ilyen hosszú utazás után – felelte ő. – Én még sosem jártam hatszáz kilométernél távolabbra Champvert-től.

Remélhetőleg azt az utat nem kocsival tette meg.

Ekkor lendületesen bevett egy kanyart, és a hirtelen irányváltástól meg kellett kapaszkodnom az ülésben.

Végigbukdácsoltunk egy ismerősnek tűnő földúton, egyenletes közökben ültetett platánfák között. Lombjuk sátrat alkotott felettünk, törzsük mint megannyi, az üdvözlésünkre sorfalat álló katona. Clothilde egyszer csak beletaposott a fékbe, a járgány megállt. A lassanként eloszló porfelleg mögött felsejlett a kastély előttünk magasodó, kékeszöld patinával bevont fémkapuja, kellős közepén a château szitakötőt mintázó logójával. Az egyik magas kőoszlopba bele volt vésve a birtok neve – Château De Champvert –, alatta a dátum, XVIII Siècle.

Clothilde előhalászott egy távirányítót, megnyomta a gombot, és a kapu két szárnya kinyílt.

– Ahogy az imént mondtam, sok minden megváltozott, amióta utoljára itt jártál – mondta. – Nagyon sok minden.

– Látom – feleltem. A másik oszlopot díszítő réztábla magára vonzotta a tekintetem. Meg akartam nézni közelebbről.

– Nem bánja, ha kiugrom, és sétálok egyet? Kicsit úgy érzem, mintha kalitkából szabadultam volna, jót tenne némi friss levegő.

Clothilde mosolygott, és akkorát bólintott, hogy csak úgy ugrándoztak a göndör fürtjei.

– D’accord, ma puce. Találkozunk a háznál. Csak gyere be. A konyhában leszek. Még körülbelül negyvenöt percünk van, aztán el kell kezdenünk az előkészületeket a ma esti vacsora előtt.

Nagy zavarodottságomban el is feledkeztem a várható vendégekről. Kiszáradt a szám.

– Pár perc, és ott vagyok – ígértem.

Nyomtam egy puszit az arcára, és kipattantam a kocsiból. A Deux Chevaux nagy zajjal beállt a parkolóba, ahol jól láthatóan fel voltak festve a jelzések legalább húsz vagy harminc kocsi számára. Egy percig bámultam a környezetet, és kinyújtóztattam elgémberedett tagjaimat, miközben beszívtam a friss levegőt. Aztán odaléptem a fémtáblához, és végigfuttattam az ujjam a fémbe vésett fleur-de-lis szimbólumon meg a belevésett szavakon: La Société des Châteaux et Belles Demeures. Alatta egy kisebb tábla húzódott meg, rajta dombornyomással a nagyanyám neve, Odette Valroux de la Tour de Champvert, majd a grand chef szavak.

Grand chef? Mi a fene? Nem is tudtam hirtelen, hogy büszke legyek-e a nagyanyámra, vagy csalódott, amiért nem osztotta meg velem a hírt, hogy megkapta a címet. A szívem száguldani kezdett, nyomban feltöltődtem energiával. Végigfutottam a bekötőúton, a cipőm talpa alatt ropogtak a kavicsok. Levegő után kapkodva álltam meg az épület előtt, és hirtelen nevetségesnek éreztem, hogy egy ilyen grandiózus épületet a nagyanyám házának nevezek.

A négyszintes château legalább kétezer-háromszáz négyzetméter alapterületű lehetett, vagy annál is több. Az első szinten lévő főbejárathoz elegáns dupla lépcső vezetett fel a kerttel egy magasságban lévő földszint felől. A lépcső egyik felét kerekesszékes feljáróvá alakították át. A rózsaszínes téglákból és kövekből épült kastélynak palateteje volt. Tornyai a kék égre meredtek, és hét erkéllyel büszkélkedhetett, három volt a bal oldalon, három jobbról, egy pedig középen.

Gyerekkoromban nem tűnt fel, milyen imponáló ez a hely. És már az idő pora is befedte az akkori emlékeimet. Az már akkor is feltűnt, milyen hatalmas az épület, de annak idején lelakottnak és mindig javítgatásra szorulónak láttam. Most, felnőtt szemmel, teljesen megdöbbentett a látvány. Minden részlet óriásinak tetszett – még az ég, a látóhatár is sok-sok mérföldön át kirajzolódott.

Mélyen beszívtam a friss levegőt, mintha vele együtt a teljes látványt is be akarnám szippantani. Bizonytalannak éreztem magam. Kifinomult szaglásom túlságosan sok befogadnivalót érzékelt egyszerre. Fenyő. Alma. Cédrus. A tűzhely füstje. Érzéki élmények kavalkádja. Az illatok összeolvadtak, és bár az így létrejött aroma egyfelől csodásnak, frissnek hatott, mégis, az orrom mintha görcsbe rándult volna az erős ingertől.

Tekintetemet a gyümölcsösre emeltem, és láttam, hogy a fák még roskadásig vannak almával. Je vais tomber dans les pommes, futott át az agyamon. A francia kifejezés, „beesni az almák közé” azt jelenti, elájulok. Muszáj volt megmoccannom, hogy visszaszerezzem a tájékozódási képességemet.

Mielőtt beléptem volna a házba, felkaptattam az emelkedőn a dombra, hogy alaposabban körülnézzek. A távolban ott csillogott a tó, szomorúfüzekkel meg évszázados, vastag, göcsörtös törzsű olajfákkal körbevéve. Bal felől a Tarn folyóra nyílt csodaszép kilátás. A vidéknek mintha sosem lenne vége, amíg a szem ellát, hullámzó dombok és magasba szökő fenyők csoportjai. Elsétáltam a medence mellett, amely körül, fehér ponyvák árnyékában, asztalokat és kovácsoltvas fekvőszékeket helyeztek el, aztán a sarkon befordulva elém tárult a többi épület is: az óratorony, a vendégház, amiben Clothilde és Bernard lakott, a nagy, téglából rakott csűr és a borkészítéshez használt létesítmények. Az üvegház úgy csillogott a kissé párás napsütésben, mint sivatag közepén a délibáb. Arra sem emlékeztem, hogy az udvar ilyen tekintélyes. A szépen ápolt kertben a bokrokból fleurs-de-lis alaprajzú labirintust alakítottak ki: ez a liliomforma Franciaország talán legismertebb szimbóluma. A kavics ropogott a lábam alatt,

ahogy a távolabb eső szőlőskert felé baktattam. A csupasz ágak láttán döbbentem rá, hogy az idén is elmúlt a szüreti időszak, amit még sosem láthattam, pedig szerettem volna. Az órámra néztem, és elgondolkodva elindultam a bejárat felé.

Vajon miért nyomtam el magamban ennek a csodavilágnak az emlékképeit? Talán mert itt boldog voltam, és úgy éreztem, nem érdemlem meg a boldogságot? Mert az anyám sosem volt boldog, és én magamat vádoltam minden nyomorúságáért?

Túlságosan fiatal volt, amikor születtem – én voltam a kereszt, amit cipelnie kellett? Amellett, hogy korábban a mostanra romokban heverő előmenetelemért harcoltam, az anyám halála – az öngyilkossága – volt a valódi ok, amiért nem akartam visszatérni ide, Franciaországba, a házba, amelyben felnőtt.

Champvert egy olyan életre emlékeztetett, amilyenben nem lehetett részem többé, egy olyan világra, amelynek sohasem voltam valódi része. Egy világra, amelyben sohasem szeretett engem az anyám. Mivel nem volt senki, akivel beszélgethettem volna, a magam pszichoanalitikusa lettem, és bezárkóztam a saját érzéseim börtönébe, még a kulcsot is eldobtam. A konyha lett a menekülőutam, a megváltásom, az egyedüli módszerem arra, hogy elkerüljem a kellemetlen helyzeteket.

De most mégis itt vagyok.

Rémi fehér furgonja zötyögött végig a bekötőúton. Beállt egy parkolóhelyre, kiugrott a járműből, és miután kieresztette a két labradort, becsapta a kocsiajtót. Hajlandó voltam kedvezőbben megítélni a viselkedését, ezért arra gondoltam, előfordulhat, ahogy velem is megesik olykor, hogy éppen nagyon rossz napja van, ezért tétován odaintettem neki. A két kutya eliramodott a tó irányába, és a vízbe ugrottak. Rémi felém sem pillantva baktatott utánuk, karjában egy nagy kartondobozzal.

– Istenem – motyogtam. – Vajon mi a franc baja van ennek?

Kitártam a főbejárat súlyos faajtaját, és beléptem a csiszolt márványpadlójú előtérbe. Jobbról ott volt az ebédlő – egy hatalmas szalon, díszes, ezüstkazettás mennyezettel, rajta ismét a domború fleurs-de-lis szimbólum, a párkányzaton elegáns, kötélszerű minta, szikrázó kristálycsillárok, halszálkamintában lerakott tölgyfa parketta; meg a masszív márványkandalló, akkora, hogy akár egy ember is beleférne.

Három férfi és két nő sürgött-forgott a helyiségben, a húszas éveik végén lévőktől a késő negyvenesekig. Az asztalokat terítették a vacsorához. Egyikük sem volt ismerős, ám ők egyértelműen tudták, ki vagyok. Elsuttogott mondatok ütötték meg a fülemet: „Elle est là.” Itt van, „l’Américaine, la petite-fille, la New-Yorkaise”. Gyors bonjour ral üdvözöltek, aztán szinte rám sem nézve folytatták a munkájukat. Feltűnt, hogy egyenruhában vannak – lágy antracitszürke nadrág vagy szoknya, hozzá ropogósra vasalt, fehér felső. Elegáns. Épp ahogyan a nagyanyám is élt az emlékeimben.

Odaléptem az egyik asztalhoz. Minden poharat a már látott ezüst szitakötő díszített: a pezsgőhöz, a vízhez, a borhoz valót, sőt még az ónszegélyű tányérokat is. A Belle Époque, azaz a századforduló időszakát idéző, vésett virágokkal díszített ezüst asztalnemű láttán pedig leesett az állam is. Szép volt, minden, az utolsó részletig tökéletes, még a színjátszó ezüstszürke szalvéta is, amit a felszolgálók kagylóformára hajtogattak. Nem vitás, a nagyanyám fantasztikus munkát végzett, semmi sem kerülte el a figyelmét. Mindazonáltal szerettem volna, ha sokkal hamarabb megtudom, mivel foglalkozott annyi éven keresztül.

Megdörzsöltem a hitetlenkedéstől még mindig tágra nyílt szemem, aztán a konyha felé fordultam, mintha valami láthatatlan erő vonzana arra.

11.

Összezavart világ

Semmi sem készített fel a la cuisine látványára, ami, akárcsak a szalon, az eltelt időben duplájára nőtt. A rozsdamentes acél munkaállomások csillogtak-villogtak, akárcsak az előkészítő pultok meg a tálalóállás. Melegen tartó lámpák, üvegfalú hűtőszekrény, két hűtőhelyiség és egy HVAC-rendszer⁷.

Grillezőlap. Grillsütő. Olajsütő. Melegített tálalóegységek. Két négyes elektromos serpenyő. Nem is beszélve a két csodaszép, pasztellkék, dupla, melegítőfiókos Lacanche tűzhelyről.

Egyenként öt égőfejesek, acél sütőlappal, planchával⁸ és lángráccsal.

Ez a helyiség, ez a ragyogó, ránézésre minimum kétszáz vendégre szabott konyha akár egy Michelin-csillagos étteremé is lehetett volna.

– Mi a fene? – mormoltam magamban.

Clothilde felnézett munkájából. Éppen egy hatalmas hússzeleten dolgozott.

– Elnézést, ma puce, nem vettem észre, amikor bejöttél.

Beledöfte a kést egy állattetembe, és megtörölte a kezét a kötényében.

– Szerintem az az őz már amúgy is halott volt – próbálkoztam egy béna poénnal.

– Hála istennek. Rémi mindig megnyúzza, és megszabadítja a belsőségektől. Nem tudom, én hogy bírnám gyomorral. – Felemelte a hentesbárdot, vad tekintetet vetve rám. – De ne aggódj, ez már idős állat volt. Általában grand-mère Odette készíti elő a húst… – elharapta a mondatot. – Éhes vagy, ma puce? Szeretnél enni valamit? Nagyon sovány vagy.

A gyomrom kordult egyet válaszképpen. Rám hunyorított, és előhúzott egy támla nélküli széket, intett, hogy üljek le.

Engedelmeskedtem. Ugyanezen a fonott ülőkén ültem gyerekkoromban, emlékszem, mindig minták nyomódtak tőle a combomba.

– Azonkívül, hogy kicsit idősebb lettél, semmit sem változtál. – Clothilde ide-oda repkedett körülöttem, aztán lerakott elém egy sajttal teli tálat és egy baguette-et. – Itt mindenki – és ezen tényleg mindenkit kell érteni – a nagyanyádnak dolgozik.

Madame Truffaut süti a kenyeret és a croissant-t, de ő otthon készíti el, úgy szállítja ide. Madame Bouchon feladata a joghurtkészítés, ugyanebben a rendszerben, de a kompótokat itt főzi, helyben. Madame Moreau készíti a foie gras-t és a kolbászt…

Clothilde folytatta a működés bemutatását, azt, miképpen munkálkodnak a hölgyek, les dames, én meg kábán követtem az ismerősnek tűnő neveket, próbáltam visszaemlékezni, ki kicsoda. De nem tudtam elhelyezni őket. A nevek és arcok összeolvadtak. Friss kecskesajtot kentem a baguette-re, és beleharaptam. A pehelykönnyű, vajszerűen omló kenyér egyértelműen aznap sült, a sajt friss volt, és savanykás. A sajt, az ízek és a helyzet egy időre visszarepített a gyerekkoromba, abba konyhába, amelyre emlékeztem, ahol annyi boldog napot eltöltöttem. Akkor még piros-fehér kockás függönyök lógtak az ablakon. Aztán figyelmem visszatért a sajtra, amit éppen ettem.

Nem is emlékeztem rá, hogy ez ilyen finom tud lenni.

– Ó, istenem – mormoltam a falatnyi izgalom hatására. Szinte bűnösen finom volt.

– Ma puce, van valami baj?

– Nem, éppenséggel ez a legfinomabb étel, amit hetek óta ettem – feleltem. – Fenséges.

– Á – legyintett Clothilde. – Egyszerű étel. Bár néha épp a legegyszerűbb a legjobb, non?

Ennél jobban nem is érthettem volna egyet vele.

Egyszerűségre vágytam – nem igaz: arra volt szükségem. Az utóbbi időben az életem annyira bonyolulttá vált, hogy egyenesen imádkoztam az egyszerűért.

– Madame Pélissier készíti a kecskesajtot a tanyáján, más friss sajtokkal együtt, például le Cathare-t, hamuval szórt kecskesajtot, a tetején okcitán kereszttel, Crottin du Tarn t, azt a fajta kecskesajtot, ami a pizzára kerül, juhtejből pedig Lingot de Cocagne-t. Kérsz egy kis kóstolót?

– De még mennyire.

Clothilde a hűtőhöz bandukolt, és egy tálnyi göröngyös sajtmennyországgal érkezett vissza, ami egyenesen a főzőistenek konyhájában készült.

– Et voilà – tette le elém Clothilde, és megcsókolta az ujjai hegyét.

Kék és zöld erekkel és foltokkal tarkított sajtok. Lágy sajtok, természetes vagy mosott héjjal. Friss és krémes sajtok, mint a kecskesajt. Az illatuk mellbevágott: az egyik mintha levendulás lenne, a másik aromás, némelyik földszagú vagy épp fokhagymás.

– Merci beaucoup, Clothilde – köszöntem meg tele szájjal, morzsákat szórva a pultra. – Ez hihetetlen.

– Csodálatos újra itt látni téged, még ha ilyen körülmények között is. Mintha csak tegnap lett volna, hogy utoljára itt jártál, pedig sok idő eltelt azóta. – Clothilde megcsippentette az arcomat. – Emlékszem, kikergetni sem tudtunk volna a konyhából. Kiküldtünk, hogy játssz, aztán ott találtunk a cselédlépcsőn, minket néztél, hogyan készítjük a vasárnapi ebédet. Kár, hogy lemaradtál az évszak utolsó ebédjéről – tette hozzá. – Két hete volt.

– Én is sajnálom, hogy kimaradt. Nagyon szerettem azokat az alkalmakat gyerekként. – Hirtelen rám tört a vágyakozás utánuk.

Vasárnaponta családi ebédeket tartottunk, amelyekre gyakorlatilag hivatalos volt a falu összes lakója, vagyis körülbelül ötven ember. Az összejövetel délelőtt tízkor kezdődött, és sötétedés után ért véget, amikor a denevérek és a csűrben lakó fecskék röpködni kezdtek a csillagfényes ég háttere előtt. A falubeliek korán reggel érkeztek, mindenki hozott, amit tudott – tojást, a kertjükben termett gyümölcsöt-zöldséget, kacsát, csirkét, nyulat és házi kolbászt. A férfiak pétanque-ot játszottak, a golyódobálás francia, pályán játszott változatát. Grand-mère Odette és a nők hatalmas lakomát készítettek – bárminek volt is szezonja, biztosan volt belőle elég nyersanyagnak való. Engem folyton elhessegettek, a kötényüket lengetve azt hajtogatták, hogy mulassak csak. Én meg néha meghúztam magam a lépcsőn, és figyeltem őket, ahogy nevetgélnek, miközben darabolnak, élvezettel szívtam be a szállongó illatokat, amelyek körbevettek, és fűszeres ölelésükbe vontak. Piknikasztalokat ültünk körül, amelyeket csodaszép francia lenvászon terítővel terítettek le. Pontosan ahogy Clothilde mondta, úgy emlékeztem ezekre a nevetős, vidám alkalmakra, mintha tegnap történtek volna. Kár, hogy annyi minden mást nem tudtam a helyére tenni. A vasárnapi ebédektől eltekintve nem beszélt a nagyanyám semmiről – arról, hogy Grand Chef lett, arról, hogy a hely a nagy nevű La Société des Châteaux et Belles Demeures tagja lett. Vagy arról, hogy két étterem működik a kastélyban.

– El tudná mesélni, Clothilde, mi minden történt itt a kastélyban? Minden teljesen megváltozott. Mintha egy másik bolygóra kerültem volna.

Clothilde kacagásáról kismadár csicsergése jutott eszembe.

– Attól tartok, a nagyanyád tud majd a kérdéseidre választ adni. Je m’occupe de mes oignons. Én a magam dolgával törődöm.

– Remélem, lesz még… – kezdtem a mondatot, de rögtön abbahagytam, amikor Clothilde szája a valaha látott legszomorúbb csücsörítést formálta.

Aztán beletúrt vörös fürtjeibe, és úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. Szerettem volna megölelni, bocsánatot kérni, de nem tudtam, hogyan tegyem; ez nem szerepelt az érzelmi ismereteim között. Nyilvánvalóan csupán ahhoz értettem, hogyan kell védekező állásba vonulni, és még azt sem csináltam túl jól.

– Telt házas foglalásunk van hétvégére, mellette borkóstolás és főzőbemutató, minden segítő kézre szükségünk lesz – mondta. – Biztos vagyok benne, hogy megfelelően felszereltnek találod majd a konyhát, és mindent meglelsz benne, amire szükséged van.

Még mindig bizonytalan voltam. A Robert és Walter elkápráztatását célzó utolsó főzési kísérletem igencsak balul sült el.

– Ki tartja majd a borkóstolót? – Aggódtam, nehogy az én feladatom legyen, ahogy amiatt, hogy ennyire felbosszantottam Clothilde-ot. Tudtam valamennyit a borokról, ismertem az alapvető kóstolási technikákat, de a Gaillac régió borairól semmit nem tudtam, arról meg végképp nem, hogy milyen változatok készülnek itt, a château-ban. – Az én Bernard-om. – A választól egészen megkönnyebbültem. Clothilde tekintete találkozott az enyémmel, és újra megcsippentette az arcomat; nem túl erősen, de azért eléggé ahhoz, hogy értsem, törődik velem, és bár megbántottam, a nagyanyám egészségi állapotáról egyszerűen ne beszéljünk többet.

– Emlékszel, hogy a mackómat róla neveztem el? Bear nard-nak.

Clothilde száját újra elhagyta a kismadárkacaj. Vörös fürtjei úgy ugrándoztak, mint megannyi rugó.

– Ó, istenem! Oui! A l’ours angolul bear. És, kettőnk között,

igencsak találó, csakugyan van a férjemben valami állatszerű.

Hallanod kéne, ahogy horkol! Beleremeg az egész ház.

Felnevettem. És őszintén, nagyon jólesett a nevetés. Vissza sem tudtam emlékezni, mikor nevettem így utoljára.

– És a főzőbemutató? – kérdeztem.

– Az az én dolgom – felelte. – Szeretünk megmutatni a vendégeknek mindent, amit a château-ban lehet – egész évben borkóstolókat tartunk, ősszel a szőlőszüret, szokott lenni agyaggalamb-lövészet és vadászat… sőt, még kertészkedés is – mondta. – Te is kiismered majd magad az itteni dolgokban, ha kicsit megszoksz itt.

Zsongott a fejemben a sok újdonság, kicsit kába voltam.

Grand-mère Odette valódi birodalmat épített fel itt. Én pedig csak szemlélőnek éreztem magam, egyfajta betolakodónak.

Clothilde a sarokba sétált, és könnyedén ráugrott az egyik régi tölgydeszkára, amelyik kissé göcsörtösebbnek látszott a többinél. Aztán letérdelt, fölemelte a deszkát, és félretolta.

– Et voilà – zihálta. – Íme, a nagyanyád konyhai jegyzetei. A daube receptje is itt lesz közöttük. Csak azt nem tudom, melyikben.

Szemlátomást küszködve a súlyukkal, Clothilde átnyújtott nekem körülbelül húsz, barna bőrbe kötött füzetet, amelyeket piros bőrszalaggal kötöttek össze. Szépek voltak, mint a műtárgyak, rajtuk vízfoltok és itt-ott ráfröccsent ételpöttyök.

– Miért tartjátok a padló alatt elrejtve?

– A háború miatt… volt idő, amikor a németek megszállták Franciaország északi és nyugati részét. A nagyanyád családja Bordeaux-ból származik, és bár ő még csak ötéves volt akkor,

jól emlékszik rá, hogyan rejtette el az anyja az értékeiket, hogy biztonságban legyenek. – Clothilde a kezét tördelte. – Kemény idők voltak, nem szívesen beszél róluk.

– Sok mindenről nem szeret beszélni – állapítottam meg. – Az anyámról a legkevésbé.

– Ahogy mondtam , je m’occupe de mes oignons – vetett rám nyugtalan mosolyt Clothilde, aztán megpaskolta a füzet borítóját. – Alors, a nagyanyád lelkiismeretesen leírta minden receptjét, több mint húsz éven át. És nem akarjuk, hogy bármi bajuk essen, nem igaz?

– Miért beszél úgy róla, mintha már nem lenne velünk? – kérdeztem, mire Clothilde arca eltorzult. A szívem mintha a gyomromba zuhant volna. Valódi, durva tapintatlanság csúszott ki a számon Clothilde-dal szemben, magam is hátrahőköltem tőle. – Sajnálom. Nem így akartam mondani.

– Megértem. Aggaszt a nagyanyád állapota. Engem is, és mindennap imádkozom, hogy felépüljön. Most, hogy visszajöttél, van valami, amiért harcolhat. Mindennél jobban szeretne egy kis időt tölteni veled – jegyezte meg, visszapislogva kicsordulni készülő könnyeit. – Nézz bele a füzetekbe, ma puce.

A nagyanyád is megmondta, hogy ez a te örökséged része.

Remegő kézzel nyitottam ki az egyiket, és végiglapoztam a krémszínű oldalakat, amelyeket betöltöttek nagyanyám szépen formált betűi, de ebben nem recepteket találtam, hanem neveket és dátumokat: ki mikor mit evett, mi ízlett nekik, mi nem. Hangosan felsóhajtottam, amikor megláttam a nevemet. A lapokon inkább olyan ételek szerepeltek, amiket szerettem, csak néhány volt kivétel. A tête de veau-t, a főtt marhaagyvelőt utáltam, de komolyan, azt ki nem?, ám a fokhagymás-tejszínes éticsigát vajjal, petrezselyemszósszal szerettem. A cerise szó négyszer volt aláhúzva, mellettük a szavak: Ma petite-fille Sophie, elle aime n’importe quoi avec les cerises. Cseresznye.

Most is imádom. A Champvert-be tett látogatásaim mindig a cseresznyeszezonra estek, és grand-mère Odette mindig gondoskodott róla, hogy a kezem ügyében legyen egy tálnyi duzzadó feketecseresznye. Amikor épp nem az általa főzött ételeket kóstoltam, egyik szem cseresznyét tömtem a számba a másik után, és a magokat az edénybe köptem, élvezkedve tapasztalva meg újra és újra a nyelvemet érő lédús, édes robbanást. Miközben a clafoutis tésztáját keverte, mindig megjegyezte, milyen fontos, hogy a cseresznye magostul kerüljön bele, mert másképp elvész a süteményből a diós íz, amikor pedig más recepteket osztott meg velem, mindig úgy hagyta el a sok-sok hozzávaló neve a száját, mintha új, egzotikus nyelven beszélne, aminek minden szavát meg akartam tanulni. Sáfrány, fenyőmag, koriander, paprika és kumkvat, ami egyfajta törpemandarin – vajon ezek mik lehetnek, tűnődtem gyerekként.

Lapozgatás közben ért a megdöbbenés, mennyire odafigyelt a nagyanyám rám és a környezetében élőkre. Erre mi sem volt ékesebb bizonyíték annál, mint hogy ennyi időt szánt arra, hogy ezeket az információkat összegyűjtse. Biztos akart lenni benne, hogy mindenki jól érzi magát a házában, pontosabban az asztalánál. Az ujjammal végigkövettem a leírt nevemet, hogy az emlékezetembe véssem grand-mère lendületes-hurkos írását. Az én betűim úgy néztek ki, mint a macskakaparás. De egy dolog biztosan közös volt bennünk, az, hogy imádtunk főzni.

A receptek, amiket gyerekként elkészítettem, ott hömpölyögtek az agyamban – a zamatos kacsasült, a kacsazsírban sült krumpli. A kacsazsír használata Délnyugat-Franciaországban hagyomány: csirkétől a kolbászig, vesepecsenyétől a bárányig minden ízes összetevőnek olyan állagot ad, amitől csak úgy olvadnak az ember nyelvén. A képzeletem újra visszarepített a régi időkbe, amikor először kóstoltam meg grand-mère kacsazsírban sült krumpliját. Azóta nem ugyanaz az ember vagyok. Miután a szájpadlásom kiélvezte az örömteli ízrobbanást, Rémivel leszaladtunk a tóhoz, beleugrottunk. A hideg víz nagy buborékokat vetett a fejünk körül.

– Ez volt a világ legklasszabb sült krumplija – jelentettem ki. – El sem tudom hinni.

– Hidd csak el – mondta Rémi, és lefröcskölt. Én meg a víz alá nyomtam. Régi idők, mintha meg sem történt volna.

Clothilde a vállam fölött belelesett a füzetbe.

– Ó, ma petite puce, te a recepteket keresed. Ezek régi füzetek.

Egy elszabadult papírdarab csúszott a füzetből a padlóra.

Lemásztam a székről, és felkaptam. Csak annyi volt ráírva, Sophie 1993. A keresztnevem. Az év, amelyben születtem. Fény felé tartottam a cédulát, és felhúzott szemöldökkel, kérdő tekintettel néztem Clothilde-ra.

– A vendégekre vonatkozó információk nagy része, amiket az imént láttál, már a számítógépen van. A nagyanyád szeret feljegyezni mindent – mit szeretnek, mit nem, évfordulókat, születésnapokat…

– De miért?

– A szemében mindenki, aki nála időzik, a családja tagjává válik – felelte Clothilde. – És ha már vendégek: dolgunk van ám!

Megtaláltad a daube receptjét?

Nem találtam meg.

– Csak egy percet adjon, Clothilde – kértem tőle. Egy percet, hogy még ejtőzzem kicsit a szemem előtt megelevenedő gyerekkori emlékek között. Egypercnyi igazi boldogságot. Egy percet, hogy újra normálisan kapjak levegőt.

12.

A kuktafazék

Már épp a kezemben volt a daube receptje, amikor egy fiatal, elegáns, szőke nő lépett be a konyhába. Hidegkék szeme volt, friss fűszernövényekkel teli kosarat hozott – rozmaring, kakukkfű, bazsalikom és tárkony illata áradt az orromba.

Eltűnődtem, hogyan lehetett képes ez a nő a kertben mászkálni a tűsarkain, hogyan tudott úgy kertészkedni, hogy gondosan manikűrözött körmei mit sem vesztettek ápoltságukból, és a lakkal kordában tartott francia kontyban a haja is tökéletes maradt. Végigmért, és tekintete megállapodott a szakadt farmernadrágon.

– Úgy látom, a tékozló leány visszatért.

Francia szóra voltam felkészülve, nem számítottam rá, hogy angolul fog beszélni. És arra sem, hogy rögtön egy sértést vág a fejemhez. Rémi viselkedése és a pincérek furcsa pusmogása után ennek a nőnek a magatartása is azt az érzetet erősítette meg bennem, hogy Clothilde-on és grand-mère Odette-en kívül senki sincs túlságosan elragadtatva a jelenlétemtől.

– Sophie vagyok – készültem bemutatkozni. – Örülök, hogy megismerhetlek. – Ez volt a nyelvem hegyén, de közbevágott.

– Tudom, ki vagy. Az én nevem Jane. – Rám villantott mosolya olyan hamis volt, mint egy Canal Streeten vásárolt Louis Vuitton táska. – Alig várjuk, hogy mesélj a New York-i életedről.

Michelin-szakács voltál, jól tudom?

Önelégült arckifejezésén látszott, hogy azt is pontosan tudja, mi történt New Yorkban. Kényelmetlenül fészkelődtem a székemen, és megköszörültem a torkomat.

– Nem. Michelin-csillagos étteremben dolgoztam – feleltem. – Chef de partie voltam.

– Izgalmasan hangzik – felelte Jane.

– Mindazt, amit tud, a nagyanyjától tanulta – bólintott nagyot Clothilde. – Nagyon büszkék vagyunk Sophie-ra.

Pár perccel Jane után egy barna hajú nő baktatott be a konyhába. Különös szeme a hortenziák halványkék színében játszott. Ő is kosarat hozott a kezében, benne egy rakás gombával. Vargányának tűnt.

– Ma reggel elmentem gombászni, és a cèpes még mindig terem! Sok százat találtam, mind gyönyörű – közölte izgatottan.

Az összes gombát az előkészítőasztalra halmozta, onnan felnézve vett észre a engem.

– Bonjour, Sophie! Phillippa vagyok, Jane ikertestvére.

Az ajkam megrándult a hitetlenkedéstől. Egyértelműen örültem neki, hogy kicsit szusszanhatok a sok francia nyelvű beszélgetés után, de angol ikerpárra nem számítottam.

Jane és Phillippa egymás tökéletes ellentétei voltak, mintha semmi közös nem lett volna bennük. Jane magas volt, elegáns, igazi hattyúnyakkal és olyan alakkal, amiért a legtöbb nő ölni tudott volna, Phillippának pedig rövidre nyírt, kócos haja volt,

és olyan sovány volt, mint egy spagetti, vagy, hogy stílusosak legyünk, egy haricot vert zöldbabszál, és igen természetesre vette a sminkjét is. Phillippa szükségét érezhette a magyarázatnak, mert így folytatta:

– Kétpetéjű ikrek.

– Vagy úgy – nyögtem ki. – Amikor az ember azt hallja, ikrek, arra számít…

– Két teljesen egyforma emberre, akiket mintha egy öntőformában gyártottak volna – felelte Phillippa erős cockney akcentussal. – Soha senki nem akarja elhinni először.

– Hát, nagyon örülök, hogy megismerhetlek – mondtam neki kis szünet után. – Megkérdezhetem, honnan származtok?

– Biburyből, Angliából. Hallottál valaha róla? – felelte Phillippa.

– Sajnálom, de nem.

– Ne aggódj. Nem sokan ismerik. Szép hely, egy folyó mellett terül el, és bizonyos tekintetben nagyon hasonlít erre. Kivéve, hogy itt, Champvert-ben sokkal jobb az időjárás.

– Mióta dolgoztok a château-ban? – kérdeztem feltámadó kíváncsisággal.

– A szüleink körülbelül tíz éve nyugdíjba mentek, és vásároltak a szomszéd faluban, Sauqueuse-ben egy kis házat.

Itt, Franciaországban sokkal jobbat lehetett kapni ugyanazért a pénzért, mint Angliában. Nem is kevesen laknak itt ilyen magunkfajta rôti de bœuf ök a régióban. Grand-mère Odette mindig úgy fogalmaz, hogy megszálltuk Tarn-et-Garonne-t.

Mindenesetre pár éve elvesztettem a munkámat, ezért otthagytam Angliát, idemenekültem Franciaországba, és azóta grand-mère Odette-nek dolgozom. Jane is.

– Te tudatában vagy, hogy a rôti de bœuf milyen durván sértő kifejezés? Azt jelenti, „marhasült” – vetette közbe Jane. Abban is különböztek Phillippától, hogy Jane kiejtése inkább az angol királynőére hajazott. Még ebből is sütött a fölényesség.

– Tudom – vonta meg a vállát közönyösen Phillippa, aztán mélyen a szemembe nézett, és rám hunyorított. – Ami engem illet, őrülten viccesnek találom. Én meg néha békának hívom cserébe a nagyanyádat. Mindig nagyon jót nevet rajta. Talán mert a grenouille-ra nem áll rá a szám. – Ötször elismételte a „béka” jelentésű francia szót, mire sikerült helyesen kiejtenie, aztán mosolygott, kék szeme tisztán és barátságosan felragyogott. – Annyira izgatott lettem, amikor kiderült, hogy eljössz. Nagyon vártam, hogy megismerjelek. Grand-mère Odette csak téged emleget, ha épp nem a château-ról vagy az ételekről beszél.

– És meddig maradsz itt, a château-ban? – Jane már-már vészjósló mozdulattal hajolt előre.

– Még nem tudom pontosan – feleltem. – Addig biztosan, míg grand-mère jól nem lesz.

– A nagyanyádnak az az elképzelése, hogy nekünk szükségünk van a segítségedre. Szerinte nem boldogulunk nélküled.

– Semmit sem tudok arról, hogyan kell vezetni egy château-t – mondtam.

– Ebben biztos voltam – felelte Jane.

Ez a csaj igazán nem könnyíti meg, hogy kedveljem.

– Te vagy a séf? – kérdeztem.

– Én? Nem, Phillippa az, pontosabban, szeretne az lenni. – Olyan magasra emelte az állát, hogy beláttam az orrlyukába. – Én a hely vezetésében veszek részt – csinálom ezt is, azt is.

– Tehát te vagy aduász Jane, a mindenes? – kérdeztem idegesen felnevetve, hátha sikerül kissé javítani a hangulatán.

Jane ajka újabb álmosolyra torzult, aztán egy még annál is hamisabb nevetés bukott ki belőle.

– Szellemes.

– Tényleg az volt – Phillippa tapsolt egyet. – És most, hogy ezt is megbeszéltük, hadd mondjak el valamit. Clothilde meg én vagyunk grand-mère Odette mellett a két sous chef, és itt dolgozik még Jane is, aki azt hiszi, hogy ő irányítja a kastélyt. Ő a vendégekkel foglalkozik. Szezonban Jane-nel az óratoronyban lakunk. A nagyibrigád meg Gustave kettő körül érkezik majd, de nekünk már most neki kell állnunk az előkészületeknek. – Mosolygott. – Alig várom, hogy tanulhassak tőled, és tényleg örülök, hogy itt vagy.

Rokonszenvesnek találtam Phillippát, eleven, üdítő személyiségét, szószátyár optimizmusát. Jane eközben a melle előtt keresztbe tett karral, az ajkát biggyesztve ücsörgött.

– Moi aussi – szólt közbe Clothilde. – Én is örülök. Egész sok mindent felcsipegettem tőlük az angol nyelvből. Nem értek mindent, amit beszélnek, de a lényeg mindig világos.

– Ki fog még jönni? – kérdeztem. Clothilde említette a hölgyeket, les dames, akik feltételezhetően az imént említett nagyibrigád tagjait jelentik, de Gustave neve ismeretlen volt előttem.

– A konyhai csapat további tagjai – szólt Jane csípősen,

mintha nekem kéne tudnom, ki kicsoda, és mit csinál.

– Hiszen csak ma érkeztem – feleltem.

– És totál semmit nem tudsz erről a helyről – erősítette meg Jane. – Egy kicsit úgy nézel ki, mint akit megviselt az időeltolódás. Talán nem ártana aludnod egyet.

– Jane, te egy fazék vizet sem tudsz felforralni. Szükségünk van Sophie-ra – fordult felé Phillippa. – Mit csináljunk?

Még mindig fogalmam sem volt, hol kezdjem, de lelkes arcából ítélve, meg ahogy elkerekedett szemmel rám nézett, Phillippa szemlátomást azt várta, kézbe veszem a dolgokat.

Képtelen voltam megmoccanni. Túl nagy volt rajtam a nyomás.

Nem lehetek egy konyha főszakácsa, amikor nem vagyok önmagam.

Clothilde megköszörülte a torkát.

– A vendégek három óra múlva itt lesznek, és a daube legalább négy órányi mijoter után lesz jó. A vacsora hét harminckor kezdődik, elég az időnk. Lesz borkóstoló is, ami mellé apéro is dukál, és egyéb ételeket is kell készítenünk.

– Van tervezett ételsor? – kérdeztem.

– Ott látod – Clothilde felmutatott egy nagy táblára.

Végigfutottam az étlapon, és a szívem is kihagyott egy ütemet, amikor megállapodott az egyik előételen. A szavak neonfényként villództak – sütőtökös velouté. A korábban érzett csipetnyi optimizmusom semmivé lett. Bámultam a táblát, és hunyorogtam.

– Ma puce, valami baj van? – aggodalmaskodott Clothilde.

– Nem vagyok benne biztos, hogy menni fog. – Éreztem, hogy a tarkómon kiütközik az izzadság.

Jane rosszindulatúan fújtatott.

– Természetesen menni fog – mondta Clothilde, és ádáz pillantást vetett Jane-re. – Hiszen a legjobbtól tanultál, grand-mère-től.

Ebben a pillanatban Rémi lépett be a konyhába egy vastag vászonzsákot cipelve, elterelve a figyelmünket. Elővett egy konyhai mérleget az egyik polcról, és háttal nekem így szólt:

– Majdnem két kiló. – Aztán úgy fordulva meg a sarkán, mint egy gyakorlott tengerész, a zsákkal a kezében kiviharzott a konyhából.

– Nem túl barátságos – jegyeztem meg halkan, kijelentésemmel Jane újabb rosszalló pillantását vonva magamra.

– Felbecsülhetetlen értékű ember – helyesbített.

– Ti egy pár vagytok? – Tökéletesen illenének egymáshoz, gondoltam, mindketten durvák, nyersek és idegesítően szépek.

Jane jéghideg szeme az enyémbe villant, de nem válaszolt. Én pedig hozzátettem: – Remélem, nem kell túl gyakran találkoznom vele.

– Lehetetlen elkerülnöd – mondta Phillippa. – A közeli kőházban lakik, az út mellett, a birtok túlsó felén, és ha nem ott van, hát itt dolgozik.

– Remek – mondtam. Fantasztikus.

Phillippa, Clothilde meg én odaléptünk a mérleghez. Tekintve, hogyan viselkedett Rémi eddig, egyáltalán nem lepett volna meg, ha egy döglött patkányt találok rajta. De aztán fölemeltem egyet a fekete, földdel borított szépségek közül, és belélegeztem földes, érzéki illatát. Nyilvánvalóan a konyha istenei küldték nekünk: a gourmet örömök egyik legfényesebbike, az ára csak az aranyéhoz mérhető.

– D’Artagnan és Aramis nemcsak jó vadászkutyák, de tehetséges szarvasgomba-keresők is – jegyezte meg Phillippa.

A Times jóvoltából már tudtam, hogy a szarvasgomba-keresésben a disznókat már évekkel ezelőtt jórészt teljesen felváltották a kutyák, mert őket könnyebb betanítani, és biztosra vehető, hogy nem fogják megrágni a gombát, miután megtalálják. Ráadásul, ha disznót vezet az ember pórázon, akár a homlokára is kiírhatná, miben mesterkedik éppen. És a szarvasgomba-keresésre alkalmas területeket nagyon erősen védelmezik a jogosultak. Gyors fejszámolást végeztem. Az a két kiló, amit Rémi hozott, durván hétezer dollárt ért utcai áron.

Phillippa szeme elkerekedett a szarvasgomba-imádat kábulatában.

– Nem lehet, hogy ma este tehetnénk belőle egy kicsit a velouté ba is? Szerintem csak még jobb lenne tőle.

A földi szépséget tartó kezem megfeszült. Aki egyszer megégette magát, kétszer is meggondolja, hogy gyújtson-e gyufát. Ha valami végképp nem hiányzott, hát az, hogy a saját nagyanyám penderítsen ki a konyhájából, amiért nem tartottam tiszteletben a receptjét. Azok után, ami a Cendrillonban történt, nem akartam kockáztatni.

– Szerintem ez az összetevő nincs benne grand-mère Odette receptjében – jelentettem ki határozottan.

– De grand-mère Odette éppen azt mondja, hogy a recept csupán sorvezető, és az igazán jó szakács ismérve épp az, hogy mer kreatív lenni. – Phillippa nem hátrált. – Ő inspirált, ő tanított meg rá, hogyan párosítsak össze ízeket és aromákat komplex módon, és úgy főzzek, hogy közben használom az összes érzékemet. És az orrom azt súgja, hogy ennek a szarvasgombának a velouté ban jó helye volna.

Csücsörítettem. Grand-mère Odette sok évvel ezelőtt pontosan ugyanezt mondta nekem is. Azt is elmesélte akkor, hogy a tapasztalatai szerint a recepteket sosem lehet újra meg újra változatlan formában lemásolni, mert a folyamatot, az időzítést és a hozzávalókat mindig igazítani kell egymáshoz és az aktualitásokhoz, ahogy a híres séf, Jacques Pépin is mondta.

Nem sokkal később grand-mère Odette megvette nekem az egyik könyvét is. La Technique: Un Guide Illustre Des Techniques Fondamentales De L’art Culinaire, ez volt a címe, és onnantól, bár még csak tízéves voltam, Jacques Pépin valódi bálványnak számított a szememben. Az évek során sok más séf is inspirált, köztük leginkább azok nők, akik sikereket értek el, beleértve a nagyanyámat és Julia Childot.

– Én úgy emlékszem, tavaly grand-mère Odette is adott egy kis szarvasgombát a velouté hoz – szólt közbe Clothilde.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Jane, a fejét oldalra biccentve. – Végtére is ez nem egy Michelin-csillagos étterem, amit a következetesség alapján ítélnek meg. A főzés nem lineáris. Ha még jobbá tudunk tenni valamit, mint amilyen korábban volt, akkor megtesszük. A szarvasgomba belekerül.

Vége a vitának.

Ennyi erővel, a következetesség felemlegetésével, egy kést is döfhetett volna a hátamba. A Cendrillonban történtek azonnal ott villództak az agyamban – a falról lecsorgó leves, Eric önelégült vigyora, O’Shea tébolyult dühe. Clothilde megérintette a vállamat, ezzel kirángatott a kábulatból.

– Jól vagy, ma puce?

– Csak kicsit idegen vagyok még itt – nyeltem nagyot.

– Hosszú volt az utad. Aggódsz a nagyanyád egészsége miatt.

És mindez, ami itt van… – Clothilde körbemutatott. – Átvenni ezt a konyhát egy szóra. Rengeteg feszültséggel jár. De nagyon hálásak vagyunk, hogy itt vagy velünk, és segítesz irányítani a hajót.

Jane szája torz mosolyra húzódott. Phillippa oldalba bökte.

A táblára mutattam, aztán az állványon lévő sütőtökökre. Az ujjam úgy reszketett, mintha zselatinból lenne. A tarkóm felforrósodott, a lélegzésem vészesen gyorsulni kezdett. Nem lehetek én a főszakács.

– Nem. Képtelen vagyok ezt végigcsinálni. Sajnálom. De nem.

– Szép kis mesterszakács – fordította égnek a tekintetét Jane. – Menj csak, hagyj is minket. A Cendrillonban sem feleltél meg, itt se tedd tönkre a dolgokat.

– Jane – szólt rá testvérére nagy levegőt véve Phillippa. – Ez nem helyénvaló.

A térdem összecsuklani készült. Mind tudták. Azt hittem, Champvert-ben legalább kis időre elbujdokolhatok a dráma elől, amivé az életem vált az utóbbi időben. De sok igazság van abban a mondásban, hogy az ember nem menekülhet a múltja elől, bármilyen messzire fut is. Pontosan ezt akartam tenni.

Kirohantam a konyhából, egyenesen föl a cselédlépcsőn, a szobámba. Sietségemben az ajtót is nyitva hagytam, ezért fölfelé lépkedve jól hallottam, ahogy Jane szavai végigvisszhangoznak a lépcsőházban.

– Mi van? Ne nézzetek így rám. Mind olvastuk a cikkeket, láttuk a híreket. Valószínűleg az a legjobb, ha távol tartja magát innen. Épp elég dolgunk van.

– Szerintem jár neki egy esély – ellenkezett Clothilde. – Még csak nem is ismered. És ez családi vállalkozás. Ő grand-mère Odette büszkesége és életének öröme.

– Nos, én tudom, miket olvastam – felelte Jane. – És ha már a családnál tartunk, inkább én voltam az unokája grand-mère Odette-nek, semmint Sophie, aki elhagyta. Egyszer sem jött látogatóba.

– Biztos vagyok benne, hogy van a történet mögött más is – felelte Phillippa. – Sophie verzióját még nem hallottuk.

– Egyetértek – hallottam Clothilde hangját.

– Mind láttuk, amit láttunk. Itt reszketett rogyadozó térddel – jelentette ki Jane. – Kész van. Teljesen bedilizett.

A falnak támaszkodtam, igyekeztem visszanyerni az egyensúlyomat. Ezúttal minden korábbinál súlyosabban tört rám a pánikroham. Alig kaptam levegőt. Gyors, felületes lélegzetvétellel próbáltam némi oxigénhez jutni. A lábam sem engedelmeskedett, moccanni sem tudtam. Az utolsó, amire emlékszem, az, hogy a térdem a padlónak csapódik, és a fejemben francia szavak és kifejezések úszkálnak.

Je suis tombée dans les pommes.

Az almák közé estem.

Elájultam.

II.

Tél

A főzés az alkalmazkodás művészete.

JACQUES PÉPIN

13.

A bábjátékos

Egy hét telt el azóta, hogy lezuhantam a lépcsőn. A bokám lüktetett, a testem a fejem búbjától a talpamig csupa zúzódás, a bőröm a talajba taposott, majd rothadásnak induló áfonyához hasonlatos sötétlila foltokkal van tele. A takarítók be-bejöttek a szobámba, de elküldtem őket. Aligha tudják kicserélni az ágyneműmet, ha nem vagyok hajlandó felkelni az ágyból.

Gondoltam rá, hogy meglátogatom grand-mère-t, de ő is csalódott bennem, amiért cserben hagytam. Ahogy korábban, New Yorkban is, a szobámban maradtam, és senkivel nem álltam szóba, csak Clothilde-dal, aki rendszeresen hozott nekem ételt, és tájékoztatott a nagyanyám állapotáról, meg Philippával, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy kilendítsen ebből a hangulatból. Egyik reggel egy mikulásvirággal a kezében állított be hozzám.

– Nyakunkon a karácsony. Kezd elfogni mindenkit az ünnepi hangulat – mondta, és letette a növényt. Mit kérsz Pére Noël től?

– Egy új életet – morogtam oda neki. – Senki sem vágyik a társaságomra itt.

– Én igen.

– És miért? – érdeklődtem.

A mutatóujjával kétszer megkocogtatta a homlokát.

– A hatodik érzékem miatt. Működnek az ösztöneim.

– És mit mondanak? Hogy menekülj a fenyegető veszedelem elől?

– Milyen vicces tudsz lenni ilyen leverten is – horkantva nevetett egyet, aztán gondterheltebbé vált az arca. – Tényleg sajnálom, amit Jane mondott. Biztosra veszem, hogy nem gondolta komolyan.

– Mi baja velem? Szerintem Jane igenis minden egyes szót komolyan gondolt, amit kiejtett a száján a „sokkal jobb vagyok nálad” típusú akcentusával.

– Mindenkivel van valami baja. Próbálj nem törődni vele – mondta Phillippa. – Amikor gyerekek voltunk, úgy hívtam, Beleszólós KK.

– KK?

– Kekeckirálylány – vihogott Phillippa. – Nagyon haragudott érte. Azért ájultál el, mert hallottad, mit mondott?

– Ez azért nem ugyanaz, mintha lelökött volna. Én estem le – feleltem. – Baleset volt. És az, amit mondott, igaz – tettem még hozzá, aztán a fejemre húztam a takarót.

– Szerintem nem – ellenkezett Phillippa. – Grand-mère azt mondta, hogy tőle tanultál mindent, amit tudsz. És ha úgy tudsz főzni, mint ő, akkor a legjobbak közé tartozol. Szóval, ha majd jobban leszel, én személy szerint alig várom, hogy lássam, mire vagy képes.

– Például tönkretenni mindent – motyogtam.

Phillippa nem hallotta szánalmas megjegyzésemet. Elhúzta a paplant az arcom elől.

– Tessék?

– Kösz a virágot – mondtam.

– Az apró dolgok teszik az embert boldoggá.

Bár Phillippa mosolyogva hagyta el a szobámat, mert úgy érezte, felvidított, a látszólag New Yorkban hagyott rémálom továbbra is kísértett. Álmomban is hallottam O’Shea fenyegetését, hogy kibelez, mint egy disznót. Láttam Eric torz vigyorát, miközben tehetségtelen kisinasnak nevez. Néha csak bámultam ki az ablakon, figyeltem a les hirondelles, a fecskék szárnyalását. Cikáztak a szürke égen, olyan gyors és hirtelen fordulatokkal, mintha zuhanórepülésben akarnák megközelíteni a talajt. Eltűnődtem, velük előfordul-e vajon, hogy becsapódnak, túlfutnak az alsó ponton, ahogy velem történt. Ugyanúgy nincs orvosuk, mint nekem, aki megjavítaná az összetört álmokat vagy az összetört szívemet. Nem tudtam, hogy össze lehet-e még rakni engem. A gondolataim visszatértek New Yorkhoz meg ahhoz, hogy ha grand-mère jól lesz, azonnal el akarom csípni az első gépet, ami elvisz Franciaországból. Ha tisztára mosom a nevemet, visszatérhetek.

Beletúrtam a táskámba a telefonom után, hogy küldjek egy üzenetet Walternek – eddig elfeledkeztem róla. Kikapcsoltam a készüléken a repülő üzemmódot, és azonnal vagy húsz értesítés érkezett, hangos sípolással.

Walter: Rendben megérkeztél? A nagymamád hogy van?

Walter: Nem tudok rólad semmit! Jelentkezz!

Walter: Hol vagy? Kezdek aggódni.

Gyorsan bepötyögtem neki egy üzenetet: Bocsánat, hogy nem jelentkeztem. Itt vagyok. Grand-mère még kórházban van, de már javul. Hogy én? Mintha egy másik bolygóra kerültem volna.

Sokat mesélek majd. Később felhívlak. Puszi.

Walter: Klassz hírek! Robert hozzánk költözött! Egypár cuccot muszáj a szobádban tárolnunk, amíg ki nem találjuk, hová tegyük őket. Szólj, mikor jössz haza, előtte mindent kipakolunk.

Haza. Nem költözhetek vissza New Yorkba így, hogy nincs munkám, és potyalakó lennék egy pár lakásában, miközben elkezdik a közös életüket. Otthon? Úgy éreztem, nincs már otthonom, hogy mindenhol csak nem szívesen látott vendég lehetek.

Legalább a hálószobám ismerős volt – valójában teljes lakosztály, amely egy kandallós szalonból, egy gyerek-, egy háló-és egy fürdőszobából állt. Mindazok után, amiket láttam és tapasztaltam mostanában, nagy szükségem volt valami ismerős dologra. Ugyanaz a fakult, klasszikus mintájú tapéta; ugyanaz az óriási faágy, a régi, zöld jacquard szövetből készült paplan, a kopott, pasztellszínű, virágmintás Aubusson szőnyeg.

Pár héttel a konyhabeli kudarcom után Clothilde váratlanul, kopogás nélkül berontott a szobámba.

– Ma puce – szólt –, most már eleget pihentél. Ideje, hogy újra kilépj a nagyvilágba.

Megfordultam, és az arcomat a párnámba nyomtam. A hangom egészen tompán szólt.

– Remekül tudnak dolgozni úgy is, ha én nem rontom ott a levegőt.

– Mindnyájan tudjuk, mi mindenen mentél keresztül New Yorkban. Itt az ideje, hogy túllépj rajta. – Clothilde gyengéden megfordított, hogy szembe nézzünk egymással. – Kelj fel, és kezdj valamit az életeddel.

– Nem hiszem, hogy képes leszek túllépni ezen valaha.

Szeretetteljesen a vállamra tette a kezét.

– Számunkra talán épp a nehézségeid jelentik a szerencsét.

Most itt vagy, és a nagyanyád meg vele együtt mindnyájan tőled függünk. – Mélyen a szemembe nézett, és a tekintete azt mondta, „fejezd be a hülyéskedést”.

– Hogy van? – szipogtam.

– Örülök, hogy megkérdezted. Jobban van, mint te e pillanatban – felelte Clothilde. – De ahogy benne is, a te ereidben is a Valroux de la Tour de Champvert-ek tüzes vére folyik.

Ebben én nem voltam annyira biztos. Csak abban, hogy elégtem a tűzben – nem egyszer, hanem kétszer.

– Milyen nevetségesen hosszú vezetéknév – jegyeztem meg. – Nem csoda, hogy anyám lerövidítette, amikor New Yorkba költöztünk.

– A nagyanyád is mindig ugyanezt mondja, ezért is ragaszkodik hozzá, hogy az emberek egyszerűen grand-mère Odette-nek szólítsák. – Összekulcsolta a karját a melle előtt. – De Franciaországban az a helyzet, hogy minél hosszabb a név, annál inkább bizonyítja a viselője előkelőségét.

– Én nem vagyok előkelő – tiltakoztam. – Hanem gyáva. Nem maradtam ott, hogy harcoljak a becsületemért. Inkább elfutottam.

– Nem futottál el. Eljöttél Champvert-be, hogy egy magasabb rendű cél szolgálatába állj. A nagyanyádért jöttél ide, és a családodért. Óriási különbség. Én igyekeznék ehhez a gondolathoz hozzászoktatni magam, és ha lehet, minél gyorsabban. Itthon vagy, és olyan emberek vesznek körül, akik támogatnak, és szeretnek. – Csettintett a nyelvével. – Hagyj fel végre azzal, hogy a sértődött gyereket játszod, és kelj fel az ágyból, ma puce. Ez Champvert, nem New York. Számítok rád, hogy holnap reggel kilencre felöltözöl, és készen állsz. Elviszlek látogatóba a nagyanyádhoz. Vagy talán elfelejtetted, hogy miatta jöttél?

Azzal sarkon fordult, és kiment a szobából, otthagyva a gondolataimmal és a bűntudatommal.

A gyerekkori mackóm ott ült a széken. A nagy, bozontos, karamellszínű Bear nard volt az „itteni” mackóm. Grand-mère Odette nem hagyta, hogy elvigyem magammal New Yorkba, bármennyire könyörögtem is érte. Most fölemeltem Bearnard-t, és szorosan magamhoz öleltem, éreztem a gyenge levendulaillatot, és az érzékeim azonnal visszarepítettek a gyerekkoromba.

Kilencéves voltam, amikor levendulát szedtünk a nagyanyámmal. Elmesélte, hogy a növényeit Provence-ban vásárolta, ahol június közepén, levendulavirágzáskor lila tengerré változnak a mezők. Mesélt a csodaszép látványról meg arról, hogy szerette volna ezt elhozni Champvert-be, hogy levendulát is tehessen a különleges házi herbes de Provence fűszerkeverékébe, és megígérte, hogy egyszer elvisz engem is, hogy megnézzük a Routes de la Lavande-t, hogy a saját szememmel és érzékeimmel megtapasztalhassam a csodát.

Megkérdeztem, hogy el tudunk-e menni oda másnap, mire rám mosolygott, és azt mondta: Pourquoi pas. Kora reggel becsomagoltunk magunknak a vajjal, sonkával, ementáli sajttal megrakott házi baguette-ből meg egy nagy doboznyi cseresznyéből álló ebédet, és bólogató napraforgókkal teli mezők között kanyarogva a nagyanyám Mercedesével megtettük a hatórányi utat.

– Ugyanezen az úton jártunk a nagyapáddal is, mielőtt elköltözött az angyalokhoz – mondta grand-mère Odette. – Ugyanott fogunk megszállni. – Megpaskolta a kezemet. – Tekerd le az ablakodat, lélegezd be a levegőt, ma chérie. Mindjárt ott vagyunk.

Az út egy helyen élesen kanyargott, és a vidék, ami a szemünk elé tárult, pontosan úgy nézett ki, ahogy nagyanyám előző nap leírta. A levegőt dúsan megülte a virágillat. Egyik levendulamezőt követte a másik, közben itt-ott, kontrasztként, napraforgók és pipacsok borították a hullámzó dombokat, és a színek meg az illatok kavalkádja olyan élénk volt, hogy elállt a szavam. Grand-mère leparkolt az út szélén egy bódé előtt, ahol különféle olajokat, virágcsokrokat és provence-i textileket lehetett kapni. Megbűvölten, földbe gyökerező lábbal bámultam, mennyi méh zümmög a virágok között. Grand-mère ott vásárolta a mackómat és a pipacsos kötényét.

Bánatosan visszarévedve lélegeztem be Bearnard illatát, és hagytam, hogy a levendula nyugtató ereje lecsillapítsa meggyötört idegeimet. A karomban szorongatott mackóval a nagyanyámra gondoltam, meg arra, hogy miatta mindenképpen össze kell szednem magamat; amire Clothilde is figyelmeztetett, amikor sértődött gyereknek nevezett.

Clothilde-nak igaza volt. Megígértem neki, hogy kikeveredem ebből a szomorúságból; úgy készültem, betartom a szavamat, bármennyire kényelmetlenül érzem is magam.

Öltözködés közben kifelé bámészkodtam az ablakon, vizsgálgattam a vidéket, az épületeket meg a csodaszép kerteket, és nagyon nem ideillőnek éreztem magamat. Talán eljött a beilleszkedés ideje. A tengerészkék, lábszárközépig érő, hosszú ujjú ruhámat vettem fel, aminek megkötő volt a derekán, és nem gyűrődött – rendszerint ezt viseltem a Walter anyja által adott ebédeken is –, hozzá az egyetlen pár fekete balerinacipőmet. Most akartam felderíteni a terepet, amikor nem járkáltak vendégek a château körül, mielőtt Clothilde elvisz a nagyanyámhoz. És már a folyosón álltam a lifttel szemben.

Csak pislogtam elképedésemben. Megnyomtam a gombot, a liftajtó kinyílt. A fülke belseje elegáns volt, fényes, modern, az a fajta, amilyet a nevesebb New York-i és párizsi hotelokban is látni. Burgundi vörös bőrrel bevont falak Chesterfield-gombokkal, modern, rozsdamentes acélcsillár, LED-világítás.

Zene. Bach.

Tudtam, hogy nagyanyám igencsak jómódú család sarja – de azt nem, hogy ennyire.

Franciaországban a földszint a rez-de-chaussé. Én a konyha helyett a harmadik emeletre tartottam – ami valójában a negyedik, amit az én amerikai agyam még mindig nem nagyon tudott felfogni, az én szobám fölötti szintre, ahol a nagyanyám lakosztálya is volt. Kiléptem a liftből, és végigbandukoltam a folyosón. Egy takarító jelent meg sietős léptekkel, ropogós fehér blúzához halványszürke ruhában, kezében egy vödörben tisztítószeres flakonok. Gyors Bonjour, madame-ot suttogott oda nekem üdvözlésképpen. Találomra kinyitottam az egyik szoba súlyos faajtaját, aztán csak bámultam.

– Szent merde. – Ennyit tudtam kinyögni.

Olasz stílusú fürdőszoba, benne tusoló és egy nagy, csodaszép, fehér, itt-ott zölden erezett francia márványból készült jakuzzi.

Könnyű fehér függönyök lebegtek a gyönyörű kovácsoltvas ágy körül, amin fehér virágszirmokkal díszített, szép, fehér francia vászonból készült ágyneműt láttam. Ebben a szobában a padló szintén márvány volt, vörös és fekete. Az egyik erkélyre is nyílt innen kijárás. Akkora szabad tér volt a helyiségben, hogy akár cigánykerekezhettem volna, ha nem vagyok annyira suta.

A nagyanyám lakosztálya zárva volt, de a többi ajtót sorra kinyitogattam, és mindegyik mögött hasonlóan impozáns, ízléses helyiségeket találtam. Miután minden emeletet végigjártam, végül lefelé, a rez-de-chaussée felé vettem az irányt, ahol végképp sokkot kaptam. Az egész helyiséget felújították, átalakították törökfürdővé. A falakat bonyolult mintázatú, kék, zöld és elefántcsontszín marokkói csempével díszítették. Nem is tudtam, mi lepett meg jobban – a két kisebbfajta medence, a bugyborékoló jakuzzi vagy az orchideával telerakott helyiségek a masszázságyakkal. Amikor éppen nem a szememet dörzsöltem hitetlenkedésemben, a normál lélegzetvételemet próbáltam visszanyerni. A nagyanyám birodalmat épített, de hogy ennyire hatalmasat?!

Ez végképp felkeltette a kíváncsiságomat, ezért, mielőtt bementem volna a konyhába, hogy átnézzem a nagyanyám jegyzetfüzeteit, elkanyarodtam az irodája felé. Az a helyiség is ugyanolyan fényűzően elegáns volt, mint a kastély összes többi része. Sötét panelekkel fedett falak. Szép festmények. Egy nagy méretű, XIV. Lajos korabeli, vörös bőrrel fedett lapú asztal, a fán itt-ott aranyozott részletekkel, hozzáillő székkel. Az íróasztalon a számítógép – iMac huszonhét hüvelykes képernyővel.

Az íróasztal fölött a Le Cordon Bleu által kiadott diploma.

Tátott szájjal meredtem rá, és szemügyre vettem a dátumot: 1994. Hűha. A nagyanyám egy évvel a születésem után elvégezte Franciaország legnevesebb konyhaművészeti iskoláját? Vajon miért nem mesélt erről sosem? Ez az információ rádöbbentett, hogy semmit sem tudok az életéről – tényleg semmit. Annyit tudtam, hogy imád főzni. Meg azt, hogy szeret engem. De ennyi volt minden. Többet akartam tudni.

Rávetettem magam a számítógépre. Három felhasználói fiók volt rajta – egy Jane-nek, egy a nagyanyámnak és egy vendégfiók. A nagyanyámé mellett döntöttem, és megpróbáltam belépni azzal a kóddal, amit a jegyzetfüzetből kieső cédulán láttam, bár nem voltam teljesen tudatában annak, mit is csinálok, vagy mit keresek. A képernyő sarkában jó néhány értesítés megjelent már az olvasatlan beérkező levelekről, és a szemem önkéntelenül végigszaladt a villódzó kék négyszögeken. Aztán egyszer csak majdnem kiszaladt alólam a lábam, mert megláttam a kitchengod1990@gmail.com címet.

Eric írt a nagyanyámnak? De mit? És miért? El is felejtettem, hogy találkoztak egymással, amikor végeztem a CIA-n. Utána a Cendrillonban vacsoráztunk, mert meg akartam mutatni az éttermet, ahol dolgozom. Tudtam, hogy nem helyes belenézni mások levelezésébe, de az sem helyes, ha valaki az ördöggel levelezik.

A zavarodottságtól reszketve ültem le, aztán megnyitottam a nagyanyámnak írt levelet, és végigolvastam a levélváltást.

Feladó: KitchenGod

Címzett: Château de Champvert

Tárgy: Az Ön unokája

Dátum: 2019. október 1.

Kedves Madame Valroux de la Tour de Champvert!

Nem tudom, emlékszik-e rám, de New Yorkban találkoztunk, amikor Sophie végzett a Culinary Institute of Americán. Ahogy Ön is tudja, két évig együtt éltünk, aztán szakítottunk, főként az arrogáns viselkedésem miatt.

Néhány hónapon belül saját éttermet fogok nyitni, Fekete rigó lesz a neve, és nagyon szeretném, ha Sophie eljönne hozzám dolgozni. Ő a városban az egyik legjobb chef de partie. De nem akar ráállni. Nagyon szívesen venném, ha Ön tudna valamilyen tanáccsal szolgálni, hogyan győzzem meg. Sophie-val remek csapat vagyunk.

Előre is köszönöm:

Eric

Feladó: Château de Champvert Címzett: KitchenGod Tárgy: Re: Az Ön unokája

Dátum: 2019. október 7.

Az unokám, ahogy a családom összes tagja, független nő – harcias, erős és makacs. Csak akkor tudja megnyerni a szívét, hogy dolgozzon magával, ha eléri, hogy függjön magától.

Bonne chance

Feladó: KitchenGod

Címzett: Château de Champvert

Tárgy: Az Ön unokája

Dátum: 2019. november 30.

Kedves Madame Valroux de la Tour de Champvert!

Megfogadtam a tanácsát, de Sophie egyáltalán nem akarja, hogy bármi köze legyen hozzám. Franciaországban van?

Fontos volna beszélnem vele.

Előre is köszönöm:

Eric

Ezek után vegyes érzelmekkel fésültem át nagyanyám levelezőfiókját, és találtam egy „Sophie ügye” mappát, amelyben a Culinary Institute of Americának írott levelek voltak – ajánlólevelek, amelyekben a felvételemet támogatta néhány közismert séf, köztük Jean-Jacques Gaston, O’Shea mentora is. A nagyanyám arról is gondoskodott, hogy állást kapjak a Cendrillonban.

Tehát volt kapcsolati háló. Voltak szálak. Nagyanyám volt a bábjátékos, én meg egy kis marionettfigura. Rettenetesen éreztem magam. A nagyanyám odanyúlt a távolból, hogy segítsen a céljaim elérésében, annak ellenére, hogy mennyire vágyott rá, hogy itt legyek vele, Franciaországban. És protekcióm volt. Félresöpörtem magamban azt a zűrzavart, amit az Erickel váltott levelek miatt éreztem, így is kába voltam a bűntudattól. A fejemet a két kezembe temettem.

Az ajtó felől fújtatást hallottam, megrezzentem és felnéztem.

– Neked nem kellene itt lenned – mondta Jane. Csípőre tette a kezét, és mélyen a szemembe nézett. A nyakán lévő erek csak úgy lüktettek.

– Használnom kellett a számítógépet – feleltem, miközben kiléptem a levelezőrendszerből, és kijelentkeztem a nagyanyám fiókjából.

– Tudtad a jelszót? – kérdezte.

– Vendégként jelentkeztem be.

Jane olyan pózba vágta magát, mint egy területét védő páva.

– Legközelebb a business center valamelyik számítógépét használd. Nekem itt van dolgom – közölte, és szúrós tekintettel nézett rám. – Clothilde vár a konyhában.

– Akkor azt hiszem, mennem kell – feleltem.

– Én is azt hiszem.

14.

Pókerarc

Bár a fejemben még mindig ott kavargott minden, amire az imént döbbentem rá, elindultam a konyha felé, hogy jelentkezzem Clothilde-nál. Amíg a nagyanyámmal nem beszélek minderről, meg kell tartanom a józanságomat, és pókerarcot ölteni. Clothilde-tól mindeddig csak kedvességet kaptam. Nem bánthatom meg. Éppen a szekrényben keresgélt valamit, magában motyogva.

– Bonjour – köszöntem neki a legszebb mosolyommal, amit csak magamra tudtam varázsolni. – Mit keres?

– Köményt – mondta elcsigázottan. A levegőbe vetette a két karját. – Tajine-t akartam ma főzni Bernard-nak, de nincs otthon kömény. Márpedig kömény, gyömbér és kurkuma nélkül nem lehet tajine-t készíteni. Ez a hozzávalók nyerő hármasa – ez is egyfajta mirepoix9

– Marokkói?

– Nem, algériai. Bernard-ral ott laktunk, pieds-noirs, francia telepesek voltunk. Ez a francia uralom idején, az ötvenes évek végén volt. – Sóhajtott egyet. – Akkor házasodtunk össze, istenem, milyen fiatalok voltunk. Ő katona volt, tu vois? – Végigsöpört a kezével a vörös fürtjein. – 1962-ben költöztünk vissza, miután vége lett a háborúnak. Kemény idők voltak, de Bernard, hélas, még mindig szereti a tajine-t.

Én is szerettem. A tajine bőven fűszerezett magreb¹⁰ étel, az után a cserépedény után kapta a nevét, amiben készül. Tizenkét éves korom óta nem ettem. Akkoriban grand-mère ismertetett meg néhány nemzetközi étellel, mert szerette volna, ha tágul a kulturális látómezőm.

Én is bóklászni kezdtem a konyhában, megtaláltam a köményt, és Clothilde kezébe nyomtam.

– Ó, köszönöm, ma puce – villantotta rám széles mosolyát. – Kinéztél már az ablakon? Esik a hó!

Kilestem. Óriási porcukorpelyhek bukfenceztek lefelé az égből, és megtapadtak a talajon. Már a fákat is fagyos tejszínmáz vonta be. Pár óra alatt az egész világ megváltozott, mindent fehér lepel borított – mint a csiszolt pala. Az egyik legszebb látvány, amit valaha láttam. Mint egy tündérmese.

Vagy egy hógömb. Az életemben minden felkavarodott, de nem ülepedett le semmi, mint a hógömbben. Sima palát akartam magamnak.

– Ma puce – szólt rám Clothilde –, vedd fel a kabátodat, különben megfázol. – A lábamra nézett. – És jó lenne, ha csizmát húznál. Szerintem van a méretedben a szekrényben.

Boldogulni fogsz azzal a bokával?

El is feledkeztem a bokámról. Furcsa módon nem is fájt túlságosan, ha nem forgattam jobbra. Elindultam a hallban lévő szekrény felé, lerúgtam magamról a cipőmet, és fölvettem helyette egy pár gumicsizmát. Magamhoz vettem a kabátomat, és megkérdeztem:

– Már indulunk is grand-mère-hez?

– Nem, még nem. Először megreggelizünk Bernard-ral a Le Papillon Sauvage-ban.

– Jaj, Bernard! Alig várom, hogy újra lássam. Hogy van?

Clothilde lehunyta a szemét, és ajkára vágyakozó mosoly ült.

– Csodásan, mint mindig. Én meg ötven év házasság után is úgy érzem magam, mintha csak tegnap lett volna… – felelte. – On y va?

Bólintottam.

– Igen, menjünk.

– Akkor gyere – fordult a hátsó ajtó felé.

Követtem kifelé az épületből. A síkos kövezeten aztán majdnem elvágódtam.

– A másik étterem a csűrben van? Mesélne róla?

– Nem sokat lehet róla mondani. A Le Papillon Savage egyszerű ételeket kínál fix árakon – magyarázta Clothilde. – Múlt évben kapott egy díjat a Michelintől. – Kotkodácsolva felnevetett. – Eh ben, sohasem értettem, mi közük van a gumiabroncsoknak az ételekhez.

A szívem kihagyott pár ütemet.

– Azt mondta, „Michelin”?

Mielőtt válaszolhatott volna, belegázoltam a hóba, és rohanvást megindultam a csűr felé. A jel ott virított a bejáraton.

A Le Papillon Sauvage Bib Gourmand-díjas. Nem egészen ugyanaz, csak majdnem, mint Michelin-csillagot nyerni: a díjat azoknak az éttermeknek tartogatják, amelyek mérsékelt árakon nyújtanak kivételes ételeket. Az ablakban függő, bekeretezett étlap tanúsága szerint itt huszonkilenc euróért jól lehet lakni, sőt a vendég még a château borászatából származó bort is ihat mellé.

A szívem úgy vágtázott, mint egy csapat vadló. Kinyitottam a bejárati ajtót, beléptem, és egyetlen, nagy, lélegzetvétel nélküli pillantással befogadtam a látványt. A rusztikus és elragadó belső a francia vidék jegyeit tükrözte. Porcelánkakasok és -

csirkék díszítették a hosszúkás faasztalokat, amelyek köré fapadokra lehetett telepedni. Kovácsoltvas lámpák. Öreg boroshordók és egyéb régiségek, például az egyik sarokban egy régi, tölgyből faragott mosóteknő. Egy állványra aggatva rézedények. Nyitott, jól felszerelt konyha. Fatüzelésű kemence.

A téglafalon a kék legkülönfélébb árnyalatában játszó antik tálalóedények, mellettük lepkéket ábrázoló litográfiák.

Csodaszép volt, de grand-mère sosem említette a Bib Gourmand-díjat. Igaz, engem nagyon lefoglalt a New York-i életem, de néha mégiscsak beszéltünk telefonon. Ugyan mi szükség volt erre a sok titokra?

Clothilde odasurrant mögém. Összegörnyedve megtámaszkodtam a két térdemen.

– Clothilde, mesélje el végre, mi folyik ebben a château-ban. – Megvonta a vállát, én meg visszafojtottam a lélegzetemet is, úgy mutattam az ajtón díszelgő táblára. – Egy Bib Gourmand?

– Oui, ez a neve.

– De grand-mère miért nem mesélte? Legalább ezt?

– Nem értem, mi ebben a nagy ügy – így Clothilde.

– Ez óriási dolog. Hatalmas – feleltem. – Egy Michelin-díj.

Mielőtt Clothilde válaszolhatott volna, Bernard viharzott be az épületbe. Most is ugyanolyan bozontos bajuszt viselt, mint régen. A két vége ugyanúgy kunkorodott, mint Salvador Dalíé. A szemében sok évtizednyi nevetés csillogott. Leverte a havat a csizmájáról, sietve odalépett hozzám, és a karjába kapott.

– Óvatosan már! – ciccegett bosszankodva Clothilde. – Pár napja esett le a lépcsőn.

– Je sais, je sais, mon amour, mais elle est là! Tudom, tudom, szerelmem, de mégis, végre itt van! – hunyorgott Bernard boldogan, és óvatosan talpra állított. – De hát annyira sovány ez a gyerek. Etetnünk kell. – Megpaskolta a saját, méretes pocakját.

– Tu as faim, Sophie?

– Oui, un peu. Igen, egy kicsit. – De amire leginkább éheztem, az válasz volt jó néhány kérdésemre.

– Gyere, ülj ide az öreg tonton mellé – kérte Bernard, mintha a bácsikám lenne, pontosan, ahogy gyerekkoromban is tette mindig. – Majd az én csodaszép feleségem hoz nekünk valamit.

– Segítek neki – ajánlkoztam.

– Non – tiltakozott Clothilde. – Elboldogulok. Te még csak most kezdesz erőre kapni. Márpedig szükségünk lesz rá, hogy erős légy.

– De miért? – Talán azért készülnek felhizlalni, hogy utána felajánlhassanak áldozatként a konyha isteneinek? Ha igen, tegyék meg most, mert a New York-i imáim abszolút süket fülekre találtak.

– Ugyan, hát az esküvő hétvégéje miatt.

– Várjunk csak. Tartsa csak a vonalat! Miféle esküvői hétvége?

– Tartsam a vonalat? – kérdezett vissza. – Körülöttetek, fiatalok, az idő nagy részében teljesen elveszve érzem magam.

Milyen fura kifejezés.

Valószínűleg minimum ugyanannyira fura, mint az arcomat torzító grimasz.

– Esküvő? Azt hittem, a château a téli szezonban zárva…

– Zárva is van… Kivéve, ha privát rendezvényre lefoglalják – felelte Clothilde. – Azt szeretnénk, ha te terveznéd meg az étlapot.

– Arról, ugye nem is álmodoznak, hogy majd én főzök? – kérdeztem túlzott eréllyel. – Hiszen jól látták a múltkor. Tudják, hogy képtelen vagyok rá. Én… én…

– Abba kéne már hagynod, hogy az áldozat szerepét játszod.

És ezt értem kell megtenned. Semmi kérdezősködés. Semmi vita. Semmi önsajnálat. Tehetséges vagy. Szükségem van a segítségedre. Ennyi.

Bernard az ujját lengette felém. És hunyorgott hozzá:

– Csak egy kis jótanács tőlem: sose próbálj ellenkezni a feleségemmel.

Atyám, édes jó atyám, mibe keveredtem?

Miközben Clothilde körbetáncikált, hogy reggelit készítsen, a padhoz szegezve ültem. Aztán végül letett elénk egy kosár croissant-t, joghurtot meg a francia kávéfőzőben készült, kancsónyi kávét. Mellé pedig egy másik italt, amelynek földillata azonnal megszólította az érzékeimet.

– Chocolat chaud-t is készítettem neked. Imádtad kiskorodban.

– Még most is imádom – motyogtam.

Letette elém a csészét, én meg azonnal belekortyoltam. A csokoládés gyönyör végigsimította a torkomat, minden cseppje egy-egy emlék. Elvesztem a gyerekkoromban – amikor még szabad, boldog ember voltam, és nem aggasztott semmi a világon. Egy szempillantás alatt hétévessé változtam – akkor kóstoltam először valódi forró csokoládét, és már akkor féktelen boldogsággal könyörögtem a következő csészéért, amikor a csoki még a nyelvemen olvadt. Máig emlékszem, hogyan nevetett grand-mère Odette az örömöm láttán, akkor, az első csésze után. És a szavai is megmaradtak:

– Az egyszerű dolgok teszik az embert boldoggá a világon – mondta a nagyanyám.

Mostanra vajon miért vált annyira rettentő bonyolulttá minden?, merengtem.

– Ma puce, egyre jobban emlékeztetsz engem a grand-père-re.

Egyre több vonását látom benned – rántott vissza Bernard a jelenbe. – A szemed, az erőd.

– Milyen ember volt? – kérdeztem.

– Komoly és nagyon szigorú, de szenvedélyesen szerette az életet. Szívesen adakozott. Akkoriban nagyon sokaknak voltak Champvert-ben anyagi nehézségeik, és ő segített sokunkon, köztük Clothilde-on és rajtam is. Tőle kaptuk a pénzt, hogy Victor, a fiunk Párizsba járhasson egyetemre, és végig mentorálta, míg az üzleti iskolát végezte. Megvette a tanyánkat, és idehívott minket, hogy lakjunk a vendégházban.

Visszakaptuk tőle az életünket. Igazából Champvert legtöbb ingatlanát ő vette meg. – Bernard hallgatott egy sort. – Mindennap hiányzik Pierre. Szüretkor még inkább, amiről sajnos az idén lemaradtál. Remélem, egyszer te is megtapasztalod azt a csodát.

– Én is remélem. – Most kezdtem felfogni, milyen sokat köszönhetnek a családomnak Champvert lakói. Nyugtalanító érzés volt belegondolni, hogy földesurakként a nagyszüleim irányították az itteni életet. Igaz, nemesek voltak; erről eddig is tudtam. De olyan érzésem támadt, mintha az egész közösség a rabszolgáikból állt volna. Elmerengtem az anyám sorsán.

Mindent megtett, hogy kiszabaduljon Champvert-ből. Vajon ez az irányítási kötelezettség volt, ami elől menekült? Szerettem volna végre mindent tudni, és grand-mère Odette volt az egyetlen személy, aki tudhatta a válaszokat a kérdéseimre.

– Valamelyik nap muszáj lesz végigkóstolnod a borainkat – jegyezte meg Bernard. – Kár, hogy még csak reggel kilenc van.

– Pedig lehet, hogy nem ártana egy kis folyékony bátorságot magamhoz vennem – motyogtam, de Bernard nem hallotta meg.

– Ideje felhizlalni kicsit téged – mutatott Bernard a tálcára. – Mange-le. Edd meg!

– A francia nőknek nem soványnak kell lenniük? – kérdeztem.

– Bah, Délnyugat-Franciaországban nem. Itt ahhoz túl jó a konyha. És azokban a nőkben, akiknek hús is van a csontjukon, amilyen ma poule, az én kiscsibém is, sokkal több élet van.

Ideiglenesen még az én hangulatomon is javított, hogy szemtanúja lehettem, ahogy Clothilde Bernard-ra mosolygott.

Inspiráló volt. Én még sohasem éltem át valódi szerelmet. Ilyet nem. Eric az irántam érzett „szerelmét” az ágyban mutatta ki, ami a vad és állatias oldalát jelentette, de kedvességet szóban vagy tettekben nemigen kaptam tőle. Nem szerelem volt; csak szex. De most félresöpörtem a róla szóló gondolatokat, és kezembe vettem egy chocolatine-t. Mélyen beszívtam az illatát, és élveztem, ahogy a vajas rétegek morzsolódnak az ujjaim alatt. Én mindig az étellel tudtam a legjobban kimutatni a szeretetemet, de a főzés iránti vágyam elveszett. Vajon visszaszerzem-e valaha?

Miközben ettem, Rémi jelent meg az étterem bejáratánál, két karját a melle előtt összekulcsolva. Eltűnt a szakálla, fekete nadrágot, fehér, vasalt inget viselt, és amennyire láttam, fekete bőrövén ezüst Prada-logó csillogott. Ez a srác aztán ki tudja csípni magát. A tekintete az enyémbe mélyedt.

– Nekem kell elvinnem téged grand-mère Odette-hez. Clothilde kért meg, mert ő nem szívesen vezet a hóban.

Még a morzsák is kipotyogtak a számból. A nyelvemre csoki tapadt. Éles tekintettel néztem Clothilde-ra.

– Rémivel sehova sem akarok menni.

– Nekem úgy is jó – vetette közbe Rémi. – Van épp elég tennivalóm.

Clothilde az asztalra csapott.

– Ti ketten szépen elmentek a kórházba. Nincs vita.

Bernard megadón fölemelte a két kezét.

– Sosem vitatkoztok Clothilde-dal, ha jót akartok magatoknak.

Rémi sarkon fordult, de nem ment messzire. Megállt az ajtóban, nekem háttal, és mélyeket lélegzett.

– On y va, Sophie. Gyerünk, Sophie – szólt. – Nem érek rá egész nap.

Lenyeltem a chocolatine-t, feltápászkodtam ültömből, és megfogtam a kabátomat.

– Nagyon sajnálom, hogy rám kell áldoznod a drága idődet, Rémi.

Rémi nagyot lökött az ajtón.

– Nem illik tele szájjal beszélni – rótt meg. – És elhiheted, hogy sokkal fontosabb dolgom is van, mint az, hogy téged furikázzalak. Nem körülötted forog a világ, princesse – tette hozzá, mielőtt előreviharzott az úton.

Akárcsak a múltkor a reptéren, olyan szapora léptekkel haladt előttem, hogy szinte kocognom kellett, ha tartani akartam vele az iramot. Többször is majdnem orra estem a hóban. Egyszer sem nézett hátra. Odaugrott a furgonhoz, és beszállt. Belülről kinyitotta előttem a másik ajtót, aztán a száját gúnyos vigyorra húzva figyelte, ahogy bemászom.

– Figyelj, én sem örülök ám mindennek – néztem a szemébe. – De muszáj meglátogatnom grand-mère-t, és a bokám miatt nem tudok vezetni. Hát, igen, ezért sem, és tény, hogy jogsim sincs.

– Quoi? – Leesett az álla. – Hogyhogy nem tudsz vezetni?

Huszonhat éves vagy.

Fújtattam.

– Hát, a nagyváros közepén éltem – nem volt szükségem kocsira. Vagy taxiztam, vagy metróztam, sosem tanultam meg autót vezetni.

Egy pillanatra a szemembe mélyedt a tekintete. Hátrasöpörte a homlokából dús fekete haja egy elszabadult tincsét.

– Et alors, most viszont már itt vagy – jegyezte meg. – Talán ideje megtanulnod.

– Óóó! Ez most tényleg egy teljes mondat volt?

– Ahogy én számoltam, három volt, vagy négy.

Elhallgattam. Bámultam előre, míg be nem indította a kocsit.

Kibírok negyvenöt percet, még ha ez a viselkedés a kinti zimankónál is hidegebbé teszi a furgon levegőjét.

– Hát ja, most itt vagyok – mormoltam. – Akár kihozhatnánk belőle valami jót is.

– Ma itt, holnap ott – felelte Rémi. – Ahogy az anyád.

Most már határozottan kezdett a bögyömben lenni. Még dühösebb lettem rá, mint előtte voltam. Hogy merészeli ilyen hangnemben emlegetni az anyámat? Forró könnyek gyűltek a szemembe, és kitöréssel fenyegettek, de csak azért sem sírtam – ez előtt a fickó előtt? Nincs az a pénz.

– Higgy, amit akarsz – mondtam neki. – Csak gyerünk grand-mère-hez.

– D’accord, princesse.

– Ne hívj így.

– Szabályokat akarsz? – kérdezte, én meg bólintottam. – Akkor nincs duma.

– Remek. – Csak azért is az enyém lett az utolsó szó.

Kihajtottunk a bekötőútról. A Toulouse-ig tartó út negyvenöt percét süket csöndben ültük végig. Homlokomat az oldalsó ablakhoz támasztottam, a leheletem bepárásította az üveget. A franc essen Rémibe! Franc essen Jane-be! Franc essen Ericbe!

Franc az egész világba! Ahhoz, hogy azokat a kérdéseket feltegyem a nagyanyámnak, valahonnan össze kéne kaparnom némi bátorságot. Nem sokat éreztem magamban belőle.

15.

Álmokat kergetni

Beléptünk a szobájába, és grand-mère szeme azonnal felragyogott. Ránézésre sokkal jobban volt. A haja rendezett, arcán rózsás pír.

– Ó, hát mindjárt szétvet az öröm. Az én két kincsem eljött – ezzel üdvözölt minket. – Sophie, Clothilde mesélte, hogy lezuhantál a lépcsőn. Most már jól vagy? Nagyon aggódtam.

– Nem kell aggódnod miattam. Itt-ott megütöttem magam, és a bokám még mindig fáj egy kicsit, de nem nagy ügy – mondtam, és megpusziltam az arcát. – Én is aggódtam miattad.

– Kár volt – hallottam Rémi bosszús fújtatását. – Grand-mère hamarosan teljesen felépül. Nézz csak rá.

Nem tudtam eldönteni, hogy magát akarja-e jobb fényben feltüntetni ezzel a mondattal, vagy a nagyanyámnak akar kedveskedni. Netán azért mondta, hogy engem kínos helyzetbe hozzon. Bármi volt is a cél, a módszere működött. Grand-mère megfogta a kezét, és rámosolygott.

– Jól mondod, drága fiam. Sokkal-sokkal jobban vagyok, és most már, hipp-hopp, hazamehetek.

Eltűnődtem, vajon mit láthat a nagyanyám Rémiben. Talán két személyisége van a fickónak – egy afféle Dr. Jekyll a világ többi részének, egy meg csak nekem: az orgyilkos Mr. Hyde.

Reméltem, hogy Rémi csak vadállatokra lő. Közben a nagyanyámmal les bises-t váltottak, és Mr. Jekyll elegánsan kimentette magát:

– Hagyom, hogy kettesben beszélgessenek Sophie-val.

A nagyanyám bólintott. Mindketten követtük a tekintetünkkel Rémit, amint elhagyta a szobát.

– Olyan, mintha a fiam volna. És ráadásul milyen jóképű gyerek, nem igaz? – tette hozzá grand-mère kuncogva. – Nekem rokonszenvesebb, mint az a New York-i barátod. Mi is a neve?

Az a szakács, a munkatársad.

– Eric – feleltem, kis szünet után. Pontosan tudta, kicsoda, és ezzel a megjegyzéssel ajtót nyitott ahhoz a beszélgetéshez, amire amúgy is készültem. Hát beléptem rajta.

– Grand-mère, tudom ám, mi történt. És nem örülök neki.

Miért tetted?

A tekintete egy pillanatra sem engedte el az enyémet.

– Mit miért tettem?

Összerándultam.

– Azt tanácsoltad Ericnek, hogy támadjon hátba. Megtaláltam a számítógépeden a levelezéseteket.

Grand-mère hallgatott, szemlátomást próbálta értelmezni, amit mondtam. De miért nem szól semmit? Így hát én folytattam:

– Nem tudom elhinni, hogy azt tanácsoltad Ericnek, tegye tönkre a karrieremet.

– Semmi ilyesmit nem mondtam neki – felelte erre grand-

mère. – Eric azt látta a soraimba, amit ő akart. Én azt írtam, hogy független nő vagy. Ez talán hazugság? Talán nem igaz?

– De igen, viszont te azt írtad neki, hogy ha meg akar nyerni magának, el kell érnie, hogy tőle függjek.

– És a végére azt írtam, bonne chance, nem igaz? Annyira ostoba volna az a fiú, hogy nem érti a szarkazmust? Ha neked lennék, még egyszer átolvasnám azt a levelet – jegyezte meg a nagyanyám. – A Valroux de la Tour de Champvert-család sarja vagy. Az én unokám. Független nő. Nem az ötvenes években élünk.

Nem volt rá szükség, hogy újra lássam a leveleket; az emlékezetembe égtek. A védőfalaim magasabbra nyúlnak még a château kapujánál is; talán ideje volna lejjebb bontanom őket.

Bíznom kellene az emberekben, valakiben, bárkiben, de először is a nagyanyámban. Lassan megbetegít az érzés, hogy az egész világ ellenem van. Hinni akartam grand-mère-nek, meg akartam érteni az indítékait.

– Nem, ez már tényleg nem az ötvenes évek – feleltem. – Jól sejtem, hogy pontosan tudod, mi történt New Yorkban?

– Oui – felelte. – Lehet, hogy öreg vagyok, és beteg, de a híreket figyelemmel kísérem – különösen, ha az unokámról szólnak.

Kezdtem már magam is unni a sztorit, de leültem, és elmeséltem, én hogyan láttam az akkori eseményeket. Közben újraéltem minden pokoli, fájdalmas pillanatot. Ezzel zártam:

– Nem szabotáltam az éttermet. Nem támadtam hátba senkit.

– Tudom, hogy sosem tennél ilyesmit. – Grand-mère szorosan lehunyta a szemét. – Amikor olvastam a Times ban azt a cikket,

rettentően elszomorodtam. Volt egy olyan érzésem, hogy tőrbe csaltak, és hogy Ericnek köze van hozzá.

– Figyelted a dolgaimat? – kérdeztem döbbenten.

– Szeretlek – felelte. Az én szívem meg a gyomromban landolt. – Nem beszéltünk túl gyakran, de szerettem volna tudni, hogy jól vagy-e, különösen miután az anyád oly színpadiasan távozott az életedből. A Google Alertsben be van állítva a neved. Mindent olvastam a sikereidről is, és, alors, erről a helyzetről is. Ha emiatt rossz ember vagyok, nos, akkor nem tudom, mi fán terem a jó ember.

– Elmondhattad volna – kezdtem bele. – Mármint arra értem, hogy meg sem kérdeztél arról sem, szükségem van-e ajánlólevélre az iskolába. Egyszerűen megcsináltad.

– Ó, szóval azokat is megtaláltad – adta meg magát.

Megrándult az arcom. – Lehet, hogy egy kissé beleavatkoztam az életedbe. Hibáztatsz? Talán dőljek hátra, és figyeljem, ahogy szenvedsz?

– Az, ha az ember titkolódzik a másik ember előtt, ugyanolyan rossz, mintha hazudna neki – állapítottam meg. – És te nagyon sok mindent elhallgattál előlem.

– Sophie, mikor jártál itt utoljára? Mikor volt rá esélyem, hogy nyíltan, őszintén beszéljek veled? – Olyan erővel ragadta meg a kezemet, hogy egy pillanatra el is felejtettem, milyen beteg volt nemrég. – Mindketten hibáztunk, és még most el is akarjuk taszítani egymást.

Úgy éreztem, mintha tonnás súly nyomná a vállamat.

– Az anyám miatt – jegyeztem meg, és igyekeztem minél kisebbre összehúzni magam. Átöleltem a két térdemet. – Meg amiatt, amit tett.

– Igen, ma chérie – mondta a nagyanyám. – De nem akarok Céleste-ről beszélni. Mindig felkavar a téma.

– De muszáj beszélnünk róla. Nekem szükségem van rá.

– Egy nap megtesszük. De nem ma.

Dühödten kihúztam magam. Az az igazság, hogy a nagyanyám sosem akar beszélni az anyámról. De abban a pillanatban én sem akartam ezzel a kába fejjel, ezért ahelyett, hogy tovább erőltettem volna, témát váltottam.

– Jó lett volna, ha mesélsz az itteni változásokról – az éttermekről, arról, hogy a híres Société des Châteaux et Belles Demeures grand chef je vagy. És a Bib Gourmand? Miért nem mondtál semmit? Kívülállónak érzem magam… mint egy nem túl szívesen látott idegen.

– Neked megvoltak a saját álmaid, azokat akartad követni. Azt akartam, hogy saját elhatározásodból térj vissza ide, és akkor lásd mindazt, amit sikerült elérnem – felelte a nagyanyám. – Nem szerettem volna, ha kötelességtudatból, az én terveimet követve, az én álmaimat teljesíted be.

– Hát, nem pontosan így történt – köszörültem meg a torkomat.

– Akármilyenek is a jelenlegi körülmények, most itt vagy, és nekem csak ez számít. – Felém fordult, és futó pillantással végigmért. – Amilyen az egészségem, hamarosan véget érhet mindez.

– Grand-mère, ne beszélj erről.

– De muszáj. Ideje, hogy mindent megtudj az örökségedről – mondta a nagyanyám. – A francia örökösödési törvények a gyereknek kedveznek, nem a házastársnak. Céleste mit sem törődött az apjával. Csak a pénzét akarta. És tudtam, mit csinál majd a tőkével – elszórja haszontalanságokra. Vagy hirtelen ötlettől vezérelve tesz valamit, például elköltözik New Yorkba.

Pontosan ez is történt, miután megkapta az örökségét az apja halála után. Akkor az első utam a notaire-hez vezetett, hogy megvédjem az érdekeidet. Ha nem teszem meg, az anyád örökli a birtok kétharmadát, a bankban lévő tizenötmillió eurót, és csak a negyede illetett volna engem. Természetesen ebben nem volt benne az az összeg, ami a szüleim után maradt rám, és a château haszonélvezeti joga is az enyém, ezért a halálom előtt nem lehet eladni.

– Nem értem. Mi köze mindennek hozzám?

Grand-mère újra rám szegezte a tekintetét, rezzenéstelenül.

– Miután Céleste elment veled, elkezdődött itt egy nagy felújítás – új tető készült, új üvegház épült, a legtöbb szoba megújult, és átalakítottuk a csűrt. Öntöttük a pénzt a château-

ba. Új birtokot vásároltunk az én nevemre. És most, hogy anyád már nem él, miután én meghalok, ma chérie, te öröklöd a teljes birtokot, annak a tizenöt százaléknak a kivételével, aminek a sorsáról én döntök. De a kastély a tiéd lesz.

Az enyém? A kastély? Ez soha eszembe sem jutott volna, még a legmerészebb álmaimban sem. Nehezen vettem a levegőt.

Hiszen még a konyhát sem tudom irányítani. Mi az ördögöt kezdenék egy château-val? Ez egyszerűen túl nagy feladat volna.

– Ezt időbe telik felfognom – mondtam.

– Megértelek. – Nagyanyám átkulcsolta két kezével az enyémet. – Ha a vérnyomásom stabil marad, karácsony környékén hazaenged a doktor, azzal a szigorú utasítással, hogy nem erőltethetem meg magam. A lehető legalaposabban fel foglak világosítani a kastély működéséről. Tudom, hogy most sok mindenen el kell gondolkoznod.

– Grand-mère, nem vagyok benne biztos, hogy szeretném-e, hogy a château az enyém legyen. Még csak abban sem vagyok biztos, hogy szakácsnak jó vagyok. Megsemmisültem. Kiderült, hogy még a főzőiskolába sem a saját erőmből jutottam be.

– Talán beleártottam egy kicsit magam a folyamatba, hogy elősegítsem a felvételedet – ismerte el. – De mindazt, ami utána történt, a saját erődből érted el. Hiszen osztályelsőként végeztél, non?

De igen. Mindenki másnál nagyobb lelkesedéssel dolgoztam.

Belevetettem magam a konyhaművészetbe, hogy minden csínját-bínját elsajátítsam. Inkább örülnöm kellett volna neki, hogy a nagyanyám ennyire törődött a sorsommal.

– Olyan vagy, mint én. A főzés számodra maga a szeretet, és én ezt az egyet kívánom neked. Szeretetet. Ebben a pillanatban csak arra gondolj, hogy mit tettem érted. Minden a szeretet műve volt.

– Hogy én olyan volnék, mint te?

– Így van. Pont, mint én. És te vagy a mindenem. Ha az, hogy segítettem a célod elérésében, abban, hogy abba az iskolába járhass, helytelen volt, hát vállalom érte az azonnali halált is.

De ha meghalok is, azt akarom látni az utolsó pillantásommal, hogy az életem, a családom élete tovább növekszik és gyarapodik. Az anyád összetörte a szívemet a távozásával… – kezdte a mondatot, de aztán elharapta.

Megragadtam a kezét.

– Azt hiszem… nem, biztosan tudom, hogy meg kell értenem, miért tette, amit tett. Nem akarok ugyanarra a sorsra jutni, mint ő. És rengeteg kérdésem van. Meg tudod ígérni, hogy beszélünk majd erről, ha készen állsz rá?

– Oui, ma chérie, de először még hadd erősödjem meg – kérte.

Egy kicsit nehezebben vette a levegőt. – Kérlek, küldd most be Rémit. Eléggé elfáradtam, és szeretnék beszélni vele, mielőtt lepihenek. Neked meg, kicsikém, ideje elkezdened az esküvői hétvége tervezését. Azt mondtam Clothilde-nak, hogy te tervezed az étlapot és minden továbbit ezentúl.

A saját drámámba süppedve teljesen el is feledkeztem a rendezvényről.

– Nem is tudom, grand-mère. Ezzel jókora súlyt teszel ám a vállamra.

– Csak jót tesz neked – felelte. – Mutasd meg azt az erőt, amiről tudom, hogy benned van.

– Miért veszed ennyire biztosra, hogy erős vagyok? Az utóbbi időben nulla voltam. Gyenge vagyok – én vagyok a leggyengébb láncszem.

– Hát nem az én unokám vagy?

– De.

– Ezért veszem biztosra.

– De az anyám…

– Te nem az anyád vagy. És most nem fogunk róla beszélgetni.

Kérlek, küldd be Rémit!

A visszafelé vezető úton némán bámultam előre a szélvédőn át.

Rémi a szokásos mogorva arccal ült mellettem, és szintén egy szót sem szólt. Eltöprengtem, vajon miről beszélhettek a nagyanyámmal. Amikor megérkeztünk, a château vaskapui vészjóslón derengtek a szürke téli ég háttere előtt. A furgon végigzötyögött az úton, majd megálltunk a château előtt, és alaposan megnéztem magamnak a homlokzatát. Nem voltam kész rá, hogy ezt az egészet átvegyem, és nem tudtam, hogy leszek-e valaha is. Úgy megbénított a döbbenet és ez az új tudás, hogy meg sem tudtam moccanni. Rémi türelmetlen arccal nyitotta ki az ajtómat.

– Kiszállhatsz – szólt. – Itt vagyunk.

– Miért gyűlölsz annyira? – kérdeztem hunyorítva, átható pillantást vetve rá.

– Nem gyűlöllek.

– Most hülyéskedsz.

– Egyszerűen nem kedvellek – mondta Rémi.

– Én se téged. – Forrt bennem a düh.

Rémi elviharzott az otthona felé, amely a birtok legtávolabbi végében volt, én meg biceghettem a hóban a bejárat felé. Az égbolt egyre sötétedett, halványszürkéről feketére váltott, és az eső is eleredt. A szél süvöltve söpört végig a fenyők között. Az időjárás hirtelen változása segített leplezni az arcomon lecsorgó könnyeket.

Bámultam a félelmetes épületet, a tornyokat meg a palatetőt, és az kavargott a fejemben, hogy mekkora őrület ez. Akinek egy kis esze van, ugrándozna boldogságában, ha ilyesmit örökölne.

Bennem egy pillanatra még a menekülés gondolata is felmerült,

de nem tudtam, hová is mehetnék. New Yorkba, egy még nagyobb lázálom közepébe, oda, ahol immár pária vagyok?

Nem akartam felmenni a szobámba. Nem akartam bemenni a konyhába sem. Csak egyet akartam: egyedül lenni. Az eső alábbhagyott, én meg a mezőn át a folyóhoz botladoztam. A kékesszürke víz pontosan úgy örvénylett és bugyborékolt, mint az érzéseim. Egy leesett ág beleakadt a fájó bokámba. Eltorzult arccal a földre rogytam a – nem csupán fizikai értelemben vett – fájdalomtól. A rohanó, sziklákra fröcskölődő víz valamiképpen újra az anyámat juttatta eszembe, és azt, hogy többé nincs velünk. Az utóbbi időben, akárhányszor az eszembe jutott, az emlékét rögtön követte az a gondolat is, nem lenne-e jobb véget vetni mindennek – ahogy ő tette.

Une pie bavarde, egy szarka szállt le az egyik fára, majd továbbiak követték, feketéskék-fehér tollaik csillogtak az esőben, a farkuk szinte vádlón meredt felém. Varjúhoz hasonló fizimiskájukat és hegyes csőrüket egyenesen vészjóslónak láttam. Hangosan rikácsoltak a fákon – cserr-cserr-cserr –, mintha a területük határát akarnák megjelölni. A szarkák a legokosabb madarak közé tartoznak, és gyerekkoromból arra is jól emlékeztem, időnként milyen agresszívvá tudnak válni, főként, ha a fészküket akarják megvédeni valaki ellen. Talán a nagymama is úgy viselkedett, mint egy pie bavarde. Ő maga mondta, hogy csupán az volt a célja, hogy a távolból is védelmezzen engem. Ám a francia bavarde szó jelentése „beszédes” is… és bár bizonyos szempontból most már egyenesebb volt velem, az anyámról még mindig nem volt hajlandó elárulni semmit.

A szél bömbölt és huhogott. Megtehetném, hogy itt és most azt mondom, vége. Előrehajoltam, és a jéghideg vízhez értek az ujjaim.

A madarak, mintha érzékelnék baljóslatú gondolataimat, még harsányabban rákezdtek a cserregő dalukra, visszatérítve vele a valóságba. Megráztam magam, és mintha a borús gondolatok elől futnék, eliramodtam a kastély irányába, a hótól-esőtől nedves fű tocsogott a lábam alatt.

Én nem az anyám vagyok. Én még élek.

A szobámba visszatérve átnéztem azt a pár holmit, amit megtartottam anyám dolgai közül, egy nagy kék bőröndbe gyömöszölve. A ragyogó estélyi ruhák, a tervezők által megalkotott darabok és a fehér nercbundája között, amit valószínűleg inkább egy szekrényben kellett volna tartósítani, mert mostanra átható penészszagot árasztott, megpillantottam anyám ékszeres dobozát. Abban találtam meg azt a gyűrűt is, amit a nyakamba akasztva hordtam. A dobozt dugig megtöltötték a hamis gyémánt nyakékek és karkötők. Eszembe jutottak Céleste szavai: „Ha sztár akarsz lenni, úgy is kell kinézned, viselkedned, öltözködnöd, mint egy sztár: gyémántok, rubintok, zafír és smaragd minden mennyiségben.”

De Céleste hamis volt, akár az ékszerei. Nem, nem vagyok olyan, mint ő. Ha van még egyáltalán célom, hát az, hogy semmiben ne hasonlítsak rá. Azok után a gondolatok után, amelyek megszálltak a folyónál, tudtam, hogy változtatnom kell valamin magamban, késlekedés nélkül. Régen a konyhában leltem rá a szívemre; legfőbb ideje, hogy ismét működésre bírjam, mielőtt végképp minden kivész belőle.

16.

Harc vagy menekülés

Nem sokkal déli tizenkettő után szédelegtem be a konyhába, üveges szemmel és a fájós bokám miatt bicegve. Jane és Phillippa vajjal jócskán megkent baguette-et ettek, amit vastagon megpakoltak sonkával. Csatlakoztam hozzájuk. Jane megmerevedett, amikor leültem mellé. Egy hellót sem vetett oda, és nem is nézett felém.

– Éhes vagy? – kérdezte Phillippa, én meg bólintottam. – Csak rajta, vesd bele magad. Még egy kis bor is van. Nem tudom, mi a neve, de jó.

– A château 1994-es száraz bora – szólt közbe Jane. – Phillippa, tényleg ideje volna egy kicsit képezned magad, ha normális szakács akarsz lenni.

– Jaj, drága testvérkém, hiszen már az vagyok – mondta neki Phillippa, és töltött nekem egy kis bort, aztán átadta a poharat. – Ez az egyik nagyszerű része annak, hogy itt dolgozik az ember, Sophie.

A fény felé fordítottam a poharamat, és körbeforgattam benne az aranyló folyadékot. A bor könnyei – les larmes – úgy tapadtak meg az üvegen, mint a mézcseppek. Kortyoltam egyet belőle, és az ízlelőbimbóim harsány örömujjongásban törtek ki.

– Hűha. De finom. Mint a selyem.

Jane sivító hanggal fújta ki a levegőt. A két ajka keskeny vonalba húzódott, és a szavakat, amelyeket szívesen kimondott volna, de nem tette meg, a fejemben hallottam. „Ó, micsoda ínyenc borszakértő vagy.”

– Nagyon izgatott vagyok a hétvége miatt – motyogta Phillippa két falat szendvics között. – És igazán örülök, most, hogy látom, jobban vagy. Clothilde szólt, hogy te is csatlakozol az őrültekházához, jól mondom?

– Grand-mère Odette nem hagyott választási lehetőséget – feleltem. – Érte teszem.

– Az embernek mindig van választása – szúrta közbe Jane. – Hacsak nem egy saját gondolatok nélküli, programozható robot.

A bennem élő New York-inak már a nyelve hegyén volt, hogy „lófasz a seggedbe”, vagy legalábbis szívesen oldalba vágtam volna, úgy istenigazából, hogy leessen a székről. De visszafogtam magam, és az energiát inkább a szendvicskészítésbe fektettem. Nem hagyom, hogy ez a rosszindulatú dög felidegesítsen. Nála rosszabbakkal is volt már dolgom. Például Erickel.

– És ez akkor azt jelenti, hogy itt maradsz, Champvert-ben? – kérdezte Jane.

– Az esküdtek még tárgyalják a kérdést – rántottam meg a vállamat. – De pillanatnyilag itt vagyok. Akár hasznossá is tehetem magam.

– Remek – emelte szemét az égre Jane. – Egyszerűen mesés.

E felkiáltással lecsusszant a székről, kisimította a szoknyáját,

és elmasírozott.

– Mi a franc baja van a testvérednek? – motyogtam.

– Jane mindig Jane marad – summázta Phillippa.

– Pedig talán kipróbálhatna egy másik személyiséget, mert e pillanatban legszívesebben a fejét is lerúgnám. – Abban a pillanatban megbántam, hogy hangosan kimondtam. – Elnézést.

Nem volna szabad ilyeneket mondanom. Mégiscsak a testvéred.

– A gonosz ikertestvérem – nevetett fel Phillippa. – Tényleg ne aggódj emiatt. Voltak napok, amikor én is ugyanígy gondoltam.

Pedig nem volt mindig ilyen beképzelt. Csak azt hiszem, a nagyanyád túl sok hatalmat adott a kezébe, és azóta hatalomkórban szenved. – Phillippa szomorúan felsóhajtott. – Pedig nekem hiányzik a régi Jane. Kedves volt, vicces, melegszívű, és csak úgy pezsgett.

Nem tudtam elképzelni. Akárhogy igyekeztem is, egy pillanatra sem.

– A château ennyire meg tudja változtatni az embereket?

– Csak az olyanokat, mint Jane. Én például nem változtam.

Ugyanaz a dilinyós vagyok, az angliai Biburyből, aki mindig is voltam – mondta Phillippa.

– Hiányzik néha a régi életed? – kérdeztem, és közben átfutott a fejemen, hogy nekem vajon hiányzik-e New York. Először megnyugtatónak találtam a vidéki élet csöndjét. E pillanatban inkább magányosnak és senkihez sem tartozónak éreztem tőle magam. Hiányoztak a nyüzsgő utcák, a gyorsan zajló élet, az, hogy az emberek egyenesen kimondják, ami a szívüket nyomja, ahelyett hogy célozgatnának, mint itt Jane, vagy csak keringenének egy-egy, számukra kellemetlen téma körül, ahogy a nagyanyám teszi.

– Eleinte hiányzott Bibury – felelte Phillippa. – Miután idekerültem, teljesen kívülállónak éreztem magam. Ide nem illőnek. Úgy vettem észre, hogy több lépésben lehet megszokni egy új országot. Van egy mézeshetekszakasz, amikor minden tökéletesnek tűnik, ezt követi egy nagy kultúrsokk, majd az izoláció, de végül kezded elfogadni a dolgokat, és integrálódsz.

A körmömet piszkálgattam, és a körömágyamról tépkedtem a bőrt. Phillippa megérintette a kezemet.

– Ne csináld.

– Tudom, tudom. Rémes szokás – elrejtettem a kezemet. – És szerinted előfordul, hogy valaki átugorja a mézesheteket? Mert én csak a kultúrsokkot meg az izolációt érzem.

– Sophie, te nagyon kemény körülmények nyomán tértél vissza.

Egy jókora részem igenis jól akarta itt érezni magát. De annyi irányba rángatott minden, hogy úgy éreztem, szétesem – mint egy kutya szétrágott játéka.

– Vajon lesz-e ez könnyebb?

– Nekem nagyjából öt-hat hónapba telt, hogy belerázódjam a dolgokba. Az igazi boldogság, az „ez az!” pillanat akkor jött el, amikor a nagyanyád felvett ide. Felszolgálóként kezdtem, de egyszer próbát tett velem, hátha tehetségem van a konyhai munkához, mert a kastélyban egyre nagyobb lett a forgalom.

– Még szép, hogy próbára tett – jegyeztem meg. Hiszen velem is ez történik, csak épp, ha én kudarcot vallok, abba a nagyanyám belehal. És én nem akarok ezért felelős lenni. Már így is épp elég bűntudat gyötör. – Mit kellett csinálnod?

– Arra kért, hogy készítsek valami franciásat. A crêpes-re esett a választásom, bár mi palacsintának hívjuk. Et voilà. Ennyi a sztori. De elég belőlem. Unalmas vagyok. – Előrehajolva odasuttogta: – Most, hogy ketten maradtunk, meg akartam kérdezni tőled, hogy mi történt. Mert van egy megérzésem.

– Mivel kapcsolatban?

– Veled kapcsolatban. Az ösztöneim súgnak valamit. – Kétszer megkopogtatta a homlokát a mutatóujjával. – Minden történetnek két oldala van, és a tiédet még nem hallottam. – Megemelte a szemöldökét. – Hajlandó vagy elmesélni nekem, mi történt New Yorkban?

Lehajtottam a fejemet. Bólintottam. Talán jobban fogom érezni magam, ha Phillippát beavatom. Meg is kedveltem már.

Így hát elmeséltem a szánalmas sztorimat. Phillippa könnyes szemmel hallgatta.

– Tudtam – mondta végül. – Biztos voltam benne, hogy tőrbe csaltak. – Hallgatott egy kicsit. – Ez az Eric komoly narcisztikus problémákkal küszködhet, azok alapján, amiket tett és mondott, nem igaz? Ahogy téged lerántott a földre, hogy ő felemelkedhessen. Ez beteg. És tényleg, ha annyira rémes szakács volnál, ugyan miért akarja ennyire, hogy neki dolgozz?

– Ezen már én is gondolkoztam – vontam meg a vállamat. – De nem tudom.

– Ó, én már igen. Azért lett volna rád szüksége, mert jobb vagy nála – tehetségesebb.

– Én ebben nem vagyok annyira biztos. Elveszítettem az utat a konyhában.

– Akkor kapd elő az iránytűt, itt az ideje – felelte Phillippa határozottan. – Nem tudom igazán, ki ő, de az biztos, hogy én a te helyedben megöltem volna ezt az Ericet.

– Bennem is volt ilyen késztetés – jegyeztem meg. Aztán bevillantak Walter szavai. – De ahelyett, hogy tébolyult dühvel lecsapok rá, inkább hátradőlök, és hagyom, hogy a karma dolgozzon helyettem.

– Remélem, a karma esztelen haragú, élesre fent körmű boszorkány.

– Nagyjából ugyanezt mondtam én is erről egy barátomnak.

Egymásra néztünk, és kitört belőlünk a nevetés. Hosszú idő óta először nevettem ennyire jót. Majd leestem a székről.

Phillippa kapta el a karomat. Zihálva, szinte nyüszítve sikerült kimondanom: – Kösz, Phillippa, erre a beszélgetésre nagy szükségem volt.

Felvillanyozott.

– Remek – így ő. – Tehát mit terveztél?

– Nem is tudom, hol kezdjem. – Végigvillódzott előttem az eddigi életem összes, főzéssel kapcsolatos kudarca. Mindent el akartam mesélni Phillippának, a legmélyebb, legsötétebb titkaimat is. De nem szerettem volna elriasztani. Ő volt az egyetlen esélyem itt a barátságra. Most eleget mondtam. Nem akartam elriasztani a határozatlanságommal meg bizonytalanságaimmal.

– Nos, szerencsére még van három napunk, hogy mindent kitaláljunk. Két ötfogásos ételsor – egyik péntek estére, valami halas. A másik szombatra, a régió tipikus ételeiből…

valószínűleg kacsa és marha, meg kell majd valami apéro is mindkét estére.

– És ki miért felelős itt? – kérdeztem. Nekem fogalmam sem volt. – Én még azelőtt elvesztettem a fonalat, hogy…

– Nem hibáztatlak. Én is azonnal menekülőre fogtam volna.

– Tényleg?

– Szentséges merde, hát persze!

Az egész testemet görcsbe rántó feszültség enyhült egy kicsit.

– Mondd meg, mit csináljak.

– Én?

– Igen. Te jobban kiismered itt magad. Én azt sem tudom, mi hol van. – Megadón fölemeltem a kezem. – Semmit sem tudok.

Rád bízom magam.

– Miután elkészülünk a tervezéssel, a három plats principaux és a köretek elkészítése a mi hármunk feladata lesz: a tiéd, Clothilde-é és az enyém. Én nem nagyon értek a halételekhez és tengeri fogásokhoz. És mielőtt a nagyanyád kórházba nem került, sosem készítettem még főételt sem, de Clothilde-nak szüksége volt a segítségemre. – Hallgatott egy kicsit, hogy visszanyerje a rendes lélegzetvételét. – A nagyibrigád feladata az entrée meg az apéro. Gustave, miután végez a La Papillon Sauvage-ban az ebédkészítéssel, átjön, desszertkirálynak.

Fantasztikus dolgokat kreál.

– Jól van, remek – feleltem. Ezeket meg tudom csinálni. Nem kell hozzá különösebben nagy ész. – Elég könnyűnek hangzik, és jól szervezettnek.

– Tehát most, hogy tudod a részleteket, hol akarod kezdeni?

Én Philippára támaszkodtam, neki meg szüksége volt az én útmutatásomra. Hosszú idő óta először végre hasznosnak éreztem magam; nem fölöslegesnek. Helyre kellett ráznom a gondolataimat. Phillippa segített, hogy elhessegessem az egyéb gondjaimat, és a feladatomra összpontosítsak.

– Kacsából jó ideje nem készítettem semmit, de egy a bœuf bourguignon nal elbánok, a hal meg egyenesen a specialitásom.

– Miközben kiejtettem e szavakat, a fejemben már futott a helyesbítés, hogy a specialitásom volt. A kétely még mindig súlyosan ült a gondolataimon. De ezt meg akartam csinálni.

Meg kellett, hogy csináljam. Szedd össze magadat, Sophie! Hadd legyen rád büszke a nagyanyád. És hadd légy büszke te is magadra.

– Milyen tengeri nyersanyagaink vannak? – kissé remegett a hangom.

– A poissonnier, a halkereskedő nagyon szép daurades-t, tengeri keszegeket hoz, és fésűkagylót.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Maga a tökély. Ha valamihez értek, hát a tengeri keszeghez igen. Annyira kellemes és könnyű húsa van – bólogattam. Ezt tényleg muszáj lesz megcsinálnom. – Tél van. Az édeskömény szezonja, jól mondom? – Elkezdtem gondolkodni, mi is illene a kacsához. Phillippa bólogatott.

– Gránátalma? Mogyoró?

– Hát persze. – Phillippa összedörzsölte a két kezét. – Nagyon várom, hogy kiderüljön, mivel rukkolsz elő.

Akkor már ketten vagyunk. Mit kezdjek az tengeri keszeggel?

Egyszerűen elkészítsem mandulával és romescó val? Van egyáltalán mandulánk? Minél inkább forgattam a fejemben ezt a receptet, annál unalmasabbnak tűnt. Roston sült keszeg citrommal és illatos fűszerekkel? Ez is annyira megszokott. Itt az alkalom, hogy saját kútfőből alkossak valami különlegeset, valami lenyűgözőt. Kreatív akartam lenni, és valami színeset képzeltem el. Játszani akartam a tél színeivel meg valami olyan hozzávalóval, aminek szezonja van. A képzeletemben máris megjelent pár lehetőség… mintha egy filmszalag játszaná le sorra előttem az ínycsiklandó fogásokat. Hirtelen egy rekesz narancsra lettem figyelmes. Megnyaltam az ajkamat. Könnyű édeskrumplipüré naranccsal megbolondítva. Dinsztelt káposzta. Kérgesre sült keszegszeletek. Sáfrány. A színek, a hozzávalók meg a tálalás kezdett lassanként összeállni a fejemben.

– Vannak ehető virágaink?

– Tehát még nem jártál az üvegházban, jól gondolom?

Jól.

Phillippa karon ragadott, és felsegített a székről.

– Vegyél magadhoz egy kosarat, és készülj fel a mennyei inspiráció pillanatára! – Lenézett a bokámra. – Tudsz járni?

– Tudod, mi a nagy helyzet? Egy használható lábam még van!

– Harc vagy menekülés.

Bár tél volt, a mezők itt-ott élénken zöldelltek, másutt aranysárgán tündököltek. Az üvegházat óriási kert vette körül, ahol a termények a narancs viaszos árnyalatában, zöldben és különféle bézsszínekben játszottak. Összerezzentem, amikor megpillantottam a dundi sütőtökök hadát, és átfutott a fejemen, hogy vajon képes leszek-e valaha a hátam mögött hagyni a Cendrillonban szerzett élményeket, és ha igen, vajon mikor.

Hunyorogva szemügyre vettem a többi téli tökféleséget, a pézsma-, makk-és spárgatököket.

– A kerti munka nagy részét Jane végzi – jegyezte meg Phillippa.

– El sem tudom képzelni róla, hogy bepiszkítja a kezét.

– Lehet, hogy néha iszonyú banya, de azt meg kell hagyni, hogy elég csak ránéznie egy növényre, az máris kivirul.

Mellesleg ő a fő méhészünk is. Ott, a birtok végében állnak a ruches, a kaptárak – mutatott a megfelelő irányba Phillippa. – Látod azokat a faládákat? Most csendesek, de tavasszal–nyáron olyan zsongás zajlik ott, hogy majd megsüketül tőle az ember.

Kinyitottuk az ajtót, és a csípős decemberből beléptünk az üvegház trópusi párával terhes légterébe. A szemem elkerekedett a friss, dús, zöld növényzet láttán. A hátsó fal körülbelül tíz méter magasságban tele volt terrakotta edényekkel, bennük a létező fűszernövények mindegyike – bazsalikom, kakukkfű, petrezselyem, oregánó, kapor, rozmaring, levendula. És a legváltozatosabb fajtájú paradicsomok – csak úgy tündököltek a piros, a bíbor, a sárga és a zöld árnyalataiban. Citromfák. Avokádó. Salátalevelek, rukkola és feuille de chêne, tölgylevél saláta. Cukkini és padlizsán. Édeskömény, zeller, articsóka és uborka.

Póréhagyma, spárga, káposztafélék… és salottahagyma, atyavilág.

Boldogan szívtam be a levegőt. A színek kavalkádja lenyűgözött. Minden séf legmerészebb álma egy ilyen klimatizált üvegház. Végigsimítottam egy cœur de bœuf paradicsomnövény leveleit, és megszagoltam a kezemet.

Beszívtam a friss illatot, ami csak erre a növényre jellemző. A régi, Franciaországban töltött nyaraim minden illata itt fészkelt ez alatt a tető alatt, és most körém sereglettek. Csak úgy sorjáztak a fejemben a receptek, amelyekre annak idején grand-mère tanított, és öröm kezdett el áradni a vénáimban, a szívemben. Új életerő. Kezembe vettem egy Black Krim paradicsomot. Sötét liláspiros volt, a kocsánytól távolodva barnászöldbe hajlott. Beleharaptam. Édeskés volt az íze, amibe egy csipetnyi fanyarság vegyült. Pontosan így tudtam volna leírni a saját érzelmeimet is.

Ide-oda szaladgáltam az épületben, és a legklasszabb konyhaművészeti expedíció keretében létrára mászva csipegettem le a friss fűszereket. Aztán egy csokor endíviával és rukkolával a kezemben Phillippához fordultam: – Hihetetlen ez a hely! – És egy maréknyi ehető virág is a kosaramban landolt.

– Tudom én azt – így Phillippa. – Minden megvan, ami kell?

Jobbra-balra forgattam a fejemet.

– Azt hiszem, igen.

Amikor visszaértünk a konyhába, Clothilde éppen a krumplit vágta fel egyenletesre egy mandolinszeletelővel. Beletörölte a homlokát egy konyharuhába.

– Jaj, Sophie, hát itt vagy! De jó! Ezt neked készítem – jelentette be.

– Miattam ne fáradj – mondtam neki. – Én is meg tudom csinálni.

– Ma petite puce, neked épp elég dolgod van enélkül is! – Ismét a „Ne butáskodj már!” kifejezést láttam a szemében. – Hogy van grand-mère Odette?

– Egyre jobban. Van rá remény, hogy karácsony előtt hazajöhet – feleltem.

– Ennél jobb hírt rég hallottam. – Clothilde az egyik sarokhoz lépett, és a nagyanyám pipacsos kötényével a kezében tért vissza.

– Szerintem örülne, ha ezt vennéd fel.

Az orromhoz emeltem a ruhadarabot, és hagytam, hogy átjárjon a fahéj és fenyőmag levendulával és Chanel No 5-kal keveredő illata. Egészen elvesztem. Gyerekkorom boldog óráinak illata hullámokban tört rám, szinte féltem, hogy maga alá temet, ám ez az újabb illat – a nagyanyámé – megnyugvást hozott. Mintha itt volna a helyiségben, és ölelő karjába vonna.

– Kész van az étlapterv? – rántott vissza Clothilde hangja. – Végtére is ez a te konyhád.

– Már van pár ötletem; annyira sok szép, alapanyagnak való zöldség és fűszer terem ebben a szezonban. – Összeszorítottam a fogam. Most már nincs visszaút. – De ez nem az én konyhám.

A nagyanyám szavai csengtek a fülembe, és én a szememet lehunyva igyekeztem megakadályozni, hogy a pánik teljesen a hatalmába kerítsen.

Miután meghalok, a château a tiéd lesz.

– Nézd csak azt a kötényt! Ez illeti a vezető séfet.

Fölemeltem a kötényt. Ezt a konyhát, bár sokat változott ahhoz képest, amire emlékeztem, az otthonomnak éreztem. A szívem izgatott zakatolásba kezdett. Az emberek számítanak rám, és én minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy ne szúrjak el mindent. Clothilde várakozásteljes arckifejezéséből tudtam, hogy nagyanyám már előkészítette a konyhájába való érkezésemet, és elhatároztam, hogy nem hagyom cserben. A friss nyersanyagok feletti öröm mellett emiatt is elöntött a boldogság. A szívemben szikrák pattogtak. Alig vártam, hogy lánggá terebélyesedjenek: hogy végre nekiálljak a főzésnek.

Pontosan erre volt szükségem.

Az első az amuse-bouche, a rágcsálnivaló: kóstoló a későbbi ízekből, a kíváncsiság és az étvágy felkeltésére. Ezt követi az entrée. Az Államoktól eltérően, ahol ez jelöli a legkiadósabb fogást, Franciaországban az entrée kis mennyiséget jelent, alig valamivel kiadósabbat, mint az amuse-bouche. Sok amerikaitól hallottam, hogy entrée-t rendeltek Franciaországban, aztán nagyot csalódtak az adag láttán. Amit ők igazán szerettek volna kapni, az un plat vagy un plat principal – főfogás lett volna.

Mindezt, bien sûr, sajttál vagy saláta követi (étlaptól függően), és a koronát valami különleges desszert teszi fel az ételsorra.

Rengeteg gondolkodás után, amelynek során tébolyult járkálásommal majdnem árkot vájtam a padlóba, sikerült előállnom egy kivitelezhető ételsorral. Odaléptem a táblához.

ÉTLAP

L’AMOUSE-BOUCHE

Jambon sec sonkába göngyölt, serpenyőben sült fésűkagyló, aszalt szilvával, balzsamecettel L’ENTRÉE

Serpenyőben sült libamáj fűszeres citruspürével, kandírozott narancshéjjal és friss zöldsalátával VAGY

Pézsmatökös velouté, szarvasgombaolajjal LE PLAT PRINCIPAL

Bœuf Bourguignon à la Maison, azaz burgundi marha, ahogy mi készítjük, fokhagymás burgonyaterrine-nel

VAGY

Canard à l’Orange, narancsos kacsa fokhagymás burgonyaterrine-nel tálalva, dinsztelt édesköménnyel, gránátalmamagokkal és pirított dióval VAGY

Filet de Daurade, vagyis tengeri keszeg,

édesburgonya-pürével és dinsztelt káposztával LA SALADE ET LE FROMAGE

Rukkolából és endíviából kevert saláta,

rozmaringos kéregben sült kecskesajttal,

gránátalmával és mandarinnal, citrusos öntettel LE DESSERT

Fűszeres vörösborban posírozott körte vaníliafagylalttal

Felírtam az ételsort, aztán leveregettem a krétaport a kezemről, és helyeslést várva Clothilde-ra néztem.

– Mindenhez megvannak a hozzávalóink? Nem lát valamilyen akadályt, Clothilde? – kérdeztem. – Vagy változtassak valamin?

Clothilde egy percig némán állt, összeszorított szájjal. Az izgatottságom a tetőfokára hágott, de végül elmosolyodott.

– Csodaszép étlap, a nagyanyád is büszke lenne rá. – És már jegyzetelni is kezdett. – Le is gépeljük, és kinyomtatjuk a vendégeknek arra a csodaszép felületű papírra, meg odaadjuk Bernard-nak is, hogy kitalálhassa a hozzá illő borok sorát.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Ebben a pillanatban Jane lépett a konyhába peckesen, a makulátlan francia csavart kontyával meg a ferde mosolyával.

Szemügyre vette a táblát.

– Klassz ételsor – jegyezte meg. – Clothilde, a te műved?

– Nem, hanem Sophie-é – felelte Clothilde.

Jane tekintete egy pillanatra az enyémbe mélyedt.

– Értem. Hát, reméljük, sikerül elkészíteni. – Vetett egy pillantást a sportcipőmre. – Nem hiányzik, hogy itt is sor kerüljön a Julia Roberts-féle jelenetre.

Jobbnak láttam, ha a nyelvembe harapok, és visszafogom magam. Jane megfordult, és kiment. Tudtam, hogy ki akar hozni a sodromból; de még mindig nem értettem, miért.

Ám e pillanatban az volt fontos, hogy távol tartsam magamtól a körülöttem ólálkodó pánikot, mélyeket lélegezzek, összpontosítsak. Ahhoz, hogy végre eljöjjek ide, be kellett következnie két rossznak: az állásom elvesztésének és grand-mère Odette stroke-jának, de mindez előre nem látható pozitív következményekkel is járt. Felgyorsult a pulzusom az izgatottságtól, alaposan szemügyre vettem a konyhát, a tökéletes konyhát, és hirtelen tudtam, hogy előbb-utóbb begyógyulnak a Cendrillonban szerzett sebek. A tehetségem kezdett magához térni. Reméltem, ugyanez történik a nagyanyámmal is, és mielőbb felgyógyul.

17.

Posírozott körte posírozott séffel

Péntek délután a nagyibrigád és Gustave korán érkezett.

Elcsattant egy kör les bises, beszélgettünk kicsit arról a sok-sok napról, amelyek elteltek azóta, hogy utoljára láttak engem tizenhárom évesen, nagy volt a nyüzsgés a konyhában. Én szinte a régi önmagam voltam. A főzéssel járó figyelemelterelésre, vagyis a valódi főzésre volt szükségem ahhoz, hogy minden másról elterelődjön a figyelmem.

Könnyen lehet, hogy a konyhánkban az egész bolygó legfurább személyzete gyülekezett, de Franciaországnak abban a szegletében egészen biztos nem volt párja. A csapat egyetlen férfi tagja, a bozontos és ápolatlan szakállú, feltűnően véreres szemű, hatvanas Gustave-ról még azt lehetett megtudni, hogy körteposírozás közben időnként bele-belekortyol egy palackba, amiben erős, ánizsos pastis rejtőzött. Ezt az italt legtöbben vízzel szokták keverni, de Gustave szemlátomást nem pazarolta az idejét efféle finomkodásra. Az ősz hajú nagyik brigádjának tagjai, pardon, les dames, Truffaut, Bouchon, Pélissier és Moreau, hasonló öltözéket viseltek, mint Clothilde, a katicás cipő kivételével, és megállás nélkül trécseltek, miközben tisztították a libamájat a foie gras-hoz, és előkészítették az entrée-t. Mindnyájan magas hokedlin ültek. Ehhez hozzávéve az angol ikerlányokat meg engem Amerikából, elmondhatjuk, hogy igencsak vegyes társaság gyűlt itt össze.

– Phillippa! Hol találom a halat? – kérdeztem, amikor megvoltunk az előkészületekkel.

– A hűtőkamrában. – A fejemet ide-oda forgatva keresgéltem a helyiséget. Egyáltalán nem ismertem még ki magam ebben a konyhában. Amikor az arcom már egészen eltorzult zavaromban, Phillippa elvigyorodott, és így szólt: – Na, gyere, megmutatom.

A konyhában tett gyors ismerkedőkör után előrángattunk egy nagy kartondobozt, tele hallal, és az előkészítő asztalra halmoztuk őket. Egyet kézbe vettem, alaposan megnéztem. A keszeg a Földközi-tengerben és az Atlanti-óceán keleti régiójában őshonos. Mondani sem kell, hogy jól ismertem ezt a fajtát. A Cendrillonban is gyakran készítettünk ételeket ebből a sötét szépségből. Hallható sóhajjal igyekeztem elhessegetni a lázálomszerű gondolatokat. Kibontottam a késtartómat, a fémpengék csak úgy csillogtak. Enyhén remegő kézzel húztam ki az egyiket. A készletet grand-mère készíttette nekem a szakácsiskola elvégzésének örömére, és ezen az estén mindenekelőtt a nagyanyámért főztem. Bizonyítanom kellett, nemcsak neki, hanem magamnak is.

Phillippa megpaskolta a vállamat.

– Jól vagy?

– Igen, csak elméláztam. – Beletöröltem a kezemet a köténybe,

és a környezetemre összpontosítottam. Phillippa lelkes arcát látva úgy éreztem, iránymutatást vár. – Filéztél már halat? – kérdeztem tőle.

– Nem – mondta. – De azt is nagyon szeretném megtanulni.

Általában csak zöldségeket készítek elő. Végtére is, én nem jártam szakácsiskolába. Felszolgálóként kezdtem, és hajlandó vagyok bármit elsajátítani, amit meg akarsz tanítani nekem. A nagyanyád utálja, ha azt lessük, mit csinál. Ha a konyhai titkairól van szó, olyan, mint a velőscsontját őrző kutya.

Clothilde kivételével már attól szerencsésnek érezheti magát az ember, ha grand-mère megengedi, hogy valamelyik jegyzetfüzetébe belenézzen.

– A halfilézés nem titok – bólintottam könnyedén. Phillippa kezébe nyomtam egy kést meg egy pár konyhai kesztyűt. – Először is, a farkánál fogva fektesd a pultra a halat. A késeddel kapard le a pikkelyeket, a farkától a feje felé haladva. Jó. Utána folyó vízben megfürdetjük a kis csúszóst. – Megtettem. – Jól van, most jön az, hogy kibelezzük. Felvágjuk, egy ilyen metszést csinálunk a hasán – mutattam. – Kész vagy a legnagyobb mókára?

– Naná – grimaszolt Phillippa.

Phillippa irántam tanúsított bizalma sokat lendített a magabiztosságomon. Nekiálltunk rendesen a munkának.

Amikor megvoltunk a halfilézéssel, Clothilde a kezembe adta a nagyanyám egyik jegyzetfüzetét, amiben piros szalaggal megjelölte a bœuf bourguignon t és a canard à l’orange-t tartalmazó oldalakat.

– Már nem vagyok teljesen a régi – jegyezte meg. – Nem árt egy kis sorvezető, hogy ki ne hagyjak valamit a canard à l’orange-ból.

Miközben a hozzávalókat keresgéltem, a szárazáru-raktárban találtam néhány palacknyit egy borókából főzött italból, amit a franciák eau-de-vie-nek, az élet vizének neveznek. Ott fészkeltek több száz üveg házi befőtt között, amelyeket grand-mère készített – fügéből, cseresznyéből, almából, eperből, sárgabarackból, málnából, körtéből vagy éppen őszibarackból.

Gustave, látva, hogy megfogom az egyik üveg eau-de-vie-t, ragyogó szemmel odaügetett hozzám, és kikapta a kezemből.

Nagyot néztem.

– Pfff. C’était moi qui l’ai fait. Ezt én főztem. – Letekerte róla a kupakot, jókorát kortyolt, aztán ököllel csapott egyet a mellkasára, és felém nyújtotta a flaskát. – Essaye-le. Kóstolja meg.

– Juste un petit goût. Tényleg csak egy kortyot – feleltem. Az apró korty is égette a torkomat. Az a fajta méregerős ital volt, amitől, ahogy mondani szokás, az ember erősnek érzi magát.

Köhögni kezdtem, és a torkomra tettem a kezem. Tüzes víz.

– Ah, oui, c’est bon – mondta Gustave.

– A nagyanyám rejtette el azokat a palackokat maga elől?

– Bien sûr – hagyta helyben Gustave. – De ami elveszett, most megkerült. – Majd a palackkal a kezében elsétált.

Egy óra múlva, amikor elkészültem a halhoz való szósszal, Clothilde lépett oda hozzám. Felé nyújtottam egy kanálnyit.

– Megkóstolja?

– Impeccable. Tökéletes – közölte. – Tényleg megvan benned grand-mère Odette tehetsége. Még több is. Nagyon büszke lenne rád.

Kifújtam a levegőt, amit addig benntartottam.

– Hogy áll a burgonyaterrine meg a canard à l’orange?

– Remekül! Minden elő van készítve a kacsához, hamarosan jön a mijoter, a lassú tűzön főzés fázisa, két órán át, ami azt jelenti, hogy nagyjából még van egy órám, mielőtt fel kell tenni főni. Hátravan a sauté, a hirtelensült, meg kell sütnöm a krumplit egy kis kacsazsírban, petrezselyemmel megízesíteni, és elhelyezni a sütőedényben. Míg ezzel foglalkozom, átveszed az emberek irányítását?

Némiképp habozva léptem oda Gustave-hoz.

Mintha leolvasta volna a kérdést az arcomról:

– A desszert mindjárt kész. A körte már a hűtőben hűl, és én akár szundíthatok is egyet – közölte. – De előtte, jöjjön csak, készítettem egyet magának kóstolónak, ahogy grand-mère-nek is szoktam.

Letette elém a tányért, én meg majdnem a földre ültem megdöbbenésemben. Gustave körtéje valódi műalkotás volt, az meg külön elképesztő, hogy ennyire gyorsan dolgozott; nem lepett volna meg, ha még csak a hámozásnál jár. Egy szép üvegtányéron tálalta a desszertet, mellé halmozva a vaníliafagylaltot, amit, mint mondta, előző este készített.

Mindennek megkoronázásaként öntet került rá, díszítésként pedig egy fahéjrúd, egy szál kakukkfű, vaníliarúd meg néhány gránátalmamag.

– Hogyan készült az öntet? – mártottam bele a kanalamat az édességbe.

– Vanília, vörösbor, cukor és fenyőmag – felelte. – Ha van valami, amihez értek, hát a boros öntetek.

Megkóstoltam. És atyám… egy kisebbfajta mennyország volt a nyelvemen. Alaposan végigmértem Gustave-ot.

– Tényleg ért hozzá. Ez egyszerűen isteni – jegyeztem meg. – De érzek még néhány összetevőt benne. Narancs? Csillagánizs?

Esetleg még egy-két csepp pastis?

– Akár a nagyanyja. Őt sem lehetett lóvá tenni. – Hahotázva egy csillagánizst tett a tányéromra. – Na, ízlik?

– Még szép, hogy ízlik! Tökéletes az íz, és szép a tálalás.

Gustave ismét felnevetett, és hátba vágott.

– Jó, mi?

Ki gondolta volna, hogy ez az iszákos alak ekkora ász! Pedig könnyen lehet, hogy a nap végére a posírozott körték mellé egy posírozott desszertes séfünk is lesz.

A nap további része, amikor épp egy edényt sem ejtettem le, és nem gabalyodtak össze a lábaim, gond nélkül telt. Valamiképp minden összeállt végül. Nem egyenruhában voltunk – nem volt rajtunk sem szakácssapka, sem olyan rút kockás nadrág. És a legfurcsább talán az volt, hogy csak egy férfi van köztünk.

Mintha egy alternatív univerzumba kerültem volna ahhoz képest, amit eddig megszoktam, és minden másodpercét nagyon élveztem.

Sébastien tájékoztatott minket, amikor a vendégek elkezdtek szállingózni a nagy étkezőbe. Felszolgáló volt, ő kiáltozta nekünk oda a rendeléseket, miközben papírokat csíptetett az állványra. A szívem majdnem leállt, amikor ezt hallottam:

– Telt házunk van, a többség a keszeget választotta – negyvenből huszonheten.

– Összpontosítsunk – mondtam, elsősorban a magam figyelmeztetésére. – Eljött az idő.

Phillippával tálaltuk az amuse-bouche-t, és elővettük az entrée-kat. Egy óra múlva jön el a le plat principal ideje.

Letöröltem a homlokomról az izzadságot.

– Az édeskrumplipüré kész van. Meg akartam mutatni, hogyan készül a keszeg. Két serpenyőben olvassz egy kis vajat, és adj hozzá egy kiskanálnyi olívaolajat, így nem ég meg a vaj.

Az egyikbe aprított fokhagyma kerül; ebben készül majd a káposzta. Két percig kell párolni. – Szünetet tartottam. – Túl gyors vagyok?

– Nem – tiltakozott.

– A halat bedörzsölöd citrommal és petrezselyemmel. A fűszerezését herbes de Provence keverék és egy kis őrölt bors adja. – Négy filézett keszeget a serpenyőmbe tettem. – A halsütés tud néha trükkös lenni. Sem túl rövid ideig, sem túl hosszan nem szabad sülnie. Ezek nem túl vaskosak, úgy gondolom, oldalanként két-három perc alatt áttetsző lesz a hús, és aranyszínűre pirul a külseje. – A másik felforrósított edénybe is került egy kis vaj meg egy cseppnyi olaj. Feldobva megfordítottam a halfilét. – Ami a dinsztelt káposztát illeti: a káposztát a másik serpenyőbe teszed, amelyikben a fokhagyma is van. Folyamatos kevergetés mellett megfonnyasztod. Adsz még hozzá. Tovább fonnyasztod. Egy kevés balzsamecet, egy csipetnyi fleur de sel, sóvirág, három-négy tekerésnyi bors meg egy kis darált fenyőmag. És lehet tálalni. – Phillippa feltartotta a hüvelykujját. Elővettem egy tízcentis körszaggatót, és a tányérra helyeztem. – Első réteg a káposzta, lepréseljük, aztán egy merőkanálnyi édesburgonya-püré, szintén préselve. Végül ráhelyezzük a halat. És mehet a lámpa alá. – Phillippához fordultam. – Te jössz. Öt perc. Hajrá.

Megmutattam, hogyan díszítse az ételt, konyhai csipesszel ehető virágokat és fűszernövényeket helyeztem el rajta. Valódi műalkotás lett belőle, olyan gyönyörű, hogy még maga Monet és a vízililiomai is elsárgultak volna irigységükben – csodaszép és színes, pontosan, ahogy elképzeltem.

– Köszönöm, hogy bízol bennem, séf – mondta Phillippa.

Életemben először szólított valaki séfnek, engem, és nagyon jó érzés volt. A jónál is több. De nem akartam magamnak az egész dicsőséget, hiszen ez csapatmunka volt.

– Te is séf vagy. Most menj a pulthoz, és kérj felszolgálást!

– Felszolgáló!

A Phillippa arcán szétáradó mosoly meg a szemében ragyogó büszkeség alapján úgy éreztem, sikerült megnyernem a szakácsszívét, sőt, úgy éreztem, mintha az enyémbe is az új élet szikrája költözne. Számomra az, hogy újra itt lehettem a konyhában, és főzhettem, olyan volt, mintha valaki egy defibrillátort kapcsolt volna rám, és az elektromosság egyenesen a lelkembe hatolt volna.

Miután a főételek is a vendégek asztalára kerültek, Jane jelent meg a konyhában.

– A vendégek szeretnék látni a séfet – jelentette be. Ezen egészen addig mosolyogtam, míg hozzá nem tette: – Bár én nem hinném, hogy jó ötlet, és kimentettelek.

– Miért? – kérdeztem.

Jane hidegkék szeme életre kelt. A szája félmosolyra húzódott.

– Mert a vendégek egyik fele New York-i, és hallottam, hogy rólad beszélnek.

– Mi… mit mondtak? – dadogtam.

– Azt, hogy úgy hallották, hogy az a szabotőr séf éppenséggel az itteni grand chef unokája. – Azzal már sarkon is fordult a magas sarkújában, és kisasszézott a konyhából. A válla fölött még visszaszólt: – Ezért erősen javaslom, hogy ne kövess.

Megmerevedtem. Phillippa két kezébe fogta a kezemet, és megszorította.

– Ne foglalkozz egy szavával se – mondta. – Senki sem tudja, mi az igazság.

– Éppen az a baj – feleltem, és hősiesen igyekeztem visszatartani a könnyeimet. – A nevemet sárba tiporták, és ha itt maradok, a château-t is magammal rántom. És ezt nem tehetem veletek. Nem tehetem meg grand-mère-rel.

A Cendrillon idejében nem voltam sírós – még olyankor sem, ha megégettem a kezemet, vagy a kés beleszaladt a körmömbe –, ám az utóbbi időben kezdett olyan érzésem lenni, mintha sós vizű könnyóceánban fuldokolnék. Egy könnyet sem ejtettem, amikor anyám meghalt. Akkor sem sírtam, amikor kiderült, hogy Eric megcsalt – nem egyszer, nem is kétszer. Ám mostanra valami átkattant bennem, és nem voltam biztos benne, hogy örülök neki. Korábban erős voltam, és harcias. Most meg egy szánalmas, gyenge virágszál.

– A konyhai személyzet az egy brigád, igaz? – kérdezte Phillippa, én meg nyögtem egyet. – Tehát. Miután ezek a vendégek elmennek, a Valentin-napot meg a privát rendezvényeket leszámítva, három hónapnyi üres idő áll rendelkezésünkre, mielőtt a château újra kinyit, és a hír szárnyra kap – jegyezte meg. – Tehát, még ha a hajó elsüllyedne is, amire nem kerül sor, mert innentől küldetésemnek érzem, hogy tisztára mossam a neved, akkor is mind együtt bukunk. Mi itt olyanok vagyunk, mint egy család, és ha jól ismerem a nagyanyádat, ő úgysem engedné, hogy másképp legyen.

– Fogadjunk, hogy Jane másképp vélekedik erről.

– Nem Jane az örököse ennek a helynek. Hanem te – felelte Phillippa. – Hát harcolj. Láttam, hogyan csillant fel a szemed a konyhában. Szinte tapintható volt az energiád meg a főzés iránti szenvedélyed. Máris megtanítottál rá, hogyan kell halat filézni, és biztosan tudom, hogy ennél többet is tudsz majd tanítani.

Rám meredt, választ várva. Zúgott a fejem.

– Azt mondtad, hogy tisztára akarod mosni a nevemet? – kérdeztem tőle. – De hogyan?

– Van pár ötletem, de először alaposan át kell gondolnom mindet – felelte a szemöldöke sokatmondó mozgatásával. Aztán oldalra biccentette a fejét. – Tehát, akkor mi lesz most?

Szorosan lehunytam a szemem.

– Nagyon jól éreztem magam ma.

– Ez aztán a lelkesedés – jegyezte meg Phillippa.

– Miért vagy ilyen kedves hozzám? – vetettem közbe.

– Mert pontosan tudom, milyen érzés, amikor ítélkeznek az ember felett – például folyamatosan összehasonlítgatnak a tökéletes nővéreddel – felelte. – De olyan, hogy tökéletes, nem létezik. Mindannyian követünk el néha hibákat. Mindannyian emberek vagyunk. – Előre-hátra hintázott a sportcipője sarkán.

– Nézd, a nagyibrigád meg Gustave nagyon kedvesek, de mégsincs sok közös bennünk. Erre felbukkansz te. Tényleg nagy szükségem volna egy barátra, valakire, akivel beszélgetni tudunk, aki jól tud angolul. A sok francia beszédtől néha kicsit elszédülök.

– Én is – ismertem be.

Megtöröltem az orromat az ingem ujjába, és bólogattam, félresöpörve mérgező érzelmeimet. Phillipa játékos mozdulattal megbökött oldalról a csípőjével.

– És lehet, hogy valamikor nekem lesz rá szükségem, hogy rád támaszkodjam… különösen főzésügyekben.

– Csak óvatosan – mondtam neki. Arra gondoltam, hogy olyan hosszú ideje vagyok már önálló, hogy csak azt ismerem, ha magamra támaszkodom. Miután az anyám tizenhárom éves koromban összeroppant, mindenkit csak karnyújtásnyira engedtem magamhoz, és az összes korábbi baráti kapcsolatomat megszüntettem. Talán eljött az ideje, hogy megváltozzam, egy kicsit lazítsak a páncélomon, és közelebb engedjem magamhoz az embereket. Talán végre egyszer igazán bízhatok valakiben. Vágytam rá, hogy így legyen. És arra, hogy a megérzéseimben és magamban is bízni merjek. De a saját szememben még mindig csak egy rakás szerencsétlenség voltam, így Phillippának sem akartam olyan ígéretet tenni, amit nem fogok tudni betartani.

– Phillippa!

– Tessék?

– Ha nem jönnek össze a dolgok, ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek idejében.

18.

Barátok és ellenségek

Valamiképpen sikerült túlélnem a hétvége hátralévő részét, nevezetesen úgy, hogy elkerültem a vendégeket, úgy alakítottam, hogy Jane-nel se kelljen egy levegőt szívnom, és úgy osontam le a konyhába a lépcsőházban, mint egy patkány.

Ó, dehogy: még a menyasszonyt vagy a vőlegényt sem láttam egy pillanatra sem, sem a virágdíszeket vagy a vendégek reakcióját, amikor az általam készített ételeket kóstolják. De annak ellenére, hogy így rejtőzködtem, tudtam, hogy grand-mère büszke lenne rám. És már ettől is sokat nőtt az önbizalmam. Nem tart már soká, és visszatér a régi Sophie; hiányoltam őt.

Jelzett a telefonom, a kezembe vettem, és megnéztem, ki üzent. Aztán elöntött a megkönnyebbülés: Walter.

Walter: Közeledik a karácsony! Hiányolunk. Mikor jössz már?

Én: Még nem tudom.

Walter: Ha a hegy nem megy Mohamedhez, hát Mohamed megy a hegyhez.

Én: ???

Walter: Franciaországba utazunk. Először Párizs, aztán hozzád két napra. Remélem, van vendégszoba.

Én: Még választhattok is. 26 szoba van. Kb. mikor?

Walter: 23-a vagy 24., ha jó neked.

Én: Naná, hogy oké. Valaki kimegy elétek a reptérre. Írd meg az adatokat. Imádlak!

Épp az asztalra tettem a telefont, amikor Phillippa bekopogott az ajtómon, és belépett egy tálcával, ami meg volt rakva croissant-nal, mellettük egy válogatás a château-ban készülő confitures-ből, lekvárokból, és nagy örömömre, kávé. Letette a tálcát a fésülködőasztalra.

– Az összes vendég lemegy a Le Papillon Sauvage-ba reggelizni, és neked is akartam hozni valamit, mielőtt minden eltűnik.

– Köszönöm – csusszantam ki az ágyból, és magamra kaptam a köntösömet meg a papucsomat.

– Hallottam, hogy a vendégek a keszegről beszélnek – közölte.

A szívem azonnal hevesen verni kezdett.

– Ó, ne…

– Nyugodtan eltüntetheted az arcodról ezt a bánatoskiskutya-kifejezést – szólt rám. – Szerintem, ha azt mondja valaki az ételre, hogy „kész mennyország”, az egész szép dicséretnek számít.

Muszáj volt vigyorognom.

– Ja, tényleg az.

– És hogy ezt megünnepeljük, menjünk el a karácsonyi piacra Gaillacba. Hogy egy kicsit magunkba szívjuk a karácsonyi hangulatot. Hohohó, Mikulás, krampusz és így tovább. Emellett be is kell szereznem pár dolgot Clothilde-nak.

– Jane is jön?

– Nem, ő intézi a vendégek kijelentkezését. – Majd magasra emelt állal, színlelt nagyképűséggel tette hozzá: – És az a véleménye, hogy a piac az egyszerű népségnek való. Ő magasan felette áll az ilyeneknek.

Úgy tűnt, a sors eldöntötte.

– Én nem állok felette. Imádom az egyszerű dolgokat. Nagyon szeretném megnézni.

– Találkozzunk negyedóra múlva – javasolta Phillippa. – Elég lesz annyi, hogy elkészülj?

Beleharaptam egy croissant-ba, és bólogattam.

– Szuper. Hamarosan találkozunk – fordult sarkon.

– Várj! És mi lesz, ha valamelyik vendég felismer? – jutott eszembe, de Phillippa már becsukta maga mögött az ajtót. A szívverésem felgyorsult. Anélkül egyeztem bele, hogy elkísérem Phillippát, hogy eszembe jutott, a vendégek még mindig itt kószálnak a birtokon. Hogyan tudhatnék elosonni anélkül, hogy észrevennének? Mindazonáltal magam is éreztem, milyen nagy szükségem van arra, hogy egy kicsit kívül kerüljek a château kapuján, ha egy-két óránál nem többre is. Nem maradhatok örökké bekuckózva ebbe a szobába. Ahogy Clothilde is megmondta, muszáj a világhoz csatlakoznom. Ekkor döntöttem az álcázás mellett – egy nagy méretű sötét napszemüveg, egy kalap és egy sál, amit a fejem köré tekerek. Ezúttal is a cselédlépcsőn lopakodtam le, és már meg is indultam rohanvást, aztán uzsgyi!, ki a főbejáraton.

Phillippa harsány nevetésben tört ki, amikor zihálva megérkeztem a kocsijához; egy rozsdás, bordó Citroën volt, óvatosságra intő gumikkal.

– Íme, a titkos séf.

– Csitt – pisszegtem le. – Itt sem vagyok.

– Jaj, dehogynem vagy itt, és röhejesen nézel ki – nyitotta ki előttem az ajtót. – Ugorj be. A hintód előállt.

Phillippa még Clothilde-ot is alulmúlta a kocsivezetés terén.

Rá se nézett az útra. Egy kószáló birkát majdnem elütöttünk.

Mire Gaillacba értünk, finom hópelyhek keringőztek méltóságteljesen a levegőben. Phillippa belém karolt, elindultunk a központ felé. Egy keskeny utcán végighaladva megérkeztünk a piactérre, ahol fabódék sora állt, amelyekben a gyertyától kezdve a szappanon át a fűszerekig és kolbászig mindent lehetett kapni. Haladtunk a tarka tömegben, és élveztük a karácsonyt idéző látványt, az illatokat meg a hangokat.

Phillippa nevetett.

– Olyan, mintha randin lennénk.

– Erről fogalmam sincs – feleltem. – Még sosem randiztam igazán. Erickel csak úgy beleugrottunk a kapcsolatba.

Phillippa enyhén elnyílt ajakkal nézett rám, aztán oldalba bökött.

– Róla nem beszélünk. Számodra halott. Megértetted?

– Megértettem – feleltem nevetve. – Na, és veled mi a helyzet, Phillippa? Van valaki az életedben?

– Nem könnyű ismerkedni egy ilyen kicsi településen – felelte.

– Olyanokkal, akikkel egy hullámhosszon vagy?

– Olyanokkal, akik a lányokat szeretik – ráncolta az orrát. – De te nem vagy az esetem. És remélem, nem okoz gondot a coming out. Voltak már, akik másképp gondolták.

Önkéntelenül fölnevettem, mire Phillippa szeme elkerekedett.

– Mi ebben olyan vicces?

– Egy ideig én voltam a legjobb barátom, Walter álmenyasszonya. Túlságosan félt tőle, hogy bevallja a családjának, hogy meleg. Két éven át úgy tettünk, mintha jegyben járnánk, hogy az anyja ne jöjjön rá, mi a helyzet. Együtt laktunk.

– Ne már – hüledezett. – Tényleg?

– Igen, tényleg – erősítettem meg. – Ne nézz már ilyen meglepetten. De végül Roberttel, a partnerével odaálltak Walter anyja elé, és bevallották, mi a helyzet. Szép kis eseménysor volt az, New Yorkban. Úgy repültem ide…

– Hogy aztán ezer tiszteletteljes piros pontot kapj tőlem – fejezte be a mondatot Phillippa.

– Nos, meg is fogod ismerni őket. Eljönnek majd karácsonyra.

– És szétáradt az arcomon a mosoly, mert rájöttem valamire.

Eszembe jutott, hogy azt ígértem Walternek, hogy valaki eléjük megy, és ki volt zárva, hogy Rémi vagy Clothilde legyen az. – Szeretnék kérni tőled egy szívességet.

– Bármit.

– Én nem tudok vezetni. Emellett lehet, hogy aznap meg kell látogatnom grand-mère-t. Hajlandó volnál elhozni őket a reptérről?

– Persze – felelte Phillippa. – Nagyon szívesen.

Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt.

– Köszönöm.

– Erre semmi szükség – hárította el mosolyogva. – Ünnepeljük meg a megismerkedésünket egy pohár vin chaud-val. Én állom.

És nézzük meg a Mikulást. Mindjárt jövök.

Szélesen vigyorogva néztem a hátát, ahogy távolodott. Most jöttem rá, hogy ez az első igazi barátság, amit Franciaországban kötöttem, és talán az első igazi barátnőm életemben. Nem ítélkezik felettem. Építi az önbizalmamat. Elfogad engem olyannak, amilyen vagyok. És én is őt. Lehunytam a szemem, és hallgattam a piac ünnepi zajait, amitől én is egészen ünnepi hangulatba kerültem. Egészen föllelkesedtem. Egy izgatott kislányhang ütötte meg a fülemet.

– Papa, papa, le Père Noël! Le Père Noël!

– Oui, oui, ma puce!

Az apa elviharzott, és véletlenül összeütköztünk. Désolé, sajnálom – mondta. Ismerős volt a hangja. Felé fordultam. Nem messze tőlünk egy csokoládébarna hajú, idősebb nő, széles karimájú, téli kalapban, éppen a karjába emelt egy két-három év körüli kislányt. Az anyja lehet? De nem, ez az asszony már jócskán túl volt azon a koron, amikor ekkora gyereke lehetne.

– Rémi? – fürkésztem az iménti férfit.

Rémi arca elsápadt, és suttogva sziszegte:

– Amit most láttál, az nincs. – Súlyos csend telepedett ránk.

Pislogva próbáltam elkergetni a szememből a zavarodottságot meg a hópelyheket. Rémi sarkon fordult, és elsétált, otthagyva döbbenten és megbántva.

Tehát Rémi története is több annál, mint amire gondoltam.

Megrázkódtam, mert eszembe jutott, milyen jól szórakoztunk ketten, amikor még gyerekek voltunk – ahogy szedtük a cseresznyét, meg úszkáltunk a tóban. Rettentően megváltozott azóta, és eltűnődtem rajta, hogy azonkívül, hogy apa lett, mi minden történt még vele. Az egyetlen baj az volt, hogy teljesen kizárt engem, mintha nem is léteznék.

Phillippa egy perc múlva visszaballagott, és a kezembe adott egy papírpohárnyi vin chaud-t. A forralt bor narancs-, fenyőmag-és fahéjillata megcsiklandozta az orromat.

– Jól vagy? Olyan arcot vágsz, mint aki szellemet látott.

Szerettem volna mesélni Phillippának az iménti felfedezésemről, de a lelkem mélyén valami tiltakozott az ellen, hogy eláruljam Rémit. Az, hogy van egy lánya, az ő dolga, nem az enyém.

– Persze, jól. Csak egy kicsit fázom – álltam egyik lábamról a másikra. – Mit kell vinned Clothilde-nak?

– Clothilde-nak? Te jó ég, majdnem elfelejtettem. Csokit és nugátot kért, a tizenhárom desszerthez.

– Tizenhárom desszert?

– Ez egy francia hagyomány, Jézus Krisztust és a tizenkét apostolt szimbolizálja. Karácsonyestére készítik el, aztán huszonhetedikéig lehet belőle csemegézni. Aszalt és friss gyümölcsök, diófélék és édességek. Voilà. Összesen tizenhárom.

A bulira.

– Buli?

– Az egy másik hagyomány. Karácsonyi buli a személyzet tagjai számára, illetve nagyjából minden egyes ember számára, akik a château harminc kilométeres körzetében laknak – felelte Phillippa. – Clothilde mondta, hogy azt az ételsort is te tervezed.

Hogy grand-mère számít rád. Neked nem szóltak?

– Nem – sóhajtottam.

Ennyit az egyszerű életről.

A következő pár nap iszonyú kínos volt. Akárhányszor összefutottunk Rémivel, olyan képet vágott, mint aki vagy mondani akar valamit, vagy inkább meg szeretne ölni, ám végül csak elviharzott mellettem, szorosan összeszorított szájjal, és visszatért az addigi tevékenységéhez, például a hatméteres fenyőfa díszítéséhez a bejáratnál vagy hogy lámpasorokat szereljen a kastély minden, homlokzat felé néző ablakára.

Folyton olyan érzésem volt, hogy bármerre megyek, mindenhol őt találom.

Egyik délután, amikor beléptem a konyhába, hogy az ételsortervezéssel foglalkozzam egy kicsit, ismét ott találtam Rémit, épp pár ládát rakott ki a hűtőkamrában. A tekintete az enyémbe mélyedt. Azonnal elkezdtem tördelni a kezemet.

– Kösz, hogy intézed a szállításokat. – Nem tudtam mással előhozakodni, hogy megtörjem a kínos, feszült csöndet. Nem készültem megemlíteni a kislányát. Egy pillanatra megfordult a fejemben, de aztán elhessegettem.

– Pas de problème – vonta meg a vállát. – Ez a munkám.

Ezek voltak a legkevésbé feszült mondatok, amiket mind ez idáig váltottunk. Hátha mostanra sikerült túltennie magát azon, amin túl kellett tennie magát. Talán az ő életét is épp egy szarvihar zúzza darabokra.

– Na, és mit hoztál? – kérdeztem tétova mosollyal.

– Majd te is rájössz – felelte. – Vagy persze az is lehet, hogy nem.

Döngő léptekkel kiment a konyhából a hátsó ajtón át.

Teljesítményét le doigt d’honneur rel jutalmaztam – azaz a középső ujjam felmutatásával, miután eltűnt.

Mély levegő. Vissza a főzéshez. Nyerd vissza az önuralmadat.

Nem hagyhatod cserben a nagyanyádat. Magadat sem hagyhatod cserben.

A késtartómat a pultra csaptam, és beléptem a hűtőkamrába, hogy inspirációt gyűjtsek a terveimhez. Sorra kinyitogattam a ládákat. A halszállító egy halom mennyei örömöt hozott nekünk. Les gambas, nagy méretű garnélarákok, körülbelül akkorák, mint a kezem. Ha megfőnek, csodaszép rózsaszínűek lesznek. Az osztriga is szokatlanul nagy volt, és gyönyörű, sós illata egy csipetnyi tengert hozott magával. Nem is tudtam visszaemlékezni rá, mikor úsztam utoljára szabad vízben. Talán hat éve egy kiránduláson, amit Erickel tettünk a Hampton-vidékre? Istenem, nagyon nem akartam rá gondolni.

Attól eltekintve, hogy körülbelül háromszázat meg kellett tisztítani, az osztriga nem bonyolult étel. Nyersen tálaljuk, mignonette mártással és citrommal, homár, garnéla, tarisznyarák társaságában, hozzá sáfránnyal megbolondított aioli szószt.

Fölemeltem egy másik láda tetejét, és körülbelül ötven, tüskés hátú languszta mosolygott rám belőle – szépek, nagyok, felső részüket foltossá tette a tenger. Nagyon szerettem langusztával dolgozni, figyelni, ahogy a színük barnás-narancsos foltosról tüzes pirossá válik. A farkukat megőrzöm a le plat principal hoz, konyakban flambírozva kerülnek a vendégek elé, pikáns paradicsomszószban főzve – ez volt az én verzióm a nagyanyám langouste à l’armoricaine receptje alapján. És a díszítés? Egy rozmaringágacska.

A többi ládában nagyon szép kagylók, fésűkagylók, kürtös csigák és füstölt lazac rejtőzött – egy meglepetéssel együtt: éticsigát is találtam. Utóbbitól eltekintve ez az ételsor valódi tengeri extravagancia.

Minél többet gondolkoztam az ételeken, annál több inspirációt kaptam, és annál éhesebb lettem. Ezekkel az előttem fekvő fantasztikus nyersanyagokkal ez veszélyes helyzet volt: körülbelül olyan, mint amikor az ember éhesen megy be az élelmiszerboltba, és mindent megvesz, amit csak meglát. Nem tehettem róla, muszáj volt kibontanom egy osztrigát, oldalt belenyúlni egy osztrigakéssel és lepattintani róla a felső héjat.

Meglazítottam a húsát, és már csusszant is le a torkomon, sósan-édesen.

Megnyaltam a számat. Megvolt az inspiráció. Bármi folyt a kastélyban, bármi történt a nagyanyámmal, meg fogom szelídíteni ezeket a nyersanyagokat, ízletes szolgáimmá teszem őket, és a vendégeknek meglepő gasztronómiai élményben lesz részük. Elégedett voltam a tervemmel. Öles léptekkel odamentem a táblához, fogtam egy krétát, és felírtam:

KARÁCSONYI ÉTLAP

Foie gras (sült libamáj) karamellizált almával Lazac citrommal, uborkával és kaporral, pirítottkenyér-karikákon tálalva

Escargots de Bourgogne

Osztriga mignonette szósszal

Osztriga pimento paprikával, és almaborecettel Rockefeller osztriga, pernod-ban, spenóttal, pimento paprikával, szalonnával Langouste à l’Armoricaine – Sophie tüskés langusztája – fűszeresen Homár, tarisznyarák és garnéla, sáfránnyal ízesített, fokhagymás aioli szószban Moules à la Plancha – kagyló chorizóval Válogatás a château sajtjaiból

Bûche de Noël – variációk a hagyományos fatörzstortára

A személyzet tagjai épp akkor érkeztek, amikor letettem a krétát a pultra. Phillippa mögém lépett.

– Atyavilág. Hihetetlen. Máris összefolyt a nyál a számban.

Clothilde is bólogatott.

– Tökéletes. A nagyanyád erre is büszke lenne.

– Hány bûches-ra lesz szükség? – kérdezte Gustave. A bûches, a fatörzstorta a franciáknál hagyományos karácsonyi édesség; az ünnepi időszakban minden francia étteremben és családi otthonban felbukkan.

– Talán húszra? – töprengtem.

– Mekkora szerencse, hogy pár napja nekiálltam – mondta erre Gustave. – Ananászos-mangós, csokis-trüffeles és vaníliás-diós.

– Semmi alkohol? – kérdeztem.

– Talán egy csepp armagnac. – Gustave meg is mutatta hüvelyk-és mutatóujja közt, mennyire gondolt. Többnek tűnt egy cseppnél.

– A desszert a te asztalod. – Tapsoltam egyet. – Az ételsor kész.

– Nincs rajta a chapons meg a faisans – vetette közbe Gustave.

– Hű, micsoda lakoma. Kappan és fácán is lesz? – kérdeztem.

– Oui. Holnap reggel sütöm meg őket, és les dames készítik hozzá a farce aux marrons, gesztenyés tölteléket. Nem mindenki van odáig a tengeri herkentyűkért.

A nagyibrigád tagjai a sarokban sugdostak valamit egymásnak, és egyszerre bólogattak hozzá. A mosolyukból arra következtettem, hogy nekik is tetszik a tervezett ételsor. Úgy tűnt, kezdem bebizonyítani, mire vagyok képes; magamnak és nekik.

– Mindenki készen áll a munkára? – kérdeztem.

– Oui, chef – kiáltották válaszképpen, és e két rövid szó hallatán bizsergés futott végig a gerincemen.

Phillippa megveregette a vállamat.

– Indulok a reptérre Walterért és Robertért. Itt elboldogulsz?

– El – feleltem. – És köszönöm.

– Szükségtelen megköszönni – felelte. – Pár óra, és itt leszünk.

Walter és Robert a kastély előtt álltak, leesett állal.

Természetesen egymáshoz passzoló Façonnable inget viseltek, Robert az ascot nyakkendőjével vitte bele az öltözékbe személyes stílusát.

– Ez a nagyanyád háza? – kapkodott levegő után Walter. – Mit kerestél te ott, nálam, a nyomornegyedben?

Robert olyan mozdulattal kapta a mellkasához a kezét, mint aki épp szívrohamot kap.

– Össze fogunk ám házasodni! – Azzal az arcom elé tartotta a kezét, mutatva rajta az egyszerű fekete gyűrűt. – Walterrel eljegyeztük egymást!

– Jaj, gratulálok! Ez fantasztikus hír. Nagyon örülök, és nem is számítanék rá, hogy bárhol másutt mondjátok ki az igent – üdvözöltem őket, de aztán valami magára vonta a figyelmemet.

Rémire néztem, és a mosolyom azonnal komor grimasszá keményedett. Rémi arckifejezése még az enyémnél is ádázabb volt.

– Ó, mon Dieu, ki az? – legyezgette a nyakát Robert színpadiasan.

– Nem ki – néztem Rémire. – Hanem mi.

– Akkor mi ő? – kérdezte Walter.

– Egy hatalmas seggfej – feleltem.

– A gyerekkori szerelmed? Rémi? Mi történt vele? – kérdezte Walter, aki ismerte az összes történetet.

– Megváltozott – feleltem. – És nem épp jó irányba.

– Ezt nem tudom megmondani. A seggét mindenesetre Adonisz is megirigyelhetné. – Robert horkantva felnevetett a tekintetem láttán. – Most mi van? Tudod, hogy Walterrel a „mindent a szemnek, semmit a kéznek” elvet követjük.

Monogám srác vagyok. De Sophie, valamit tenned kell ezzel.

Walter felnyögött.

– Az ilyen figyelemelterelés az utolsó dolog, amire Sophie-nak szüksége van most. Nézz rá, végre a régi önmaga. És milyen jól néz ki. Eltűnt a szeméből az elkeseredettség. Boldognak látszik.

Be kell vallanom, én is vetettem egy pillantást Rémi hátsójára, miközben elsétált. Nem, tényleg nincs erre szükségem. Ebben a pillanatban a Franciaországba érkező két barátom volt számomra a legjobb figyelemelterelés. Jó volt beszélgetni velük, meg ugratni egymást, és tényleg percről percre egyre közelebb éreztem magam a régi Sophie-hoz.

– Gyertek – mondtam nekik, és kétoldalt beléjük karoltam. – Gyorsan körbevezetlek titeket, aztán megmutatom a szobátokat.

19.

Joyeux Noël

Az ég elsötétedett, mert vastag felhőréteg úszott elé. A birtokon vészjósló hangulat uralkodott. A fatörzseket belepő moha és a bokrok levelei kísérteties színekben ragyogtak. Egy teherautó zötyögött a kavicsos bekötőúton, végigkanyarogva a platánfák között. Az ajtaja kinyílt, és lenyitottak egy rámpát. Ott ült grand-mère Odette egy kerekesszékben, Chanel kosztümjében, narancsszín Birkin táskáját az ölében tartva, és a társaságot szemlélte nagy, fekete, fél arcát befedő Chanel napszemüvege mögül. Odaviharzottam hozzá, és les bises-t váltottunk.

– Clothilde mondta, hogy bevitte reggel a ruháidat – mondtam. – Annyira örülök, hogy itthon vagy. Végre valóban itt a karácsony.

Grand-mère látványosan megvonta a vállát.

– Az orvos nem akart elengedni, így hát a saját felelősségemre távoztam – mondta. – Képtelen lettem volna rá, hogy akárcsak egy perccel is tovább maradjak abban a rémes kócerájban, főleg az ünnepek idején. – Összekulcsolta két kezét, és kihúzta magát ültében. – Sajnos meg kell birkóznom ezzel az Agnès nevű nőszeméllyel.

A nevet úgy ejtette, ányesz.

– Kivel?

Grand-mère a kocsi felé biccentett, és mogorva arcot vágott.

– Az a rémes ápolónő.

Egy megtermett nő ugrott elő az utasülésből. Fehér, vastag talpú cipőt viselt, hozzá halványkék műtősruhát. Két férfi beteghordó is kiszállt vele együtt. A nő egy pillanatra eltűnt, a kocsit megkerülve átment a túloldalra. Rózsás arca volt, és barátságos, de kissé idegesnek tűnő tekintete. Barna tincsei itt-ott kiszabadultak a copfból. Igencsak elcsigázottnak nézett ki.

Miután újra előkerült, halkan szólalt meg:

– Minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy Mme Valroux-t a kórházban tartsuk, de ragaszkodott hozzá, hogy hazajöjjön. Ami azt illeti, azzal fenyegetőzött, hogy bezáratja a kórházat, ha nem engedjük el – mondta. – Sajnálom. A nevem Agnès, ön pedig bizonyára Madame Valroux de la…

– Kérem, szólítson Sophie-nak – nyújtottam felé a kezem.

Agnès szaporán pislogva fogadta a kézfogásomat.

– A kórházban az esetleges jogi következményektől tartottak, ezért szigorú utasítást kaptam, hogy maradjak a beteg mellett – közölte, és hangja pillanatnyi remegése arról árulkodott, hogy mennyire félti az állását.

– Előkészítünk önnek egy szobát – mondtam neki.

– De nekem folyamatosan ott kell lennem a beteg mellett – közölte kissé elfúló hangon. – Van rá lehetőség, hogy betegyenek egy kempingágyat? Vagy van a szobában esetleg egy kanapé?

– Egy teljes lakosztály áll rendelkezésre. Valamit ki fogunk találni – mondtam. – Köszönöm, hogy gondoskodik a nagyanyámról.

Rémi kinyitotta a kastély bejáratát, és nagy hetykén odajött hozzánk. Vetett rám egy megsemmisítő pillantást, aztán átölelte grand-mère-t.

– Épp most raktam fel a karácsonyi fényeket a legfelső szinten, és megláttam fentről, hogy megérkezett a kocsi.

Annyira boldog vagyok, hogy jobban van, és végre hazajött, grand-mère Odette.

– Drága fiam – üdvözölte a nagyanyám olyan szeretetteljesen, hogy muszáj volt összehúznom magam. – Fantasztikus újra itthon lenni. Szeretnék beszélni egypár szót Sophie-val, aztán jó lenne, ha te is bejönnél hozzám, d’accord? – Felém intett. – Ó, ma chérie, felkísérnél a szobámba? Már elegem van ebből az Agnèsből. Annyira hatalmaskodó. És nem családtag.

Agnès megint pislogott párat, és így szólt:

– Ami azt illeti, Sophie, remek volna, ha ön vinné fel Madame Valroux-t. És, Rémi, ha valaki segítene ezeket a berendezéseket felvinni, nagyra értékelném. – A teherautó szállítóterét megtöltő készülékek és monitorok felé intett.

– Az egész kórházat idehozták? – kérdezte Rémi.

– Csak azt, ami az ápoláshoz kell.

– Sophie – szólt közbe grand-mère türelmetlenül. – Szeretném már élvezni a szobám kényelmét.

– Értem, grand-mère. – Megragadtam a kocsi fogantyúját.

Miközben felfelé gurítottam a rámpán, grand-mère megkérdezte:

– Ma chérie, mi a pokol folyik köztetek Rémivel?

– Rémivel? Abszolút semmi sem folyik köztünk – mondtam hangosan, miközben magamban hozzátettem, hogy eltekintve attól a ténytől, hogy teljes szívéből utál engem.

– Ah bon, értem. – A mondata egyetlen merő kérdés. – Sophie, Rémi remek ember. Lehet, hogy néha faragatlan meg egy kicsit afféle magányos farkas is, de jó ember. Úgy gondolok rá, mint a fiamra.

– De hiszen nem is a rokonunk – vetettem ellen. – Csak itt dolgozik.

– Akit egyszer a tetőm alá hoz a sors, azt onnantól a családom tagjának tekintem, és Rémire ez különösen igaz – közölte a nagyanyám. – Az egész élete fenekestül felfordult, amikor a szülei meghaltak abban a rémes autóbalesetben. Nem volt hová mennie, én vállaltam, hogy gondoskodom róla.

Megdermedtem, majdnem kiborítottam a nagyanyámat a székből.

– Micsoda? Ez mikor történt?

– Annak az évnek az őszén, amikor utoljára jártál itt, Champvert-ben.

Nem csoda, hogy Rémi utál. Hiszen magára hagytam, miután megígértem, hogy visszajövök.

– De miért nem mesélted ezt soha? Mármint, arra gondolok, hogy ez fontos hír lett volna.

– Kértem anyádat, hogy szóljon neked. De azt mondta, hogy a szomszéd parasztfiú úgysem érdekel téged. Nem örült, hogy befogadtam Rémit, jobban aggasztotta az öröksége sorsa.

Közölte velem, hogy engem sem akarsz látni soha többé.

– Hazudott – mondtam. – Minden másnál jobban szerettem volna itt tölteni a nyarakat veled.

– Tudom, ma chérie – felelte grand-mère. – De most nem akarok Céleste-ről beszélgetni. Felzaklat ez a téma. – Reszketett a hangja. – Inkább azt mondd meg, mik az ünnepi terveid!

Nagyot nyeltem, félretoltam az iménti információkat, és elsoroltam neki a tervezett ételeket, remélve, hogy elégedett lesz.

– Szerinted jó lesz így?

– Drágám, hiszen a tengeri étkek szakértője vagy, és ha én nem vagyok a konyhában, tiéd a terep.

Felmentünk lifttel a harmadikra.

– Az ajtószegélyen találod a szobám kulcsát – közölte. – Így, hogy mindenfelé vendégek kószálnak, nem merek kockáztatni.

Pár éve megtörtént, hogy beállított éjszaka hozzám egy részeg, anyaszült meztelen pasas.

Kitört belőlem a nevetés, miközben elvettem a kulcsot.

– Megvilágosító erejű élmény volt?

– Nagyon megrémisztett – felelte grand-mère. A hangsúlyából ítélve, ő egyáltalán nem találta a sztorit viccesnek.

Megálltam a nagyanyám szobájának közepén: hasonlított az enyémre, de zöld helyett világoskékre hangolták benne a dekorációt – viszont egyáltalán nem hasonlított a kastély egyik vendégszobájához sem. A falakra aggatott meg a fiókos szekrényen álló fotókkal valóságos időkapszula volt. A képek némelyikét már jócskán elkoptatta, megfakította az idő, és sárgára festette a szélüket, például azét, amelyik őt meg a nagyapámat ábrázolta az esküvőjük napján. Grand-mère idős korára is elegáns és méltóságteljes jelenség maradt, de fiatalon egyenesen lenyűgöző szépség volt, esküvői csipkeruhájában végképp. Kézbe vettem a fényképet.

– Hű, de gyönyörű vagy – jegyeztem meg.

– Mostanság annyira már nem – felelte grand-mère. – De igaz, hogy annak idején egész szemrevaló voltam.

– Még most is szép vagy – ellenkeztem.

– Ma chérie, nagyon kedves vagy – mondta erre ő. – De aki nem vak, láthatja, hogy már nem az a nő vagyok, aki azon szerepel.

Végigfuttattam az ujjamat a fotón.

– Grand-père Pierre is elég jóképű volt. Ez a széles váll meg ez a méltóságteljes tartás. És milyen kedvesen néz rád. – Elhallgattam. – Hogyan ismertétek meg egymást?

– Ez érdekes történet. De nem olyan romantikus, mint gondolnád. A szüleimnek jól menő hajózási vállalatuk volt Bordeaux-ban. Meg egy szép szőlőskertjük. Egyszer rendeztek egy estélyt, amire mindenkit meghívtak a környékről, köztük Pierre szüleit is. Pierre is velük jött, és úgy esett, hogy teljesen belém szeretett. Coup de foudre, ő így nevezte, villámcsapásnak.

Szerelem első látásra. De én nem éreztem hasonlóképpen iránta. Nagyképűnek találtam. Emellett tizenöt évvel idősebb is volt, mint én.

Mindig afféle forgószélszerű románcnak képzeltem a kapcsolatukat grand-père-rel, olyannak, amilyet a mozifilmekben látni – partiról partira járás, pezsgő, tánc.

– De így is a felesége lettél – feleltem. – Miért?

– Elrendezték a házasságot – mesélte a nagyanyám. – Pierre nemigen talált volna megfelelő partit magának a champvert-i társaságban. A családjaink úgy döntöttek, minden egybevág – egy nemesi család sarja meg egy gazdag családból való lány.

Emellett a szüleim el akartak távolítani egy szőlőmunkás közeléből, akibe szerelmes voltam. Ő nem felelt volna meg a családom társadalmi státuszának. Hát igen, ez volt az egyik ok, a másik pedig, hogy az üzlet nem ment jól. Pénzre volt szükségük. Rendes lánynak kellett lennem.

– Akkor nem is szeretted grand-père-t? – Elszörnyedtem.

– Ahogy együtt éltünk, idővel megszerettem. – Grand-mère Odette megtörölgette a szemét egy zsebkendővel. – Mindennap hiányzik.

Elszorult a torkom. Mindez nagyon meglepett.

– Én erről mit sem sejtettem.

– Alors, az ember nem szokott ilyesmiről beszélgetni egy gyerekkel. De most már felnőtt vagy – ráadásul milyen szép fiatal nővé cseperedtél.

– Tehát nem bánod, hogy nem szerelmi házasságot kötöttél?

– Non, comme Edith Piaf chantait, non, je ne regrette rien. Nem, ahogy Edith Piaf énekelte, nem, én sem bánok semmit.

A fejemben ott visszhangzottak a híres sanzon szavai, miközben eltöprengtem azon, hogy milyen életet alakított ki magának a nagyanyám – a múlt jó és rossz eseményein. Meg azon, hogy ezek nem változtatják meg az embert. Hogy akár nulláról is újrakezdheti az életét. A dalt fejből tudtam; anyám sokszor énekelte annak idején – akár jó napja volt, akár rossz, előkerült.

– Bernard azt mondta, szerinte sokban hasonlítok grand-père-

re.

– Biztos vagyok benne, hogy a lényedből áradó erőre gondolt,

meg a hitre, ami a szemedből sugárzik. – Nagyanyám keze átkulcsolta az enyémet. – Én inkább magamat látom benned.

– Én is – néztem újra a fotóra. Mindig is az én erős nagyanyámra szerettem volna hasonlítani, nem az anyámra, aki annyira gyenge volt. Talán most, hogy már itthon van, átragad rám valamennyi grand-mère erejéből. – Mindig is úgy éreztem, hogy közted meg köztem különleges kapcsolat van. De, ami azt illeti, az utóbbi időben nem érzem magam túl acélosnak.

– Jaj, drágám, annyira boldog vagyok, hogy újra itt vagy Champvert-ben, ahová tartozol. Itt majd rájössz, mennyi erőd van valójában. Ilyen a véred. Hogy bármin felül tudsz kerekedni.

Mindenen talán nem.

– Nem érzem magam mindenestül idetartozónak.

– De majd fogod – jelentette ki. – Nézd csak meg a többi fotót.

Szeretném, ha mindig eszedben volna, milyen csodásan érezted magad mindig itt, amikor nálam jártál. Én sokszor gondolok rá.

A szobában, bárhová néztem, felbukkant egy-egy olyan kép, amely engem ábrázolt valamelyik itteni látogatásom során.

Rám mosolyogtak a falakról és a komódok tetejéről. Még csak azt sem tudtam, mikor készítette őket. Fejjel lefelé lógok az egyik fűzfa ágán, szemlátomást csimpánzt játszva. Egy másikon épp egy kanalat nyalok le, az állam csupa csoki. És egy bekeretezett fotón Rémi társaságában. Nevetünk valamin, előttünk nagy kosárnyi cseresznye. Minden fotó egy-egy újabb bizonyíték volt arra, hogy milyen boldog voltam itt, Champvert-ben. Elmerengtem, hogy vajon újra megtalálom-e itt a boldogságomat. És szétáradt bennem valamilyen érzés, amit nem tudtam pontosan meghatározni. Talán a reménykedésé?

Miközben a fotókat bámultam, amelyek megörökítették egy-egy régi nap emlékeit, amiket másképp elnyelt volna az idő, feltűnt, hogy egy olyat sem látok köztük, amin anyám szerepelne. Ennyire nem lehetett rossz a kapcsolat a nagyanyám meg az egyetlen lánya között. Most, hogy egy kicsit jobban van, talán tudunk beszélni erről grand-mère-rel.

Ebben a pillanatban lépett be a lakosztályba Agnès és Rémi, és kerekeken guruló kórházi berendezéseket toltak. Rémi felnyögött, és egyetlen szó nélkül elnyomakodott mellettem, majdnem szétzúzva a lábujjamat a nehéz géppel. Alig tudtam arrább ugrani.

– Ne aggódjon, innentől átveszem a terepet – szólt Agnès, miközben a tekintete a helyiséget pásztázta. – Atyám, varázslatos ez a hely. Maga is biztosan imád itt élni, Sophie.

– Csak látogatóba jöttem – helyesbítettem.

– Akkor miért hívtad meg azt a két pasast a château-ba? – fújtatott Rémi.

– Vendégeink vannak? – kérdezte grand-mère.

– A két legjobb New York-i barátom. – Hátat fordítottam Réminek, és grand-mère-re néztem. – Meg kellett volna kérdeznem, nem baj-e…

– Jaj, ne butáskodj már – torkolt le grand-mère. – Csodálatos meglepetés, alig várom, hogy megismerjem a barátaidat. – Kihúzta magát ültében. – Egy napon Sophie-é lesz a kastély, és végleg itt fog élni, Rémi. Azt hív meg ide, akit akar – jelentette ki. – Nem igaz, Sophie?

Nem akarván felizgatni a bizonytalankodásommal, épp most, hogy megerősödni látszik, helyeseltem.

– Igen, igaz, persze.

Miután elhagytam a lakosztályát, kicsit úgy éreztem magam, mintha az életem egy elrendezett házassághoz lenne hasonló: olyan, amilyet a nagyanyám képzelt el számomra – egy olyan élet, amiért nem dolgoztam meg, amit nem érdemeltem ki semmivel. Aztán bementem a konyhába, és eltűnődtem rajta, vajon meg tudom-e tanulni, hogyan szeressem az itteni életet, ahogy nagyanyám is megtanulta szeretni Pierre-t.

20.

Kezdődhet a vad morzsaparti

Este kilencre a buli a tetőfokára hágott, a vendégek vidáman kortyolgatták a château hagyományos eljárással készülő habzóborát, és ették, amihez kedvük szottyant. Megközelítőleg kétszázan jöttek el. Ha eddig úgy gondoltam, hogy a kastély varázslatos hely, nos, abba bele sem gondoltam, milyen lehet karácsonykor. Villódzó fények futottak a lépcsők mentén, és gyakorlatilag mindenhol, ahová fértek, látványosan szikráztak a fenyőfára aggatott ezüstszín díszek. Az sem lepett volna meg, ha egy fuvolázó faun ugrott volna elő, és vetette volna bele magát az ünnepi eseményekbe. Hálás voltam Jane-nek, hogy külsős személyzetet fogadott fel a bulira; miután hatalmas mennyiséget főztem mindenből, jólesett kicsit pihennem és szórakoznom. A château-t még talán sosem láttam ennyire szépnek, mint ezekkel a karácsonyi fényekkel és a lobogó tűzzel.

Ugyanezt tudtam mondani a nagyanyámra is: gyönyörű volt, habár kissé sápadt. Agnès őszinte rémületére ragaszkodott hozzá, hogy ő is részt vegyen a karácsonyi mulatságon, amihez elegáns ezüstszín ruhát öltött magára. Vidáman csillogó szemmel közölte:

– Ez volt az egyetlen darab a szekrényemben, ami passzol ehhez a nyavalyás kerekesszékhez.

– Csodásan festesz, grand-mère – mondtam neki.

– Merci. – Jól megnézett magának tetőtől talpig. – Te is pompás látványt nyújtasz, Sophie. Örülök, hogy ezen a ruhádon nincsenek lyukak. Szép vagy.

Nem is gondoltam, hogy megnézte, mit viseltem az első kórházi látogatáson. Ám nyilvánvalóan semmi sem kerülte el figyelmes sasszemét, ami most a buli forgatagát pásztázta. A szokásos fekete ruhámra és az alacsonyabb sarkú körömcipőmre esett a választásom, ami eszerint elnyerte grand-mère tetszését.

– Már kidobtam azt a nadrágot – jegyeztem meg.

– Helyes – felelte a nagyanyám. – Sose feledd, hogy hölgy vagy, nem egy hobó. A Valroux de la Tour de Champvert család tagja vagy, mindig ügyelned kell a megjelenésedre.

Walter és Robert léptek oda, és megöleltek. Bemutattam őket grand-mère-nek, akinek először elkerekedett a szeme, amikor látta, hogy a barátaim megfogják egymás kezét, de aztán, meglepetésemre, így szólt: – Maguk ketten igazán szép pár.

– Csodálatos, hogy végre megismerhetjük önt – mondta Walter. – Sophie már sokat mesélt önről.

– Értem – nyugtázta a nagyanyám, és ezzel le is zárta a témát.

A vendégek körbezsongták grand-mère-t, arcon csókolták, aztán engem is, ha már ott álltam mellette, tétován és nyugtalanul.

– Csodás a svédasztal. Merci, grand-mère Odette – mondta valaki.

– A homár egyenesen mennyei… tökéletesen eltalálták a fűszerezését – jegyezte meg más.

Egymás után jöttek a dicsérő megjegyzések.

Grand-mère Odette feljebb emelte az állát, és a szemében büszkeséggel, felém biccentett.

– Amint láthatja, kissé betegeskedem. Az én csodálatos petite-fille-emnek köszönhető mindez. Olyan tehetséges, hogy bárkin túltesz. Rajtam is.

– Az lehetetlen – vetettem közbe.

– Dehogy lehetetlen – hallottam Walter hangját. – Nézz csak körül. Figyeld az emberek arcát. Fantasztikusan tudsz főzni.

Annyira varázslatosan, hogy szerintem pár embert egyenesen átrepítettél egy másik dimenzióba.

Figyeltem a nyüzsgő tömeget. Voltak, akik a szemüket lehunyva, hátrahajtott fejjel kóstolták az ételeket, arcukon olyan élvezet, hogy az már-már gyönyör. Jó lett volna belelátni a fejükbe, mire gondolhatnak közben. Eltűnődtem, hogy vajon az osztrigaevéskor a tengerparton töltött gyerekkori napjaik járnak-e az eszükben. Vagy a fűszeres languszta felidéze bennük valamilyen szeretetteljes, netán szomorú emléket.

Vajon itt járnak-e most teljes valójukban? Vagy épp a part homokjában futnak mindent elfeledve? Egy kandalló előtt hevernek valakivel, szenvedélyesen ölelkezve? A Cendrillonban mindig a konyhához voltam kötve, sosem láttam, hogyan reagálnak az emberek a főztömre. Mindig Eric zsebelte be a dicséretet az általam megálmodott ételkölteményekért is. Már hozzá is szoktam. Ez itt talán az új csodaország számomra.

Grand-mère elmosolyodott.

– Sophie olyan erőt képvisel, amivel számolni kell.

– Ez tényleg így van – vágta rá Walter, és Robert helyeselt. – Na, de most már én is megnézném, mi körül csapnak a vendégek ilyen nagy hűhót. Tényleg hiányoltuk a főztödet, Soph.

– Az már igaz – kontrázott Robert.

– Menjetek, menjetek már, érezzétek jól magatokat. – Kedves volt tőlük, hogy nem emlegették a szénné égett œufs cocotte-ot.

– Hamarosan én is csatlakozom hozzátok.

Walter arcon puszilt, és még egyszer elnézést kérve, elindult a büféasztal felé. Robert szorosan a nyomában.

– Annyira kedvesek a barátaid – jegyezte meg grand-mère.

Nem volt alkalmam rá, hogy feleljek. Alig tűntek el, a tömegben cikázva, Phillippa lépett oda hozzánk egy idősebb pár társaságában. Mindenki les bises-t váltott grand-mère-rel, mielőtt felém fordultak.

– Sophie, ismerd meg a szüleimet, Hanket és Lizzie-t – szólt Phillippa.

– Sophie, nagy öröm számunkra, hogy végre megismerhetjük önt. – Hank amúgy istenesen megragadta a kezemet, és lényegesen tovább rázogatta, mint amit még kellemesnek éreztem volna.

Lizzie szorosan magához ölelt. Tearózsaparfüm illata lengte körül – olyan koncentrációban, hogy egy időre vissza kellett tartanom a lélegzetemet is.

– Phillippa mindig csak magáról beszél – jegyezte meg két levegőbe cuppantott puszi között. – Sophie így, Sophie úgy.

Nagyon boldog, hogy itt kísérletezhet a konyhában. Én pedig azért vagyok boldog, mert végre megismerhettem önt.

– Igen, valóban fantasztikus érzés, hogy itt van a társaságunkban a híres New York-i Sophie. Mondja, kedvesem…

– kezdte Frank, de Phillippa közbevágott, és megvédett engem a várható kérdésözöntől.

– Apa, anya, menjünk oda Sophie barátaihoz, Walterhez és Roberthez. És megmutatok mindent, miket alkottunk. – Amikor a szülei hallótávolságon kívül értek, rám kacsintott, és azt suttogta: – Ha egyszer rákezdenek, az életben abba nem hagyják. Az adósom vagy.

– Tudom – feleltem. Még jobban, mint sejted, tettem hozzá gondolatban.

Mosolyogva követtem őket a tekintetemmel, és eltűnődtem, hogyan lehetséges, hogy Jane is ennek a családnak a tagja.

Nemcsak külsőre nem hasonlított egyik szülőjéhez és az ikertestvéréhez sem, de az sem volt igaz rá, hogy barátságos és elfogadó lenne. A szememmel megkerestem a tömegben, aztán figyeltem, hogyan üdvözli a vendégeket, a hátát kihúzva. Szinte hallottam fölényes, affektált királyi angolját – valószínűleg évekbe telt, mire sikerült tökéletesen elsajátítania. Végtére is Biburyből származik.

Vajon mit láthat Jane-ben grand-mère?

– Jane? – hallottam e pillanatban nagyanyám reszelős hangját. Putain de merde. Te jó ég! Azt hittem, csak a fejemben hangzottak el az iménti szavak. – Nagyon hatékony. A lénye eleganciát és méltóságteljességet sugároz. Mielőtt visszatértél Champvert-be, ő volt a château arca, az én öreg arcom helyett, és nélküle nem is boldogultam volna az irányítással. De most már itt vagy te is. Csak figyeld, milyen boldog most mindenki.

A gyomrom fölkúszott a torkomig. Most már tudom, mi baja velem Jane-nek. Az én életemet szerette volna megkapni. Ő maga mondta. Meg azt, hogy jobb unokája volt grand-mère-nek, mint én. És azt nem lehet tagadni, hogy valóban tud bánni a vendégekkel. Egyszer csak észrevette, hogy figyelem, ahogy egyik embertől a másikig lendül, és dühös pillantást lövellt felém. Nagyot nyeltem.

– Ma chérie, menj, és szerezz valami ennivalót – szólt rám grand-mère. – Élvezd te is a munkád gyümölcsét.

Kemény munka volt a karácsonyi parti előkészítése, tényleg farkaséhes voltam.

– Megleszel itt?

– Hát nem áll itt mögöttem ez az Agnès nevű nőszemély?

– De igen – szólt Agnès. – És igazán nagyra értékelném, ha többé nem hívna nőszemélynek.

Grand-mère felé fordult.

– Kedvelem magát – jelentette ki. – Lassan úgy rám nő, mint a penész az érett rokfortra, de tényleg kedvelem. – Grand-mère rám mosolygott, csupa fog és csillogó szem. Aztán kacsintva folytatta: – Ezen az Agnès nevű nőszemélyen nem tudnak kifogni a trükkjeim és a bosszantó megnyilvánulásaim.

– Csak a munkámat végzem – sóhajtott fel Agnès hosszan.

Grand-mère kivett egy gyöngysort a kerekesszéken lévő zsebből, és odanyújtotta Agnèsnek.

– Ez a magáé, kedves kis nőszemély. Amiért elvisel engem.

Joyeux Noël.

– Ezt nem fogadhatom el – szorongatta Agnès a gyöngyöket, és szaporán pislogott hozzá. – Kirúgnának érte.

– Elfogadhatja. És el is kell, hogy fogadja – jelentette ki grand-mère. – Amit nem tudnak, úgysem fáj nekik. No meg nekem úgysem lehet nemet mondani.

– Akkor köszönöm. – Grand-mère kapott két puszit. És egy engedélyt: – Mostantól hívhat nőszemélynek.

Grand-mère halványzöld szeme rám villant, aztán tekintete fogva tartotta az enyémet. – Sophie, a te ajándékod is itt van. Itt, ebben a percben is.

– Nem értem, grand-mère.

Ismét belenyúlt ugyanabba a zsebbe, ezúttal egy kulcscsomót vett ki belőle. A tenyerembe tette, aztán két kezével rákulcsolta az enyémet.

– A château a tiéd. Én már nem tudom irányítani a dolgokat – már nem.

Sóbálvánnyá dermedtem, és csak néztem azt a két zöld szemet. A szívem száguldott.

Van egyáltalán uralmam az életem fölött? Nincs. Folyton kicsúszik a kezem közül, a kormány nem nálam van, és csak egyetlen dologra összpontosíthatok: arra, hogy mindig készüljek lelkileg a következő csapásra.

– Én… én nem is tudom, mit mondjak erre – dadogtam, mert szó szerint majdnem megfulladtam a saját nyelvemtől.

– Kezdetnek megtenné egy merci – mondta a nagyanyám. – És most tényleg szerezz magadnak valami ennivalót. Szükséged lesz az erődre.

Aligha kezdhettem vitázni grand-mère-rel – abban a percben, kétszáz ember előtt biztosan nem. Jane előtt sem, aki dühödt pillantásokkal méregetett. Nyugodtnak kellett maradnom, hűvösnek, összeszedettnek, annak dacára, hogy a kezem remegett, és a derekam teljesen átnedvesedett az izzadságtól.

– Merci, grand-mère – nyögtem ki, és nehéz szívvel ugyan, de elvettem a kulcsokat. – Remélem, nem hozok rád szégyent.

Amint a büféasztal felé baktattam, zongoraszó ütötte meg a fülemet. Egész jól játszott az illető. A hang nyomán eljutottam a szalonba, és Rémit találtam a billentyűk fölött, váltogatva a karácsonyi dalokat az olyan klasszikus francia slágerekkel, mint a Serge Gainsbourg–Jane Birkin-féle Je t’aime… moi non plus vagy a Mourir d’aimer Charles Aznavourtól. Egyszer csak észrevette, hogy ott állok meredten, leesett állal, kezemben a coupe de champagne-t szorongatva.

– Mondtam már, hogy durva dolog így megbámulni valakit – vetette oda.

– Te tudsz zongorázni?

Rémi megvonta a vállát.

– Nagyanyád a zűrös kamaszkorom idején fogta magát, és elkezdett órákra járatni.

– Nagyon szépen játszol – mondtam némi habozás után. – Rémi, sajnálom. Én a mai napig nem tudtam, mi történt a szüleiddel.

Lecsapta a zongora tetejét.

– Beszélnünk kell.

Édes istenem. Képtelennek éreztem magamat rá, hogy ezt is elviseljem. Ne most, fohászkodtam, amikor végre kezdem magam jól érezni. Tessék, Sophie, itt a te személyre szabott karácsonyi lidércnyomásod. Egy dühös ember, aki utál. Egy nagyképű ribanc, aki egyértelműen kijelentette, hogy nem akar itt látni. A beteg nagyanyád. A válladon a nyomás, hogy átvedd a kastélyt. Mind csinosan átkötve szalaggal.

Rémi felállt, és megragadta a csuklómat. A pezsgő a padlóra löttyent. Gyakorlatilag átvonszolt a konyhán a cselédlépcsőig.

Aztán harciasan összefonta a két karját a melle előtt.

Fegyvereink éppenséggel nem voltak, ettől eltekintve a jelenet simán beleillett volna egy véres mexikói leszámolást ábrázoló filmjelenetbe. Fegyverként a villámokat szóró szempárok szolgáltak. Csípőre tettem a kezem.

– Mi van? Beszélni akartál, hát beszélj.

– Ha arra készültél, hogy eláruld grand-mère Odette-nek, amire rájöttél Lolával kapcsolatban, hát közlöm, ne fáradj – sziszegte. Feltételeztem, hogy Lola a kislány a piacról. – Grand-mère, Clothilde és Bernard tud róla, csak a többiek nem – folytatta Rémi. – És szeretném, ha így is maradna.

Alig tudtam megszólalni a döbbenettől.

– De miért?

– Mert egyedül nevelem – felelte Rémi elakadó lélegzettel. – Úgy nézek ki, mint aki szereti, ha sajnálják? Miután a szüleim meghaltak, csak ez maradt nekem, és nem akarok újra keresztülmenni mindazon, amin akkoriban. A te szánakozásodból meg végképp nem kérek. – Összeszorított ököllel járkált fel-alá. – Hogyhogy nem tudtál a szüleimről?

Írtam vagy harminc levelet, de te egyszer sem válaszoltál.

– Egyetlen levelet sem kaptam tőled. Egyáltalán… – kezdtem volna, de aztán világosság gyúlt az agyamban. Rémi viselkedése meg őszintén megbántott arckifejezése ékesen bizonyította,

hogy azok a levelek nem puszta kitalációk. – Az anyám – összegörnyedtem az emléktől. – Amikor New Yorkba költöztünk, Champvert-t végképp a múltjába akarta száműzni, hogy soha vissza se nézzen. Tizennyolc éves voltam, amikor rájöttem, hogy grand-mère összes levelét eltüntette előlem.

Valószínűleg a te leveleidet is kihajította.

Rémi leeresztette a karját, és felhagyott a járkálással. Az arcomba nézett, hosszú szempillái meglepetten remegtek. – Esküszöl erre?

– Esküszöm – feleltem.

Rémi elcsendesedett egy kis időre.

– D’accord. De miért nem jöttél vissza sosem? Annyira utáltál itt lenni?

– Éppenséggel nagyon is szerettem itt lenni, de az anyám nem volt rendben. – Nyeltem egy nagyot, és leereszkedtem a hideg betonlépcsőre. Igyekeztem az érzéseimet kordában tartani. – Az utolsó nyár után, amit itt töltöttem Franciaországban, elkezdett romlani az állapota. Egy lefelé vezető spirálba került. Azt mondta grand-mère Odette-ről, hogy soha többé nem akar szóba állni velem, grand-mère-nek pedig ugyanezt mondta velem kapcsolatban. Önző, zavart lélek volt. A színészi pályája nem alakult úgy, ahogy szerette volna, és minden önuralma odaveszett – nem megfelelő személyekkel barátkozott, túl sokat ivott, és úgy dobálta be a pirulákat, mint más a selyemcukrot.

Annyira sok férfival volt dolga, hogy összeszámolni sem tudtam. És nekem mi jutott? Egy gyereknek? Gondoskodnom kellett róla – főzni, a számlákat fizetni, feltakarítani a hányását.

Kamaszkoromban végig kómás volt. Üveges szeme, bár nyitva volt, valahová máshová figyelt, nem engem nézett, nem figyelt rám úgy, ahogy szükségem lett volna a figyelmére. Az iskolában magányossá váltam, mert minden korábbi barátságnak véget vetettem emiatt. Szégyelltem a zavart elméjű anyámat.

Csönd telepedett ránk, miközben Rémi emésztette a hallottakat. Elöntöttek az érzések. Mélyeket lélegeztem, és nagyot nyeltem, aztán kimondtam a folytatást:

– Tizennyolc éves voltam, amikor öngyilkos lett.

Elkeskenyedett ajka között fújta ki a levegőt.

– Bon Dieu. – Gyengéd volt a hangja, és aggodalommal teli. – Tudtam, hogy meghalt, de azt nem, hogy így. Sajnálom, hogy keresztül kellett menned mindezen. Nem is tudom, mit mondjak.

– Én sem – feleltem. – Elhiheted.

Rémi megfogta mindkét kezemet.

– Lehet, hogy ez ostobaságnak fog hangzani, de miután sosem tértél vissza ide, Champvert-be, és különösen azután, hogy a szüleim meghaltak, egyszerűen úgy éreztem magam, mint egy nagy nulla. Egy senki. Dühös voltam rád. Úgy éreztem magam, mint akit elárultak, és mindenekfelett meg voltam bántva.

Nézd, igazán sajnálom, ami az anyáddal történt – folytatta, és kihúzta magát –, de a halála után sem tértél vissza ide, Champvert-be. Pourquoi?

A bűntudattól összeszorult a gyomrom. Rettenetesen éreztem magam, amiért kitépkedtem a gyökereimet, és távol maradtam, amikor Réminek szüksége lett volna rám. Magányos könnycsepp talált magának utat az arcomon. Rémi pedig lesimította a kézfejével. Találkozott a pillantásunk, és kérdőn megemelte a szemöldökét.

– Sophie, mondd, miért nem jöttél vissza? Meg kell, hogy értsem, mi okod volt erre.

– Felvettek a leghíresebb amerikai konyhaművészeti iskolába, ami az egész világon az egyik legjobb. Miután grand-mère Odette segített eladni anyám lakását, volt rá pénzem is. A főzés volt az egyetlen dolog, ami örömöt szerzett, az egyetlen hely a konyha volt, ahol nem járt a fejemben folyton az anyám.

Teljesen megszállottja lettem a konyhaművészeti előmenetelemnek. Rémi leült az egyik lépcsőfokra.

– Tehát egyikünknek sincsenek szülei. Anaïs, Lola anyja meghalt szülés közben, Lolának is csak én vagyok – mondta. – Amiről eszembe jutott valami. Megtaláltad valaha az apádat?

Az apámat? Eszembe jutott, hogy azt mondtam Réminek, meg akarom keresni. Úgy tűnik, elhagyta az anyámat, amikor kiderült, hogy terhes velem. De milyen ember az, aki csak úgy elhagyja a gyerekét? Kellett, hogy legyen más oka is, amiért nem volt jelen az életünkben, valami, ami hiányzott az anyám elbeszéléseiből. Valószínűleg ő küldte el a férfit, mert az egyetlen ember, aki igazán érdekelte valaha is, az saját maga volt. Amikor fiatalabb voltam, állandóan azt emlegettem, hogy meg akarom találni az apámat, mert szerettem volna teljessé tenni a családi kört, élt bennem az igény, hogy megtudjam, honnan származom. Válaszokat akartam kapni a kérdéseimre.

De az összes kanyargós út, amin elindultam, zsákutcába torkollott.

Erőltetett nevetés szakadt ki belőlem.

– Viszonylag nehéz rájönni, hogy ki ő valójában, miután az anyádtól azt hallottad, hogy Zeusz volt az apád, és te egy óriási hattyútojásból bújtál ki a Central Parkban. Vagy ez volt a válasz, vagy az, hogy egy semmirekellő francia pacák, akit el akar felejteni. Évekkel ezelőtt feladtam. – Kényelmetlenül éreztem magam, inkább témát váltottam. – Csak hogy tudd, nem vagyok szabotőr.

– Tudom – felelte Rémi. – Hallottam, mit beszéltetek Phillippával.

Fújtattam.

– Kémkedtél utánam?

– Nem, Sophie, csak éppen bent voltam a szárazáru-raktárban, és nem akartam megszakítani a bizalmas beszélgetéseteket. – Megvonta a vállát. Egy pillanatig csönd telepedett ránk, én a szavait mérlegeltem, ő pedig olyan kételkedve nézett rám, mintha nem tartana megbízhatónak. – Az igazi kérdés az, hogy itt maradsz-e Champvert-ben.

– Van más választásom? – Megmutattam a kulcsokat. – Grand-mère este átadta a királyságot. Teljesen váratlanul ért.

– Azt hiszem, ennek alapján üzleti partnerek vagyunk. – Ő is elővett egy kulcscsomót, annak a tökéletes mását, ami ott reszketett a tenyeremen. – Grand-mère halála után tiéd lesz a birtok nyolcvanöt százaléka. Az enyém tizenöt – mondta.

– Fogalmam sincs, mit tegyek. Ez az egész csak úgy a nyakamba szakadt – feleltem.

– Isten a tanúm, én sem tudom, mit csináljak – vallotta be Rémi. – De nézzünk szembe a tényekkel: grand-mère beteg.

Mindenre föl kell készülnünk.

– Én semmire sem vagyok fölkészülve mindebből.

– Ki fogod találni – mondta Rémi. – De ez a mai este nem erre való, hiszen ma van a karácsonyi buli. Jó ideje kijöttünk már.

Vissza kell mennünk… Grand-mère kedvéért.

Vállat vontam.

– És szerinted lehetnénk újra barátok? Mármint, amilyenek voltunk régen. Barátok.

Csönd. Rémi tekintete az enyémbe mélyedt. Nem hidegen, nem ítélkezőn, de nem is igazán barátságosan. A gyomrom összeszorult.

– Alors, egy új kezdet. Holnap is eljövök majd, és beszélgethetünk tovább – ígérte. – D’accord?

Azzal belém karolt, és újra csatlakoztunk az ünneplőkhöz, habár az én érzéseim már nemigen voltak ünnepélyesek.

Egyszer csak Rémi válla fölött megláttam Jane rám villanó tekintetét. Testhez simuló, dizájner által tervezett ruhájához gonosz arckifejezést viselt. Egyenesen felénk vette az irányt, miközben a szája sarka a szokott álságos mosolyra húzódott.

Nekem egy kellemetlen vigyor járt, Réminek viszont, akit átölelt, és közelebb húzott magához, les bises is.

– Joyeux Noël! – tette kezét szinte birtoklón Rémi vállára. – Örülök, hogy elcsíptelek. A vendégek hiányolták a finom háttérzenét. Nagy élvezetükre volt a tehetséged – ahogy az elefántcsont billentyűkből előcsalogattad a hangokat. Lennél olyan drága, és játszanál még egy kicsit? Valami vidámat.

Rémi kihúzta magát, és az arca bűntudatos, elkóborolt kutyuskáéra emlékeztető kifejezést öltött. Nem tehettem róla, muszáj volt eltűnődnöm rajta, hogy volt-e köztük valaha valami. Nem kárhoztattam volna érte Rémit. Jane tényleg elképesztően jól nézett ki abban a szűk Hervé Léger ruhában, ami kihangsúlyozta igen látványos dekoltázsát. Furcsa érzés söpört át rajtam. Nem düh, de valami hasonló, amit nem tudtam jól megfogni.

– Oui, bien sûr, Jane – mondta neki Rémi. – Milyen is volna egy buli zene nélkül?

Mi, a két nő Rémi hátára meredtünk, aki visszasétált a szalonba, aztán Jane tekintete újra az enyémbe mélyedt.

– Ne keverd a munkát az élvezettel. – Jane hangja csupán fojtott sziszegés volt.

– Ez mit akar jelenteni? – kérdeztem.

– Hát nem vagy nagyon okos lány?

Összeszorítottam a fogamat.

– Értem. Rémivel korábban egy pár voltatok.

– Nem. Nem randizom olyanokkal, akikkel együtt dolgozom.

És neked sem kellene. – Kék szeme jégnél is hidegebben villant rám. – Nagyon megfogyatkozott az osztriga. Elő tudnál készíteni még valamennyit?

Hátrahőköltem.

– Nem vettél fel mára embereket, hogy mindenről gondoskodjanak?

– Felszolgálni, de nem főzni. Hát nem te vagy a séf? – horkantott, és csípőre tette két kezét. – Most akarnál csalódást okozni a vendégeknek és a nagyanyádnak?

Én is hamis mosolyt ragasztottam az arcomra.

– Ha a vendégek több osztrigát akarnak, hát megkapják. – Sarkon fordultam, be a konyhába, miközben az összes körmömmel a tenyerembe vájtam. Miután a dühöm alábbhagyott, szereztem egy ládányi osztrigát a hűtőkamrából, és lecsaptam őket az asztalra.

– És ahhoz mit szólnál, hogy dugd föl magadnak, Jane? – motyogtam, megragadva egy kést.

– Jó duma – szólt valaki.

Felnéztem. Walter és Robert ott álltak a konyhában.

Kirobbant belőlem a sírás, és nagy zokogás közepette, hebegve-habogva mindent elmeséltem nekik. A nagyanyámról, arról, hogy nem bírom nézni, ahogy haldoklik, arról, hogy képtelen vagyok átvenni a kastélyt. – Vissza akarok menni New Yorkba – jelentettem ki feldúltan. – Képtelen vagyok elviselni ezt a nyomást. Felrobbanok. Mikor indul a repülőtök? Veletek tartok.

Walter nagy levegőt vett.

– Sophie, bármennyire hiányolunk is Roberttel, és bármennyire örülnénk, ha újra ott volnál velünk, ne feledd, hogy a nagyanyád szeret téged, és szüksége van rád. Ismerlek.

Ha most elmenekülsz, egész hátralévő életedben bánni fogod.

– Őszintén, fogalmam sincs, mit tegyek – mondtam.

– Légy az a Sophie, akit ismerek és szeretek. Hagyd ezt a sírást. Sosem voltál bőgőmasina. Azt hittem, már útilaput kötöttünk ennek a másik Sophie-nak a talpára. Légy erős a nagyanyádért.

Feljebb emeltem az állam, és a ruhám ujjával letöröltem a könnyeimet. Felhagytam a járkálással, lerogytam egy székre, és eltűnődtem rajta, hogy hol fogok szert tenni arra a megfoghatatlan erőre, amit, úgy tűnik, oly sokan tulajdonítanak nekem. Walter, aki jól ismert, hosszú csönd után szólalt meg.

– Na, mondj el mindent, milyen az élet ebben a csodaszép château-ban. Csak nem lehet annyira rémes itt lakni Délnyugat-Franciaországban, egy kastélyban!

– Hol kezdjem? – kérdeztem.

– A jó dolgokkal – felelte.

A sóhaj süvítve tört elő a mellemből.

– Nem lehetne, hogy csak úgy elmeséljem? Mert vannak jó dolgok… és rosszak is.

– Például a magát mindenki fölött állónak gondoló Jane? – kérdezett közbe Robert grimaszolva.

Bólintottam.

– Iszonyúan féltékeny rád – állapította meg Walter.

– Ugyan miért volna az? Hiszen csinos, okos, és…

– Gondold már végig, Sophie. Azt hiszi, ő vezeti a helyet, és erre megjelensz te, az egyetlen örökös, besasszézol az ajtón, miután évekig ide sem toltad a képedet. Fenyegetve érzi magát miattad.

– Igen, ez a gondolat már nekem is megfordult a fejemben. De nem kellene fenyegetést látnia bennem. Totál csőd vagyok.

– Az a jó a csődben, hogy rendbe tehető.

– Ehhez egy teljes csapatra volna szükség – feleltem.

– Itt vagyunk mi – jelentette ki Walter, Robert meg bólintott rá. – És Phillippa. A lábad nyomát is imádja, és nekem nagyon szimpatikus. A jó dolgokra koncentrálj, mint ő, és imádkozz, hogy a nagyanyád épüljön fel.

Két kezemmel megtámaszkodtam a pulton.

– Miért kell, hogy mindig igazad legyen?

– Mert én vagyok a kívülálló, aki objektíven szemléli a dolgokat. Fogalmam sincs, én hogyan birkóznék meg mindazzal, amin te most keresztülmégy.

– Egyszerre csak egy lépést – feleltem. – Mi tagadás, az osztrigapucolás segíteni fog, hogy egy kicsit letisztuljanak a gondolataim.

– Mi is segítünk – ajánlkozott Robert. Walter grimaszolt.

– Armaniban vagytok – vetettem ellene. – És fogadni mernék, hogy egyikőtök sem tudja, pontosan hogyan kell csinálni.

– Ez igaz – felelte Robert. – De itt maradunk melletted, és figyelünk, közben megállás nélkül kántáljuk, hogy „dugd föl magadnak, dugd föl magadnak, Jane”.

Fölnevettem, aztán a kezembe vettem egy osztrigát, és felkészültem rá, hogy beledöfjem az osztrigakést.

– Annyira hiányoztatok, srácok.

21.

Az elrejtett napló

Karácsonyreggel Walter és Robert elindult New York felé, nélkülem. Bár egy részem legszívesebben bebújt volna valamelyik bőröndjükbe, egyelőre mindenképp ki kellett tartanom Champvert-ben grand-mère mellett. Két háztartási alkalmazottól eltekintve mindenki szabadságot vett ki. Csak február elején lesz újra mozgás a château-ban. Tudtam, hogy őrületesen fogom hiányolni Phillippát, mert a családjával együtt Angliába ment, ami viszont örömmel töltött el, az volt, hogy nem kell megküzdenem Jane-nel meg a viselkedésével.

Rémi megérkezett, egyik kezében Lolával, a másikban egy pelenkázótáskával. Aranyos kislány volt, rózsaszín harisnyába bújtatott, hurkás lábszárakkal, és châtain, szőkébe hajló barna hajával, amit két copfba kötöttek a feje búbján. Mint egy bolyhos hernyó két kis csápja. Miután Rémi levette róla a karácsonyi ünneplő kabátot, felfigyeltem a barna szemében csillogó aranypöttyökre és a szája vonalára. A kislány angyali pofijáról Rémi arcára vándorolt a tekintetem.

– Rémi, azt hittem, folytatjuk a beszélgetést.

– Tudunk beszélgetni az ő társaságában is – felelte Rémi. – Nem sokat ért belőle. És azt akartam, hogy találkozzatok.

– Miért?

– Fáraszt már ez a titokzatosság. Nem igazságos vele sem – mondta Rémi. – Hibát követtem el. Most igyekszem helyrehozni.

Miután beszéltünk tegnap este, sokat gondolkoztam, és rádöbbentem, hogy az, ha az ember titkolódzik, több bajt okoz, mint amennyi jót.

– És mi lesz a többiekkel?

– Pfff, kit érdekel? Franciaországban vagyunk. Hacsak nem a családjukról vagy barátaikról van szó, az itteniek nem avatkoznak bele mások ügyeibe. Hadd beszéljenek. Mindig azt teszik – különösen les dames.

– Megrémisztesz, Rémi – mondtam neki.

– Pourquoi?

– Mert teljesen átalakultál egyetlen nap leforgása alatt – feleltem. – És valami vadságot látok a szemedben.

– De hiszen ez csak a régi Rémi, aki még hitt a boldogságban.

És megpillantott egy apró darabkát a képből tegnap este, milyenek is lehetnének a dolgok – mondta erre Rémi, és kezet nyújtott. – Bonjour, Sophie, Rémi vagyok, a gyerekkori barátod.

Tanácstalanul pislogtam.

– Ezt kellett volna mondanom, amikor találkoztunk a reptéren.

– Ja, már értem, Mr. Hyde, tehát visszapörgettük a filmet.

Most Rémin volt az értetlenkedés sora.

– Mr. Hyde?

– Ne is foglalkozz vele.

Lola kinyújtotta felém két kis karját.

– Maman?

– Nem, én nem a maman vagyok – mondtam neki, mire sírva fakadt, és fészkelődni kezdett az apja ölelésében, továbbra is felém nyúlkálva.

– Sophie, s’il te plaît, kérlek – kérte Rémi. – Évidemment, azt hiszi, hogy te vagy Anaïs.

– Ugyan, miért hinne ilyesmit? – kérdeztem.

– Látott fotókat az anyjáról – felelte Rémi. – Mindkettőtöknek fekete haja van.

Nyugtalanul tanulmányoztam az arcát. Mire akar ezzel kilyukadni? Miért kellett azt mondania, hogy Anaïs-ban és bennem bármi közös van? Ekkor döbbentem rá, hogy nem dühös vagyok, inkább féltékeny, és ugyanezt éreztem tegnap Jane társaságában is.

– Le Père Noël nek nyilvánvalóan elég beteg humorérzéke van.

Lola felsírt, és újra felém nyúlt. Felsóhajtva magamhoz emeltem. A nyakamhoz bújt. A hajának eper-és napsütésillata volt.

– Én Sophie nénéd vagyok – mondtam neki végül. Igyekeztem valami megoldást találni erre a rejtélyre. – Tatie Sophie.

– Tatie? – szipogta. Két pufók, ragacsos kezét az arcomra tapasztotta, és csücsörített tanácstalanságában. – Pas Maman?

– Non, pas Maman – feleltem neki. – Tatie Sophie.

Rémi megkönnyebbülésében felsóhajtott.

– Mit szólnál hozzá, ha tatie Sophie készítene neked egy chocolat chaud-t, mielőtt meglátogatod grand-mère-t? – kérdeztem Lolától. Ismét kihangsúlyoztam a tatie-t, és Rémire néztem, beleegyezését kérve. Nem tudtam, ennek a gyereknek mit szabad ennie vagy innia. A világon semmit sem tudtam a gyerekekről.

– Oui, tatie Sophie! – Lola ugrándozni kezdett a karomban. – Oui, oui, oui! Chocolat chaud! Chocolat chaud!

Mint egy ugróbab, gondoltam. Úgy igazítottam a kezem alá, hogy el ne ejtsem, ekkor megéreztem valami nedvességet a feneke alatt. Gyorsan vissza a feladónak: Rémi kezébe adtam a gyereket.

– Szerintem ki kéne cserélni a pelenkát.

– Akkor találkozzunk majd a konyhában, tatie – mondta Rémi, és Lola hirtelen repülővé vált, ahogy az apja magasra emelte. – Kicseréljük a cuki baba pelenkáját.

Átmentek a szalonba. Én meg örültem, hogy van mivel elterelni a figyelmemet. A konyhába mentem, megmostam a kezemet szappannal, és még egy kis fertőtlenítő zselét is kentem rá. Aztán elővettem egy főzőedényt, elkezdtem összeszedegetni a hozzávalókat – tejet, crème fraîche-t, cukrot, vaníliát és fahéjat. Éppen indultam a szárazáru-raktárba a csokoládéért, amikor Rémi és Lola visszatért.

– Megfogod egy pillanatra? – kérdezte Rémi. – Hozok egy etetőszéket.

És Lola már ott ficánkolt a kezemben, még mielőtt felelhettem volna. Csak remélni mertem, hogy nem fog újra lepisilni.

Megfogta a hajfonatomat, és megrángatta.

– Mon chocolat chaud, s’il te plaît, Tatie.

Korábban, New Yorkban, nem sokat gondolkoztam azon, milyen lehet anyának lenni, mert úgy véltem, én úgyis rémesen teljesítenék ebben a szerepben, ám most, hogy Lola hozzám bújt, és megéreztem az édes babaleheletét, egy nanomásodpercig átfutott a fejemen ez a tőlem idegen gondolat. De vajon miért juthatott ez eszembe? A válasz éppen visszatért az etetőszékkel. És azon kaptam magam, hogy a testét tanulmányozom. Centiről centire. Ahogy elővillan a grüberli az arcán, amikor Lolára mosolyog, miközben az etetőszékébe ülteti. Ahogy erős kezével becsatolja, hogy ki ne essen. Ahogy széles válla megmozdul, amikor fölegyenesedik, hogy rám nézzen. Hasonló érzések rohantak meg, miközben tegnap beszélgettünk. Édes istenem. Nem szerethetek bele Rémibe, a nagyanyám védelmezőjébe, aki ráadásul, habár vér szerint nem rokonom, mégis a család tagja. És van egy kislánya, akiről gondoskodnia kell; ez túl sok. Lola, ez a kisangyal, különleges felelősséget is ró az emberre. Megráztam a fejemet, hátha kitisztul. Nekem is épp elég felelősségem van most, például az, hogy gondoskodjam róla, hogy a nagyanyám felépüljön. Az, hogy pótanyukaállásra jelentkezzem, nem volt az észszerű opciók között.

– Már megint engem bámulsz, Sophie – jegyezte meg Rémi. – Ráadásul undorodva. Amiatt, ami történt?

– Nem, nem, dehogy, megbocsátottam – tiltakoztam. – Csak nem tudom, hol találom a csokoládét a chocolat chaud-hoz.

– Mindig ilyen fura arcot vágsz, miközben gondolkozol?

– Elképzelhető – feleltem, miközben már indultam is a szárazáru-raktár felé, abban a reményben, hogy ott elrejthetem vöröslő arcomat. – Egyébként mi van köztetek Jane-nel? – kiáltottam ki. A francba. Nem akartam ennyire direkt módon nekiszegezni a kérdést. Véletlenül lesöpörtem egy borsszemekkel teli befőttesüveget, miközben elővettem a csokoládét, és az apró fekete golyócskák szanaszét gurultak a padlón. Térdre ereszkedve igyekeztem összekapkodni a borsszemeket.

– Jane-nel? – kérdezte Rémi megállva az ajtónyílásban.

Hallgatott, szája csúfondáros mosolyra húzódott. – Mi van vele?

És te mit csinálsz most?

– Kiborult egy kis bors. Felszedem – tájékoztattam. – És ha már a fűszereknél tartunk, Jane nagyon csinos.

– Nem a zsánerem – mondta Rémi. – Férfi vagyok, egy férfi igényeivel, de elsősorban mégiscsak egy kislány papája. A nő, akit befogadok az életembe, olyan lesz… olyan, aki elfogad engem a lányommal együtt.

Feltápászkodtam, és igyekeztem visszanyerni az önuralmamat. – Nos, biztos vagyok benne, hogy valahol létezik ilyen nő.

– Én is biztos vagyok benne – felelte Rémi.

A főzőcsokoládé-tömb leesett a padlóra. A chocolat chaud elkészítése körülbelül fél órát vett igénybe, ezt az időt végigügyetlenkedtem, és kerültem Rémi tekintetét. Ahelyett, hogy a száját néztem volna, arra vágyakozva, hogy megcsókoljam, Lola körül tettem-vettem. Végül megkérdeztem:

– Tényleg tudunk beszélgetni? Őelőtte?

– Sophie, hiszen két és fél éves. Nemigen ért meg mást, mint azt, hogy chocolat, meg a játékai nevét. Bármiről tudunk beszélgetni, amiről akarsz. Egyedül káromkodni nem szabad a füle hallatára. Mint egy kis papagáj, mindent azonnal megjegyez, és ismételgeti – suttogta Rémi a fülembe. Megcsapott a finom, csokoládéillatú lehelete. – Nekem köszönhetően elég gyakran elhagyja a száját egy merde, merde, merde vagy a változatosság kedvéért egy-egy putain.

Ezen nevethettem volna, de nem tudtam. Túlságosan sok minden járt ehhez a fejemben – ez a bosszantó vonzódás Rémihez meg grand-mère „ajándéka”. Eléggé ideges voltam.

– Rémi, szerinted mit tegyek? Nem vehetem át a château-t.

Egyszerűen nem vagyok rá képes.

– Akkor őrült vagy – felelte Rémi.

– Kérlek, ne használd ezt a szót – figyelmeztettem, és összehúzta magát.

– Désolé. Sajnálom – mondta rögtön. – Nem akartalak megbántani.

– Semmi gond. De a legrosszabb forgatókönyv esetén mit fogok tenni?

– Miután a notaire-rel tárgyaltunk, lesz még négy hónapunk rá, hogy eldöntsük, elfogadjuk-e az örökséget, vagy lemondunk róla. – Egy szalvétával letörölte Lola arcáról a lecsorgó csokoládét.

– Én lemondhatnék a részemről a javadra ebben a pillanatban?

– Sophie, ahogy észrevehetted, nem vagyok kifejezetten társasági lény – mondta erre Rémi. – Jobban szeretek a háttérben tevékenykedni, mint a rivaldafényben. Emellett, mégiscsak te vagy a törvényes örökös, és grand-mère azt akarja, hogy rád szálljon a château. Ez családi vállalkozás. És te jelented a nagyanyád számára a családot.

– Te is a családjához tartozol – feleltem. – Úgy gondol rád,

mint saját fiára.

– De az ember nem ajándékozhat el csak úgy egy ekkora birtokot – iszonyú összeg volna az adó, amit ki kell fizetni utána. Hasonlóképpen, egy ilyen méretű château esetén az eladás is bonyolult volna, arról nem is beszélve, hogy ezzel cserben hagynád az összes itt dolgozó embert, beleértve engem is.

– Champvert összes lakóját – sóhajtottam. – Tehát azt mondod, hogy kötelességem elfogadni az örökségemet, mert különben tönkreteszem mindenkinek az életét. – Rémi vállat vont. – És akkor mi lenne, ha elfogadnám, és Jane-t bíznám meg azzal, hogy irányítsa itt a dolgokat? Felvehetne egy új szakácsot…

Rémi leesett állal bámult rám.

– Jane? Kérlek, ne adj egy ilyen nő kezébe ekkora hatalmat – mondta. – Máris épp eléggé fölényeskedő. Csak képzeld el, mi lenne, ha ő irányítana itt mindent; valódi pokol keletkezne, amelynek tüzében a château hamarosan elégne. – Hallgatott egy kicsit. – Emellett hová mennél? Vissza New Yorkba?

– Ott nőttem fel – feleltem. – Ott vannak a gyökereim.

– A gyökereket át lehet ültetni új termőföldbe. Ne feledd, hogy itt születtél Franciaországban. – Rémi összeráncolta a szemöldökét. – Alaposan gondold át, hogyan döntesz, Sophie.

Nem csak magadat kell számításba venned. És bár nem voltam hozzád túl kedves kezdetben, igazán reménykedem benne, hogy itt maradsz.

– Tehát újra barátok vagyunk?

– Pillanatnyilag igen. – Mosolyát kissé szégyellősnek láttam.

Vajon flörtölni akar?

Grand-mère napról napra egyre jobban visszanyerte az erejét.

Szilveszter napján feltámasztott háttal ülve találtam, miközben Agnès ellenőrizte az életfunkcióit. Nagyanyám szeme az ápolónőre villant.

– Végre befejezte, hogy bökdös és szurkál, maga gonosz nőszemély?

– Igenis, királynőm – vetett rám lopott pillantást Agnès.

– Kérem, most hagyjon magunkra – mondta neki grand-mère.

Agnès rémült szemeket meresztett.

– Muszáj lenne maradnom.

Grand-mère Odette hangja erősen, tisztán csendült:

– Szeretnék privát beszélgetést folytatni az unokámmal – jelentette ki, mire Agnès egész testében megfeszült.

– Kint leszek, az ajtó mellett, ha szükség lenne rám – mondta.

– Remekül leszek – ígérte grand-mère. – Még nem haltam meg.

Sophie, légy olyan kedves, és gyújtsd meg a tüzet. Eléggé fázom.

Agnès elhagyta a szobát, én meg a kandallóhoz léptem.

Miközben reszkető kézzel meggyújtottam a gyufát, magamon éreztem a nagyanyám figyelő tekintetét. Aztán végre felszikrázott a tűz, és a lángok visszatükröződtek grand-mère szemében.

– Sophie, beszéltem Rémivel. Elmesélte, hogy most már te is tudsz arról az édes kislányról, Loláról. És amit mondani akarok ezzel kapcsolatban: egy gyereknek sosem lenne szabad elveszítenie az anyját. És az anyáknak sosem volna szabad elveszíteniük a lányukat – tette hozzá. – Tudom, hogy visszautasítottam, hogy Célestre-ről beszéljek, amikor szeretted volna – még rágondolnom is fájt. De rájöttem, hogy téged is megbántottalak. Alaposan átgondoltam, és eljött az ideje, hogy mindent megtudj.

Leereszkedtem az ablakfülke ülésére. Én voltam, aki ezt a témát felhozta korábban, most mégis úgy éreztem magam, mint aki felmászott egy durva felületű sziklára, és ott fent rádöbbent, hogy csak egyetlen módja nyílik a lejutásra: ha leveti magát az alant forrongó tengerbe, megjósolhatatlan végkimenettel.

Összerázkódtam. Nagyon régóta szerettem volna ezt a beszélgetést lefolytatni, de nem voltam biztos benne, hogy fel vagyok készülve arra, amit hallani fogok. Ám azzal tisztában voltam, hogy igenis tudnom kell, bármi hangzik is el. Felhúztam a térdemet a mellkasomig, és felkészültem rá, hogy mindjárt belecsobbanok a vízbe.

– Végre beszélünk róla? – kérdeztem.

– Non, ma chérie – felelte grand-mère, és megragadta a rózsafüzérét. – Nem egészen.

Hirtelen rám törő éberséggel, megfeszülő gerinccel figyeltem a nagyanyámat.

– A gardróbszoba egyik padlódeszkája alá elrejtve megtalálod a naplómat – mutatott reszkető ujjal az ajtó felé. – Nem tudtam, hogyan beszélhetnék a múltam szégyenletes titkairól. A napló lesz a kiindulópontunk. Hozd ide.

Az agyamban cikáztak a kérdések, miközben a szoba felé indultam. A szívem vágtára kapcsolt. Letérdeltem a padlóra, és végigsimítottam a fadeszkákat, keresve azt az egyet, amit könnyen fel lehetne emelni, mint azt a másikat a konyhában.

Bingó. Megtaláltam, megemeltem, oldalra húztam.

Ahogy a konyhai feljegyzéseket tartalmazó füzetek, ez is durva bőrbe volt kötve. Azzal a különbséggel, hogy ezen felirat hirdette: Céleste. Megsimítottam a fedelet, ujjaim érzékelték a bőr egyenetlenségét, és azon tűnődtem, mit fogok vajon olvasni az alatta lapuló oldalakon.

– Megtaláltad, ma chérie? – hallottam grand-mère kiáltását.

– Igen, grand-mère – nyugtattam meg. Visszamentem az ágyához, remegő kezemben a füzettel.

– Ülj ide mellém. Együtt fogjuk elolvasni, de csak naponta egy-két oldalt. Attól tartok, ennél többet nem volnék képes elviselni – szólt, aztán hallgatott kicsit. – Sophie, teljes szívemből szeretlek. A múltban talán nem mindig a legjobb döntéseket hoztam, de mindent a családunk védelmében tettem – és egyes lépések talán kimondhatatlanul rossznak tűnnek, de ha egyszer megismered a teljes történetet, megbocsáthatók.

A tenyerem nyirkos lett. Követtem az anyám nevét alkotó betűket az ujjammal, aztán vettem egy nagy levegőt, és kinyitottam a naplót. A bal oldalon két szemcsés fekete-fehér fotót láttam. Az anyámat ábrázolták, gyerekként, háromszögletű fotósarkok rögzítették őket a lapon. Fehér alsónemű volt rajta, és a kertben táncolt. A jobb oldali lapokon naplóbejegyzéseket láttam. Remegő hangon kezdtem el felolvasni a legelsőt.

1980. április 18.

Drága Céleste-em!

Végre itt az eperszezon! Meleg, csodaszép nap ez a mai (a napon 25 fok), a Garriguette megérett, lehet szüretelni, de hiszen te ezt már fel is fedezted, ma puce, nem igaz? Hamarosan a kedvencem, az édes Charlotte is követni fogja. Ha megérik, együtt szedjük majd le. De e pillanatban egyszerűen élvezem, hogy figyelhetlek a konyhaablakból.

Lekaptad magadról a virágos nyári ruhádat, a pipacsosat, és most éppen fehérneműben futkározol a kertben. A csipkés szélű van rajtad. A Garriguette piros levével összemaszatoltad az arcodat és a mellkasodat, miközben boldogan a szádba tömtél egy marékkal. Ide-oda forogva táncikálsz, és a karodat széttárva pörögsz a napsütésben.

Egy szitakötő szálldos a fejed körül. Akkora, mint a tenyerem, és innen úgy látom, zafírkék. A szárnyai remegve csillognak. Megállsz a forgásban, megpróbálod elkapni, de elhussan csodálkozó arcod mellett. És nevetve újra táncolni kezdesz. Mondhatja bárki butaságnak, de szerintem a szitakötő is csatlakozik a pörgés-forgásodhoz.

Szeretném ezt a pillanatot örökre a szívembe zárni.

Ilyen mértékű szabadságot én sohasem érezhettem: ahogy együtt mozogsz a széllel, ahogy a két lebbenő karodat a szellő táncolja körbe. Néha úgy érzem magam, mint akit leláncoltak. De hiszen ezt az életet én választottam. Vagy talán ez az élet választott engem.

Vagy talán nem is volt választásom? De bárhogyan is, az ilyen napokon, téged figyelve, mindig rádöbbenek, hogy milyen csodálatos életem van. És Céleste, azt akarom, hogy neked legyen választásod – választásaid, amilyenek nekem sosem voltak.

Ma este crème brûlée lesz a desszert, a kertben szedett eperrel díszítve. Ez az egyik kedvenced – legalábbis ezen a héten.

Bisous, édesanyád

A szívemet mély bánat szorította össze a fotókat nézve. Tehát volt idő, amikor anyám tökéletesen boldog volt, a szeme csak úgy ragyogott. Volt, amikor nevetve viháncolt. Ezt az embert sosem ismerhettem; én már csak a kérgesebb változatát láttam annak, aki valaha volt. És bár égtem a vágytól, hogy tovább olvassak, becsuktam a füzetet, ahogy nagyanyám kérte.

Megszorította a kezem.

– Csodaszép volt, igaz? – A szemében könny csillant meg. – Boldog, vidám kislány.

A fejembe kúsztak a depresszióval küszködő anyám emlékképei. Ahogy a hányását takarítom. A vágyakozásom, hogy megérintsen. Hogy megöleljen. Ahogy gondját viselem. Az életem nagy részében a konyhába menekültem, és igyekeztem csinálni valamit – bármit –, amivel mosolyt csalhatok az arcára.

Amikor tizenöt éves lettem, francia recepteket vettem elő – a kedvenceit. Crêpes, bœuf bourguignon, coq au vin… Reméltem, hogy ezzel visszahúzhatom anyámat a földre, és szeretni fog; de ez sosem történt meg.

– Sohasem volt boldog – mondtam, aztán gondolatban hozzátettem: velem legalábbis soha.

– Non, nem maradt az később, de annyira jólesik arra visszaemlékeznem, hogy valamikor ilyen is volt, mint ezeken a képeken.

– Nekem nagyon nehéz ezekkel a napokkal szembesülni. – Szorosan lehunytam a szemem.

– Nekem is. Ezért annyira fájdalmas az is, ha Célestre-ről kell beszélnem.

Erre felfigyeltem. Talán most mondana valamit magáról is?

– De grand-mère, azt írtad, leláncolva érezted magadat itt a kastélyban. Az anyám miatt? Vagy grand-père miatt?

– Ma chérie, egyszerűen másképp folytak akkor a dolgok. A nőktől azt várták, hogy kövessék a férjüket – szüljenek gyerekeket, és ne álmokat kergessenek, például arról, hogy karriert csinálnak. Emellett egy nemesember feleségének lenni különféle kötelezettségekkel és szabályokkal járt.

– Te nem követted az álmaidat?

Felcsillant a szeme.

– Dehogynem. Miután Pierre grand-père meghalt, megvettem azt a pied-à-terre-t Párizsban, és kijártam a Le Cordon Bleu-t.

Akárcsak te, én is a konyhában leltem meg a valódi örömömet.

De szeretném, hogy ennél sokkal többet megtudj.

Amikor kutattam az irodában, megtaláltam az oklevelét is, de eddig nem beszéltünk erről. Úgy tűnik, most már minden szóba kerül. Pontosan úgy, ahogy akartam. Nem igaz?

– Azt mondtad, hogy a château-val kapcsolatos minden lépésedet az én érdekeim határozták meg. Ez tényleg igaz?

Hirtelen elfordította a tekintetét, valahová oldalra nézett.

– Hazudnék, ha azt állítanám, hogy semmit sem tettem saját magamért. Mert magamért is tettem sok mindent. De te vagy az unokám, és az az érzésem, hogy nem csak egy álmunk közös.

Egyszerűen csak később nyílt alkalmam rá, hogy a szívemet kövessem.

– Én már azt sem tudom, mik az álmaim valójában – mondtam. – Világéletemben Michelin-csillagos séf akartam lenni, de elragadták tőlem a lehetőséget.

– Ha ez az álmod, harcolnod kell érte. A Les Libellules, a kiemelt éttermünk várományosa a csillagnak. Még az is megtörténhet, hogy a csillagjaid eljönnek hozzád – nézett rám a nagyanyám. – Mondd, ma chérie, nem érzed itt jól magad?

– De igen. Nem. Fogalmam sincs – motyogtam, miközben arra gondoltam, hogy mindaz, amit kívántam, az ölembe hullhat…

anélkül, hogy megdolgoztam volna érte. – Annyira könnyű és egyszerű itt az élet, miközben rettentő bonyolult is. Mit értek én ahhoz, hogyan kell egy château-t irányítani?

– Meg fogod tanulni – mondta a nagyanyám. – Ha valaki képes rá, hát te biztosan. Csak ismerkedj meg az itteni dolgokkal, minél alaposabban, legalább azalatt, amíg itt vagy. – Ásított, a feje oldalra billent. – Szerintem ennyi elég is volt egy napra, nem igaz?

Elképzelhetetlenül sok kérdés, kétely és szomorúság kavargott bennem. Az, ha valóban én vezetem a château-t, azt fogja jelenteni, hogy a nagyanyám már nem él. És én nem akartam, hogy meghaljon, főként most, hogy már kezdtem újra megismerni.

– Mindenkit meghívtál a szilveszterestre? Rémit és Lolát, Clothilde-ot és Bernard-t meg Agnèst? – kérdezte, én meg bólintottam. – Már alig várom, hogy megkóstoljam az általad megtervezett ételsort, de most, hogy olvastunk róla, nagyon jólesne egy crème brûlée.

– Jól van, grand-mère.

– Már alig várom, hogy egy napon, ha majd jobban érzem magam, együtt főzzünk a konyhában. Méltó társam lennél.

– Én is rettentően örülnék, grand-mère. – Arcon csókoltam, és elindultam lefelé. Az anyám, a nagyanyám meg a kastély körül jártak a gondolataim.

A szememet dörzsölgetve azon tűnődtem, hogy a Cendrillonban mennyire megkötötték a kezemet a szabályok, a kikötések és a megváltoztathatatlan receptek. Azon, hogy a kreativitásom valahol semmivé vált menet közben. Valaki másnak a történetéből soroltam a szavakat, miközben mindennél jobban szerettem volna a sajátjaimat mondani. De mi lesz, ha az én sztorim még magamnak sem fog tetszeni?

Vajon a naplóból hátralévő oldalakra le van írva mindaz, amire szükségem lesz a döntés meghozatalához?

Abban a bejegyzésben, amit olvastunk, a szitakötővel táncoló anyám boldog volt, és ha erre gondoltam, a szívemet öröm töltötte el. Azt akartam… nem, arra volt szükségem, hogy örömbe burkolódzhassam, még ha csak pár percre is.

Elkezdtem kutatni az emlékeim legeldugottabb zugaiban, hátha eszembe jut egy kedves szó, amit anyámtól hallottam. És egyszer csak elömlött bennem a múlt, mert rátaláltam egy pillanatra, amikor az anyám felém fordult, és így szólt:

– Meg sem érdemlek egy ilyen csodálatos embert, mint te.

– Hát csodálatosnak tartasz? – A meglepettségtől alig tudtam kinyögni a kérdést.

– Hiszen az vagy – mondta anyám. – Te vagy a legjobb dolog, ami valaha az életembe érkezett.

Egészen eddig eszembe sem jutott ez a beszélgetés. Azt hiszem, kizártam az agyamból minden szép emléket és anyám minden barátságos megnyilvánulását. Önvédelemből lefedtem őket a rossz dolgokkal, mert így tudtam távol tartani magamtól az elvesztése miatti fájdalmat. De a jó emlékek is visszaszivárogni látszottak. Amikor nem volt részeg, vagy nem gyógyszeres kábulatban járt-kelt, nem volt szörnyű az életem mellette. Nagyot nyeltem, hogy a könnyeimet visszafogjam.

Ekkor döbbentem rá, hogy hiányzik az anyám. Sosem utáltam.

Sőt, talán éppenséggel túlságosan is szerettem.

A sok stressz meg a jó-rossz meglepetések után a szilvesztereste igazán szép lezárást adott az évnek – egyszerű ételek a legjobb barátok és családtagok körében. Nos, az egyszerű ételeket franciás értelemben kell felfogni, azaz majdnem ugyanolyan lakoma volt, mint karácsonykor. De ezúttal hét személyre terítettük az asztalt, és zárásként mandarinnal megbolondított crème brûlée-t ettünk. Miután a fáradt és degeszre tömött pocakú Lolát lefektettük egy ablakfülkében, körülültük a kandallót, és ott vártuk, csevegve, a kastély hagyományos habzóborát iszogatva, hogy az óra elüsse az éjfélt. Grand-mère valóban sokat erősödött, még a kerekesszékét is otthagyta egy rövid időre, és pár lassú, de céltudatos lépést tett felém.

– Ma chérie – mondta. – Fantasztikus szakács vagy. Ha majd itt hagyom ezt a világot, tudom, hogy a kastély a legjobb kezekbe kerül. Annyira boldoggá tettél, amilyen csak nagyon rég voltam.

Bonne année.

– Remélem, még sokáig a körünkben leszel – mondtam neki, és megpusziltuk egymást. – Hiszen nagyon jól vagy. Az a nap még arrább van.

– De közeleg – felelte grand-mère. Két kezével szorosan körbefogta az enyémet, mielőtt továbblépett volna Clothilde-hoz. Elszorult a torkom.

Rémi volt az utolsó a sorban, akivel les bises-t váltottunk.

– Köszönöm, hogy ilyen kedvesen bánsz Lolával, és azt, hogy ilyen jó barát vagy – mondta, aztán mindkettőnk poharát megtöltötte a borral. – Igyunk az új évre. À ta santé.

Koccintottunk, és a szívem kissé megremegett.

22.

Forróság a konyhában

A következő napokat a kastély körüli teendőknek szenteltük: ezüstöt fényesítettünk, az ágymatracokat szellőztettük, és a kastélykertet vettük kezelésbe. Utóbbit Rémi végezte, egyszer ugrott be a városba, hogy pelenkát szerezzen Lolának. Hideg és barátságtalan volt az idő, de engem belülről mégis melegített valami, mégpedig a Rémi iránti, egyre mélyülő érzelmeim.

Tetszett, ahogy grand-mère körül tüsténkedik. Imádtam azt a gödröcskés mosolyt, főként, ha nekem szólt. Szerettem figyelni, hogyan viselkedik e rajongó papa a kislányával. Egy dolognak nem örültem, mégpedig annak, hogy szilvesztereste óta alig beszéltük egymással. Barátságos volt hozzám, egy szavam sem lehetett, de visszafogottan, és mindig rohanásban volt, hogy elintézzen valamit.

De aztán történt valami. Ismét sűrűn eleredt a hó, cukormázzal bevont csodavilággá változtatva a kastély körüli területet. Éppen visszafelé baktattam az üvegházból, Rémi pedig az egyik terepjáróval fát szállított. Meg sem állt, még csak oda sem intett nekem. Így hát gyúrtam egy hógolyót, és hozzávágtam, pontosan a tarkója közepén találtam el. A jármű megállt, Rémi leugrott róla, és rohanni kezdett felém, az arca úgy eltorzult, mintha nagyon feldühödött volna. Sarkon fordultam, és szaladni kezdtem előle, de elcsúsztam a hóban.

Erre kirobbant belőle a nevetés. Odafutott hozzám, és kinyújtotta a kezét felém, hogy felsegítsen, aztán, amikor már majdnem talpra kászálódtam, elengedett.

– Hát ezt meg miért csináltad? – méltatlankodtam.

– Te dobtál meg hógolyóval – emlékeztetett.

– Csak mert nem törődtél velem – mondtam neki, és mert nem tudtam mit kezdeni magammal, úgy rám szegezte a tekintetét, a karommal és lábammal hóangyalt csináltam.

– Sosem tennék olyat, hogy nem törődöm veled, Sophie – vigyorgott rám, azzal ő is elterült mellettem a hóban. – Igazi angyal vagy. – Feltámaszkodott a könyökére, és felém hajolt. És esküszöm, már majdnem összeért a szánk. Éreztem, ahogy a forró lehelete az arcomat éri. Igazán szerettem volna, ha megcsókol, szinte fájt, annyira vágytam rá, hogy az ajkát az enyémen érezzem, ehelyett felugrott. – Vinnem kell grand-mère-

nek tűzifát. Fázik.

Én is fáztam, mert egyszeriben eltűnt a testemen imént átcikázó forróság. Rám kacsintott.

– Később találkozunk.

– Később – ismételtem meg csalódottan.

A fantáziaképek, amelyek beleszövődtek a gondolataimba, miközben figyeltem távolodó lépteit – széles vállát, feszes fenekét –, a legkevésbé sem voltak helyénvalók, különösen ebben a helyzetben, amikor egyáltalán nem lett volna szabad rágondolnom. Emlékeztettem magam, hogy a nagyanyám miatt vagyok itt – nem magam vagy Rémi miatt. Elindultam a konyhába, hogy grand-mère-nek és Agnèsnek készítsek valamit – egyszerű póréhagymás quiche-t. Pár órával később, miután Agnèst sikerült egy másik szobába száműzni, újra olvastunk egy kicsit a nagyanyám naplójából, és minden bekezdéssel még közelebb kerültem anyámhoz meg a nagyanyámhoz.

– Ó, igen – nevetett fel grand-mère, és az egyik bejegyzést kísérő fotóra mutatott. – Erre a napra emlékszem. Egy nap Céleste felhozott a szobájába néhány kiskecskét, és az ágyán ugrándozott velük együtt, míg be nem rontottam hozzá: „A házban nincs helyük a kecskéknek. És tilos az ágyon ugrálni!”

Az emlékre kitört belőle a hangos hahota, és én is csatlakoztam hozzá.

Végigsimítottam anyám fotóját az ujjammal, és vágyakozva gondoltam arra, milyen szívesen látnám újra, ha csak pár pillanatra is. Olyan szép volt ezeken a képeken, olyan életteli és nevetős, hogy rá kellett döbbennem, sohasem ismertem igazán, amíg élt.

– Megnézhetnénk még egyet? – kérdeztem, bár már több tucat bejegyzést végigolvastunk.

Grand-mère bólintott.

– De ez mára az utolsó – mondta, én meg olvastam tovább.

1988. december 19.

Drága Céleste-em!

Immár tizenhárom éves vagy, és micsoda szépség!

Igencsak kellemetlenül szokott érinteni, amikor látom, hogyan néznek rád a férfiak – az idősebb férfiak. Az apád nem is szívesen engedi, hogy fiútársaságban légy – még a saját korosztályodtól is eltiltana. Én nem vádolom miatta.

Bisous, édesanyád

Vajon hány férfi kilincselt az anyámnál? Tudtam a választ: túlságosan sok. Nehéz volt nyomon követni őket, mert amikor az egyik megérkezett a bejáraton, a másik még épp csak a kijáraton lépett ki. Tizenhat évesen mindet Bobnak hívtam magamban morogva. És hogy anyám hányukba volt szerelmes?

Nulla. Egybe sem. Úgy használta a szeretőit, mint más a vécépapírt, egy elképzelt sztárságba vezető emelkedés és zuhanás útján. Pontosan ahogy az a sok Bob is csupán használta őt – és kiszívták belőle az összes életerőt.

Habár sikerült néhány filmben kisebb szerepekhez jutnia, és eljátszott pár névtelen francia szobalányt meg pincérnőt, a pályája sohasem indult be, akármennyire igyekezett is. Egyetlen dolgot bizton állíthattam: erős motiváció munkált benne, talán túlságosan is erős. Lehetséges, hogy jobban hasonlítok hozzá, mint eddig gondoltam.

– Grand-mère – szólítottam meg a nagyanyámat. – Beszélt veled egyáltalán? Mesélt az első szerelmeiről? Mondott bármit?

Velem mindig olyan távolságtartó volt.

– Non, ma chérie – felelte. – Nézd ezt a képet, tizenöt éves korából. Ezt a szempárt.

A képen anyám egy hintán ült, a fejét hátrahajtva, állkapcsa megfeszült a híres, zárt szájú mosolya közben. Ez a fotó egészen más hangulatú volt, mint az eddigiek. Mintha többé nem lett volna jelen rajta. Azt a nőt ábrázolta, akit én is ismertem.

– Mi történt vele?

– Túl nagy léptekkel haladunk. – Nagyanyám gyorsan lecsukta a napló fedelét. A szemében könnyek csillantak meg. – Kérlek, most csak ennyit bírok.

Az egyik gép fülsiketítő vijjogásba és sípolásba kezdett. Agnès berontott a szobába. A nagyanyám fölé hajolt, és a karjára tette a vérnyomásmérőt.

– Valami felizgatta?

– Igen, igen, igen, ebben biztos vagyok – dadogtam, és megtámaszkodtam a térdemen. – Mi… mi… az anyámról beszéltünk. Grand-mère nem akarta…

– Én hanyagolnám ezt a témát – jegyezte meg Agnès, aggódón összevont szemöldökkel. – A nagyanyja vérnyomása az egekben jár.

– Arról beszélek az unokámmal, amiről akarok – zihálta a nagyanyám. – Egyetlen dologra vágyom a halálom előtt, arra, hogy Sophie megtudja az igazságot. Nem veheti el ezt tőlem, Agnès.

Megszorítottam a nagyanyám reszkető kezét.

– Lehet, hogy ez most túl nehéz neked, grand-mère. Én megvagyok anélkül, hogy tudnám. Az egészséged fontosabb. Te itt vagy. Ő már nincs.

– Hors de question. Szó sem lehet róla – tiltakozott grand-mère erős és határozott hangon. – Az Úristen nem engedne be a királyságába, ha nem gyónom meg az összes bűnömet. Annyira sajnálom. Annyira sajnálom.

Gyónni? Mit kell meggyónni? Tudtam, hogy nagyanyám vallásos, mert minden vasárnap templomba járt, de nem gondoltam, hogy hisz az isteni átokban. Vajon mi kísérti annyira, hogy ilyen rettenetes dolgokat mond? Olyan gyors iramban kezdett száguldani a szívem, hogy félő volt, áttöri a bordáimat, és kirobban mögülük.

Egy másik műszer is hangosan jelzett. Agnès odament, és egy gyógyszeres fiolával tért vissza a nagyanyám mellé.

– Nyugtatót fogok adni a nagyanyjának – közölte, és befecskendezte a folyadékot az infúziós csőbe. – Nyugalomra van szüksége, és gondoskodnom kell róla, hogy a vérnyomása ismét normális legyen, nehogy újra kiszakadjon az aneurizma.

Ez a visszaesés az én hibám volt. Én erőltettem ezt a fájdalmas témát, pedig el kellett volna engednem. Tovább tudok élni anélkül, hogy a kérdéseimre megkapnám a választ, ha a nagyanyám életébe kerül, hogy megkapjam őket?

Pár pillanat múlva grand-mère szeme remegve lecsukódott, és a mellkasa alig észrevehetően süllyedt-emelkedett. Teljes pánikban álltam ott, sebesen kapkodtam a levegőt.

– Jobban lesz?

– Ha sikerül stabilizálnom az állapotát – felelte Agnès.

A tekintetem a naplóra villant, ami ismét lecsúszott a nagyanyám öléből. A halála okozója nem akartam lenni, de azok után, amit a gyónásról mondott, tudni akartam, miről van szó. Mit tett vajon az anyám ellen, ami annyira rettenetes volt?

Ahelyett, hogy grand-mère-t taszítom érzelmi zűrzavarba, saját magam is utánajárhatok mindennek. De még mielőtt a füzet után nyúlhattam volna, Agnès felemelte, becsukta, és az éjjeliszekrényre tette, ahol nem érhettem el.

– Sophie – szólított meg utána. – Grand-mère-nek vissza kell nyernie az erejét. Tudna hozni nekünk valaki egy-két órán belül valami vacsorát? Akár én magam is főznék valamit, de nem hagyhatom magára. Egy másodpercre sem. Valami könnyűt és kímélőt, de legyen tele tápanyagokkal – talán valami leves, nem?

– Majd én – mondtam, a könnyeimmel küszködve.

A château csendes és üres volt, még a takarítókkal sem sokszor futottam össze. De ha mégis találkoztunk, a két nő odavetett egy gyors bonjour t, és azonnal otthagytak. Semmi másra nem tudtam gondolni, mint a magányra meg a bűntudatra – az enyémre meg a nagyanyáméra. Nem tudom, hogyan sikerült a múltban túlélnie a téli hónapokat itt, társaság nélkül – beleértve az én társaságomat is. A napló meg a benne álló vallomások helyett a nagyanyám konyhai feljegyzéseire koncentráltam.

Elővettem őket a padló alatti rejtekhelyről, és egy konkrét receptet kezdtem keresgélni. Ha a nagyanyám a halál küszöbén áll, és szembe kell néznie a démonjaival, hogy továbbléphessen, én is megtehetem ugyanezt. Végre beszélgettünk vele az anyámról, és ez enyhített a fájdalmamon; a józan eszem megőrzése érdekében valami másba kellett belefognom.

Miután meglett a recept, szinte futva indultam az üvegházba a kosarammal, és szemügyre vettem ott gömbölyödő végzetemet: a Hokkaido tököt. A légmozgástól táncolni kezdtek a levelek, és a narancsszín termések gúnyolódva bólogattak felém. De erősnek kellett lennem a nagyanyám érdekében. Most arra volt szükség, hogy lássa, többre is képes vagyok, mint felvinni neki néhány baguette-et vagy croissant-t. Éreznie kell, hogy valami fontosat hozott létre azzal, amit nekem adott át a saját tudásából. Éreznie kell, hogy akkor is ott volt velem, amikor egy óceán választott el bennünket. Segítenem kell neki, hogy eleressze a bűntudatot. És nekem is el kell engednem a bűntudatomat. Beléptem a téli tökök termőhelyére, leszedtem nyolc viaszos héjú szépséget, elválasztva őket zöld levelekkel ékített indájukról, és a kosaramba tettem őket. Aztán kinyitottam az üvegház ajtaját. Elevenség és ihlet járt át.

Összeszedtem még póréhagymát, sárgarépát és többféle fűszernövényt, köztük levendulát is. Levendula… gyógyerejű, nyugtató, pontosan erre van szüksége grand-mère-nek. Miután elvágtam a lila virágok szárát, és ezek is a kosaramba kerültek, megszagoltam az ujjamat. Gyógyerejű, nyugtató: pontosan erre van szüksége az én lelkemnek is.

A konyhába visszatérve munkához láttam, szép sorban kiraktam magam elé a hozzávalókat. Fogtam a vágódeszkát, aztán szinte gondolkodás nélkül beleszúrtam a késemet az első tökbe. És jó érzés volt. Mintha ezzel levágtam volna magamról a csalódottságomat meg az Eric iránti gyűlöletet és a bűntudatomat, amiért oly hosszan magára hagytam a nagyanyámat. A végére majdnem lemészároltam a tököt, de még felhasználható maradt.

– Észben tartom, hogy sose dühítselek fel – vert fel révületemből egy váratlan hang. Rémi lépett be.

Zavartan ejtettem a pultra a kést. Nagy csörrenéssel ért le.

– Mióta álldogáltál ott?

Tettetett riadalommal emelte felém két tenyerét.

– Épp elég ideje.

Képtelen voltam a szemébe nézni.

– Szükséged van valamire?

– Azt akartam megkérdezni, hogy holnap szabad leszel-e.

– Mindig szabad vagyok. Mert amerikai vagyok. – Ahogy kimondtam a választ, már megbántam a szarkazmusomat.

– Sose feledd, hogy itt születtél, Franciaországban. Arra gondoltam, hátha szívesen elszabadulnál innen egy kicsit, hogy körülnézz a környéken. Laetitia vigyázna Lolára – tette hozzá. – Nekem is jólesne egy kis pihenő. És az jutott eszembe, hogy megbeszélhetnénk pár dolgot közben.

Tudtam, hogy távolságot kell tartanom Rémitől. De nem ment.

Így, hogy a szempillái felém rebbentek, nem.

– Mint két jóbarát, igaz?

– Dehogyis. Mint két ősellenség – vigyorgott. – Van valami baj?

Elég furcsán viselkedsz, Sophie.

– Csak aggódom – feleltem, és igyekeztem megőrizni a hidegvéremet. – Grand-mère nincs most jól. Romlott az állapota.

– Merde. – Rémi arca elsápadt. Hirtelen mozdulattal az ajtó felé indult. – Bemegyek hozzá.

Megfogtam a vállát. Erős volt, izmos… gyorsan visszarántottam a kezemet.

– Rémi, én nem tenném a helyedben. Agnès nyugtatót adott neki. Most nem szabad zavarni.

– De valamit muszáj csinálnom – felelte Rémi.

– Segíthetsz nekem, ha akarsz. – Idegesen ringatóztam a sarkamon előre-hátra. – Vacsorát főzök neki. Egészségeset, tartalmasat, hogy erősödjön. Gyógyító, bársonyos sütőtökös velouté. Tudsz főzni?

Csodaszép ajkai csücsörítve összehúzódtak.

– Hogyne tudnék. Éveken át grand-mère kuktája voltam. De azt nem tanította meg, hogyan tud az ember rendesen feltrancsírozni egy ártatlan tököt. És te? Sok hasonlót tanultál tőle a hosszú nyarakon?

Muszáj volt nevetnem – magamon, a helyzeten. Közben pedig figyelmeztetnem kellett magam, hogy nem szabad beleszeretnem Rémibe. Ki van zárva. De barátok lehetünk.

– Szerezz egy vágódeszkát – mondtam neki. – És vágd fel a tököt. A levest a megsütött tök belsejében szeretném feltálalni, ezért miután levágjuk a tetejüket, gondosan ki kell vájni a belsejüket.

Rémi a deszkán heverő áldozat felé intett: a magokra, a mindent beborító masszára.

– És az?

– Tökéletesen megsül majd, de ebből nyilván nem tál lesz.

– Miután láttam, hogyan ölsz zöldséget, szívesen megnéznélek egyéb teljesítmények közben is. – Felemelte a kést a pultról, és a kezembe adta. Összeért a kezünk, és a gerincemen jóleső bizsergés futott végig. A fejemben pedig kérdések sora, Rémivel és az ő teljesítményével kapcsolatban.

Inkább odaléptem a mosogatóhoz, leöblítettem a kést, aztán a vállam fölött néztem hátra. Rémi rám mosolygott, és felemelte az egyik tököt.

– Várom a további utasításokat, séf.

Ezt azonnal hagyd abba, ne mosolyogj így rám.

– Össze kell aprítani a póréhagymát, a répát meg a hagymát – közöltem vele túlságosan is határozottan.

– És te mit fogsz csinálni? – Rémi hangjába mintha kétely vegyült volna.

– Előmelegítem a sütőt, és parmezánt keresek. És elkészítek egy másik levest, amit szeretnék, ha megkóstolnál. Te leszel a kísérleti nyúl, meg kell majd mondanod, melyik ízlik jobban.

Rendben?

Rémi pillantása a jegyzetfüzetre vándorolt, ami még mindig nyitva volt a grand-mère receptjét tartalmazó oldalnál.

– Parmezánt? Nem látom ezek között. – Mit mondhatnék? Muszáj kreatívnak lennem. Parmezánropogóst készítek grand-mère-nek, meg gyömbéres homárt. Házi zöldséglevesben, természetesen.

– De minek egy másik leves is? Egy nem elég?

– Nem. És ugyanaz az elv. Két különféle recept. O’Shea-é alapján. Tudnom kell, melyik a finomabb. Az egyik leves grand-mère kedvéért, a másik magamért és a lelki nyugalmamért.

– Értem. Bizarrul hangzik, de tényleg értem. – Rémi hangjában visszafojtott nevetést hallottam. – Csináljuk.

A következő órában együtt tevékenykedtünk. Rendkívül mély benyomást tett rám, milyen ügyesen bánik a késsel, ő pedig minden instrukciómat híven követte, és főnök asszonynak szólított. Néha egymásnak ütköztünk, vagy a kezünk összeért, és a szívem ilyenkor mindig fura táncba kezdett, mintha ki akarna ugrani a mellkasomból is. De nem. Rémi meg én, az nem. Nem történhet meg. Nem hagyhatom. De azt meg kell hagyni, hogy nem ígérkezik számomra fáklyásmenetnek a harc a vonzereje ellen. Miért kell ennyire jóképűnek lennie? És miért tudja mindig ennyire pontosan, mivel tud megnevettetni?

Végül elővettem a robotgépet. Két nagy tál állt előttem. Eljött az idő.

– Na hát akkor, Rémi, az egyiket O’Shea receptje szerint fűszerezem. És belekerül a homár is. – Egy kanálnyit egy tálba mertem. – Kóstold meg.

Rémi kézbe vett egy kanalat, és megkóstolta.

– A homár jó benne, de a velouté nak semmi íze. Nem vagyok tőle odáig. Így kérte, hogy felszolgáljátok?

– Így.

– És miért rúgtak ki?

– Mert Eric utasítása alapján jobban megfűszereztem a velouté t.

– Lássuk – mondta, én meg beleszórtam a fűszereket. Rémi megint evett belőle egy kanálnyit, és rám nézett. – Így még rosszabb. Miért van benne ilyen sok kömény? Minden másnak elnyomja az ízét. Nagyon remélem, hogy a másik változat finomabb lesz. – Aztán hozzátette: – Grand-mère érdekében.

– Én is remélem. – Újabb edény, a tetejére parmezánropogós került. – Voilà. Halljuk, mit gondolsz erről.

Rémi kézbe vette a tálat, és belekóstolt az ételbe. Aztán hátradöntötte a fejét, és elégedetten lehunyta a szemét.

– Olyan jó, hogy az ember rögtön beleszeret a szakácsba. – Erre enyhén elnyílt a szám. – De hiányzik belőle valami.

– Mi? Mit hiányolsz? – Máris gyűlt bennem a pánik. Remélem, nem szúrtam el.

– A homár. De több naranccsal és kevesebb gyömbérrel. A farkát meg egy gyűszűnyi Armanackal flambíroznám. Grand-

mère úgy szereti legjobban.

– Szerinted nem túlzás? Mégiscsak alkohol.

– Non – jelentette ki Rémi. – Az alkohol elpárolog belőle.

Próbáld meg.

Meggyújtottam egy gyufát, és flambíroztam a homárfarkakat.

A lángtól én magam is azonnal felforrósodtam. Egyértelműen nem lehetett attól, hogy Rémi ott áll mellettem, nem igaz?

Végül Rémi kivett egy kanállal az ételből, és a számhoz emelte. A pillantásunk röpkén összefonódott. Le kellett hunynom a szememet. Igaza volt. Fantasztikus lett a leves.

Fantasztikus, pont, mint Rémi – a hosszú szempilláival meg az aranycsillámokkal a karamellszín szemében. És, a francba is, azzal a tökéletes íj formájú szájjal. Meg a mosolygödröcskékkel.

Hiába minden, éreztem, ahogy a pír egyre jobban szétterjed az arcomon.

Tényleg megnyaltam azt a kanalat, ami az imént ahhoz a csodaszép szájhoz ért?

Elhessegettem a gondolatot, milyen érzés lenne, ha azok az ajkak az enyémre tapadnának. Eric szája olyan volt, mint egy polip szívókorongja, cigarettafüst bűzével tetézve. Sosem voltam afféle könnyen hevülő nő, akit totálisan le tud venni a lábáról bármilyen fickó. Ám ahogy most Rémi szájára néztem, egy csapásra ott állt helyettem az a szédült csirke. Valahogy össze kell szednem magam.

– Csak nem egy új receptet alkottunk közösen? – vetettem oda végül neki.

– De igen, azt hiszem.

Magához húzott. Les bises. A térdem szabadságra ment.

– Haza kell mennem. Tudnál adni belőle egy kicsit nekem, Lolának meg Laetitiának?

Még szép.

– Persze, van bőven – feleltem. Sikerült baj nélkül előkotornom egy dobozt az ételnek, és a kezébe adtam.

– Merci, Sophie, holnap kilenckor érted jövök.

Azzal elment, otthagyott nem helyénvaló gondolataim kavargó örvényében. Félresöpörtem őket, és megcsóváltam a fejem. Még egyszer ellenőriztem, tökéletese a leves, aztán merőkanállal kiszedtem belőle az adagokat a sülttök-tálakba, belekerült a homár meg a parmezánropogós, és az egész rá a tálcára.

Kérlek, grand-mère, találd ezt majd nagyon finomnak.

Szükségem van az elismerésedre.

Izgalommal telt szívvel kopogtattam grand-mère szobájának ajtaján. Agnès odajött kinyitni, aztán a tálcára meredt.

– Hűha – szakadt ki belőle. – Gondoltam, hogy valami finomság érkezik, de ilyen csodára nem számítottam.

– Nem gondolja, hogy ez túlzás?

– Dehogy. Tökéletes. Stabil az állapota, de kérem, bármiről beszéltek is korábban, most ne említse. – Agnès várt egy picit. – Megeteti? Vagy csináljam én?

– Majd én – mondtam.

– Itt kell lennem vele.

– Megértem – nyugtattam meg.

Agnès felállította a kórházi tálcát, és nagyanyám elé helyezte.

Miután rátettük a töktálat, Agnès is leült egy székre, és hozzálátott a sajátjához. Grand-mère kinyitotta a szemét. Rám nézett, aztán a velouté ra.

– A te recepted? – kérdezte. – Nagyon szép. Remélem, az íze is olyan jó, mint amilyennek kinéz.

– Igen, neked készítettük. Rémi segített. – Felemeltem egy kanalat, és a szája elé tettem, alátartva egy szalvétát, hogy ne csöpögjön a köntösére.

Grand-mère csücsörített, úgy nyitotta a száját, mint egy madárfióka. Különös. Úgy, ahogy valaha én, amikor ő etetett engem. Ezt a szerepcserét bizarrnak éreztem, nyugtalanítónak.

Majd meghasadt a szívem. Emlékeztettem magam, hogy az ő érdekében erősnek kell lennem. Mélyen beszívtam a levegőt, igyekeztem megzabolázni a kezemet, ne remegjen, nehogy narancsszínű levessel pöttyözzem be a köntösét, és egy kanálnyit a szájába tettem. Grand-mère lenyelte, aztán megnyalta a száját.

– Ó, ma chérie, ez tényleg csodálatos. Minden alkotóelemét érzem. Ó, levendula! Kurkuma? Homár. Csodálatos. Hogy az ördögbe jutott eszedbe ez az összeállítás?

– Mindent tőled tanultam, amit tudok – mondtam. – Őszintén szólva a szakácsiskola már semmiség volt utána.

– Hasonló nekem sosem jutott volna eszembe – vallotta be. – Te sokkal kreatívabb vagy nálam.

– Ez aztán a leves! – hallottuk Agnès kiáltását. – Nem is jó szó rá, hogy leves. A legfinomabb étel, amit valaha ettem.

– Egyetértek Agnèsszel. – Grand-mère szavaira mély büszkeség járt át. – És mondd csak, tényleg Rémi segített? Ez azt jelenti, hogy megbeszéltétek a nézeteltéréseiteket?

– Meg – feleltem. – És újra barátok vagyunk. Szerinte jót tenne nekem egy kis kiruccanás a kastélyból – folytattam. – Megnézni, milyen az élet a kapun túl. Már ha részedről rendben. Ha itt van rám szükséged, természetesen nem megyek.

– A château nem börtön – mondta nagyanyám. – Miattam se aggódj. Még nem halok meg. Úgyhogy ne is ásd a síromat, hanem menj, és szórakozz jól.

Ez utasítás volt.

– De ne túl jól – tette hozzá huncut kacajjal.

Elvörösödtem.

– De grand-mère, csak barátok vagyunk. Meg akarja mutatni a környéket.

– Értem én. – Szikra pattant a szemében. – Örülök, hogy a szívemnek két legkedvesebb ember csak barátai egymásnak. – Kinyitotta a száját jelzésképpen. – Még egy falatot ebből a csodából, s’il te plaît. – Ahogy egyik kortyot a másik után emeltem a szájához, az járt a fejemben, hogy remélhetőleg a nagyanyám nem lát bele a fejembe. Mert én nem akarom, hogy Rémi meg én valóban „csak barátok” legyünk.

23.

A barátzónán innen és túl

Igen felszínes, nyugodalmas éjszaka után reggel hatkor végleg kipattant a szemem. Minden idegrostom azt kiáltozta, hogy tartsam magam távol, nagyon távol Rémitől – de legalább egy karhossznyira, kizárólag mint jó barátok. Ám mindeközben az álmom, amely ott kísértett az agyamban, egészen mást sugdosott.

„Ráadásul gyereke van”, így az egyik hang. Mire a másik: „Sophie, azért azt se feledd, hogy van ott más is… például az a száj. Csodaszép, csókolni való ajak.” Erre az iménti: „Sophie, az életed egy nulla, egy merő zűrzavar. Nem rángathatod bele őket.” Inkább kimásztam a takarók alól, mert úgy éreztem, ez már az őrület előszobája.

És már majdnem ideges lettem, amikor közöltem magammal, határozottan, hogy ez nem randi lesz. Rémi megmutatja a környék nevezetességeit. Ennyi.

Felöltöztem, felvettem a zöld kasmírpulcsimat meg azt a farmeromat, amin nem voltak lyukak, és a fekete, prémes belsejű csizmámat. Laza. Könnyed, nyugodt és összeszedett.

Megszárítottam a hajamat, kiengedve hagytam. Egy kis szempillafesték. Némi arcpír. Természetesség. Csak én.

Rémi, ígéretéhez híven pontosan kilenckor ott várt az előcsarnokban. Nagyszerűen nézett ki fekete nadrágjában, szürke pulóverében és fantasztikus, sötétszürke kasmírkabátjában – mintha most lépett volna ki a GQ magazin lapjairól.

Ez nem randi.

– Hűha, gyakrabban kéne zöldet felvenned. Még szebbnek látszik így a szemed – köszöntött Rémi, én meg szégyenlősen vigyorogtam. – De mi ez a csizma? Valami hajléktalan gitan tól loptad? Vagy egy öregasszonytól?

– Mi baja a csizmámnak? – Ez kicsit szíven ütött.

– Minden.

Lenéztem a lábamra.

– Vegyek föl helyette valami mást?

– Nem, nem kell átöltöznöd. Szerintem csodaszép vagy úgy, ahogy vagy – még ebben az iszonyú csizmában is.

Egyszerre bókolt és sértegetett. Tetszett.

– Mindig kimondod, ami az eszedbe jut?

– Nem mindig, de lássuk be, francia vagyok. A család tagja vagy. Simán bosszanthatlak – felelte. – Kész vagy?

Család. Klassz.

– És hova megyünk?

– Arra gondoltam, elviszlek Cordes-sur-Cielbe, ami a szavazatok alapján Franciaország egyik legszebb faluja, utána jön a la route des bastides, a középkori települések sora, hogy egy kis történelmet is láss, aztán szerintem irány a nagyváros, annak örülnél.

– Toulouse? – kérdeztem.

– Oui, Toulouse – felelte. – Jártál már ott valaha?

– Csak a kórházat ismerem – feleltem.

– Akkor elmegyünk Toulouse-ba – mondta Rémi. – Csak negyvenöt percre van. On y va?

– Igen, gyerünk.

– Ott akár egy pár új csizmára is szert tehetsz – jegyezte meg Rémi, miközben kinyitotta az ajtót.

Miközben odasétáltunk a furgonhoz, a lábamra sandítottam.

Tíz éve vettem, szent igaz, jócskán kiment már a divatból – akárcsak a ruhatáramban található többi darab. Nem csak lábbelire volt szükségem. És nem csak új ruhákra. Az egész életemnek új irányt kell szabnom. De egyszerre csak egy apró lépést.

– Hogy állsz a vásárláshoz, Rémi?

Hangosan felnevetett.

– Segítek új csizmát szerezni. Meg olyan nadrágot, ami nincs felhasogatva.

– Azt a farmert már kidobtam – közöltem, és könnyedén a karjába bokszoltam. – Annyira nincs rossz ízlésem.

Rémi kinyitotta előttem az utasoldali ajtót. Beugrottam, becsuktam. Tetszett ez a Rémi. Szerettem volna minél többet megtudni róla. Rengeteg titkomat megosztottam vele, amikor gyerekek voltunk, például azt, hogy próbálom felkutatni az apámat. Emlékszem, ahogy heverünk a mezőn, elbújva a vadvirágok közt, és elmesélem neki, hogy az az álmom, hogy egyszer séf legyek. Furcsa, de arra nem emlékszem, hogy ő is mondott volna bármit; csak hallgatott, arcát az ég felé emelve.

Talán ezúttal mesél majd nekem – tényleg beszélgetünk.

– Rémi, volna kedved mesélni nekem Anaïs-ról?

– Mit szeretnél tudni róla? – kérdezte.

– Nagyon nehéz lehetett elveszíteni. – Valójában mindent tudni akartam róla.

– Bien sûr. Rettenetes volt. – Csodaszép ajka megfeszült, ahogy kifújta a levegőt, pfff. A válla lejjebb esett. – Szeretnék őszinte lenni hozzád.

Bólintottam, hogy folytassa csak.

– Amikor Anaïs várandós lett, grand-mère természetesen nem dicsért meg érte, és azt mondta, vállalnom kell a felelősséget.

Úgy döntöttünk, hogy összeházasodunk, hogy a baba az én nevemet viselje. Az volt a tervem, hogy Lola születése után elválunk, anyagilag gondoskodom róluk, és részt veszek Lola életében.

Nem túlzottan tetszett ez a történet.

– Nem szeretted őt? – Arra gondoltam, hogy Anaïs biztosan szerelmes volt belé. Rémi csak úgy cserben hagyott volna egy nőt?

– Nem. Együtt voltunk, de nem voltunk szerelmesek egymásba – felelte tárgyilagosan. – Ő is csak ugyanazért volt hajlandó feleségül jönni hozzám, amit mondtam az imént. – A kormányt markoló kezén elfehéredtek az ujjpercek. – Amikor Lola megszületett, és az anyja meghalt, fenekestül felfordult a világ. És én is megváltoztam.

Sehogy sem akart összeállni a kép.

– Ezt nem értem.

– Én csak egyvalakibe voltam szerelmes, az első szerelmembe – egy lányba. Azt hittem, sosem tudok túljutni rajta, de végül sikerült. Vagyis azt hittem, sikerült. – Elsöpört egy kósza tincset a szeme elől, és oldalvást rám pillantott. – Sophie. Te voltál az, és szeretnélek újra megismerni.

Fogalmam sem volt, mit lehet erre mondani. Hasonló gondolatok jártak az én fejemben is, de a szavak mintha végleg elhagytak volna. A szívem hevesen vert. Tettetett rosszallással húztam össze a szememet: – Ugyan, miért akarnál olyasvalakinek a jó véleményéért küzdeni, mint én?

Rémi felnevetett.

– Te nem tűröd az én hülyeségeimet… sosem tűrted.

Emlékszem, amikor víz alá nyomtál a tóban. Egy csapásra visszajött egy rakás emlék, amikor fejbe vágtál azzal a hógolyóval, meg az, hogy mindig milyen jól szórakoztunk együtt. – Nagyot nyelt, az ádámcsutkája le-fel mozgott. Aztán szégyellősen folytatta. – Ez az ötlet, hogy elviszlek Toulouse-ba, arra volt jó, hogy kettesben maradjunk. Meg akartam tudni, hogy szerinted van-e esély. Kettőnknek. Szerinted?

– Ó. – Ennyi telt tőlem. Rémi összébb húzta magát.

– Nem egészen ebben a válaszban reménykedtem. – A váll, a széles váll, amit olyan vágyakozva bámultam nem egyszer, lejjebb ereszkedett.

– Csak hadd szedjem össze magam – mondtam neki. – Egészen váratlanul ért, amit mondtál.

Bizsergett a tarkóm. Végiggondoltam mindazt, amit eddig grand-mère naplójában olvastam. Biztos voltam benne, hogy míg nem ismerem meg a teljes igazságot az anyámról, nem tudom eldönteni, mit tegyek, még azt sem, hogy Champvert-ben akarok-e maradni. Annak ellenére, hogy lenne egy új okom rá, hogy itt vessem meg a lábamat. Határozottan erős érzések kezdtek formálódni bennem Rémi iránt, és mindez segített eltávolodnom az Ericről meg New Yorkról szóló gondolatoktól, de nem voltam biztos benne, hogy ez nem csupán a saját elképzelésem-e róla, egy fantáziakép, amit úgy állítottam össze fejben, mint egy tökéletes receptet. Még ha ott villództak is a régi, ismerős Rémivel kapcsolatos emlékek a fejemben, mégiscsak olyan volt ez, mintha a nagyanyám nevelte volna ki őt a számomra az évek során: fogott egy farmersrácot, és egy herceget, Elijah Doolittle-t¹¹ faragott belőle nekem. Egy részem szinte visszasírta azt a korábbi Bunkó Rémit; könnyebb volt a dolgom úgy, hogy nem kellett folyton harcolnom az érzéseimmel.

– Sophie? – hallottam Rémi hangját. – Én kiöntöttem a szívemet neked, te meg csak ücsörögsz néma csendben.

Összekulcsoltam a kezem, lehajtottam a fejem, és halkan feleltem: – Van esély, de szerintem lassan kell haladnunk.

Az a csodás, íj formájú száj szélesre húzódott, és észvesztő fehér fogsor villant elő mögüle.

– Lassan haladni? Részemről mehet. – Határozottan szexi mosoly volt.

– Mármint komolyan: lassan építkezni – feleltem. – Barátként kezdeni.

– Csak barátokként? – kérdezte, én meg rábólintottam. – Gyanítom, képes vagyok rá, de nem lesz egyszerű, tekintve, mennyire szeretnélek megcsókolni ebben a pillanatban.

Az álla tökéletes vonalát néztem. Nem túlzás.

– Tehát, barátom – mondta vigyorogva. – Én mindent elmondtam neked a szégyenletes múltamról. És neked hány pasid volt?

– Egy – feleltem, és megrándult az arcom az említésére. – Eric.

– Lehetetlen. – Rémi egy hangos szippantással vett levegőt. – Amilyen szép vagy, biztosan úgy kellett elkergetned a férfiakat.

– Pedig pontosan és tényleg így volt – feleltem. A francba.

Megint bókolt. – Mit mondhatnék?

– És ez az Eric volt az, aki rászedett? Ő volt az oka a zöldséggyilkosságnak? A velouté…

– Figyelj, tényleg nem akarok Ericről beszélni. – Megfeszült a vállam. – De ha már sztorizgatunk, egyet elmondok én is. Volt New Yorkban egy álvőlegényem .

– Álvőlegény? Az mi? – nézett rám kérdőn Rémi. – J’ai mal compris. Nem értem.

– Walter a legjobb barátom, és meleg. – Rémi ajka zavart mosolyra görbült, és intett, hogy folytassam. – Úgy tettem, mintha a menyasszonya volnék, mert rettentően félt, mi lesz, ha bevallja a szüleinek. Két évig együtt éltünk.

– Nem volt vele kapcsolatod?

– Jó barátságon kívül nem. Külön szobában aludtunk. – Aztán hozzátettem: – Találkoztál is vele meg a partnerével karácsonykor.

Harsányan felnevetett.

– Ha belegondolok, hogy egy cseppet féltékeny voltam… – mondta végül. – Azt hittem, hogy a két férfi közül az egyik a pasid.

Zavart, szamárbőgésszerű vihogás tört ki belőlem.

Toulouse központjában Rémi behajtott egy Esquirol nevű parkolóházba. Jólesett még egy kicsit elücsörögni a kocsiban és visszanyerni a rendes lélegzetvételemet, aztán Rémi odalépett, kinyitotta a kocsiajtót, és segített kiszállnom. Megfogtam a kezét, és kiugrottam, de elhibáztam valamit, és az egyensúlyomat vesztve a mellkasának estem. Az illatában fák, cédrus és pézsmaillat keveredett. Olyan szemöldökráncolással nézett le rám, mint aki flörtölni akar, én meg vörös arccal húzódtam el tőle.

Felbaktattunk a lépcsőn, és a Rue d’Alsace-Lorraine, a legnagyobb bevásárlóutca felé vettük az irányt. Százával nyüzsögtek az utcákon az emberek, és mindenki dugig tömött szatyrokat cipelt, amit nem tudtam hová tenni.

– Les soldes. Kiárusítás. – magyarázta Rémi. – Franciaországban kétszer van ilyen időszak, karácsony után, januárban meg júliusban. – Aztán megfogta a kezemet, és maga után húzott. – Regarde, egy cipőbolt. Jó vásárt csinálhatsz.

Amikor beléptünk a boltba, minden szem felénk fordult – férfiak, nők, kislányok, mindenki félig tátott szájjal bámult.

Aligha másért, mint azért, mert Rémi olyan elképesztően jól nézett ki. Egy térd fölé érő, tízcentis sarkú csizmára mutatott.

– Az egész szép – jegyezte meg. – Simán el tudom képzelni rajtad.

– Abszolút alkalmatlan a Champvert-beli élethez – feleltem.

Igencsak szexi darab volt, nagyjából át tudtam gondolni, mi jutott róla Rémi eszébe. Ami nekem is. Megköszörültem a torkomat, és minden teketória nélkül egy másikhoz léptem, ami lényegesen praktikusabbnak látszott: egy lapos sarkú, fekete lovaglócsizma. Normál esetben háromszáz euró az ára, de a kiárusítás miatt százötvenért meg lehetett venni. Odalépett az eladó, és megkérdezte, mekkora a méretem. Perceken belül a lábamon volt.

– Ezt kérem – mondtam.

Rémi már fizetett is a kasszánál, mielőtt megállíthattam volna. Odaléptem mellé.

– Ezt nem kellett volna – veregettem meg a vállát.

– Ezt csinálják a barátok – mondta. – Emellett megkértem őket, hogy a másikat hajítsák ki.

– Annyira utáltad?

Bólogatott.

– EIles étaient méga moches.

– Méga moches?

– Nem egyszerűen ronda, hanem hiperronda – felelte. – Szerintem szívességet tettem neked.

– Merci – nevettem, és eltűnődtem rajta, hogy ne adjak-e két levegőpuszit neki.

– Ce n’était rien. Semmiség. On y va. Nagyon sok mindent meg akarok még mutatni.

Kiléptünk az üzletből az utcai kavargásba. Éppen erre az energiára volt szükségem, miközben a tömegben némi nosztalgia is elfogott Champvert nyugalma után. Azt mindenesetre jó volt tudni, hogy ha az ember kicsit vágyik a nagyvárosi létre, akkor Toulouse ott van egy köpésre.

Keskeny utcákon kanyarogtunk, kétoldalt szépséges, kovácsoltvas balkonos, faragott ajtós épületek között, és végül megérkeztünk a célunkhoz – egy hatalmas térre, ahol körös-körül kisebb-nagyobb kávézók üzemeltek. A szabadtéri teraszok, amelyeket lámpákkal fűtöttek, tele voltak evő-ivó emberekkel. Szemben egy hatalmas, téglából és mészkőből emelt neoklasszicista épület állt, a homlokzatán látványos szobrokkal.

– Ez a Place du Capitole – mondta Rémi, aztán sorra mutatta: – Azokban a nagy épületekben amott az hôtel de ville, a polgármesteri hivatal és az Opera üzemel. Tudtad, miért szokták Toulouse-t La Ville Rose-nak is becézni?

– Nem.

– Ezek miatt a rózsaszín épületek miatt – felelte. – Tu as faim?

Még nem voltam éhes.

– Még nem igazán.

– Akkor jó, mert nem itt terveztem, hogy eszünk. Van egy hely, ahová szeretnélek elvinni. De először elmegyünk a Saint-Sernin-bazilikához, a világ egyik legnagyobb, román kori épületéhez.

– Zseniális idegenvezető vagy – mondtam neki.

– Mit is mondhatnék erre? – vonta meg a vállát. – Remek barát vagyok.

Azzal sarkon fordult, és elsétált. Csak a válla fölött nézett vissza rám, ahogy ott állok a régiót szimbolizáló okcitán kereszt kellős közepén.

– Nem jössz, Sophie?

A délelőttöt a Marché Victor Hugón zártuk, az egyik étteremben a piac mellett. Egymással szemben ültünk, egy szó nélkül, én az étlapot tanulmányoztam.

– Mit akarnál? – kérdezte Rémi.

Nos, ez igencsak fogas kérdés. Eleve nem tudtam az étlapra koncentrálni, mert a száját figyeltem, és megpróbáltam elképzelni, milyen érzés volna, ha az enyémhez érne. Azt már tudtam, mit nem akarok. Nem akartam „csak barátja” lenni Réminek, és a vágyakozás, ami ellen hadakoznom kellett, sohasem látott mértékben összezavart.

– Sophie – szólt rám Rémi. – Nem tudom, te hogy látod, én mindjárt éhen halok.

Egy meglehetősen félszeg hangulatban elköltött ebéd után – én Rémit bámultam, és vice versa – végigjártuk a Victor Hugo téri piacot, ami tele volt hentespultokkal, sajttal, hallal és zöldségesekkel, a rengeteg pékségről nem is beszélve. Rémi vásárolt pár dolgot – sütni való marhahúst, zöldségféléket.

Aztán megálltunk egy cukrászda előtt, és Rémi rámutatott az édességekre.

– Ettél már valaha galette des rois-t?

– Nem – feleltem. – Mi az?

– Francia hagyomány – magyarázta. – Január hatodikán, azaz ma ünnepeljük a vízkeresztet, a napkeleti bölcsek látogatását a Kisjézusnál. A hagyomány úgy szól, hogy szétosztják a tortát, és mindig eggyel több szeletet vágnak belőle. Ez az extra szelet a part du pauvre, a szegényeké. Ehhez XIV. Lajos uralkodása alatt kapcsolódott az az újabb szokás, hogy egy Szűz Máriát vagy a karácsonyi betlehem valamelyik másik alakját ábrázoló apró porcelánszobrot rejtenek a süteménybe. És aki megtalálja ezt a fève-et, azt arra a napra királynővé vagy királlyá koronázzák, a cukrászatban kapható papírkoronával. Kétféle van – az egyiket fleur d’oranger-val ízesítették, a másikat frangipánkrémmel töltötték. Melyiket kóstolnád meg szívesebben?

– A frangipánkrémeset. – Nagyon tetszett ez a hagyomány, csodálkoztam, hogy anyámtól miért nem hallottam róla soha.

– De most nem eheted ám meg – figyelmeztetett.

– Miért? Nem ettünk desszertet, és ez őrült jól néz ki.

– Mert azt remélem, eljössz hozzánk vacsorázni. – Rémi lesütötte a szemét. – Lola nagyon sokat emlegeti tatie Sophie-t.

Én főzök. – A bevásárlószatyrára mutatott. – Szereted a rôti de bœuf-öt?

– És grand-mère-rel mi lesz? – kérdeztem.

– Vele már megbeszéltem.

Hát persze. Megint a kész tények. De most nem bántam.

Kezdtem a régi önmagam lenni. És azt akartam, hogy ez a nap ne érjen véget.

24.

Túl sokat, túl hamar, túl gyorsan

Rémi háza régiesen elragadó volt, emlékeztem rá, hogy jártam ezen a helyen gyerekként. Az öreg, kőből épült, fagerendás farmházban semmi sem volt a kastély csillogásából és fenséges légköréből, és azonnal otthon éreztem benne magam. Rémi nyilvánvalóan végzett benne felújításokat utolsó ittjártam óta, például teljesen kibontotta a lépcsőházat – amerikai módra.

Rusztikus volt. Bűbájos. Egyszerű.

Babákon és játékszereken botladoztunk keresztül, és miután gyorsan körbevezetett az öt hálószobás házon, beterelt a nagy méretű konyhába, amelyben egy csodaszép, piros Lacanche tűzhely állt. A két kutya, D’Artagnan és Aramis a padlón aludt, luxuskényelmet nyújtó burgundiszín bársony kosarukban, amelynek brokátját nyomott fleur-de-lis minta díszítette. A kutyák elnyúlva feküdtek, a nyelvüket lógatva könyörögtek, hogy vakargassuk meg a hasukat. Én pedig boldogan engedelmeskedtem.

Rémi tüzet gyújtott, feltett egy lemezt, klasszikus zenét, és kibontott egy üveg bort. Akkor ébredtem rá, hogy hiányzik valami, amikor a kezembe adta a poharat.

– Hol van Lola? – kérdeztem.

– Zeneórán van. – Vetett egy pillantást a karórájára. – Laetitia bármelyik pillanatban itt lehet vele. Még alig múlt öt óra.

Remélem, nem bánod, hogy ilyen hamar eszünk. Általában hatkor van a vacsora.

– Nekem nem gond. – Megfogtam a csuklóját, és megnéztem az órát. Arany Rolex, fekete számlappal.

– Körülbelül a nyolcvanas évekből. A nagyapádé volt. Grand-mère Odette-től kaptam a huszadik születésnapomra – mesélte.

– Nem bánod, hogy nekem adta?

– Dehogy. – Rémi itt volt a nagyanyám mellett. Én nem. – Megérdemled. Ennél többet is.

– Menj, helyezd magad kényelembe. Ülj le a kanapéra – ajánlotta Rémi. – Elkezdem előkészíteni a vacsorát.

Figyeltem, ahogy Rémi főz, hámozza, vagdossa a krumplit, és az járt az eszemben, hogy míg a kastély impozáns légköréből kissé kilógok, addig ahhoz hozzá tudnék szokni, hogy itt éljek.

Az élethez Rémi mellett. De az ő helyzete sem épp egyszerű. Egy mosolygó nőt ábrázoló kép bámult rám a kandallópárkányról, és feltételeztem, hogy ő a sokat emlegetett Anaïs. Nem hasonlítottunk egymásra annyira, hogy azt mondhattam volna, kiköpött másom, de valóban voltak egyezések. Vékony volt.

Fekete hajú. Élénk tekintetű. A két térdemet felhúztam a mellkasomig, és azon gondolkoztam, mennyire bonyolult helyzetbe kerültem.

Ekkor tárult fel a bejárati ajtó. A kutyák ugatni kezdtek, és amikor Lola meglátott, örömében felvisított. Ügyetlen lépéseivel azonnal felém igyekezett, aztán felmászott az ölembe. Olyan lelkesen fonta össze a karját a nyakamon, hogy majdnem feldöntött.

– Tatie Sophie!

– Az én kicsi Lolám – mondtam neki, és beszívtam a haja eper-és napsütésillatát.

Laetitia követte a kislányt.

– Csodálatosan zenélt ma! Azt hiszem, egy bimbózó hegedűvirtuózzal állunk szemben.

A pillantása az én kíváncsi tekintetembe kapcsolódott.

Nagyon ismerősnek tűnt, egy ideig nem tudtam hová tenni, de aztán eszembe jutott, hogy a karácsonyi piacon láttam.

Emlékeztem rá, hogy idősebb, úgy saccoltam, az ötvenes évei közepén járhat, de az újdonság volt számomra, hogy ennyire csinos – a francia nőkre oly jellemző je ne sais quoi-val. Levette a kabátját, felakasztotta, és fésűvel megigazította gesztenyebarna haját. Barátságos csokoládészínű szeme az enyémbe mélyedt.

– Jól gondolom, hogy ön Sophie?

– C’est moi – helyeseltem. – Örülök, hogy megismerhetem.

Laetitia, igaz?

Miután kötelességtudón üdvözöltük egymást, felkapta a borosüveget, leült mellém, és töltött magának egy pohárral.

– Már nagyon vártam, hogy megismerjem. – Rémi felé intett a fejével. – Lolára mindig mosolyog, de másra nem nagyon.

Nagyszerű, hogy végre nem tartja a létezésünket titokban. Nem jó a gyereknek.

– Szerintem sem – helyeseltem. Tényleg az mondta, létezésünk? – Egyáltalán.

– Természetesen gyakran meglátogatjuk az ön nagyanyját, néha ő jön el ide, de az utóbbi időben nehéz az egészsége miatt.

Jobban van?

– Voltak jobb napjai meg néhány rosszabb is – feleltem. – Remélem, túljut rajta.

– Elég nehéz lehetett magának visszatérni ide olyan sok idő után.

– Kemény volt – feleltem. Vajon mennyit tud ez az idegen nő az életemről? Zavarba ejtőnek találtam.

– À table – kiáltotta Rémi.

Vacsoraidő.

– Menjünk enni – mondta Laetitia. Kiemelte a karomból Lolát.

– Gyere, te kis gourmand. A papa mindig nagyon finomakat főz, nem igaz? – Megcsiklandozta a kislány pocakját.

– Oui – visította Lola boldogan.

– Az lesz az ön helye, Sophie – mutatta Laetitia.

Az asztal, akárcsak a ház, rusztikus volt – egyetlen hosszúkás mahagónilap. Egyszerű. Elbűvölő. Leültem, Rémi pedig behozta az ételeket: kacsazsíros krumpli, sült marha és serpenyőben sült libamájjal készült saláta. Amikor belevágott a húsba, rám kacsintott.

– Amerikai módra az amerikai vendég számára. Hogyan szereted a steaket?

– Saignant. Nyersen – feleltem. Véresen.

– Hú. Ha mást mondasz, rögtön kétségbe vonnám, hogy valódi, született francia vagy-e. – És megint azok a gödröcskék.

– Látja – szólt Laetitia. – Mosolyog. Annyira boldog vagyok, amikor ilyennek látom.

Eltűnődtem, a dadus miért törődik ennyire a munkáltatója örömével-bánatával. Feltételeztem, egyszerűen közel kerültek egymáshoz, lévén hogy Rémi egyedülálló apa, akinek szüksége volt valakire, aki segít gondoskodni a kislányáról. Laetitiára néztem, és anyámat juttatta eszembe. Ha élne, nagyjából ugyanilyen idős volna, talán egy picit fiatalabb. Laetitia szeme olvadó barna volt, színe mint a juharszirupé, és kedvesség sugárzott belőle, nem gyász. Ha az anyám nem lett volna beteg, vajon őt is így körbelengené ma a barátságos melegség és fény, mint Laetitiát?

– Remélem, szereted a fokhagymát – jegyezte meg Rémi, miközben a húst szelte. – Nem kevés gerezd rejtőzik a marhasültben.

Miközben a finomabbnál finomabb falatok eltünedeztek, a napunkról meg Lola zeneleckéjéről folyt a társalgás. Mély benyomást tett rám Rémi főzőtudománya. A marhahús maga volt a tökély. A krumpli zamatos, ízes, megfelelően fűszeres, és a saláta nagyszerű kíséretet szolgáltatott mindehhez. Már el is felejtettem, milyen jó tud lenni a serpenyőben sült libamáj.

Rémi behozta a desszertet, Lola tapsikolni kezdett.

– Galette des rois! Galette des rois!

Rémi fölszeletelte a galette-et, közben Laetitia rám kacsintott.

– A kishölgy nem veti meg az édességet. Nagyon sokat beszélt arról a chocolat chaud-ról. Egy-két napja azt mondta az enyémre, hogy nem olyan, mint tatie Sophie-é.

Rémi egy szelet tortát elém tett.

– Most olyanok leszünk, mint a barbár amerikaiak. Ezt a desszertet most kivételesen szabad kézzel enni.

Beleharaptam, és a szemem azonnal elkerekedett a váratlan fájdalomtól.

– Majdnem kitört a fogam! Mi került ebbe a süteménybe?

– Azt hiszem, Sophie megtalálta a fève-et – mosolygott Laetitia.

A tenyeremre köptem egy apró porcelánsünt. Kék volt.

– Nem vallásos témájú szobrocskákat kellene rejteniük?

– Ennél ma már kommerszebb a helyzet – mondta Laetitia. – Átvették a helyüket a rajzfilmfigurák. Mickey egér, például. De a nagy fogú Rabbids-nyúlon sem kell megdöbbenni.

Rémi a fejemre tette az aranyszínű papírkoronát.

– Te vagy a királynő – mondta. – Legalábbis erre a napra.

– La reine, tatie Sophie – visította Lola, örömében tapsikolva. – Én meg lehetek hercegnő?

– Persze – adtam meg az engedélyt.

– Az anyjára ütött – hunyorított rám Laetitia. – És maga is emlékeztet rá bizonyos szempontból.

Úgy pislogtam, mint Agnès – többször, egymás után.

– Ismerte Anaïst?

– Hogyne ismertem volna – felelte Laetitia. – Az anyja vagyok.

Rémi nem mondta?

A szemem saját életre kelt. Képtelen voltam abbahagyni a pislogást.

– Lehet, hogy elfelejtettem megemlíteni – szólt közbe Rémi, olyan hangon, mintha nem tulajdonítana ennek különösebb jelentőséget. – De most már tudja.

Rándítva emeltem föl a fejemet, a koronám a padlón landolt.

Nem tudtam, miért, de ez a hír sokkolt.

– Réminek segítségre volt szüksége. Hát ideköltöztem, hiszen szerettem volna az unokám közelében lenni – magyarázta Laetitia. – És ha már itt tartunk, örülök, hogy megismerhettem, Sophie, de eljött a fürdés-és alvásidő. – Aztán hozzátette: – Remélem, hamarosan újra találkozunk.

Felemelte Lolát.

– Adj tatie Sophie-nak egy bisou-t – kérte a kislányt.

Lola odahajolt hozzám, és kaptam tőle egy puszit a számra.

– Nagyon örülök, hogy megismerhettem, Laetitia – köszöntem el, és megfogtam a kabátomat. – Rémi, most már muszáj mennem, hogy megnézzem a nagyanyámat. Köszönöm ezt a mai napot. Meg a vacsorát. – Felemeltem a lábamat is. – És a csizmát. Majd kifizetem.

– Sophie, várj – szólt utánam Rémi. – El tudlak vinni.

– Minden rendben. Haza tudok sétálni. És már így is nagyon sokat tettél. Tényleg tökéletes volt a nap. Tökéletes a vacsora.

– De már besötétedett. Mi lesz, ha rád támad egy sanglier?

Éjszakánként és hajnalban gyakran erre portyáznak. És tudnak veszélyesek lenni.

– Bízom a szerencsémben – feleltem. – Muszáj megnéznem, hogy van grand-mère.

– Ebben nem hagyok választást. – Rémi fogta a kulcsait meg a kabátját. – Elviszlek kocsival.

A furgonban ülve egy szót sem szóltam, csak bámultam előre.

Két perc múlva megálltunk a château előtt. Bosszankodva ráztam a fejemet.

– Nem gondoltál rá, hogy jó lenne, ha tudom, mielőtt találkozom vele, hogy Laetitia Anaïs anyja, Rémi?

– Tényleg nem értem, mi a gond. Nagyon kedves ember, és nem is tudom, mire mennék nélküle. Minden joga megvan arra is, hogy Lola életének része legyen.

– Abszolút igaz. De én nem szeretem a meglepetéseket, főleg ilyen fontos dolgokban nem – vetettem oda, miközben kiugrottam a kocsiból. Aztán odaviharzottam a kastély főbejáratához, és megálltam előtte, hallgatództam, hallom-e Rémi elhajtó kocsijának hangját. De ő ott termett mögöttem.

Megragadta a karomat, és maga felé fordított.

– Észben fogom tartani, hogy nem szereted a meglepetéseket – mondta. Aztán magához húzott, és megcsókolt. A gerincemen forró borzongás futott végig. Az agyamban tűzijáték robbant.

Szinte hallottam a saját szívemet, ami hangosan dübörgött és lüktetett a bordáim alatt. Mire Rémi elhúzódott tőlem, már egész testemben reszkettem. Földöntúli csók volt – még sohasem tapasztaltam hasonlót, és mindennél jobb volt, mint amit valaha el tudtam képzelni. Rémi a fülembe suttogta: – Erre vágytam tizenhárom éve.

– És mi lesz azzal, hogy lassítunk? – próbáltam kinyögni.

– Azt mondtad, van esélyünk, így, kettőnknek. – Rémi összefonta a két karját a melle előtt. – Igazából mi tart vissza tőle, hogy megragadd?

Nagyot nyeltem. Itt az idő, hogy megmondjam az igazat.

– A csillagok.

– Csillagok? Hiszen nézz fel, Sophie, bőven van itt csillag.

Leültem a bejárathoz vezető lépcsőre.

– Nem azok. Hanem a Michelin fajtájúak. Gyerekkorom óta arról álmodoztam, hogy bekerüljek azok közé a nők közé, akik Michelin-csillagos konyhát vezetnek, abba az egy százalékba. És tisztára kell mosnom a nevemet New Yorkban. Meggyalázták.

Rémi a hajába túrt.

– Bon Dieu, Sophie. Képes volnál eldobni annak a lehetőségét, hogy szerelmes légy, azért, hogy újraindíts egy tönkretett karriert?

Őrület volt mindez. Rémi nagyon sebesen haladt előre, számomra messze túl gyors volt az iram. Kinyitottam a kastély kapuját. Rémi odanyúlt, becsukta előttem. Bár határozottan elkezdtek éledezni bennem az érzelmek iránta, és varázslatos fizikai vonzerő munkált közöttünk, sem a fejem, sem a szívem, még ha utóbbi vadul dörömbölt is, nem volt teljesen nyitott az elképzelésre.

– Szerelmes? Hiszen csak most találkoztunk újra.

Rémi összefonta a karját a melle előtt.

– Azt, mondtam, a szerelem lehetőségét. És ha a csillagokat szeretnéd begyűjteni, hát itt is megteheted.

– Úgy érzem, mintha mindent ezüsttálcán kínálnának nekem itt – jegyeztem meg, és sikerült megállnom, hogy ne tegyem hozzá: „köztük téged”.

– És ez akkora baj? – kérdezte, úgy nézve rám, mint egy dilinyósra.

– Igen. Nem – makogtam. – Fogalmam sincs.

– Muszáj kitalálnod, mit akarsz – jegyezte meg, és sarkon fordult. Leballagott a lépcsőn, és visszament a kocsijához.

Utánakiáltottam.

– Pontosan ezt mondtam neked én is. Hogy mindent ki kell találnom. Ezért mondtam, hogy szeretnék lassan haladni előre.

– Tehát arra készülsz, hogy félresöpörd az érzéseidet?

– Nem, Rémi, csak időt szeretnék kérni ahhoz, hogy rendezzem őket.

25.

Védekezés és verejtékezés

Reggelre kelve, miután egész éjjel szemhunyást sem aludtam, csak hánykolódtam a Rémivel, a nagyanyám egészségével meg a kastély átvételével kapcsolatos aggodalmas gondolatok közepette, szerettem volna kiszellőztetni a fejemet. Már éppen elhatároztam, hogy az üvegház felé veszem az irányt – mindannak szentélyét láttam benne, ami kellemes az életben, azzal a mindent betöltő levendulaillattal, amikor megrezzent a telefonom. Kivettem a zsebemből, és döbbenten láttam, hogy a Cendrillonból hív valaki. Furcsa. New Yorkban egy óra harminc van. Reszkető ujjal böktem a kijelzőre.

– Halló – szóltam bele, a suttogásnál alig hangosabban.

– Sophie?

Még félálomban is azonnal felismertem a goromba hangot.

– Séf! – nyögtem, és nekidőltem a kertben futó kőfalnak, hogy visszaszerezzem az egyensúlyomat, miközben felkészítettem a lelkemet a fenyegetések várhatóan rám zúduló özönének elviselésére. Csendben maradtam, figyeltem a vonal túlvégén a súlyos zihálást, és a tarkómat dörzsölgettem.

– Sophie, ott vagy? Rossz a vonal?

– Itt vagyok – mondtam.

– Amilyen egy forrófejű fasz vagyok – kezdte O’Shea –, óriási bocsánatkéréssel tartozom, és nem csak azért, mert ilyen kései órán hívlak.

Ó. Te. Atyaég. Valaki őszinte vallomást tett. A kezem remegett, a számat kissé eltátottam.

– Értem. – Felemeltem a fejemet az ég felé, aztán szorosan lehunytam a szememet.

– Kaptam egy névtelen levelet, amiben valaki tényeket közölt rólad, Ericről meg a csillag elvesztéséről – mondta O’Shea. – Először el sem akartam olvasni, de Bernadette ragaszkodott hozzá, gyakorlatilag az arcomba tolta. Nincs odáig Ericért.

– Nem, sosem volt – jegyeztem meg, miközben azon tűnődtem, ki siethetett a segítségemre, és az illetőt mi motiválhatta.

– Először arra gyanakodtam, hogy egyszerűen te írtad, de a „rohadt görény” meg a „hígagyú, tehetségtelen kis faszfej”

kifejezések nem annyira vallanak rád.

Önkéntelenül kitört belőlem a fojtott nevetés. Amikor Phillippa fogadkozott, hogy bármi áron segíteni akar a nevem tisztára mosásában, nem gondoltam, hogy ilyen gyakorlati megoldásra céloz.

– Tudod, ki küldte, jól sejtem?

– Van rá egy elég biztos tippem – feleltem –, de esküszöm, nem tudtam róla korábban.

– Biburyből, Angliából jött. Kíváncsi lettem, felolvastam a levelet a brigádnak, és a legtöbben csak röhögtek rajta – kivéve Miguelt. Ő utána bejött az irodámba, és azt mondta, be kell vallania valamit, különben a pokolra jut. Nem is tudtam, hogy ilyen vallásos.

O’Shea megköszörülte a torkát.

– Elmondta, hogy kihallgatta Eric és Alex beszélgetését. Ők ketten szövetkeztek ellened, és az volt a tervük, hogy Eric túl sok fűszert rakat majd veled a velouté ba. Az is kiderült, hogy ők már tudtak a városszerte kerengő pletykákról, hogy a Cendrillon elveszíthet egy csillagot. És az a két szemétláda ezt használta fel ellened, Sophie. Már nem tudtam kirúgni Ericet, mert pár hete kilépett, hogy saját éttermet nyisson.

– Eric azt akarta, hogy neki dolgozzam. És én nemet mondtam, séf – közöltem O’Shea-val. – El akartam mondani, de nem adtál rá esélyt, hogy megtegyem.

– Hibás vagyok – ismerte be O’Shea. – Amint mondtam, forrófejű fasz módjára viselkedtem. – Fújtatott. – Azt a szemét Alexet abban a szent pillanatban kirúgtam.

– Jól tetted, séf.

– És ezzel azt akarom mondani, hogy a chef de cuisine pozíció a tiéd, ha szeretnéd. Bejönnél az étterembe ma, hogy megbeszéljük?

– Nem tehetem. – A szívverésem felgyorsult. Hé, ez az ember tényleg felajánlotta a magasabb pozíciót? Ami az álmom? – Épp Franciaországban vagyok.

– Franciaországban? A nagyanyádnál? És mikor jössz vissza?

A pajtában lakó fecskék – les hirondelles – nyílként vágódtak az ég felé, aztán vidám, közös táncot lejtettek. A napsugarak égették a fejem búbját. Szédelegni kezdtem. Lehetetlen elhagynom most Champvert-t – bármennyire szeretném is. A szarkák cserregése is, cserr-cserr-cserr, erre emlékeztetett.

– Hát, ami azt illeti, nem tudom biztosan. A nagyanyám megbetegedett, és segítek neki, míg fel nem gyógyul.

– Nézd, fenn tudom tartani neked az állást egy darabig, akár hónapokig is. Azt tervezem, hogy mindent helyreigazítok. És ha netán találkoztál volna a Times cikkével, az se aggasszon tovább.

– Láttam – mondtam neki, de gondolni sem akartam erre.

– Beküldök egy helyreigazítást – ígérte O’Shea. – Nagyobb szavam van a gasztronómiában, mint Ericnek. Ő csak egy tehetségtelen, hűtlen kis senki, de én majd kézbe veszem a dolgot. Tisztára mosom a neved, és az övé meg odakerül, ahová érdemli: a sárba. – O’Shea nevetett egy nagyot. – Lehet, hogy a Fekete rigó lesz a világtörténelem legrövidebb ideig nyitva tartó étterme. Tényleg sajnálom, hogy az a két rohadék ezt tette veled.

– Én is sajnálom, séf. Én is. – De az arcomon örömkönny gördült végig.

– Bocsánatot kérek, amiért annyira elvesztettem az önuralmamat, Sophie. Szégyellem magam a viselkedésem miatt.

Ígérem, hogy többé nem fordul elő. – Szinte fájdalmas volt a hangja, én meg rosszul éreztem magam. – Nos, gondolkozol majd az ajánlatomon?

– Igen, de tényleg fogalmam sincs, mikor tudok visszautazni.

– Csak maradj ott, amíg muszáj – mondta O’Shea. – Várom a válaszodat.

– Köszönöm, hogy hívtál, séf – mondtam. Letettem, és térdre rogytam.

Figyeltem a természetet, ahogy lassan újraéled. A magnóliabokron máris rózsaszínűvé kezdtek válni a bimbók.

Hamarosan virágba borul, ugyanúgy, ahogy én magam is virágozni kezdtem mostanra, bizonyos szempontból. Itt hagyhatnám mindezt csak úgy? És ha elfogadom O’Shea ajánlatát, akkor visszatérve az ő konyhaművészsztoriját mondom tovább, nem a sajátomat. El sem tudtam dönteni, hogy most akkor ünnepeljek-e, vagy ne. Egy részem boldog volt, miközben a másikat mély bűntudat marcangolta már csak a gondolatra is, hogy el akarnám hagyni Champvert-t.

A nagyanyám nem halhat meg. Ha mégis, arra számít, hogy átveszem a château irányítását, amit azonban nélküle nem tudok megtenni. Mindez csak úgy, ajándékként pottyan az ölembe. Nem dolgoztam meg érte. És a szállásfoglalási rendszer meg a két konyha mellett még további ügyeket is kell vinni. A kastély területén készülő méz és confitures külső kereskedőkhöz kerül. És mindehhez még a borászat működtetését is hozzávéve túlságosan sok a feladat. Egyetlen ember nem tudja elvégezni anélkül, hogy belerokkanna. Azt legalább pontosan tudtam, mi várna rám a Cendrillonban – az éjszakába nyúló munkanapok és a szexuális zaklatásra való biztos kilátás lágy, édes piskótának tűntek azzal a mérhetetlen stresszel összehasonlítva, ami egy ilyen kastély igazgatásával járna.

Muszáj beszélnem grand-mère-rel. Mégpedig most. A maradék kérdéseimre is meg kell kapnom a válaszokat.

Visszamentem hát a kastélyba, nagy levegőt vettem, bekopogtam, és beléptem a szobájába. Először csak némán megálltam, és kutattam az agyamban, hogy mit is kéne mondanom.

– Ma chérie – szólított meg, felnézve a magazinból, amit lapozgatott. – Feldúltnak látszol. Van valami baj?

– Van is meg nincs is. Tisztázódott az ügy. O’Shea az imént hívott. Kapott egy levelet, ami segített kideríteni az igazságot – mondtam, de nem néztem a szemébe.

– Feltételezem, O’Shea bocsánatkérését állásajánlat is kiegészítette. Azt tervezed, hogy visszaköltözöl New Yorkba?

Vállat vontam.

– Egy kis időre van szükségem, hogy mindent átgondoljak, ami mostanában történt.

– Mi mindent kell átgondolnod?

Egy pillanatig meg sem tudtam szólalni. Még levegőt sem vettem. Tudtam, hogy most vagy soha. Hiszen a nagyanyám szemlátomást jól van. Muszáj kiderítenem mindazt, ami már oly régóta nyomasztott. Ide-oda pillogtam, aztán mélyen a szemébe néztem.

– Ahhoz, hogy dönthessek, meg kell tudnom, az anyám miért akarta elhagyni Champvert-t, hogy aztán soha vissza se nézzen.

A csendet, ami ezt a mondatot követte, súlyos zihálás hangjai törték meg – az én lélegzetvételem.

– Tudtam, hogy eljön egyszer ez is – szólt grand-mère, és küszködve igyekezett kivenni a naplóját az éjjeliszekrényéből. – Gyere, ülj ide mellém – utasított. – Lapozz előre néhányat. Így, ne többet. Most olvasd. – Egy pillanatra találkozott a tekintetünk. – Igen, itt kell kezdenünk. – Mélyen beszívta a levegőt. – Féltem ettől a naptól.

Reszketett a hangom felolvasás közben.

1993. április 21.

Céleste!

Most értünk vissza az orvostól veled. Állapotos vagy, és én teljesen kétségbe vagyok esve. Hazafelé jövet azt mondtad nekem a kocsiban, hogy el akarod vetetni a gyereket. Ez, gyermekem, sosem történhet meg. Te most ehhez nem vagy elég jó állapotban.

Édesanyád

– Mit jelent ez a „nem elég jó állapotban”, grand-mère? – Minden porcikám, még a csontjaim is megfeszültek, annyira, hogy úgy éreztem, darabokra morzsolódom, és porrá válok.

– Tizenhat éves korában Céleste-nél klinikai depressziót, pontosabban bipoláris zavart állapítottak meg. Az orvos lítiumot írt fel neki, hogy a hangulatingadozásait kordában tartsa. Amikor terhes lett, még súlyosabbá vált az állapota.

Mindig azt feltételeztem, hogy abbahagyta a gyógyszerszedést, amikor megtette, amit tett.

Bár grand-mère Odette nem mondta ki az „öngyilkosság” szót, ez mindent megmagyarázott. Majdnem mindent. Mert ha tudta, hogy anyám annyira beteg, miért nem tett valamit ellene? Miért nem óvott meg engem az anyámtól és attól a nyomorúságtól, amiben élnem kellett?

– Mégis elvitt engem Champvert-ből, és nem volt választási lehetőségem. Túl kicsi voltam, még járni vagy beszélni sem tudtam. Miért nem igyekeztél jobban, hogy megóvj tőle? Hiszen beteg volt.

Vádlón rászegeztem a mutatóujjamat, és a szavakat sem vonhattam már vissza.

– Próbáltam. De a bíróság az ő javára döntött. És mindez, mint elképzelheted, újabb feszültséget jelentett a kettőnk kapcsolatában. Van egy dosszié a deszka alatt a gardróbban.

Abban elolvashatod a bírói döntést. – Grand-mère szeme megtelt könnyel. – Ha elveszünk tőle téged, azzal megöltük volna.

– Így viszont ő ölte meg magát – jegyeztem meg, és hirtelen megjelent a szemem előtt a kádban lebegő, elkékült és felfúvódott testének a képe.

– Ma chérie, már jóval azelőtt beteg volt, hogy megszülettél volna. Észrevetted valaha, milyen ködössé vált a tekintete, miközben mosolygott? Mint aki nincs igazán jelen. Meg ahogy a hangulata egyik pillanatról a másikra váltott át szertelen magasságokból a súlyos mélypontokba?

Amikor anyám felfelé szálló ívben volt, ő volt a bálkirálynő.

Együtt mentünk ruhákat vásárolni. Néha megfésült, és azt mondta, gyönyörű vagyok. Egyszer pedig magokkal, virágfölddel és agyagcserepekkel megrakodva ért haza, és azzal az elképzeléssel, hogy biztosan szeretnék egy kiskertet az erkélyünkre, mert annyira szeretek főzni. És jól gondolta.

Ezeken a jó napokon tisztán ragyogott a szeme, és egész lénye csupa élet volt. De a rossz napjait rettenetes volt megélni.

Bevonult a szobájába, behúzta a függönyöket, és alig moccant meg. Visszatekintve, ezek a napok sokszor azután történek, ha egy meghallgatáson nála fiatalabb színésznőre esett a választás.

– Olvass tovább – szólt rám grand-mère, és lehunyta a szemét.

Van még más is, amit tudnod kell.

1993. július 14.

Céleste!

Jean-Marc Bourret itt járt ma, és téged keresett. Nem tetszett. Piszkos volt, nem borotválkozott, és nem keltette rendes ember benyomását. Te a szobádban aludtál. Nagyon megviselt a terhességed, a szakadatlan rosszullét szinte ágyhoz kötözött. Jean-Marc azt akarta, hogy keltselek fel a szundikálásból. Elmondta, hogy ő a kisbaba apja, és azt is, hogy feleségül akar venni.

Megkértem, hogy várjon a bejárat előtti lépcsőn. Aztán kivittem a csekk-könyvemet. Először nem akarta elfogadni. Vitázni próbált, és könyörgött, hadd lásson téged. Aztán ránézett az összegre. Ó, látnod kellett volna azt a mosolyt meg a felragyogó szemét, amivel a kastélyt fürkészte. Megmondtam neki, hogy abban az esetben, ha távol tartja magát tőled, minden évben számíthat erre az összegre. Természetesen nem volt ellene kifogása. Azt hiszem, ez az én vallomásom. De nem, nem érzem rosszul magam miatta. Azt tettem, ami neked jó. Egy ilyen házasság, amit efféle alakkal kötnél, sosem működhetne. Ma van a Bastille-nap. És én az imént kivívtam a függetlenségedet.

Édesanyád

A füzet kicsúszott a kezemből. A szememet dörzsölve néztem.

Ez nem lehet igaz. A válasz, amit fél életemben kerestem, ott volt az orrom előtt, grand-mère lendületes-hurkos betűivel írva.

És bár most már birtokában voltam egy-két információnak,

közben több új kérdés is felvetődött bennem. Izzadság patakzott a nyakamon. Ez a Jean-Marc Bourret nevű férfi valóban az apám? És vajon mostanában is a környéken él? És ha igen, meg tudom találni? És szeretném vajon? Könnycseppek pöttyözték be a napló papírját. Addig kutattam az igazságot, amíg rá nem akadtam. De néha az igazságot olyan nehéz lenyelni, mint egy óriási, recés pirulát.

– Mennyit fizettél neki?

– Az összeg most körülbelül tízezer eurónak felel meg.

– Nem tudom elhinni, hogy képes volt elfogadni a pénzt – jegyeztem meg.

– Pedig elfogadta – mondta grand-mère, aztán hozzátette: – De csak az első csekket váltotta be.

Elszorult a torkom. A nagyanyám végig tudta, ki az apám, és nem árulta el. Nagy levegőt vettem, igyekeztem kordában tartani az érzéseimet.

– Eltitkoltad előttem az apám kilétét. Még ha ilyen megvesztegethető seggfej is, akkor is jogom lett volna tudni, ki ő.

– Gyerek voltál, nem az én dolgom lett volna elárulni az igazságot, hanem az anyádé.

A tenyerembe mélyesztettem a körmömet.

– De azután? A halála után?

– Sosem kérdezted – felelte grand-mère. – És ez nem az a fajta beszélgetés, amit könnyedén le lehet bonyolítani telefonon.

Nagyanyámnak mindenre volt logikus magyarázata. Őszintén szólva, én is úgy láttam, hogy annak idején csak védeni akart engem a távolból. És talán a nagyanyák jobban tudják.

Fölemelte törékeny kezét. Megfogtam.

– Ma chérie, mindketten tudjuk, hogy közel a vég. Pár nap lehet még. Esetleg egy hét. Sőt, egy egész hónap. De most már mindent tudsz. Bevallottam mindent, mielőtt a túlvilágra kerülök. Az anyád miatt meghasadt a szívem, amikor megtette, amit tett – zokogott fel grand-mère. – Sajnálom, hogy nem voltam ott többet veled. Sajnálom, hogy nem meséltem neked az apádról. És még nagyon sok mindent sajnálok. Magam mögött kell hagynom a múltat. Hát nem ezt akarod te is, hogy aztán mindketten békével továbblépjünk; a szívünkben bármi rosszallás vagy gyűlölködés nélkül?

– Örülnék neki – mondtam letörölve a könnyeimet.

– Én is, kincsem, én is. – Nagyanyám általában oly eltökélt hangja elcsuklott mostani sebezhetőségében; tudtam, hogy ez volt a teljes igazság.

A következő hetekben a legtöbb időmet grand-mère társaságában töltöttem, fotóalbumokat nézegetve és a régmúlt időkről beszélgetve. Én főztem neki. Épp az imént fogyott el a galette, ami a crêpes sós változata. Nagyanyám megtörölte a száját a szalvétával, és így szólt:

– Akarok mutatni még valamit. Azt a levelet, amit az anyád írt nekem, mielőtt itt hagyta ezt a világot.

– Írt neked? – A szívem azonnal vad vágtába kezdett a bordáim között. – Hol van?

– Az éjjeliszekrényben.

Odakúsztam az ágy túlsó felén álló szekrényhez, és a fiókjában azonnal megtaláltam a levelet. Itt-ott cseppek által hagyott foltokat láttam a papíron – sós víz hullott rá, vagy az anyám, vagy a nagyanyám szeméből.

– Kérlek, ezt ne olvasd hangosan – kérte grand-mère. – Minden szavát betéve tudom.

Drága Anyám!

Neked meg Apának mindenben igazatok volt. Szeretnék Sophie érdekében tiszta lenni, de lehetetlen vállalkozás a fájdalom közepette, amit magamra és rá hoztam. Lehet, hogy rád kellett volna hallgatnom, és tovább szedni a gyógyszereket. De sosem hallgattam rád, még akkor sem, ha tudtam, hogy igazad van. Sosem kellett volna elhoznom őt Champvert-ből. Önző voltam. A pénz, amit kaptam, semmit sem jelentett. Ostobaságokra szórtam el, és sosem gondoskodtam a lányomról. Az igazat megvallva, éppenséggel Sophie gondoskodik rólam.

Csődöt mondtam – nőként, anyaként és lánygyermekként. Sajnálom az összes durva szót, amit a fejedhez vágtam az évek során. Sajnálom, hogy sosem hallgattam rád. Sosem utáltalak. Mindig is szerettelek.

Csak túlságosan össze voltam zavarodva ahhoz, hogy ezt felfogjam. Valami nagy baj van velem, és nem tudom megjavítani. Másképp oldom meg. Kérlek, vigyázz majd Sophie-ra; jobbat érdemel.

Szeretettel, Céleste

A lélegzetvételem lelassult. Tehát szeretett az anyám. Hagyott búcsúlevelet. Nem miattam ölte meg magát, ahogy oly sok éven át gondoltam. Fölemeltem a levelet, meglobogtattam, és a könnyeim szabályosan záporoztak.

– A sok titok között, amit megtartottál magadnak az évek során, ezt miért? Azt hittem, miattam tette, amit tett. Hát nem volt világos, mekkora szükségem lett volna rá, hogy tudjak erről?

– Mert túlságosan fájdalmas volt – felelte grand-mère.

Akárcsak én, ő is zokogott, és levegő után kapkodott. – Elveszítettem a lányomat. Nem tehettem semmit, hogy megállítsam. Mire megkaptam ezt a levelet, már késő volt.

Addigra Céleste halott volt. Kérlek, ne légy rám dühös. Csak annyit akartam elérni, hogy megóvhassalak attól a fájdalomtól, amit én éreztem.

– Nem haragszom, grand-mère – mondtam. – Megbántott vagyok, tanácstalan és feldúlt.

– Ma chérie, megértem. Kérlek, bocsáss meg.

Megbocsátás. Talán mindezt sokkal hamarabb megtudtam volna, ha hamarabb eljövök ide, Champvert-be. De nem tettem meg. Rádöbbentem, hogy nem a nagyanyámnak kell tőlem bocsánatot kérnie. Hanem nekem tőle. – Megragadtam a kezét. – Grand-mère, kérlek, te bocsáss meg nekem.

– Miért?

– Azért, mert nem voltam itt, amikor szükséged lett volna rám.

– Most már itt vagy, ma chérie.

Éjfél. Az ablakfülkében ülve bámultam a csillagokat, és azon gondolkoztam, hogy az anyám vajon lát-e onnan fentről. A telefonom rezegni kezdett. Ránéztem, arra számítottam, hogy Walter üzent, de nem: O’Shea.

Egy kicsit mélyebbre ástam a gasztrokémeimmel. Eric egyik befektetője Trevor Smith. Vége az életének. Rossz hír: a Times nem közli az érvénytelenítést. Jó hír: arra kértek, hogy írjak egy véleménycikket. Meg is tettem, pár hét múlva kint lesz. Rossz hír: Eric étterméről dicsőítő szavak. Jó hír: Trevor Smith írta. Minden rendeződik. Gondolkozz az ajánlatomon, Sophie.

És én gondolkoztam O’Shea ajánlatán. A szívem meg a fejem eltérő véleményen voltak róla. Bementem grand-mère irodájába, és megkerestem a Times ban a Fekete rigóról írottakat. Rögtön szembe találtam magam Eric fotójával és a címmel: A Michelin hamarosan kopogtat Eric romano ajtaján.

– Mi a franc? – motyogtam.

Végigfutottam az oldalt, és olyan kifejezések ötlöttek a szemembe, mint „kétcsillagos mesterszakács”, „gasztronómiai műremek” és „szezonális csábítás”. De a legnagyobb pofon akkor jött, amikor megpillantottam az étel fotóját, amelyet oly rajongó szavakkal ünnepeltek. Nem Eric receptje volt; hanem az enyém: a keszegfilé – a legapróbb összetevőre ugyanaz, mint amit én használtam, sőt a díszítést is ehető virágok alkották, például levendula. Forrt bennem a düh. Csupán egyetlen ember volt a château-ban, aki képes volt erre az árulásra, és ez a valaki néhány hét múlva érkezik vissza.

26.

New York-i lelkiállapot

Nehéz volt Rémitől távol maradni, különösen, amikor úgy mosolygott rám, mint egy kiskutya, aki simogatást kér, várakozásteljesen ragyogó szemmel. Mintha arra noszogatna, hogy fussak a karjába: „Rémi, készen állok. Már eleget gondolkodtam. Ölelj át szorosan ezzel a két erős karral, és vigyél magaddal!” Ám bármennyire csábított is ez az elképzelt jelenet, nem voltam még kész egy kapcsolatra. A legkevésbé sem.

Mint ahogy arra sem, hogy alig pár nappal O’Shea üzenete után ott találom a csupa liszt Rémit a konyhámban, Lolával együtt. A kislány előtt nagy tál állt, csapkodta a tartalmát, amitől liszt és tej keveréke záporozott mindenfelé, többek között a saját, csokimaszatos arcára is.

– Hát ti meg mi a jó istent csináltok? – kérdeztem.

– Crêpes-t – tájékoztatott Rémi. A hangja nem volt kifejezetten barátságos, de túlságosan távolságtartó sem. – Február másodika van. La Chandeleur.

– Crêpes, crêpes, crêpes! – szajkózta Lola. – Miam-miam.

– Ez is egy francia hagyomány, mint a galette des rois, de még annál is jobb – magyarázta Rémi, tanárosan. – Amellett, hogy vallásos ünnep, a katolikusok megemlékezése arról a napról, amikor Jézust bemutatták a jeruzsálemi templomban, ez Franciaország nemzeti crêpes-napja.

– Hagyd ezt abba, hogy így mosolyogsz rám – néztem rá tettetett szigorral.

– Hagyd ezt abba, hogy így nézel rám, és segíts sütni. Grand-mère-nek készítjük. – Azzal hátat fordított nekem, és tovább kevergette a palacsintatésztát. – Forgattál már crêpes-t a levegőbe dobálva?

– Azt éppenséggel még nem – feleltem. – Sok minden mást már igen. De ezt is gyorsan meg tudom tanulni. – A vállára csaptam, és rosszalló pillantást vetettem rá. – Az megvan, hogy diplomás mesterszakács vagyok?

Rémi csak elviharzott mellettem, és odahozott egy serpenyőt.

A tűzhelyre tette, és közepes erősségűre állította a lángot alatta.

Figyeltem a mozdulatát, ahogy bekente az edény alját olajjal.

Majd egy merőkanálnyi tésztát beleöntött, felemelte a serpenyőt, megforgatta, amitől a massza teljesen szétterült benne, egy négyzetcenti sem maradt fedetlenül. Aztán visszatette a gázégőre.

– Aranyszínűre kell pirulnia a szélének – mondta. – Aztán fogod a falapátot, óvatosan megemelgeted a szélét, így, látod?

Voilà! És akkor jöhet a dobás. – Kinyújtotta a karját, néhány kisebb, próbálkozó lengetés, a tészta meg-megemelkedett, aztán átfordította. – Most te jössz.

– Jaj, hát ez menni fog. Lazán – hencegtem. Egy papírtörlővel eloszlattam a serpenyő alján az olajat, ahogy ő is az imént.

Megkevertem a tésztát, átkanalaztam a kellő mennyiséget a serpenyőbe, megforgattam, aztán visszatettem az edényt a tűzre. Megvártam, míg a széle barnulni kezd, aztán megemelgettem, meglazítottam. Készen álltam rá, hogy feldobjam. – Egy, két, há – számoltam. – Fordulás.

A palacsinta nem a serpenyőbe esett vissza; a tűzhely lángjában landolt, amelynek hamar a martalékául esett.

Letettem az edényt, és éreztem, ahogy erős pír önti el az arcomat. Rémi odaállt mögém, két karja körém fonódott, mire a testem moccanatlanná vált.

– Lassíts, Rémi. Még mindig gondolkoznom kell.

– Csak segíteni akarok. – Közelebb húzott magához, és megcsókolta a nyakamat.

A francba. Az akaraterőm nulla. Azt akartam, hogy az az ajak a számhoz érjen. Bele akartam olvadni az ölelésébe, megfordultam, de ekkor egy orrhangú megjegyzés ütötte meg a fülemet, tönkretéve a pillanatot.

– Úgy látom, félbeszakítottam valamit.

Jane. A testemben található valamennyi csont vigyázzállásba lendült. Kirántottam magam Rémi öleléséből, és megpördültem, hogy egyenesen az arcába nézhessek. A tekintete úgy mélyedt az enyémbe, mint két gyilkos tőr.

– Crêpes-t sütünk – emeltem fel védekezőn a két kezem. – Mikor jöttetek vissza?

– Ma reggel – adta meg a választ Jane, rendíthetetlen, vádló és rezzenéstelen tekintettel.

– És Phillippa?

– A szüleinkkel kicsomagolják a bőröndöket, aztán hamarosan beugrik ide ő is. – Jane viszolyogva nézte Lolát. – És miért ül egy piszkos gyerek a konyha közepén?

– Ő Lola, a kislányom – közölte Rémi, büszke apa módjára kihúzva magát.

Jane úgy rándult meg, mint akit megcsapott az áram.

– Micsoda?

– Talán valami gond van a hallásoddal? – hepciáskodott Rémi.

– Azt mondtam, hogy ő Lola, a lányom.

– Elnézést – morogta Jane. – Nem értem, mi folyik itt. Talán valami alternatív univerzumba keveredtem?

Tudtam, hogy most vagy soha.

– Erről szó sincs – húztam ki magam. – És szeretnék veled pár szót váltani grand-mère irodájában.

– Hát ez remek. – Jane megfordult a tűsarkán, és kiviharzott a konyhából. – Mert én is éppen beszélni akartam veled.

Jane cipősarkai hangosan kopogtak a tükörsima padlón.

Hirtelen mozdulattal úgy fordult, hogy szembekerüljünk egymással. A tekintetében ismét éles tőrök jelentek meg.

– Neked mindig minden sikerül, mi, Sophie?

– Nem igazán, Jane – feleltem. – De most azt szeretném megtudni, hogy mi bajod van velem. Miért akarod mindenáron elérni, hogy kudarc érjen? Bárminek, amit teszel és mondasz, az a célja, hogy engem a sárba tiporj.

Megmerevedett. Annyira felemelte az állát, hogy beleláttam remegő cimpájú orrlyukába.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Szerintem igenis van fogalmad. Tudom, mit tettél. – Erősen ökölbe szorítottam a kezemet, így próbálva leküzdeni a késztetést, hogy ezt a fennhéjázó modort egyszer s mindenkorra lepofozzam az arcáról. Emlékeztettem rá magam, hogy ő volt az, aki hibázott, és én vagyok a jó. – Miért küldted el Ericnek a receptemet?

– Ericnek? Az ki?

– Jól van – vicsorogtam rá. Odaléptem a számítógéphez, bekapcsoltam, megnyitottam a netet, azon is a Times cikkét.

– Akkor ezt magyarázd meg. Mondd meg, hogy az az ember, aki tönkretett, miért parádézik azzal az általam alkotott recepttel? – Arrább léptem, és a fotóra böktem.

Jane tekintete végigszaladt a cikken, aztán leroskadt a székre, és lehorgasztotta a fejét.

– Esküszöm mindenre, ami szent, hogy nekem ehhez semmi közöm. Sosem tennék ilyet grand-mère vagy a château ellen.

– De ellenem igen – szegeztem neki. – Lássuk be, mindketten tudjuk, mennyire nem szívesen látsz itt. És azt akarod, hogy kudarcot valljak. De miért? – kérdeztem, habár már tudtam az okát, mégis szerettem volna az ő összeszorított szájából hallani a választ.

A szeme olyanformán kerekedett el, hitetlenkedve, mintha totális idiótának tartana.

– Mégis szerinted hogyan kéne éreznem magam? – kérdezte. – Öt éve én irányítom itt a dolgokat, aztán te meg, derült égből, egyszerűen idetolod a képed. Én már itt építettem föl az életemet. Nem érdemled meg, hogy átvedd.

Volt az állításában valami igazság. Egyszerűen idejöttem. És tényleg nem dolgoztam meg semmiért. De a büszkeségem még megvolt. Egész testemben reszkettem, de erős maradtam.

– Ebben nem te döntesz – mondtam. – Hanem a nagyanyámé.

És karácsonykor átadta nekem a kulcsokat.

Látványosan összecsuklott.

– Akkor essük túl rajta most. Rúgj ki.

– De hiszen mondtam, hogy fogalmam sincsen, hogyan irányítsam itt a dolgokat – feleltem. – És az, hogy ki az, akit elküldünk, és ki marad, nem tőlem függ, amíg grand-mère él. – Elharaptam a mondatot, és a hangom is elcsuklott. – Akkor elmondod végre, miért küldted el Ericnek a receptemet, hogy eldönthessem, meséljek-e neki az árulásodról, vagy ne tegyem?

Már ha nem akarod neki elmondani te magad.

– Már megmondtam az imént, hogy nem én tettem. – A hajához rebbent a keze, és a franciás konty kibomlott. – Kell hogy legyen erre más magyarázat.

Én nem tudtam rájönni, mi lehet az.

– Például?

– Én úgy emlékszem, aznap telt házunk volt, amikor az a keszeg készült, és a vendégek fele New Yorkból jött – mondta Jane. – Talán átfuthatjuk a foglalásokat, hátha van köztük számodra ismerős név. Ha nincs, rákeresek a Google-on az összesre.

– Csináld most.

Jane tökéletesen manikűrözött ujjai szánkázni kezdtek a billentyűkön. Pár kattintás, és már láttam is a vendégek listáját, akik azon a hétvégén szálltak meg a kastélyban. Végigfuttattam rajta a tekintetem, és egyszer csak hangosan kiszaladt a számon a levegő.

– Látsz valamit? – kérdezte Jane.

– Hát, ja. – Alig hittem a szememnek.

– Ki az?

– Trevor Smith, a Times szabadúszó kritikusa – feleltem. – Nagyon otthon van a gasztrovilágban, ő írta az Eric éttermét dicsőítő cikket, plusz ő volt az, aki tönkretette a hírnevemet azzal, hogy olyan sztorit adott nyomtatásba, amihez nem nézett utána az összes ténynek.

Jane újabb keresést indított.

– Én eddig azt hittem, az ételkritikusok arctalanul dolgoznak, de Trevor Smith ételkritikus itt van a Google Imagesen. És nézd csak, ezen a képen kivel pózol!

Azonnal tudtam: egy Eric nevű illetővel.

– Fel is ismerem – bökött a képernyő felé. – Ő volt az, aki emlegetett téged.

Akkoriban nem gondoltam efféle összefüggésekre, azt hittem, csak véletlen egybeesés, és a Cendrillonnal kapcsolatos hírek még nem csengtek le.

– Biztosan Eric küldte ide – motyogtam magamban. – Azért kellett megszereznie a receptemet, mert ő maga egy senki, nulla tehetséggel. Fogalma sincs az alkotásról, csak már létező recepteket tud szolgaian követni – mondtam. – Ezért akarta, hogy neki dolgozzam.

– Igen, erről Phillippa mesélt nekem, de mégis, vajon ez a Trevor Smith miért járt itt? Ennek így semmi értelme – mondta Jane, aztán tovább görgetett, és sorra kattintgatott a cikkekre. – Et voilà. Meg is van. Ő írt az esküvőről valami társasági lapba – mutatott a képernyőre.

– És meg sem említi benne az ételsort vagy akár a château-t – futottam át az írást.

– Te már választ kaptál a kérdésedre – jegyezte meg Jane, és rám villant a szeme. – De én még nem az enyémre. Mi a terved velem?

Nem feleltem neki azonnal. Úgy száguldott az agyam, mint őrült hörcsög a kerékben. Nem bíztam Jane-ben, ez tény, de szükségem volt rá, míg ki nem találom, mihez kezdek.

Várakozásteljesen rám függesztette a tekintetét, orcáit beszívta, és csücsörített.

– Grand-mère azt mondta rád, hogy rettentő hatékony vagy. És én tiszteletben tartom a kívánságát.

Esküdni mertem volna rá, hogy azt motyogja magában: „A tisztelet, ugye, az, amit ki kell érdemelni, Sophie-kám.” Ó, hiszen én magam is legszívesebben ezt mondtam volna neki, de nem tettem. Inkább befogtam a számat.

Ekkor robbant be a szobába Phillippa. Túláradón megölelt.

– Rémitől tudom, hogy az irodában talállak titeket. Mi folyik itt? Miről maradtam le, már azonkívül, hogy Réminek van egy cuki kislánya? Ti tudtatok erről? És ki az anyja, és hol van?

– Én már tudtam róla – feleltem. – Igazán aranyos kislány. Az anyja meghalt szülés közben.

– Remélem, nagyon boldogok lesztek Rémivel – mondta Jane mereven, belefojtva Phillippába a szót.

– Nem vagyunk egy pár – mondtam neki.

– De azok lesztek – mondta Jane. – Vagy talán csak délibáb volt, amit a konyhában láttam?

Phillippa megrángatta a karomat.

– Mit látott a konyhában?

– Semmit – feleltem.

– Semmit? – horkantott Jane. Harciasan megemelte tökéletes formára igazított szemöldökét. Phillippa szeme pedig várakozásteljesen elkerekedett.

Zavartan sóhajtottam:

– Hát jó, majdnem csókolóztunk.

És én ezt a majdnemet igencsak szerettem volna igazivá alakítani, ha Jane nem ront el mindent a váratlan betoppanásával.

– Szerelem illatát érzékelem! – visongott Phillippa. – Tudtam én, hogy valami megváltozott, mert Rémi rám mosolygott, pedig sosem szokott.

– Hűha, hűha – imitáltam csúfondáros csodálkozást. – Lassítottunk.

– Lassítani? Hát sok szerencsét hozzá! – Cicakaromként begörbítette az ujjait, és megriszálta a csípőjét. – A heterók meg a furcsa dolgaik. Nem csoda, hogy inkább más utat választottam. Na de most halljunk továbbiakat arról a majdnem csókról.

– Semmi sem történt. – Megköszörültem a torkomat, és Jane gonosz pillantását látva, gyorsan témát váltottam. – A helyiségben tartózkodók közül valaki küldött O’Shea-nak egy névtelen levelet. Elolvasta, utánanyomozott, és rájött az igazságra. És tönkre akarja tenni Ericet – tettem hozzá vigyorogva. A karma igenis egy boszorkány, és Phillippának hívják. Köszönöm.

– Ó, istenem! – erre ő. – Ez hihetetlen! Tisztázta a nevedet!

– Még nem, de dolgozik rajta, hála neked.

– Hát ez remek – mondta Jane, és reménykedve mustrálgatott.

– És azon gondolkodsz, hogy visszamenj-e New Yorkba?

– O’Shea felajánlott egy chef de cuisine pozíciót – feleltem. – Őszintén mondom, fogalmam sincs, mit tegyek.

– Ha nem érzed magad elkötelezettnek az itteni élet mellett, én a helyedben elgondolkoznék rajta, hogy elfogadjam az ajánlatát. – Jane arca elárulta azt is, amit a szája nem:

„Fellökdöslek a lépcsőn, segítek pakolni, és még a reptérre is kiviszlek.”

Phillippa dacosan toppantott.

– Ugyan már, az ég szerelmére! Csak azért segítettem, hogy tisztázzanak a vádak alól, hogy itt maradhass a château-ban, nem azért, hogy elmenj, Sophie! Nem gondolkozhatsz azon, hogy visszaköltözöl New Yorkba. Nem, mert nem, és kész.

Egyáltalán nem is örülök már. Inkább rohadtul dühös vagyok – tette hozzá, és kiviharzott.

Döbbenten álltam, sóbálvánnyá dermedve, és a választási lehetőségeimet mérlegeltem. Legszívesebben utánaszaladtam volna, hogy megmagyarázzam neki, milyen zavarodottság, milyen érzelmek kavarognak a fejemben, de mozdulni sem tudtam.

– Ne aggódj – mondta Jane. – Túljut rajta.

– De én nem.

Az ajtó felé fordultam. Rémi állt ott, Lolával a karjában.

– Mi van New Yorkkal?

27.

Bizakodás és alkotás

Grand-mère állapotának rosszabbra fordulása plusz feszültséget okozott, és emiatt a következő heteket nyugtalanság hatotta át.

Ha valami miatt összefutottunk Rémivel, egyszer csak mindig ugyanaz történt: ott állunk egymással szemben, és ő reménykedő arccal nekem szegezi a kérdést:

– Eldöntötted már?

Mire én vállat vonok.

– Addig, amíg nem tudod, mit akarsz, békén hagylak – mondta erre ő, és elballagott.

Egyik reggel, visszatérőben a folyótól, ahová gyakran elsétáltam, hogy ott gondolkodjam, és egy kicsit távol legyek mindenkitől, még ha a hangos cserr-cserr-cserr jükkel a pies bavardes csúfolódtak is rajtam, belefutottam Rémibe. És volt hozzá egy kérdésem, egy olyan, ami segíthet a döntéshozatalban. Rémi már éppen sarkon akart fordulni, de megragadtam a karját: – Nem ismersz véletlenül egy Jean-Marc Bourret nevű férfit? – kérdeztem.

Megfeszült az arca a tanácstalanságtól.

– A sauqueuse-i szerelőt? Mi van vele? Annyi ember közül miért éppen őt? – Rémi a homlokára csapott. – Valami folyik itt… valami, amit nem mondasz el. Látom rajtad. És mindig rettentő idegesen teszel-veszel.

Képtelen voltam megállítani a szavakat, már ki is mondtam őket: – Könnyen lehet, hogy ő az apám.

Az, ahogy Rémi szeme elsötétedett az aggodalomtól, mindent elmondott az irántam való érzéseiről, amit tudnom kellett.

– Honnan szereztél erről tudomást?

– Grand-mère-rel elbeszélgettünk az anyámról. Van egy naplója. És meg kell értened, hogy amíg nem sikerül teljesen feldolgoznom mindazt, ami abból kiderült, addig nem vagyok kész egy kapcsolatra – senkivel. Először magamat kell újraalkotnom.

– Miért nem beszéltél erről korábban? – kérdezte.

– Mert ez olyasmi, amit először magamban kell tisztáznom.

– Sophie, nem raktározhatod el magadban minden érzésedet.

Fel fogsz robbanni – mondta. – Tudom. Mert én is így jártam.

Az aggodalma elég volt ahhoz, hogy ledöntse amúgy is meg-megingó önuralmamat, kitört belőlem a sírás. Nagy zihálás és zokogás közepette mindent elmeséltem neki. Amikor ahhoz a részhez értem az elbeszélésben, hogy grand-mère fizetett Jean-Marc Bourret-nak, Rémi szeme összeszűkült.

– Szeretnél találkozni az apáddal?

– Egy napon igen – feleltem. – De fel kell készülnöm rá. És ez még nem történt meg.

Megfogtam Rémi kezét, élveztem a melegét. Durva és bőrkeményedéses volt a tenyere, és akkora, hogy az én kezem eltörpült benne, de az ujjai finomak, a körmei ápoltak.

Megsimogatta a mutatóujjam ujjpercét a hüvelykujjával, amitől enyhült a feszültségem és a testemben cikázó idegesség.

– Megértelek, Sophie – mondta végül. – És attól függetlenül, mi történik kettőnk között, én azt akarom, hogy itt maradj Champvert-ben, más szóval azt remélem, megkapod a válaszokat a kérdéseidre.

Egy kissé szétszórtan ugyan, de éppen a Valentin-napi étlapot terveztem, amikor Phillippa a vállamra tette a kezét.

– Az, hogy itt talállak a konyhában, jó jel, nem? – kérdezte reménykedve.

Lehajtottam a fejemet.

– Azt hiszem. És van egy kérdésem. Ha valaki tálcán kínálná az álmodat, amiért már sokat dolgoztál korábban, mit csinálnál?

– Újra átgondolnám, az-e az álmom, mert az álmok változhatnak – felelte. – Figyelj ide, nem olyan rossz itt az életed Champvert-ben, ugye?

– Nem. Grand-mère egészségétől eltekintve nagyrészt remek volt itt eddig – mondtam neki. – De például egy mákszemnyit sem tudok arról, hogyan kell üzemeltetni egy kastélyt. Túl nagy feladatnak tűnik nekem. És egy kicsit hiányzik a New York-i életem is.

– Ezt értem, de Champvert-ben meg itt vagyok neked én.

Nézzük végig a mellette és az ellene szóló érveket. Mi a helyzet a New York-i barátokkal? Sokan voltak?

Atyám, de szánalmasan fog ez hangzani. A Cendrillon brigádjában nem volt egyetlen barátom sem, soha. Miguel egész kedves volt hozzám, de ő a beosztottam volt. Bár legalább végül elmondta O’Shea-nak, hogy Eric hazudott. Monica az első adandó alkalommal lerázott, de ő még csak nem is New Yorkban élt.

– Csak kettő. Walter és Robert. Fura, mert ha belegondolok, itt sokkal több barátom van. Te, Clothilde, Bernard, Gustave… meg Rémi, ha épp szóba áll velem.

– Tehát összesítsük a dolgot. Életed nagy részét New Yorkban töltötted, itt meg csak négy hónapja laksz, de máris több barátod van, mint ott, és talán még az életed is kellemesebb; jól mondom?

– Igen – feleltem. – Talán igen. De minden alkalommal, amikor történik valami jó, mintha máris ott várakozna valami rossz a sarkon túl, hogy rám vesse magát.

– Ezt hívják életnek – bölcselkedett Phillippa. – És rád szükségünk van a miénkben. – Aztán felcsillant a szeme: – Mondd el, mit szeretsz legjobban Champvert-ben meg a kastélyban.

Elgondolkoztam rajta.

– Imádom az üvegházat. Imádom azt, hogy én alakíthatom a recepteket, és nem kell megkötnöm a fantáziámat közben.

Tetszik az elképzelés, hogy irányíthatnék egy konyhát, de még tűnődöm rajta, vajon menne-e egyáltalán. Szeretem az évszakok változását és azt, hogy friss terményekből főzhetek. Szeretem a folyó hangját és a csicsergő madarakét. Meg az itteni csapatot.

Szeretném, ha a saját történetemet…

– És New Yorkban mit szeretsz?

– Waltert meg Robertet. De új lakást kellene találnom magamnak. Imádom az ottani épületeket, de a szennyezett levegő meg a zaj nem hiányzik. Sem O’Shea hangulatváltásai, sem a véget nem érő munkanapok. És rémes, ahogy a nőkkel bánnak a konyhában, bár azzal megbirkózom.

– Az feltűnt, hogy mindaz, amit New Yorkról mondtál, inkább negatív?

Phillippának igaza volt. Annyira az előmenetelemre összpontosítottam, meg az egész drámára, hogy azt teljesen szem elől veszítettem, mi tesz igazán boldoggá.

– Igen, azt hiszem, igazad van – ismertem be.

– Akkor meg mi tart vissza attól, hogy itt, ezen a helyen ragadd meg a szerencsédet? – kérdezte.

– Azt hiszem, a büszkeségem – feleltem. – Itt minden csak úgy az ölembe hullott, nem dolgoztam meg érte.

– Azt tanácsolom, kerekedj felül a büszkeségeden, és állj neki dolgozni – mondta erre Phillippa. – Bizonyítsd be magadnak is, mert szerintem igenis rászolgáltál. Hinned kell magadban.

Ha bármi segíthet helyre rakni zűrzavaros gondolataimat, hát a főzés az. És ha volt valaha jó pillanat a kísérletezésre, arra, hogy elengedjem a fantáziámat, ez az, éppen akkor, amikor a legnagyobb szükségem van rá.

– Hát akkor ezen a hétvégén mindent bele, bolonduljunk meg, és kísérletezzünk.

Phillippa látható örömmel emelte fel a két kezét.

– Igen! Szerintem sikerült meggyőznöm téged, hogy Champvert-ben maradj. – Csípőre tett kézzel, várakozásteljesen nézett rám.

– Te aztán meggyőző tudsz lenni! – Phillippából halk örömkiáltás tört fel, én meg az ajkamba haraptam, mert utáltam a gondolatot, hogy hazudok neki. Az igazat megvallva, még mindig nem tudtam, mit fogok tenni. Egyetlen dolog volt biztos, az, hogy ebben a pillanatban nem hagyom magára a hajót. – De egyszerre csak egy fogást együnk.

Phillippa grimaszolt, összeráncolta az orrát és az ajkát.

– Lassítani. Világos. Értem én. Abszolút működőképes.

– Minden munkára fogható kézre szükség lesz a konyhában ma este, hogy sikeresek lehessünk – söpörtem arrább a megjegyzését, témát váltva. – Van valaki, akit behívhatunk dolgozni?

– Sébastient – mondta Phillippa. – Meg engem. – Már szaladt is a telefonért.

Ekkor lépett be Jane a konyhába, egy kosárnyi fűszernövénnyel – többségében friss, aromás mentával. Letette a kosarat, csípőre tette a kezét, és a táblára nézett.

– Hol az étlap? Már majdnem két óra van, ideje volna kinyomtatni.

– A ma esti menü nem volna teljes csokoládé nélkül – jegyeztem meg. Pillanatnyilag az érzéseim a forró és a hideg, az édes és a fűszeres, a keserű és a sós között váltakoztak.

Egyensúlyt akartam teremteni köztük, ízléses összhanggá szelídíteni őket, és egy sosem tapasztalt gasztronómiai élmény formájában átnyújtani a vendégeknek.

Bármi folyt is itt a château-ban, bármi történt is a nagyanyámmal, és bármi lesz is a döntésem, az én saját sztorimat mondom el, ha lehetőségem adódik rá. Örömmel gondoltam arra, mi is következik. Odaugrottam a táblához, fogtam a krétát, és már róttam is a betűket.

ÉTLAP

L’AMUSE-BOUCHE

Csokoládés-parmezános tápióka, serpenyőben sült fésűkagylóval L’ENTRÉE

Saláta kecskesajttal, mézes-mentás öntettel VAGY

Grillezett pézsmatök kakaólevessel

VAGY

Osztriga mignonette mártással

LE PLAT PRINCIPAL

Daube de Bœuf à la Gascogne armagnackal és csokoládéval VAGY

Édeskrumplicurry kagylóval

VAGY

Csokoládés pasta gorgonzolás mártással LA SALADE ET LE FROMAGE

Moules à la Plancha – kagyló chorizóval, rukkolaágyon

Válogatás a château sajtjaiból

LE DESSERT

Mousse au Chocolat pimento paprikával és csokoládéforgáccsal ízesítve, mentával Izgatottan megpördültem a sarkamon, alig vártam, hogy nekiálljak az előkészületeknek. Időközben, bár észre sem vettem, a munkatársak is megérkeztek, mindenki a táblát nézte.

Aztán szokás szerint Phillippa szólalt meg:

– Bűnösen izgalmas étlap.

– Nem is tudom, hogy jó ötlet-e erőspaprikát tenni a mousse au chocolat-ba – csóválta a fejét Jane, vele a nagyibrigád összes tagja.

Végtelenül bosszantott ez a hozzáállás. Tudtam egyet s mást, és eldöntöttem, hogy ragaszkodni fogok az elképzelésemhez.

– Ennek a kombinációnak azték gyökerei vannak. A termékenységistennő tiszteletére xocolāt ot ittak, vagyis csilipaprikával és vaníliával ízesített kakaóbabfőzetet. Nagyon finom, és egészen váratlan.

Jane a szemét forgatta.

– Te vagy a séf.

– Én – vágtam rá, kihívó éllel. – Ez pedig az étlapunk.

– Szerintem izgalmasan hangzik ez az erős paprika – vélekedett Gustave. – De a receptből hiányzik valami.

Olvastam a gondolataiban.

– Alkohol? – Gustave bólintott. – Egy kis konyak mehet bele.

– A csokoládéforgáccsal játszhatok kicsit? És mit szólsz egy kis körtéhez?

– Bien sûr. A desszert a te specialitásod. – Átvezettem Gustave javaslatait a táblán, aztán a kötényembe töröltem a kezemet. – Íme, az étlap.

Sébastienhez fordultam.

– Úgy hallom, szeretnél átkerülni a felszolgálók közül a konyhába. Így van?

– Igen, asszonyom – sütötte le hosszú szempilláit. – Egész életemben imádtam főzni.

– Hány éves vagy?

– Tizennyolc.

– Én is pont ennyi voltam, amikor a szakácsiskolába kerültem – feleltem. Angyalarca volt, karcsú, finom kézfeje, érzékeny tekintete, és önkéntelenül is átfutott az agyamon, hogy a Cendrillon konyháján ízekre szaggatnák. Muszáj egy kis lelket öntenem belé. – De a főzést nem az iskolákban lehet a legjobban megtanulni, nem igaz, Phillippa?

– Úgy bizony – összetett tenyerét az ég felé emelte –, ámen.

Visszafojtva a nevetésemet, újra Sébastienre néztem.

– Használtál valaha plancha grillt, Sébastien?

– Félig spanyol vagyok. Mon nom de famille est Rodriguez – tette hozzá harcra kész büszkeséggel. – Bekötött szemmel is tudom használni a planchá t. És kérem, szólítson Sébnek.

Mindenki így hív.

Tetszett a hozzáállása.

– Készen állsz rá, hogy beszállj az előkészítési munkákba, Séb?

– Igen, séf!

Miközben Séb lelkes sietséggel odaállt a számára kijelölt munkaállomásra, Rémi lépett oda hozzám, és ezt suttogta: – Értem az étlap mögötti koncepciót.

– Tényleg? Hát ennyire átlátszó vagyok?

– Ne érts félre, tudom, hogy grand-mère mennyire szeret főzni, és mennyi szeretetet tesz a főztjébe, de ő nem használja az érzelmeit a főzéshez. A cukor, a csokoládé meg a körte. Mind édes. Talán az irántam való érzéseid is? Vagy túl merész vagyok?

– Nem vagy az – fordultam felé. – Folytasd.

– Savanyú, keserű és erős. Mint a grand-mère miatti aggodalmad.

– És a hozzávalók, amelyek őt jelentik?

– Ecet, rukkola és erős paprika – meg néhány további.

– Azt hiszem, mindent tudsz rólam.

A keze könnyedén végigfutott a hátamon.

– Nem, egyáltalán nem mindent. De szeretnék.

– Rémi, ugyanúgy, ahogy a mai receptjeimben, a tökéletes egyensúly elérése a célom.

A szája a fülem felé közeledett.

– Pontosan ezt fogjuk megvalósítani, ha itt maradsz Champvert-ben. – Megmerevedtem. – Sophie, nagyon elcsendesedtél.

– Gondolkozom – feleltem.

Belenéztem a szemébe, és azt láttam benne, hogy mind jobban elhalványul New York, a Michelin-csillagok meg a Cendrillon vezető mesterszakácsaként való visszatérés jelentősége. Itt, Champvert-ben mindent megtalálhatok, amire szükségem van, beleértve azt a lehetőséget is, hogy szerelmes lehetek valakibe.

Mielőtt elkezdődött volna a felszolgálás, Jane megpaskolta a vállamat.

– A vendégek látni akarják a séfet.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

Jane felvonta szépen ívelt szemöldökét.

– Ez a hagyomány a château-ban, ráadásul jó lehetőség is itt és most bemutatkozni. Hiszen ez az igazság.

Az igazság.

Az igazság az volt, hogy imádtam minden egyes percet, amit ebben a konyhában tölthettem. Meg azt, hogy az itteni barátaimmal nyíltan megbeszélhettem az egészen mély, személyes gondjaimat is. A szívverésemet is szerettem. Az érzést, ahogy zuhanok a szerelem felé. Mert korábban, amikor a szívem zárva volt a konyhán kívül minden másra, semmi hasonlót nem éreztem. Kezdett visszatérni az önbizalmam.

– Menjünk – mondtam.

Egyik óvatos lépés a másik után: követtem Jane-t az étterembe. A helyiség fehérben és ezüstben tündökölt. Jane megfogta a kezemet, és megálltunk az ajtóban. Igyekszem lassabb iramra kényszeríteni a szívemet, és a termet pásztáztam a tekintetemmel. Az asztalra helyezett vázákban a fehér rózsák mellett a château kertjéből és az üvegházból származó vadvirágok és friss fűszernövények illatoztak. Jane felülmúlta önmagát, a terem méltón ünnepelte a változó évszakot.

Talán én is ugyanannyira félreismertem őt, mint amennyire ő engem.

– Szeretném bemutatni a Château de Champvert és a Les Libellules csodálatos séfjét – jelentette be Jane, és jelzett, hogy lépjek előre. Abban a pillanatban, az eddig szokatlan, szarkazmustól mentes szavai hallatán biztosra vettem, hogy egy grammnyi tiszteletet kiérdemeltem tőle, ő pedig, azzal a teljesítménnyel, amit itt láttam a teremben, kétgrammnyit is tőlem.

A tapsvihar zaja bekúszott a fülembe. Vadul zakatoló szívem fölé emeltem a kezemet. Először nem tudtam, mit mondjak.

Lehunytam a szemem, és grand-mère-re gondoltam.

– A nagyanyám mindig arra tanított, hogy a jó étel szeretettel készül, és minden egyes hozzávaló egy-egy különleges érzelmet jelképez. Ma este a szerelmet ünnepeljük, nem igaz? És azt remélem, hogy önök kedvelni fogják, amit ennek jegyében készítettünk önöknek. Toujours l’amour. Encore l’amour. Merci.

Kanalak és villák csilingeltek a poharakon.

A következő négy óra fantasztikus volt, és őrült iramot diktált.

Séb, aki immár szakácsunkká és konyhai hívóvá lépett elő, lankadatlan hidegvérrel és lelki nyugalommal, habár bömbölve közvetítette a rendeléseket, miközben a munkapultján is állta a sarat. A konyhában úgy izzott a levegő, hogy még a nagyik és Gustave is képtelenek voltak otthagyni minket, maradtak, és figyelték, hogy mennek a dolgok.

A desszert közben Jane lépett a konyhába.

– Szerintem jó ötlet lenne, ha ismét kijönnél az étterembe – jelentette be.

A szívem száguldani kezdett.

– Gond van?

– Épp ellenkezőleg – felelte Jane.

– Akkor kövessen mindenki – kiáltottam el magam. – Egy csapat vagyunk.

– Igen, séf – hangzott innen is, onnan is.

Mielőtt kimentünk volna, bekukkantottam, és megnéztem a vendégek arcát, akik a csokoládéból öntött szitakötőt kóstolgatták, és a kanalukat a konyakba áztatott körtével megbolondított, fűszeres csokoládéhabba merítették. Örömteli zajok töltötték be a tágas helyiséget. Séb, Phillippa, a nagyik, Clothilde és Gustave követtek, és megálltunk a kandalló előtt.

– Hölgyeim és uraim – szólaltam meg –, szeretném bemutatni önöknek azokat az embereket, akiknek a keze munkáját dicsérik a ma esti ételek: a családomat.

Meglehet, az iménti tapsot hangosnak éreztem, ám ezúttal egész mellkasomban ott pulzált a visszhangja, akár egy földrengésé.

– Életemben nem ettem még ilyen finomat.

– Maguk aztán tényleg a szívükkel főznek.

– Benne volt a szerelem minden egyes fantasztikus falatban.

– Inkább három Michelin-csillagot kéne adni maguknak, nem csak egyet.

Lehajtottam a fejem, és erősen zakatoló szívem fölé helyeztem a kezem. A szerencsecsillagaimra gondoltam, és grand-mère-re, akinek a jelenléte érezhetően körbeölelt ebben a pillanatban. Ha elfogadom O’Shea ajánlatát, egyik pillanatról a másikra elérem azt az álmomat, hogy bekerüljek az egy százalékba, azok közé a nők közé, akik Michelin-csillagos éttermet vezetnek, de akkor újra O’Shea történetét mondanám, az általa felállított szabályokat követve. Grand-mère szavaival itt is karnyújtásnyira vannak a csillagok.

Merek vajon szabályt szegni?

Igen.

Feledkezz el végre Ericről! Feledkezz el New Yorkról és a Cendrillonról! Itt, Champvert-ben sokkal elevenebbnek éreztem magam, sokkal inkább otthon voltam. Ez a lány végre feléled haló poraiból, akár a konyhaművészet főnixe. Ami pedig a főzés szeretetét illeti, végre alkalmam lesz alkotni, és újra átérezni a szenvedélyt, ami valahol útközben majdnem kiveszett belőlem.

Ez a saját történetem. Boldogabbnak éreztem itt, Champvert-ben magam, mint hosszú-hosszú ideje bármikor. Nemcsak konyhát kaptam, de esélyt a szerelemre is.

Ez volt az a pillanat, amikor a maga teljességében átéreztem, milyen messzire hajlandók elmenni az emberek a sikerért, és milyen messzire azért, hogy megóvják a szeretteiket.

Megbocsátottam anyámnak, megbocsátottam a nagyanyámnak, és mindenekfölött magamnak is. Ez a szakasz lezárult. Ha úgy nézem, a nagyanyám visszaadta az életemet, és arra készültem, hogy elfogadom az ajándékát. Miután elhalt a taps, futva elindultam grand-mère szobája felé, és bedörömböltem az ajtón.

Agnès kinyitotta.

– Ébren van grand-mère? – kérdeztem.

– Igen. Valami baj van?

– Nem, Agnès, minden a legnagyobb rendben van. Több mint rendben. – Fürgén megkerültem az ápolónőt, és sietve odaléptem a nagyanyám ágya mellé.

– Döntöttem. Nem megyek vissza New Yorkba. Itt maradok Champvert-ben. Végleg – jelentettem be, és megfogtam a kezét.

Minden erejével széles mosolyt akart rajzolni az arcára.

– Ó, istenem, mennyire reméltem, hogy hallom majd ezeket a szavakat. Bele sem mertem gondolni, mit művelnének a keselyűk, ha el akarnád adni a birtokot. Könnyen lehet, hogy egy rémes vidámparkot telepítenének ide. – Zöld szempárja a régről ismert tiszta fényben ragyogott fel, és megszorította a kezemet. – Teljesítetted egy haldokló öregasszony legnagyobb kívánságát, Sophie.

– Azzal, hogy átveszem a kastélyt?

– Non, ma chérie, egyetlen, leghőbb vágyam az volt, hogy végre vedd a kezedbe az irányítást a saját boldogságod felett.

Ezt kívántam neked egész életemben.

III.

Tavasz

Otthon olyan ételeket szolgálok fel, amelyeknek ismerem a történetét.

MICHAEL POLLAN

28.

Hírhedtségéről híres

A tavasz, a megújulás és az újrakezdés évszaka a vártnál egy hónappal korábban, teljes díszben beköszöntött. Amerre nézett az ember, minden gyarapodni és virágzani látszott – beleértve engem is. Reggel elfutottam Rémi házáig, közben a szemem a bokrokat pásztázta, les sangliers után kutatva. Alig vártam, hogy tudassam Rémivel a döntésemet. Levegő után kapkodva kopogtam be az ajtón, és Laetitia alig egy-két másodperc múlva már ki is nyitotta nekem, széles, csupafog-mosolyt villantva rám.

– Sophie, annyira örülök, hogy látom, minden rendben?

– Jól vagyok. Csak elfutottam idáig a château-tól – ziháltam, a térdemre támaszkodva. – Rémi itthon van?

– Igen – felelte Laetitia. – Odafent készülődnek Lolával. Jöjjön be, foglaljon helyet a kanapén. Épp kávét főzök. Inna?

Bólintottam, bár elképzelhető, hogy ennyire zakatoló szívvel nem jó ötlet a kávéivás. Laetitia odalépett a Nespresso-géphez, és bedobott egy kapszulát. Nem telt bele hatvan másodperc, és mindkettőnk kezében kávéscsésze gőzölgött.

– Sajnálom, hogy nem tudott róla, hogy én vagyok Lola nagyanyja – mondta Laetitia. – Biztos vagyok benne, hogy jókora sokk volt.

– Bizonyos szempontból igen, az volt.

– Ne értsen félre, mindennap hiányzik a lányom, de tudtam az igazságot. Anaïs nem szerette Rémit. Ő pedig nem szerette Anaïs-t. De Lola ügyében helyesen cselekedtek.

Nagyot nyeltem.

– Milyen ember volt Anaïs?

– Makacs. Csupa élet. Afféle bulikirálynő. Sosem tudtam követni, merre jár – mosolygott az emléken Laetitia. – Pontosan olyan volt, mint én magam, a vad nyolcvanas években.

– És a férje?

– Fogalmazzunk úgy, hogy Anaïs sok mindenben rám hasonlított, de az ő apja nem tette azt, ami helyes.

– Ó!

– Nos, igen, de nem haragszom rá. Fiatalok voltunk, buták, és a dolgok néha nem úgy alakulnak, ahogy kellene – tette hozzá Laetitia. – Kellemetlenül érinti ez a téma?

– Nem – nyugtattam meg. – Üdítő a társasága. Kimondja, ami a fejében jár, és hajlandó rá, hogy egy idegennel is őszinte legyen.

– De ön nem teljesen idegen számomra. Rémi sokat mesélt már magáról, Sophie.

Önkéntelenül is a saját apám jutott eszembe.

– Véletlenül nem Jean-Marc Bourret-nak hívják Anaïs apját?

Laetitia nevetett.

– Nem, Armand-nak hívták. Rémi mesélte, hogy megpróbálja felkutatni az apját. – Hallgatott egy sort. – Acélozza meg magát,

mert előfordulhat, hogy hallani sem akar magáról. Akkor legalábbis, amikor Anaïs megpróbált az apjához közeledni, sajnos ezt történt.

Megborzongtam. Nem tudtam eldönteni, mi zavar jobban, az, hogy erre figyelmeztet, vagy az, hogy Rémi mindent elmesélt neki rólam. Habár valójában nem tudtam elítélni Rémit emiatt.

Ki mást avathatna a bizalmába?

Lola érkezett sietősen a lépcsőn – térden csúszva. A szeme felragyogott, amikor meglátott.

– Tatie Sophie! – Odaszaladt hozzám, és eperillatú kis teste úgy csapódott nekem, mint egy mindenre elszánt rögbihátvéd – egy pink tüllszoknyát és harisnyát viselő rögbihátvéd. – Chocolat chaud?

Laetitia a karjába kapta.

– Nem, kicsikém, most nem – mondta neki. – De előfordulhat, hogy tatie Sophie majd készít neked egyet, ha visszaértél a balettóráról. – Rám kacsintott. – Viszem a kis táncoslányt.

Beszélgethetnek Rémivel. Voilà. Elmentünk.

Laetitia meg Lola egy szempillantás alatt eltűntek, Rémi pedig nagy szemeket meresztett rám, miután a lépcsőn lesétálva engem talált ott.

– Hát te mit csinálsz itt?

– Ki, én? – kérdeztem.

– Igen, te – fonta össze a karját a melle előtt.

– Hát… csak meg akartam mondani, hogy m-m-maradok – dadogtam. – V-v-végleg.

A szemöldöke kíváncsian felfelé szaladt. Vagy vádlón. Nem tudtam eldönteni.

– És mi lesz a csillagokkal? – kérdezte.

– Belefáradtam, hogy űzzem őket. Hátha egyszer ők jönnek hozzám, ki tudja? – feleltem. – Emellett, ahogy te is mondtad, bőven van itt csillag, több látszik a tisztább égen, mint New Yorkban. Ma este a hátunkon fekve fogjuk bámulni őket.

Ez az utolsó mondat mosolyt csalt Rémi eddig közönyösnek látszó arcára. Oldalra biccentette a fejét.

– Nem mégy vissza New Yorkba?

– Nem.

– Van ennek a döntésnek bármi köze hozzám?

– Lehetséges – feleltem.

– Lehetséges? – visszhangozta.

Kihúztam magam, és nagy levegőt vettem. Akár meg is nyílhatok Rémi előtt, ahelyett hogy ellökném magamtól. Kész voltam rá, hogy vállaljam a kockázatot, és mindenről, a szívemről is őszintén beszéljek. Megremegett a vállam.

– Rendben. Nagyon sok köze van hozzád. Szeretnék esélyt adni magunknak. Tudom, mit akarok. Meg tudsz bocsátani?

– Miért kellene megbocsátanom? Mert féltél? Mert ember vagy? – Olyan erős volt a hangja, hogy első pillanatban azt hittem, lehord, amiért ilyen határozatlan nyomoronc vagyok, pedig minden, amire vágytam, ott van egy karnyújtásnyira tőlem.

– Igen – horgasztottam le a fejemet. Előre-hátra billegtem a sarkamon. – Tehát van még esély?

– Mire? – kérdezte, és a szívem lezuhant a mellkasomból a gyomromba.

A tekintetem az övét kereste.

– Hát, ránk? – Inkább kérdeztem, mint mondtam, a hangom emelkedni kezdett. – Hát nem ez volt az, amit akartál?

Egy ideig hallgatott, és engem figyelt, ahogy a kezemet tördelem. Lépett egyet felém. Én meg hátráltam egy lépést.

Újabb lépés, és a szemében vad tűz villant. Nem tudtam, mi történik, annyira intenzívnek láttam a mozdulatait és az arckifejezését. Léptem még egyet hátrafelé, ő meg követett.

Végül átölelt, és egy földöntúlian csodálatos csókot váltottunk, közben felfedeztem a hátán minden egyes bordát, ő pedig beletúrt a hajamba mindkét kezével, és még közelebb húzott magához. Amikor sikerült eleresztenünk egymást, mindketten ziháltunk, és tágra nyílt szemmel néztük egymást. A vágytól és a szerelem kezdetét jelző szívdobogástól alig kaptam levegőt.

– Nem feleltél a kérdésemre.

– Ó, mais oui, Sophie, szerintem feleltem. – Csábító mosolyra húzódott a szája sarka. – És a legszívesebben azonnal újra felelnék rá.

A térdem gyümölcszselévé változott, szinte bezuhantam a két izmos karja közé, ő meg szorosan magához ölelt.

Phillippa és Jane a szalonban várt. A boldogság bárányfelhőjén lebegtem be a szobába, és a teljes eufória állapotában haladtam át a helyiségen. Phillippa egy óriási rózsacsokorra mutatott, legalább két tucat virágból állt.

– Kaptad valakitől. Talán a szerelmes ifjútól?

– Rémivel még mindig lassan haladunk – feleltem. Phillippa színpadiasan égre emelte a tekintetét. Én meg elpirulva kikaptam a kezéből a borítékot, és feltéptem.

A virágot Miguel küldi. Remélem, örülni fogsz az ajándéknak, amit mellékeltem, mint ahogy azt is, hogy gondolkozol az ajánlatomon. O’Shea.

– Hol van a doboz, amiben a virágok érkeztek? – kérdeztem.

Phillippa a bár felé mutatott. A kártya a padlóra hullott. A dobozhoz rohantam, és előhúztam az aljáról a Times egy példányát. Olyan erősen ziháltam, hogy rám tört a csuklás. A címlapon O’Shea pózolt, és a fényes lapok szinte mindegyikét a konyhaművészet világának szentelték. Lapoztam, megálltam O’Shea cikkénél, ami a rettenthetetlen női szakácsokról szólt: nemcsak azt írta meg, mi történt valójában a Cendrillonban, hanem arra is gondot fordított, hogy Ericre és Trevorra is megsemmisítő erejű csapást mérjen.

Átfutottam a többi cikket is: „Nőgyűlölet az étterem konyhájában”, „Visszaveheti a Michelin a csillagát”, „Miért hiánycikk a női séf”, és hasonló címek villantak a szemembe.

Mintha a gasztronómia világa egy emberként ugrott volna, hogy engem támogasson.

– Mi történt? – kérdezte Jane.

Győzelmesen meglengettem a fejem fölött az újságot, aztán izgatott csuklások közepette feleltem:

– A többi közt az, hogy a nevem tisztára van mosva, és még néhány egyéb dolog.

Phillippa felemelte a padlóról az üdvözlőkártyát, és úgy olvasta, hogy az ajka némán formálta a szavakat. Miután a végére ért, felkiáltott:

– Mi a fene! Jobb, ha egyelőre meg sem fordul a fejedben,

hogy visszatérj New Yorkba!

Szorosan átöleltem.

– Nem megyek vissza. Itt maradok, pontosan ott, ahová tartozom.

Oldalra billent a feje, és hamiskás mosolyt villantott rám.

– Nos, ha már úgysem készülsz elfogadni O’Shea ajánlatát, nem lenne jó szólni neki? – kérdezte. – Akár most.

– De – értettem egyet. – Jó.

A kezembe vettem a telefonomat.

– Most nem hívhatom. New Yorkban hajnali fél három van.

– Hát küldj neki üzenetet – javasolta Jane.

– Igen, szeretnénk látni a saját szemünkkel – tette hozzá Phillippa. – Én legalábbis mindenképp.

Séf, köszönöm, hogy tisztáztál a vádak alól. És nagyon-nagyon köszönök mindent. Bár nagyra értékelem az ajánlatodat, nem fogadhatom el. A nagyanyám egészsége nagyon megrendült, én veszem át a helyét a Château de Champvert konyháján. Itt a saját utamat járhatom majd.

Remélem, megérted. Minden jót, Sophie. Ui.: Ha bármikor Franciaországban jársz, mindenképp látogass el Champvert-be, hogy elkényeztethessünk!

Alig pár szempillantás, és már rezgett is a telefonom. O’Shea válaszolt:

Sophie, megértelek. Büszke vagyok rád. Robbantsd fel a konyha világát. És szavadon foglak…

Phillippa két karja szorosan körém fonódott.

– Túl korán van még az ünnepléshez? – kérdeztem.

– A pezsgőhöz sosincs túl korán – nézett rám Jane. – Kinyitok egy üveggel.

Az izmaim mintha nem engedelmeskedtek volna az akaratomnak. Már öt perce, de lehet, hogy már annál is régebben ácsorogtam a nagyanyám lakosztályának tölgyfa ajtaja előtt, az azt díszítő faragott makkokat nézegetve. A karomat fölemeltem, és az ujjaimat kopogásra görbítettem.

Odabentről készülődés zaja hallatszott. Aztán feltárult az ajtó, és én eltátottam a számat.

Grand-mère Odette frizurája frissen készült. Bézsszínű Chanel nadrágkosztümöt viselt, hozzá illő balerinacipővel. Az orcái halvány rózsapírt kaptak. A kerekesszéket a szoba túlsó sarkába száműzték.

– Sophie, ma chérie, miért állsz ott, és vágsz ilyen képet?

– Felkeltél? – tettem fel a világ legfeleslegesebb kérdését.

– Igen, mert jobban éreztem magam, és elterveztem, hogy lemegyek a konyhába, megnézni, mi minden folyik és készül ott.

– A nagyanyjának igazán ágyban kellene maradnia – szólt közbe Agnès. – De nem hallgat rám.

Grand-mère, mintha meg sem hallotta volna a szavait, belém karolt.

– Megtennéd, hogy közlöd ezzel a nőszeméllyel, hogy ez az én házam, és azt is, hogy még nem haltam meg?

A vállam fölött még vetettem Agnèsre egy bocsánatkérő pillantást, miközben elindultunk a folyosón.

– A château egy hónapon belül nyit, és szeretnék hallani valamit a tervekről – mondta nagyanyám. – De ügyelj rá, hogy vidám történet legyen, mert szerintem már éppen elég szomorú és fájdalmas dolog esett errefelé.

– Egyetértek.

Lassú léptekkel bementünk a szalonba. Clothilde és Phillippa a kanapén ült, Jane pedig körülöttük járkált, érkeztünkre hirtelen mozdulattal felénk fordult.

– Tegnap este összeomlott a foglalási rendszerünk. – A hangja szinte csikorgott. – O’Shea megemlítette a cikkében grand-mère Odette-et, a kastélyt meg a Jean-Jacques Gaston nevet. Ő kicsoda?

– Ő volt O’Shea mentora – feleltem.

– Engem meg tanított a Le Cordon Bleu-n – tette hozzá grand-mère. – Most híres séf.

Én csak átfutottam a cikket, megkerestem benne az engem, Ericet és Trevort érintő részeket, nem olvastam el az egészet.

– De miért baj ez?

– Jean-Jacques megírta, hogy grand-mère volt az egyik legtehetségesebb séf, akivel valaha találkozott, meg azt, hogy szerinte, ha az unokája – azaz te, Sophie – tőle tanulta a főzés csínját-bínját, ő is varázslatosan jól főzhet. Még azt is bevallotta, hogy ő ajánlotta a felvételedet annak idején a Cendrillonba.

Ezt már tudtam a megtalált e-mailekből.

– Jane, lassíts, mondd el még egyszer, mi folyik itt!

– Május elejétől a szezon végéig telt házunk van. És mivel a foglalási rendszer leállt, százával ömlenek az e-mailek a további igényekkel és kérdésekkel. – Alaposan végigmért. – A La Société des Châteaux et Belles Demeures bizottsági tagjai hamarosan tiszteletüket teszik nálunk.

– A konyha világába való visszatérésed óriási szenzációnak számít. Mindenki téged akar – tette hozzá Phillippa.

– Attól tartok, ennél súlyosabb a helyzet – köszörülte meg a torkát Jane. – Miután kiderült, hogy grand-mère ágynak esett, és Sophie az új konyhafőnök, meg akarnak bizonyosodni róla, hogy továbbra is tartjuk a színvonalat. Ez valójában átvilágítás lesz.

Egy hang a fejemben Jane-t akarta vádolni.

– Van ehhez neked valami közöd, Jane?

– Tehát most visszafelé haladunk, ahelyett hogy előrelépnénk? – Két kezét megadón felemelte. – Azt hittem, azon vagyunk, hogy elsimítsuk a kettőnk közti ellentéteket.

Hidd el, nem akarnálak hátba támadni, Sophie.

– Még hibáztatod? – szólt a testvérére Phillippa. – Folyton kegyetlenkedtél vele.

Jane oldalra billentette a fejét, és az orrlyuka kitágult.

– Hogy mered az ő pártját fogni? Az én testvérem vagy.

– Tényleg? – gúnyolódott Phillippa. – Te nem viselkedsz úgy, hogy örüljek annak, hogy testvérek vagyunk. Fennhéjázó vagy.

– Hölgyeim! – emelte fel a hangját grand-mère. – Ça suffit!

Ebből elég! Nagy ostobaság egymással vitázni, amikor leginkább együtt kellene működnötök. – A magazinra mutatott.

– Szerintem az átvilágításnak inkább ehhez van köze.

A helyiségre csönd telepedett. Mindnyájunkat megdöbbentett a grand-mère hangjából sütő erély. Leroskadtam a kanapéra,

éreztem, hogy kifut a szín az arcomból. A halántékomat dörzsölgettem. Ez hihetetlen.

– Nem hiszem el, hogy ez történik.

– Pedig igen – vetette oda Jane, aki közben újrakezdte a járkálást, és a kezét tördelte.

– Mi lesz, ha nem sikerül?

– Akkor a château veszít a hírnevéből… és visszaesik az üzlet.

– Jane szemében pánikot láttam. – Emellett igen borsos összegű tagsági díjat fizetünk nekik, amit nem fogunk visszakapni.

– Nemcsak azt vizsgálják, hogy képes vagy-e a grand chef pozíciót átvenni tőlem, de a maîtresse de maison szerepben nyújtott alakításod is érdekelni fogja őket – mondta grand-mère.

– Ismerned kell a ház minden szegletét, a történelmét, borait, az elveket és értékeket, amelyek szellemében működünk, és ezt az átfogó tudást kell közvetítened a vendégeknek.

– Mit tehetek?

– Azt, amiről már tudjuk, hogy meg tudod tenni. Készíts emlékezetes ételeket, teljes szíveddel. És ne feledkezz meg róla, hogy a château-hoz, a történelméhez és a terroir hoz kell kötnöd – mondta grand-mère.

– De te nem vagy jól – vetettem ellen. – Ki fogja megtanítani nekem mindazt, amit tudni kell a helyről? Egyedül nem vagyok erre képes.

– Majd én segítek – hallottam Jane hangját.

– Hogyhogy? – megdöbbentem.

– Igaz, még nem simítottuk ki a kisimítandókat – nézett rám Jane –, de ez a château az életem, és grand-mère-t sosem hagynám cserben. Fel kell nőnünk a feladathoz.

Beharaptam az alsó ajkamat. Több mint aggasztó volt a La Société des Châteaux et Belles Demeures szakmai látogatása. Ha nem találják megfelelőnek az új vezetőt, azaz engem, netán az új grand chef et, azaz engem, ők aztán igazán képesek lerombolni a hírnevünket. Én már tudtam, milyen az, amikor sárba tiporják az ember nevét; nagyon reméltem, hogy ez soha többé nem történik meg velem. És az egyetlen reményem az volt a sikerre, ha Jane irányítására bízom magam… miközben éppen benne nem tudtam teljesen megbízni.

29.

Tűzugrás

Miután így elköteleztem magam az új, champvert-i élet mellett, nem volt visszaút, már nem gondolhattam meg magam, miközben kevesebb mint két hónapom volt arra, hogy kívül-belül mindent megtanuljak a kastélyról. Korán kiosontam, hogy kicsit élvezzem a reggel szépségét és békés csendjét. Az épp felkelőben lévő nap szinte földöntúli fénybe öltöztette az előttem elnyúló szőlőskertet. Egyszer csak Bernard lépett mellém. Hallgatott. Ő is velem együtt lélegezte be a reggelt. A szőlőtőkék csillogtak, olvadt vaj színére emlékeztető cseppek ültek rajtuk, szinte a szemem előtt keltek új életre.

– Túl vagyunk a metszésen, amivel a tőkék termékeny ideje meghosszabbítható. Ez nagyon fontos lesz a szezonban – szólt végül. – Ez, amit most látunk, a természet fenséges csodája: a szőlő könnyezése. Ilyenkor, metszés után, a termékeny tőkéken ejtett, friss vágási felületeken kicsordul a szőlőnedv. Csak egy-két napig látható.

Olyan sok pillanat volt, amikor úgy éreztem, újjászülettem itt, Champvert-ben. És oly sok pillanat, amikor azt kívántam, bárcsak örökre hibernálódhatnék.

– De gyönyörű – jegyeztem meg álmatagon.

Ekkor Jane kiképző őrmester masírozott oda hozzánk.

Khakiszín nadrágban és hozzá illő dzsekiben, egyik kezében felírótábla, a másikban kosár, benne borospalackok.

– Tudod-e, évente hány palack bort állítunk elő a kastélyban?

– Fogalmam sincs.

– Márpedig tudnod kell. Mindent. – A kezembe nyomott néhány kinyomtatott lapot. – Ezeket olvasd át figyelmesen.

Holnap kikérdezem.

Aztán hét borospalackot rakott ki egy tölgyfa hordó tetejére. A hordót összetartó fémövek között láttam a kiszivárgott bor foltjait, az üledék földvörösre festette a léceket. A hordó oldalába belemarták a logót, a szitakötőt, és a Château de Champvert nevet. Bernard akkurátusan kibontogatta a borosüvegeket.

– Öt különféle szőlőfajtát lehet a fehérborokhoz használni: a terroir szempontjából ideális loin de l’œil, muscadelle, sauvignon blanc és mauzac változatokat – magyarázta. – Ami pedig a vörösborokat illeti, a merlot, cabernet franc, cabernet sauvignon, braucol, duras és a syrah érzi itt jól magát.

Magukról a borokról tudtam valamicskét, miután éveket töltöttem éttermekben, és képes voltam őket párosítani az ételekhez is, a növényről ellenben semmit.

– Mi háromféle fehéret termesztünk – egy félédeset, egy szárazat és egy édeset, és három vöröset, meg egyet a habzóborhoz, amit la méthode ancestrale alapján készítünk. Ez a mi pezsgőnk, a mi champagne változatunk, de mégsem számít annak, mert ez nem a Champagne régió. Ez szemantikai különbség. A francia törvények szerint a boraink földrajzilag ehhez a terroir hoz kötődnek.

Az egyik borból kiöntött egy pohárnyit.

– Ez az 1984-es Gaillac szárazunk. Mit szólsz az illatához?

– Tiszta és édes.

Bernard bólintott.

– Nos, ezt a bort negyvenszázaléknyi mauzac, harmincöt százalék loin de l’œil és huszonöt százaléknyi muscadelle szőlőből alkottuk. Goûte-le maintenant. Most kóstold meg – utasított. Én engedelmeskedtem. – Et alors? Dis-moi. Mit mondanak az ízlelőbimbóid?

Viszonylag józan aggyal és ízléssel közelítettem a kérdéshez.

Ízlelgettem a kortyot.

– Alma. Olajos textúra, de a vége száraz. A savak csodásak, kerekek, semmi túlzás. Friss, tiszta. Kellemes.

– A kis Sophie-ból még szőlősgazda lesz a végén – vigyorgott Bernard fülig érő szájjal. – 1973-ban ezt a cépages, szőlőfajta -

házasítást alkotta legelőször a nagyapád. Aztán az évek során még egyre jobb lett. La cave minden évből, minden borból rejteget pár palackkal, ami elkészült a borászat indulása óta.

Sok ezer van már. A nagyapád zseni volt. Amit tudok a borkészítésről, azt javarészt tőle tanultam.

Miután minden cépages-t végigkóstoltunk, Bernard elköszönt, Jane pedig újabb paksamétát adott a kezembe.

– Tessék, itt vannak a kóstolási jegyzetek. Egész jó voltál, de itt-ott kimaradt néhány kulcselem.

– Hadd találgassak – adtam meg magam. – Ezeket be kell bifláznom. És holnap kikérdezed.

Harciasan kitolta oldalra a csípőjét.

– Sophie, nem csak holnap. Minden áldott nap vizsgázni fogsz. Az átvilágítás nem vicc. Grand-mère nem túlzott, amikor azt állította, hogy mindent tudnod kell a kastélyról.

Két kezemmel eltakartam a szemem.

– Tudom. Totálisan be vagyok gyulladva ettől.

– Hát, pedig muszáj lesz hűvösnek, nyugodtnak és összeszedettnek maradnod. Készen állsz a következő leckére? – Bólintottam. – Minden egyes vendéget néven kell szólítanod – közölte. – Személyesen.

– Azt meg hogy az ördögbe lehet megcsinálni?

– Apró trükk, ez is része a château-élménynek – felelte Jane. – A vendégekre mindig jó benyomást tesz, ha úgy fordulunk hozzájuk, hogy tudjuk a nevüket. Először is, a portás megnézi a bőröndjükön a névtáblát. És rám szól a belső walkie-talkie-n, még mielőtt a bejárathoz érnek. Kinyitom előttük, üdvözlöm őket a Château de Champvert-ben, bemutatkozom, és megkérdezem, hogy valamilyen különleges alkalmat ünnepelnek-e nálunk, például valami évfordulót vagy születésnapot. Miközben kitöltjük a bejelentőt, beviszem a gépbe a feljegyzendőket. Ha születésnapja van valakinek a társaságból, vagy évfordulót ünnepelnek, általában kapnak ajándékba egy üveggel a habzóborunkból, és valamilyen desszerttel is kedveskedünk.

– Ezt értem – feleltem. – De hogyan tudod megjegyezni a nevüket bemutatkozás után?

– Megjegyzem az egyéni jellegzetességeket – vont vállat Jane.

– Néha érdekes kis kifejezéseket hozok össze, mint például monsieur „moustache blanche” LeBlanc. Ő lesz az amúgy, akire különösen oda kell figyelned.

– Az átvilágító?

– Igen. De ne aggódj, gondom lesz rá, hogy tudd, ki ő, együtt a többi VIP-vendéggel.

Ennyi információtól az agyam máris szinte felforrt, és a túlterhelődés jeleit mutatta. Ezt a hihetetlen áradatot azzal a módszerrel kellett megközelítenem, amiről Walter és Robert egyik béna viccében szó volt, amivel megpróbáltak átsegíteni a mélyponton.

– Hogyan eszel meg egy elefántot? – szólt a kérdés, én pedig megvontam a vállamat. – Egyik falatot a másik után.

– Jane, csak hogy tudd, én ezt nagyon komolyan gondolom – jelentettem ki.

– Tudom. És minden tőlem telhetőt megteszek, hogy támogassalak. – Nyomatékul a két kezét a vállamra tette.

– Köszönöm a segítségedet – folytattam. – Őszintén szólva a kastély nem működhetne nélküled.

– Vagy nélküled. – Esküszöm, még egy halvány mosolyt is láttam átvillanni az arcán, mielőtt visszatért rá a megszokott szigor. – Jöhet a következő tanóra?

Nem kellettek szavak a kölcsönös bocsánatkéréshez. A tiszteletet kiérdemelni, ezt tanultam azon a délelőttön, kétirányú utca, és a múlt elmúlt, arra érdemes fátylat borítani.

Néhány lopott csóktól eltekintve alig találkoztunk Rémivel, kivéve, amikor Lolával, hármasban meglátogattuk grand-mère-t.

Teljesen lefoglalt a tanulási folyamat, hogy átlássam a château életének minden részletét, az itt folyó munka minden fázisát – a mézkészítéstől a confitures főzéséig, nem beszélve a hely történetéről, amelyről grand-mère világosított fel.

– Maga Bonaparte Napóleon adományozta a címet az ükükapádnak, 1813-ban. Akkoriban, a forradalom utáni időkben a nemesi címek azt a különbséget voltak hivatottak kifejezni, ami az illető nemesi családja és a középosztály között fennállt. A te üküknagyapád hivatali elöljáró volt (noblesse de robe), és Párizsból érkezett, ahol a parlement-ben töltött be hivatalt.

– A kastélyon nyomot hagytak a háborúk? – kérdeztem.

– A második világháború mindnyájunkra hatással volt – felelte grand-mère, fájdalmas sóhajjal. – Még csak hároméves kislány voltam 1940-ben, amikor a németek elfoglalták a bordeaux-i házunkat, de emlékszem, mielőtt megérkeztek volna, a szüleim minden értékes tárgyat igyekeztek elrejteni.

– A padlódeszkák alá – jegyeztem meg.

– Exactement – helyeselt nagyanyám. – Alors, a németeket nemigen érdekelte a házunk, de a borunk annál inkább.

Kifosztották a pincét, elvitték belőle minden palack borunkat.

Kemény idők jártak. Az ételt jegyre osztották, már ha nagy ritkán egyáltalán volt mit. Emlékszem, apám meg anyám arról beszéltek, hogy ki kellene vándorolni Amerikába. Hiszen, mint tudod, a dédnagyapád hajózási vállalkozó volt. De sajnos a németek a kikötőt is megszállták, így egy idő után már nem lehetett kiszabadulni a markukból.

– Hűha. – Együttérzőn megfogtam a kezét.

– 1942-ben Toulouse környékének egy része közvetlen német fennhatóság alá került. A nagyapádat és szüleit nem zavarták el a birtokról, de arra azért – nem túl udvariasan – felkérték őket, hogy költözzenek át az óratoronyba – folytatta nagyanyám. – Pierre akkor körülbelül húszéves volt. Csatlakozott az ellenállókhoz – ami nagyon veszélyes lépés volt így, hogy a németek szabályosan az arcába lihegtek, de ilyen körülmények között is elszánta magát rá, hogy harcol a hazájáért és az otthonáért. Arról, hogy akkoriban mi minden történt vele, nem sokat tudok, mert Pierre, ahogy sokan mások, nem szívesen beszélt utólag azokról a zűrzavaros időkről. Azt a napot viszont sosem felejtem el, amikor 1944-ben felszabadult az ország.

Óriási ünnepség volt a Place du Capitole-on Toulouse-ban; akkor voltam hétéves. Annyit tudtam meg Pierre-től, miután összeházasodtunk, hogy a német megszállás jóformán a földdel tette egyenlővé a kastélyt.

Azzal összehasonlítva, amin a nagyszüleimnek kellett keresztülmenniük, egy ilyen átvilágítás, még ha a La Société des Châteaux et Belles Demeures bizottsága folytatja is, vidám sétagaloppnak tűnt. Azok a nehézségek pedig, amelyekkel New Yorkban kellett megküzdenem, e pillanatban egészen elhomályosultak. Arcon csókoltam a nagyanyámat.

– Köszönöm, hogy elmondtad mindezt – mondtam neki. – Harcolni fogok a château-ért, a családunk otthonáért és érted.

– És az harc lesz a javából, nem kétséges – felelte grand-mère.

– Hiszen Valroux de la Tour de Champvert-vér folyik az ereidben.

– Úgy van – emeltem feljebb a fejemet. – Sosem voltam büszkébb erre, mint most.

Aznap délután sétáltam egyet a mezőn, mintha ott belélegezhetném mindazt, amit megtanultam a château-ról. A múltunkért harcoltam. A jövőért. És mindennél jobban vágytam rá, hogy győzzek. Miközben a folyó felé sétáltam, úgy éreztem, hogy minden egyes lépést nagyanyám nyomában teszek, és még mélyebb büszkeség töltött el.

Elmélyedve tanultam, amikor Phillippa egyszer csak dörömbölt az ajtómon, és már be is rontott.

– Velem kell jönnöd most rögtön – közölte. Karon ragadott, és felsegített az ablakfülkében lévő ülésről. A papírok szétszóródtak a padlón.

– Odalent van rád szükségünk.

– Valami gond van?

– Úgy is mondhatjuk – felelte.

Leviharzottunk a lépcsőkön a szalonba, ott várt minket Clothilde, Bernard, Rémi, Lola, Laetitia, grand-mère és Agnès.

Mindenki az ajtó felé fordulva várt, az arcuk közönyös. Már éppen meg akartam kérdezni, mi történt, amikor Jane lépett a szobába egy nagy csokoládétortával, amelyen a máz úgy ragyogott, mint a selyem, a díszítése pedig mókás arcú, kandírozott árvácskákból állt, a tetején égő gyertyák.

– Joyeux anniversaire – énekelték kórusban.

Nem emlékszem rá, mikor történt utoljára, hogy Walteren és Roberten kívül bárki boldog születésnapot kívánt volna nekem, éneklésről nem is beszélve. Eddig eszembe sem jutott, hogy születésnapom van. Mielőtt teljesen zavarba jöttem volna, Lola odaszaladt hozzám, és megrángatta a szoknyámat.

– Tatie Sophie – mutatott a torta felé. – Gâteau.

– Oui, Lola, un gâteau au chocolat – helyeseltem, és a ruhám ujjával letöröltem az örömkönnyeket.

– Fújd már el a gyertyákat, és kívánj valamit – noszogatott Phillippa.

Lehunytam a szememet, és fújtam. Ezúttal nem azt kívántam, hogy háromcsillagos séf legyek, nem is azt, hogy jó benyomást tegyek a La Société des Châteaux et Belles Demeures bizottsági tagjaira, amikor eljönnek ide vizsgálódni. Ehelyett az futott át a fejemen, hogy szeretném, ha minél több hasonló napban lehetne részem, mint ez a mai, amikor osztozhatom az örömön a barátaimmal és a családom tagjaival. Fölszeleteltem a tortát, az első szeletet Lola kapta. Abban a pillanatban lezuttyant a fenekére, a padlóra, és nekilátott, fél perc sem telt bele, és az arca ki sem látszott a csokoládéból. Phillippa felbontott egy üveg habzóbort, a château-éból, és mindenkinek töltött egy pohárral. Letelepedtünk, volt, aki valamelyik kanapéra, mások az egyik kicsi asztalhoz, és a pohárköszöntő után megkóstoltuk a tortát.

– Kinek a keze munkáját dicséri ez a mestermű? – kérdeztem.

– Clothilde, te voltál?

Clothilde a fejét rázta.

– Én készítettem – mondta Phillippa tele szájjal. – Három napomba telt.

Egyszer csak Jane jött oda, és a kezembe adott egy nagy, fehér dobozt, amin ezüstszínű masni díszelgett.

– Ez az én ajándékom. Úgy gondoltam, találó, mindent tekintetbe véve. – Félrebillentette a fejét.

Kibontottam a szalagot, és fölemeltem a doboz tetejét, majd azonnal a földre dobtam, és kivettem a dobozból egy szakácskabátot, amelynek kézelőit hímzett pipacsok díszítették.

A nagyanyám kötényének átalakított, modernizált változata.

Végigkövettem a virágok vonalát az ujjammal, és nem volt mit tenni, szaggatottan lélegeztem.

Jane könnyedén a hátamra tette a kezét.

– Ennyire nem tetszik?

– Dehogynem. Épp ellenkezőleg, ennyire tetszik. – Felálltam, és les bises-t váltottunk. – Köszönöm.

– Fantasztikus. – A hidegkék szempár gyanúsan megcsillant. – Készíttettem hasonlót Clothilde-nak és Phillippának is.

Grand-mère bólogatott, az álla elismerően feljebb emelkedett.

– Jane, ez a kabát tényleg gyönyörű. Biztos vagyok benne, hogy Sophie méltó viselője lesz.

– Úgy lesz – ígértem.

Amikor mindenki befejezte az evést, Rémi lépett oda mellém.

– Van egy perced? Kettesben szeretnék beszélni veled – vezetett oda az egyik ajtóhoz. Aztán csendben állt, de érzékeltem a nyugtalanságát.

– Hát persze!

Rémi megdörzsölte a tarkóját, aztán kihúzott egy ékszerdobozt a kabátja belső zsebéből.

– Joyeux anniversaire, Sophie. Nyisd ki.

Fölemeltem a tetejét, és elgyengülve láttam, hogy mi rejtőzik a dobozban: egy fehérarany lánc, rajta három, kocka alakú gyémánttal berakott csillag.

– Megvan a három csillag. Tudom, hogy ez nem egészen ugyanaz, de én így tudom közelebb hozni hozzád őket.

Kicsordult a könny a szememből.

– Rémi, nem tudom, mit mondjak. Köszönöm.

– Nekem kell köszönetet mondanom neked. Amióta visszatértél Champvert-be, újra vannak terveim, hogy mi minden jöhet még. Boldogság. – Fogta a nyakláncot, és óvatosan felcsatolta a nyakamra.

– Ez a legcsodásabb ajándék, amit valaha kaptam. Honnan tudtad, hogy ma van a születésnapom?

– Megvannak az informátoraim – felelte.

– Grand-mère? – kérdeztem, ő pedig bólintott.

Adtam egy csókot az arcára, közben beszívtam fás, férfias illatát.

– Tudod, mi a helyzet? Talán sohasem találtam meg a szívemet a konyhában. Talán itt találtam meg, Champvert-ben, sok évvel ezelőtt – mondtam.

– Valami romantikus regényből idéztél?

– Nem – mondtam.

– Azt akarod mondani, hogy talán te is szerelmes tudsz belém lenni?

– Azt. – Mélyen a karamellszín szempárba néztem. – Mi, kóbor, árva jószágok, tartsunk össze.

– És mihez kezdünk, ha már nem lesz dráma? – kérdezte.

– Éljük az életünket, szeretjük egymást, nevetünk, és tortát eszünk – feleltem.

Rémi magához húzott, és megcsókolt – afféle gerincen végigfutó, lábujjakat görcsbe húzó csók volt. Amikor visszatértünk a szalonba, a karját még mindig a vállamon nyugtatta. Laetitia mosolygott, Clothilde és Bernard kissé tanácstalan pillantást váltott egymással. Grand-mère sokatmondón felvonta a szemöldökét.

– Szerintem nyilvánosságra került a kettőnk dolga – jegyeztem meg.

– Mintha akkora titok lett volna! – fújtatott grand-mère. – Lehet, hogy öreg vagyok, és beteg, de vak sosem voltam.

– Hogy érted azt, hogy „sosem”? – kérdeztem.

– Ma chérie, ha azt kérdezed, hogy láttalak-e titeket csókolózni Rémivel a tónál, amikor tizenhárom éves voltál, akkor a válaszom igen. És szemtanúja voltam annak is, hogyan néztetek egymásra azon a havas délelőttön.

Kész lebukás.

30.

Nyitónap

Az egész világ alig várta, hogy április közepén, a château első, szezon előtti nyilvános eseményén megítéljen engem, ezúttal nem mint a botrány középpontjában álló szereplőt, hanem mint grand chef et és maîtresse de maison t. Természetesen mindig azt szerettem volna, hogy az emberek elismerjék a konyhaművészi tehetségemet, ám ennél természetesebb formában. Úgy éreztem magam, mint egy valóságshow-sztár, akire ok és érdem nélkül vetülnek a média reflektorfény-pászmái. A nyilvánosság azzal foglalkozott legtöbbet, hogy a château-t mint üzleti vállalkozást is főként nők irányítják, és az éttermi konyha is női fennhatóság alatt áll. Nap nap után áradtak a támogató levelek, amelyeket Jane, ezer hála érte, egytől egyig megválaszolt. A tóparton ültem, és a terveimet rendezgettem. Megnyugtatott a természet csendje, a társalgás állandó zaja nélkül. Figyeltem, ahogy két hím vadkacsa iramodik egy nőstény után, ami tíz, a vaj-és a karamella színeiben pompázó kiskacsáját terelgeti. Megrezzent a telefonom – O’Shea üzent.

A Fekete rigó bezárja kapuit. Trevoron kívül minden befektető kivonult. Azt rebesgetik, ehetetlen volt a kaja, az én receptjeimből összeollózva, agyonfűszerezve. Visszajött, állásért könyörgött. Nemet mondtam. Gondoltam, jó, ha tudsz róla.

Részben sajnáltam Ericet, de már így is túl sok időmet rabolta el. Nem az én dolgom, hogy rendbe tegyem az életét. Rövid köszönőüzenetet küldtem O’Shea-nak, aztán a kastély felé visszaúton beugrottam a kosarammal az üvegházba.

Phillippával nagy munkára készültünk.

Széles mosolyom láttán Phillippa arca is felragyogott.

– De jó kedvedben vagy. Hogy mennek a dolgok Rémivel? – kérdezte, és pajkosan meglökte a csípőmet.

– Egy úrihölgy nem teregeti ki a szerelmi életét ország-világ előtt – vörösödtem el. Habár előfordult már, hogy Rémivel összehoztunk egy-egy titkos éjszakai légyottot, akkorra időzítve, amikor már Lola is, és grand-mère is aludt, de az lett a végkifejlet, hogy elaludtunk. Kimerítő volt a készülődés a megnyitóra. – Még mindig lassan haladuk, és igyekszünk minél jobban megismerni egymást.

Felhorkant, megadón fölemelte két kezét, aztán feltartott hüvelykujjával jelezte, részéről oké.

– Helyes. Lassú haladás.

– Rémi szemében lassú. Az enyémben gyors. És ha már a gyorsaságnál tartunk: megkezdhetjük a tervezést?

Az üvegház ajtaja valóságos eperözönre nyílt – csodaszép, fényes felületű, pettyes szépségek, amelyeket mostanra szinte teljesen megérlelt a benti klíma. Mintha óriási tűzijáték szikráiként robbantak volna elő egyetlen éjszaka leforgása alatt.

– Ezeknek gyakorlatilag még nincs szezonjuk… vagy egy hónapig – jegyeztem meg. – Szerinted használhatjuk őket?

– A szabályok arra jók, hogy legyen mit megszegni – felelte Phillippa, és megnyalta a szája szélét. – Hány fajta van itt?

– Legalább három. Ez itt a gariguettes, egyszerre édes és savas. Clerys is van, olyan, mint a méz. És charlotte, ami inkább fás – adogattam egyesével a kezébe.

Pár másodperc múlva már lelkesen faltuk a gyümölcsöt, egyiket a másik után, és a tökéletes elégedettség nyögdécselő hangjait kuncogással palástoltuk. Arról, ahogy az eper édessége robbant a nyelvemen, hirtelen eszembe jutott az anyámról készült fotó, amin kislányként, alsóneműben táncol a kertben.

Az emlékezés ezúttal örömmel töltött el, nem szomorúsággal.

Pördültem egyet, és anyámra gondoltam, a nyarakra, amelyeket Champvert-ben töltött, meg a saját, Champvert-ben töltött nyaraimra. Szabad voltam. Arra nyitottam ki a szemem, hogy Phillippa mókás balett-táncos módjára ugrándozik, csak úgy röpköd körülötte a föld. Aztán lezuttyant a fenekére, és a hasát fogva hahotázott-nyüszített.

– Hát te meg mit csinálsz?

– Pont azt, amit te – nevetett. – Viccesnek tűnt.

– Ha Jane most látna minket… – merengtem, és a számba dobtam egy újabb epret.

– Lehet, hogy ő is nagy vidáman csatlakozott volna – így Phillippa.

– Ugyan már – ellenkeztem.

– Amióta ti ketten elkezdtetek jóban lenni, sokat változott.

Szerintem jót tesz a személyiségének, hogy kevésbé tartja fenyegetőnek a jelenlétedet. Sokkal kevésbé merev. Még a haját is leengedte. Lehet, hogy az a szoros konty az agyát is összehúzta. – Phillippa fölegyenesedett ültében. – Te észrevetted, milyen elképesztő hatással van a kastélybeli életre a jelenléted?

Megfogtam a kezét, hogy fölsegítsem.

– Nekem nem tűnt fel semmi efféle.

– Nekem igen. Éljen a jövő – mondta erre.

Ahogy kiléptünk az üvegházból, nagy lepkecsapat röppent fel fölöttünk, és kaleidoszkópként ott örvénylettek-kavarogtak a fejünk felett. Csodaszépek voltak, a szárnyuk vajszínű, fekete foltos. A szárnyak felső részét tigriscsíkszerű sávok díszítették, az alsót pedig zafírkék félholdak és szárnyanként egy-egy nagy narancsszín folt. Az egyik a vállamra szállt, és a szárnyait rezegtette.

– Flambé lepkék. Róluk jutott grand-mère eszébe a másik étterem neve – mesélte Phillippa. – A Google szerint ezek kardoslepkék.

– Nekem jobban tetszik az a név, hogy flambé – mondtam. Az egyik lepke egy mezőnyi zöld hajtás fölött körözött.

Odamutattam. – Milyen növény nő ott?

– Spárga. – Phillippa szeme tágra nyílt. – Te is arra gondolsz, amire én?

– Nincs nálad véletlenül egy kés?

– Mindig van nálam. – Előhúzta a zsebéből, és kinyitotta. – Egy Laguiole rugós kés.

– Azt hiszem, megvan az ételsorhoz a fő motívum.

Miután Phillippa levágott néhány asperge sauvage-t, és a kosárba tette őket, rohanvást megindultunk a kastély felé.

– Aki utoljára ér a konyhába, az tisztítja az epret! – kiabáltam.

Phillippa újra csatlakozott hozzám, a fejemben már megvolt az étlapterv, és az arckifejezésemből rájöhetett, mert egy krétát nyomott a kezembe.

– Klasszikus francia ételek. Fúzió. A közelgő tavasz! – jelentettem be.

ÉTLAP

L’AMUSE-BOUCHE

Eper gazpacho kínai kanálban, sült kecskesajttal és bazsalikommal

L’ENTRÉE

Cukkinitortácskák citromos garnélával és

dinsztelt spárgával, ehető virágokkal

VAGY

Spárgakrémleves

VAGY

Sült karfiol és cékla kapribogyóval, fehérboros citromszószban párolt spenótágyon

LE PLAT PRINCIPAL

Részeges garnéla, konyakban flambírozva,

paradicsomos terrine-en tálalva, avokádóval,

eperrel és tejszínes-citromos rizottóval VAGY

Konfitált kacsa, grillezett bébirépával és édes, hirtelen sült hónapos retekkel

VAGY

Bœuf en Croute libamájjal és gombával, grillezett spárgával és édes, hirtelen sült hónapos retekkel LA SALADE ET LE FROMAGE

Eper és spárga, rukkolaágyon, fehérboros vinaigrette-tel

Válogatás a château sajtjaiból

LE DESSERT

Crème brûlée háromféle eperrel és konyakkal A krétával a kezemben megpördültem.

– Minden fogást a szívünkkel készítünk. Minden ételben érezni és ízlelni akarom a szeretetet, és meg akarom tapasztalni. Követsz? A szeretetet – ismételtem. – Ez a történetünk.

– Igen, séf – mondta Phillippa. – És ha már a szeretetnél tartunk, van valamim a számodra. Egy megkésett születésnapi ajándék. Szerettem volna már korábban odaadni. Várj egy kicsit, mindjárt visszajövök.

Eltűnt a személyzeti lépcső irányába, aztán pár pillanat múlva visszatért, kezében a koszos öreg hátizsákjával.

– Bocsánat, nem csomagoltam be.

– Nekem adod a hátizsákodat?

– Ezt az ócskaságot? Istenem, dehogy – grimaszolt nevetve. – Csak azt, ami benne van.

Kicipzárazta, és kivett belőle egy bőrkötéses jegyzetfüzetet, amit piros szalag fogott körbe. A nagyanyám füzeteinek pontos mása volt.

– Arra gondoltam, szeretnéd követni a hagyományt.

Egy percig néztem a füzetet, és rádöbbentem, hogy bármiféle sztorit mondok is, még ha nem is követem betű szerinti hűséggel a nagyanyám receptjeit, és netán változtatok rajtuk, az én mesém akkor is részben a nagyanyám meséje is. A könnyeimmel küszködtem.

– El ne kezdj itt nekem érzelegni meg sírdogálni – szólt rám Phillippa. – Ismered az egyes számú szabályt…

– Igen, igen, a konyhában nincs sírás – mondtam. – Rendszeresen megszegtem korábban is.

Néhány flambé lepke szállt el az ablak előtt, eszembe juttatva, hogy felelős vagyok a sorsomért. Ezúttal nem fognak elemészteni a lángok. És néha igazán jólesik sírni, főként miután az életem nagy részében mélyen a lelkembe temetve hordoztam az érzelmeimet.

Végül elérkezett az ítélet hétvégéje. Bár igyekeztem megacélozni magam az alkalom előtt, az idegeim annyira megfeszültek, hogy negyedórámba telt, mire sikerült rávennem magam, hogy kimásszam az ágyból. Mintha minden egyes izmomat lekötözték volna. Reggel fél nyolc volt. Az éjjel nem sokat aludtam, már ha egyáltalán. Mielőtt elindultam volna a konyhába, felkaptattam a lépcsőn, hogy benézzek a nagyanyámhoz. Erőtlenül próbált mosolyogni, amikor beléptem.

– Grand-mère, jól érzed magad?

– Jól vagyok, ma chérie, csak ez a fáradtság… – felelte. – Miattam ne aggódj. Bőven van mit csinálnod. – Egy kicsit kihúzta magát ültében. – Mielőtt lemész, hadd kérdezzem meg gyorsan, mit akarsz felvenni a vasárnapi ebédhez. Itt lesznek azok a fontos vendégek, köztük az átvilágító, és te az egész château-t képviseled majd. Van ehhez megfelelő ruhád?

– Mi számít megfelelőnek? – kérdeztem, miközben azon gondolkoztam, hogy ezt eddig miért nem említette senki, még Jane sem.

– Franciaországban vagyunk. És ez mégiscsak egy château – cuppantott. – Chanel. Sosem megy ki a divatból.

– De, grand-mère, nekem egyetlen Chanel ruhám sincs.

– Alors, kész szerencse, hogy nekem igen – mondta. – Menj a gardóbba, és válassz magadnak valamit. A kosztümök nagyság szerint vannak sorba rakva. Azokat, amik abból az időből valók, amikor még a legkisebb méretet hordtam, ahogy te most, jobb felől találod. – Elhessegetett. – Vas-y, nézd csak meg.

Beléptem a gardróbba, ami valóságos szoba volt, és végignéztem a nagyanyám ruháit. Rá kellett döbbennem, hogy minimum negyven Chanel kosztümje van, száznál is több pár cipője meg fehér blúza. Igencsak bőséges választék, amikor ilyen kevés időm van. Végül egy zellerzöld-törtfehér tweedkosztüm mellett döntöttem, amit törtfehér ripszszalagok, fekete paszpól és fekete gombok díszítettek. Amikor kivittem a fényre, hogy megmutassam a nagyanyámnak, a szövet finoman színjátszónak bizonyult.

– Szerinted ez jó lesz? – kérdeztem. Számomra maga volt a csoda.

– Ó, oui, ma chérie, az nekem is az egyik kedvencem volt! – Grand-mère még tapsikolt is örömében. – Pierre-től kaptam egyszer Párizsban, mert szerinte jól kiemeli a szemem színét.

Úgy is volt. Nagyon szép leszel benne. Igazi jelenség. A te szemed is ragyogni fog.

Arcon csókoltam.

– Merci, grand-mère.

Az ajtón kilépve megszagoltam a textilt; olyan illata volt, mint a nagyanyámnak – levendula és Chanel No 5 keveréke.

Nagyon korán reggel nekiálltunk az előkészületeknek – nehogy egyetlen szépséges részletről elfeledkezzünk. Épp elindultam lefelé, amikor meghallottam Jane hangját visszhangozni a cselédlépcsőházon.

– Megérkeztek a virágok. Hölgyek! Most. – Amikor elhaladtam mellette, megfogta a karomat. – Gyere – hívott. – Szeretném kikérni a véleményedet a berendezés kapcsán.

Csak nem ugyanolyan ideges a mi magabiztos Jane-ünk is, mint én? Vajon az a nagyképűség csupán álarc volt? Máris kifejezetten megkedveltem ezt az új Jane-t. Miután szétrepedezett a máz, kifejezetten kedves és szeretetre méltó embert lehetett lelni alatta. Atyám, milyen sokat változtak a dolgok!

Bevezetett a szalonba, ahol minden sarokban vödrök álltak, bennük többségében fehér virágok. A csokrok, akár az édeskés illatú, bodros bárányfelhők, varázslatos élményt nyújtottak nemcsak az ember orrának, de a lelkének is. Rózsa, tulipán, bazsarózsa, mellettük néhány tartóban szinte robbanni látszottak a vérnarancsszínű, sáfránysárga porzószálakkal ékített, amarilliszhez hasonló alakú virágok.

– Főként fehéreket rendeltem – mutatott Jane egy virágkompozícióra. – A klívia színfoltként szolgál – ez jelenti a koncepciómban a várható izgalmas változást. – Elmosolyodott. – Talán ez a legkedvesebb feladat számomra a munkámon belül.

Mit szólsz hozzá?

– Szerintem még magadat is felülmúltad. – Korábban sosem hittem volna, hogy Jane ilyen kreatív. Pedig rájöhettem volna, amikor megkaptam tőle azt a fantasztikus szakácskabátot.

– A kisebb összeállításokat szánom a vendégek szobáiba meg az étterem asztalaira. A közepeseket a spában, ebben a helyiségben meg a folyosókon helyezném el, a nagyot pedig az előcsarnokban, a márványasztalon.

– És be tudod fejezni mindezt, mielőtt megérkeznek a vendégek?

Jane csípőre tette mindkét kezét.

– A szobákat már tegnap teljesen előkészítettük – felelte, aztán emeltebb hangon: – Hölgyek! A „most” azt jelenti, maintenant!

A takarítócsapat tagjai beözönlöttek a szalonba, odavetettek egy bonjour t, és nekiálltak a munkának, békésen csevegve, miközben lemásolták a Jane által összeállítottakat. Jane beletörölte a kezét a nadrágjába.

– Még egyszer kikérdezzelek?

– Nem, már tudok mindent.

– Helyes – mondta. – Azt hiszem, Ina Garten mondta: „A jó buli legfontosabb kelléke az, hogy a háziasszony jól szórakozzon.” Sophie, te vagy a háziasszony. Vegyél nagy levegőt, és érezd jól magad. Meg tudod csinálni. Őszintén hiszek benned.

– Köszönöm – feleltem. – Elmondhatatlanul sokat jelent ez nekem.

– Ne te köszönd. Nekem kellene köszönetet mondanom neked.

– De miért?

– A családért – vigyorgott. – Akár tetszik, akár nem, mostantól testvérek vagyunk.

Az előkészítés következő néhány órája zűrzavarban telt, borzasztó iramban kellett dolgozni. De a brigád tagjainak még ebben az őrületben is sikerült megtalálniuk a közös ritmust.

Helyenként történtek kisebb-nagyobb ritmustévesztések, kiömlött ez-az, és apróbb konyhai katasztrófák is előfordultak, de működött. Voltak pillanatok, amikor az idegeim vad táncba kezdtek, akárcsak a kezemben lévő robotgép, de pár mélyebb lélegzetvétellel sikerült lenyugtatnom őket. Végig összeszedett tudtam maradni, ahogy ennek a kissé szervezetlennek tűnő brigádnak a többi tagja is. Délután ötre minden hozzávaló elő volt készítve, és megkértem a csapatot, hogy mindenki állítson össze tizennyolc adagot a feladatául szolgáló ételből.

Gustave fölnevetett.

– Miért?

– A családi étkezéshez – feleltem. – Mindnyájan meg fogunk kóstolni minden ételt, ami a hétvégi étlapon szerepel. A plusz adagokat grand-mère és Agnès számára készítjük. Nekünk, a csapatnak, biztosra kell mennünk, mindennek tökéletesnek kell lennie. Ha nem az, szóljatok, és változtatunk rajta.

– Igen, séf!

Miután Gustave és a nagyibrigád tagjai végeztek a teendőikkel, fél hétkor elhagyták a konyhát, és arról sugdolóztak egymás között, mennyire élvezték életük legfinomabb személyzeti étkezését – sőt, a legfinomabb ételsort, amit valaha végigkóstoltak. Rémi ott hagyott minket, az ő feladata volt, hogy zenét szolgáltasson a borkóstoláshoz meg az apéro elfogyasztásához, miközben Séb, Phillippa, Clothilde és én a konyhában maradtunk, hogy a vacsora felszolgálása előtt elvégezzük az utolsó simításokat.

Lehunytam a szemem, úgy igyekeztem felkészülni, és fejben lelkesítő beszédet intéztem magamhoz. Képes vagyok rá.

Valaki megpaskolta a vállamat. Agnès állt mellettem, egy kis papírdarabra írott üzenet volt nála.

– Grand-mère küldte – adta a kezembe. – Máris vissza kell mennem hozzá.

Miután elhagyta a konyhát, elolvastam a levélkét.

Ma chérie, a képességeid messze megelőzik az enyémeket. Minden ételben ott a szíved. Ott a lelked.

Szívesen kívánnék sok szerencsét az estéhez, de nincs rá szükséged. Sok szeretettel, grand-mère

Ragyogó önbizalommal betuszkoltam a levélkét a szakácskabátom zsebébe, és mosolyogtam.

– Mindnyájan készen állunk rá, hogy ezt a hétvégét igazán emlékezetes élménnyé tegyük?

– Oui, chef.

Bizsergés szaladt végig az egész gerincemen, le a lábujjamig.

Nekiálltunk a munkának, aprítottunk, pirítottunk, szeleteltünk, kockára vágtunk – mindenki a megbeszélt feladatát. Még sohasem láttam a brigád tagjainak arcán ilyen erős figyelmet.

Jane másodpercre pontosan hét harminckor odalépett hozzám.

– A vendégek leültek az asztalukhoz. Készen állsz a nagy belépődre, Sophie?

Talán még soha semmire nem voltam ennyire felkészülve.

Beléptem az étterembe, ahol lassú taps fogadott, ami aztán mennydörgésszerűvé hangosodott. Amikor elült, a terveim szerint jártam el; a szívemből mondtam beszédet.

– Merci beaucoup. Figyelembe véve, hogy nemzetközi hallgatóságunk van, mert körünkben üdvözölhetjük a hongkongi Chang családot, akárcsak a Goldberg család tagjait San Franciscóból – biccentettem az említett asztalok felé –, angolul fogok beszélni. Szeretném személyesen üdvözölni önöket a château büszkeségének számító étteremben, a Les Libellules-ben. Ahogy talán már tudják, amerre néznek, mindent a nagyanyám álmodott meg, mégpedig egy csodaszép álomban. Jómagam a nagyanyámnak köszönhetem, hogy úgy döntöttem, mesterszakács leszek. Hétéves koromtól kezdve tőle sajátítottam el mindent, amit a konyháról tudni kell, és mindent, amit mindmáig imádok a főzésben. Ő tanított meg arra is, milyen fontos a család, és arra, hogy milyen messzire hajlandó elmenni az ember azért, hogy megvédje, és azért is, hogy élvezhesse a család adta örömöket. Itt a kastélyban mi egy nagy családnak számítunk – folytattam, és vetettem egy pillantást egy férfira, akinek fehér bajusza volt. – Ezernyi gyökér köt minket ehhez a termőföldhöz, ehhez a terroir hoz is.

Az összes bort, amiből választhatnak, itt, a château-ban készítettük, némelyik az 1950-es évekből származó vintage ritkaság. Ha az itt-tartózkodásuk alatt szeretnének tenni egy sétát a szőlőskertben és egy kóstolással egybekötött látogatást a borkészítő műhelyünkben, kérem, forduljanak bizalommal Jane-hez, a château briliáns menedzseréhez.

Nagy levegőt vettem.

– Az ételeink alapanyagai jórészt a saját kertünkben teremnek. Minden hús-és halféle francia eredetű. Egy kedves nőkből álló csapat készíti a sajtjainkat. Támogatjuk a szomszédjainkat, ők is a családunk tagjai. És miközben teljesen a kreativitásomra hagyatkozhattam, amikor a ma esti ételsort terveztem, nem kószáltam messzire a nagyanyám tanításaitól.

Mindig azt mondta, hogy a receptek csupán sorvezetőt jelentenek, nem kell őket szóról szóra, hozzávalóról hozzávalóra követni. Ezzel a gondolattal köszöntöm önöket, kedves vendégeink, a családunkban, és őszintén remélem, hogy élvezni fogják a mai estét, az ételeket, amelyeket önök számára terveztünk, és az egész ittlétüket.

Egy-két nő mintha kissé elérzékenyült volna, mert a szemüket törölgették a szalvétájukkal. A magányos, fehér bajszú vendég volt az első, aki kézbe vette a kanalát, és megkocogtatta vele a coupe de champagne poharát. Az összes többi asztalnál ülők is csatlakoztak.

– Merci, de ha szeretnék önöknek enni adni, jobb lesz, ha visszatérek a konyhába. – A bejelentésemet nevetés fogadta. – Jó étvágyat a vacsorához. Az amuse-bouche mellé járó első kör ital a borászatunk habzóbora lesz, és a ház ajándéka.

Miközben a felszolgálók felbontották a habzóbort, visszaóvakodtam a konyhába, közben a hátam mögött újabb tapsvihar harsant. Nagy örömömre a következő este is hasonlóan jól sikerült, élveztem minden percét. Az egyetlen aggasztó dolog az volt, hogy a fehér bajuszú Monsieur LeBlanc egyszer sem jött oda hozzám.

– Ne t’inquiète pas. Ne aggódj – nyugtatgatott grand-mère. – Talán így is látott és megtapasztalt mindent, amire szüksége van a döntéshez.

31.

Vasárnapi meglepetésebéd

Kimerültnek kellett volna lennem, mire eljött a vasárnapi ebéd ideje, de az izgatottságtól tele voltam energiával. Senkinek nem volt semmilyen panasza, csak dicsérő szavakat kaptunk, amikor előző nap elvegyültem kicsit a vendégek között. Emellett, a hagyomány szellemében, aznap nem volt szabad betennem a lábamat a konyhába. A nagyibrigád tagjain kívül a champvert-i lakók is hoztak magukkal különféle hagyományos délnyugat-franciaországi ételeket. Ám még mindig nem beszéltem négyszemközt a legfontosabb vendéggel, azzal a férfival, aki a döntésével tönkreteheti a château-t – vele engem. Próbáltam megnyugodni, de rettentő nehéz volt.

Az udvaron nagy volt a nyüzsgés – a vendégek kint nevetgéltek és ettek. A nagy kőasztalokat csodaszép francia, pipacsmintás lenvásznakkal fedték be. A svédasztalon elképzelhetetlenül sokféle quiche és tarte salée kínálta magát, mellettük egy gusztusos pissaladière¹² hagymával, fényes, fekete olívabogyóval, és szardellával vagy a másik, paradicsommal, mézzel és kecskesajttal. Sokféle saláta, libamáj, sült csirke. A férfiak pétanque-ot játszottak az udvaron. Phillippa, Jane,

Laetitia és a nagyibrigád teát iszogatva, barátságos beszélgetésbe merült a faluban lakó nőkkel és a vendégekkel.

Lola a kertben ugrándozott a többi gyerekkel, húsvétitojás-keresőt játszottak. Megpróbáltak rábukkanni a csokikra, amiket elrejtettem nekik, és aranyos kis fehér kosaraikba gyűjtögették.

A terasz hátsó részén Gustave forgatta a nyárson a méchoui t – egy egész birkát, a keze ügyében tartva a pastis os palackot.

Mindezt grand-mère lakosztályának ablakából szemléltem. A nagyanyám úgy ült kerekesszékének trónján, mint az angol királynő, a vendégek időnként felnéztek ránk, és integettek.

– Ma chérie, fázom. Begyújtanál? Ott van a tűzifa. – Megpróbált a megfelelő irányba inteni, de nem tudott.

Megraktam a kandallót, és közben a szívemet, a gyomromat szorongatta a szomorúság. Meg a félelem. Az az igazság, hogy nagyanyám állapota nem javult. Hanem romlott. Agnès szerint túlságosan megerőltette magát. E pillanatban vajmi kevéssé érdekelt az átvilágítás.

– Ma chérie, menj, csatlakozz a többiekhez – noszogatott grand-mère. – Én jól megleszek itt. Agnès itt van velem. Azt akarom, hogy szórakozz kicsit, miután olyan sokat dolgoztál.

Miután olyan büszkévé tetted ezt az öregasszonyt.

– Biztos vagy benne? Szívesen ücsörgök itt veled.

– Pillanatokon belül elnyom az álom – közölte nagyanyám, és intett. – Menj csak.

Grand-mère nem az az ember volt, akinek nemet lehetett mondani. Elindultam az udvarra, hogy elvegyüljek a vendégek között, és Rémivel is beszélgessek végre. Amikor megpillantott, a kezét a szívére tette.

– Hűha, nem hittem volna, hogy a legszebb lány, akit valaha láttam, tud még szebbé válni. A zöld igazán a te színed – mért végig fentről lefelé aztán vissza, hogy a végén a lábszáramon állapodjon meg a tekintete. – Ez Chanel?

– Az – helyeseltem. – Grand-mère-é.

– A méltóságteljesség és a szépség képét rólad lehetne mintázni.

– A méltóságteljességben nem vagyok biztos – mondtam, miután megbotlottam. – De köszönöm a dicséretet.

Amikor Rémi a vállamra tette a kezét, a nagyibrigád minden tagja ránk mutogatott, és suttogva mondogattak egymásnak valamit. Aztán a zajból tisztán kihallatszott Clothilde hangja.

– Abbahagyhatjátok a sugdolózást. Igen, Rémi és Sophie egy pár, az a kislány pedig Rémi gyereke.

A nagyik szeme elkerekedett, majd folytatták a sutyorgást. A többi vendég, nagyjából nyolcvanan, szintén felfigyeltek a jelenetre. Normális esetben megriasztott volna az ilyen figyelem, de most sokat segített a tudat, hogy ezúttal nem egy botrány közepébe kerültem, és telve voltam büszkeséggel – ráadásul egy jóképű pasas állt mellettem.

– Nincs több titok – Rémi alig észrevehetően behúzta a nyakát. – Bizonyos szempontból egész jó érzés. Kínos, de mégis jó.

– Így van – helyeseltem halvány mosollyal.

Igyekeztem kívülállóként szemlélődni, és úgy láttam, mindenki remekül mulat, egyetlen férfitól eltekintve, aki söröskorsóval a kezében álldogált. Jóképű lehetett fiatalkorában, de nem bánt vele kegyesen az idő, arcát durvára cserzette az állandó napsütés.

Oldalba böktem Rémit.

– Ki az az ember? Aki engem bámul? Clothilde és Bernard mintha nem örülnének neki, hogy itt látják.

– Ó, az a férfi ott? Ő Jean-Marc Bourret.

Minden összefolyt a szemem előtt. Képtelen voltam fókuszálni.

– Micsoda?

– Meghívtam.

– Nem nekem kellett volna eldöntenem, hogy akarok-e vele találkozni?

– A te döntésed. Nem muszáj beszélgetned vele, ha nem akarsz, de szerettem volna, hogy ha van választási lehetőséged.

Azt mondtad, hogy meg akarsz tudni néhány dolgot – mondta Rémi. – Szólhatok neki, hogy inkább menjen haza.

Nem tudtam eldönteni, hogy megölelném, vagy inkább megölném-e Rémit. Hogy képes volt éppen erre a napra meghívni Jean-Marcot, amikor a Société vizsgálja a működésünket.

– Erről majd beszéljünk később.

Amikor közelebb léptem Jean-Marchoz, félénken rám mosolygott. Nem értettem, hogyan tud vinni a lábam anélkül, hogy elesnék. És fogalmam sincs, hogyan találtam meg a hangomat, de erősen szólt.

– Az anyám Céleste Valroux de la Tour de Champvert volt – mondtam. – Azt hiszem, ön ismerte őt.

– Igen, ismertem. – A szemében megvillant a nagy veszteség semmivel össze nem téveszthető szomorúsága. – Nagyon sokat tépelődtem rajta, hogy eljöjjek-e ma ide. A nagyanyja nincs túlzottan odáig értem, de Rémi ragaszkodott hozzá. Nem könnyű feltenni a kérdést. – Kihúzta magát. – Szóval igaz? Maga a lányom?

– Igen – feleltem, bár miközben az arcát pásztáztam a tekintetemmel, több kérdés is felmerült bennem. Az álla vonalától és a hajától eltekintve – utóbbi már szürkült, de ránézésre valamikor ugyanolyan kékesfekete volt, mint az enyém – nem sok hasonlóság volt köztünk. – A nevem Sophie.

– Kérem, bocsásson meg nekem, Sophie. Fiatal voltam, és nagyon ostoba. Higgye el, igazából nem vagyok rossz ember – tette hozzá, de nem nézett a szemembe.

Eljött a pillanat, hogy két út között válasszak. Az én sebeim már begyógyultak; hadd történjen meg ez Jean-Marckal is.

– Mindenkinek megvan a maga története, és én szeretném hallani a magáét – fordultam hozzá, miközben arra a nyitottságra gondoltam, amivel Phillippa fogadott. Eljött az idő, hogy meghallgassam, ez a férfi mit mesél, még akkor is, ha netán nem fog tetszeni, amit hallok. Igyekeztem felvértezni a lelkemet.

Jean-Marc megint kiegyenesítette a hátát.

– Mire kíváncsi?

– Próbált valaha megkeresni engem? – kérdeztem.

A szája sarkában szomorú ránc jelent meg, és a szeme elsötétedett.

– Akartam. De kevés pénzű ember vagyok. Ételre is alig jutott.

– A nagyanyám nem fizetett magának?

– De igen – felelte Jean-Marc. – De csak az első csekket váltottam be.

Igazat mondott, grand-mère ugyanezt mesélte az egyik közös naplóolvasásunk után.

A szemem tágra nyílt, és intettem, hogy folytassa. Nagyot nyelt.

– Itt dolgoztam a château-ban idénymunkásként a szőlőszüretkor, hogy legyen egy kis pluszkeresetem. – A szája bánatos mosolyra húzódott. – Néha Céleste is besegített a szüretelésbe. És úgy éreztem, soha életemben nem láttam még nála szebb nőt. Ahogy mondani szokás, un coup de foudre volt.

Szerelem első látásra. Onnantól mindent megtettem, hogy magamra vonjam a figyelmét.

– Szerette őt?

– Teljes szívemből – felelte Jean-Marc mély sóhajjal. – De ő nem szeretett viszont.

– Miért mondja ezt?

– Ő maga mondta – válaszolta Jean-Marc. – Nyolc hónapos terhes volt, amikor találkoztunk a folyónál. Át kellett másznom a kerítésen, hogy bejussak, még meg is sérültem közben. Azt mondtam neki, hogy szeretnék gondoskodni a gyerekről és róla is. Elmeséltem neki, hogy elfogadtam a pénzt a maga nagyanyjától. Amikor megkérdeztem, a feleségem lenne-e, az arcomba nevetett, és közölte, hogy másféle tervei vannak. – Eltorzult az arca. – Nagy tervei, így mondta. Aztán belenézett a szemembe, és azt mondta, egyáltalán nem biztos benne, hogy ki az apa, és kiabálva elküldött.

Nem finomkodott. Mindez valóban elhangzott anyám szájából; pontosan tudtam. Lenyeltem a bűntudatomat; nekem is milyen nagy álmaim voltak. De az enyémek átalakultak.

– Beteg volt – ragadtam meg Jean-Marc kezét. Meséltem neki anyám bipoláris zavaráról, arról, hogy a hangulatai és cselekedetei hogyan tudtak egyik pillanatról a másikra egyik végletből a másikba fordulni. – Végül öngyilkos lett.

Jean-Marc tüdejéből úgy futott ki a levegő, mintha valaki gyomorszájon vágta volna. Nehezen szólalt meg újra:

– Mielőtt meghalt, elmondta magának, hogy én vagyok az apja?

– Nem – feleltem. – Grand-mère Odette-től tudom.

– A maga nagyanyja nem kedvelt engem. Miért tette? Ennyi év után?

– Azt akarta, hogy megtudjam az igazságot, még ha ő maga nem is örült neki, hogy ez az igazság – feleltem. – Ez már a saját döntésem. Ahogy az imént mondtam, szeretném magát megismerni. – Hallgattam egy kicsit. – Házas? Vannak gyerekei?

– Nem – felelte. – Eléggé magányos farkas módjára éltem, miután Céleste elhagyott.

Igyekezett visszanyerni a lélekjelenlétét.

Szerettem volna megismerni. Szükségem is volt erre. Grand-mère-en kívül, akinek ki tudja, mennyi ideje van még hátra, ez a férfi volt az egyetlen vérrokonom. És elhittem, amit mesélt.

Ebben a pillanatban teljesen elengedtem a múltat. Rémi felé bólintottam, aki eddig úgy nézett minket a távolból, mint a lecsapni készülő sólyom. Ekkor odaballagott hozzánk, az asztalhoz, les bises-t váltottak Jean-Marckal, ahogy Franciaországban a férfiak között is szokás, és leült.

Ugyanebben a pillanatban a fehér bajuszos férfi elkapta a pillantásomat, és intett, hogy menjek oda hozzá. Ennél rosszabbul nem is időzíthetett volna, de nem volt választásom.

– Ne haragudjon, Jean-Marc, valóban nagyon szeretném magát jobban megismerni, de most, sajnos, hív a kötelesség.

– Megértem – nyugtatott meg. – Meghagyom Réminél, hol érhet el. Ha szeretne esetleg újra találkozni velem.

– Persze hogy szeretnék – feleltem, és gyors puszit nyomtam az arcára.

Aztán lassú léptekkel odamentem az átvilágítóhoz, útközben lesimítva a hajamat meg a szoknyámat. Tényleg nagyon tetszett a ruha, amit viseltem, mégis úgy éreztem magam, mint amikor egy kisgyerek beöltözik az anyja ruhájába. Vajon ezt ez a férfi is látja rajtam? Vajon arra készül, hogy lerontsa a château besorolását? Pár nagy levegőt vettem, hosszan kiengedtem, aztán megszaporáztam a lépteimet. Egy magabiztos Sophie-nak kellett elélépnie.

– Monsieur LeBlanc – nyújtottam kezet a bajuszos férfinak.

Meglepett mosollyal fogadta el.

– Tudja a nevemet?

– Ez így szokás a château-ban. Ahogy mondtam a nyitóbeszédemben, minden vendégünk mintha…

– Családtag volna – fejezte be. – Bizonyára nagyon büszke magára a nagyanyja. Remélem, már jobban van. Imádkozunk az egészségéért. – A kezembe adott egy súlyos dobozt. – Nyissa majd ki, miután elmentem. Volt egy megérzésünk önnel kapcsolatban, és, mondjuk úgy, felkészülten érkeztem. Igazi öröm számomra, hogy megismerhettem, kedvesem.

Ezekkel a szavakkal Monsieur LeBlanc felsétált a kastély lépcsőin, és az épület sarka már el is takarta a szemem elől. Egy pillanatig megkövülten álltam, alig tudtam elhinni, hogy nem csak képzeltem ezt a kissé szürreális beszélgetést, és átfutott az agyamon, hogy remélhetőleg a velem kapcsolatos megérzésük pozitív volt. Kinyitottam a dobozkát, és egy elegáns, dombornyomásos kártyát találtam benne, amit egy nagy, fából faragott plaketten helyeztek el.

Félicitations, köszöntjük önt a La Société des Châteaux et Belles Demeures családtagjai között.

Már alig várjuk, hogy közelebbről is megismerhessük a château maîtresse-ét és grand chefjét.

Megkönnyebbült sóhajomat magával ragadta az orgonaillatú tavaszi szellő, megmelengetve a szívemet. Hát megcsináltam.

Végre magam mögött tudhatom az idáig vezető folyamat minden feszültségét. Még sosem voltam ennél büszkébb életemben semmire. Ismét séf vagyok. Végigsimítottam az ujjbegyeimmel a réz fleur-de-lis jelet meg a plakettbe vésett, La Société des Châteaux et Belles Demeures szavakat. Aztán a saját nevemre tapadt a tekintetem. Sophie Valroux de la Tour de Champvert, grand chef.

A hátam mögül suttogást hallottam. Jane és Phillippa leskelődött a vállam fölött. Feléjük fordultam, és győzedelmes arccal fölemeltem a plakettet.

– Megcsináltuk!

– Dehogyis. Te csináltad meg – így Phillippa.

– Egy csapat vagyunk – szóltam rá.

– Muszáj csatlakoznom az előttem szólóhoz – szólt Jane.

– Nélkületek nem sikerülhetett volna – nevettem, és mindkettőjüket magamhoz öleltem. – Mennem kell, hogy tájékoztassam grand-mère-t is. Megmondjátok Réminek és Jean-Marcnak, hogy mindjárt visszajövök?

– Jean-Marc? A sauqueuse-i autószerelő? – kérdezte Phillippa, ellesve a két férfi irányába. – Ő miért jött?

El is felejtettem, hogy Phillippa és Jane meg a szüleik egy faluval arrébb laknak. Biztosra vettem, hogy Phillippa Jean-Marc műhelyébe szokta vinni azt a rozsdakupacot.

– Hosszú történet – feleltem. – Később mindent elmesélek.

Rohanvást tettem meg az utat a nagyanyám lakosztályáig, és még az ajtót is alig nyitottam ki, máris fölemeltem a La Société des Châteaux et Belles Demeures plakettjét.

– Ezt akartam megmutatni.

Grand-mère szemét azonnal elfutották a könnyek. A büszkeség könnyei.

– Ma chérie, tudtam én, hogy sikerülni fog. Kérd meg Rémit, hogy az enyémet vegye le, és kerüljön ez a helyére.

– Ne, grand-mère! – tiltakoztam.

– Ez már a te kastélyod meg a te konyhád. Te vagy a grand chef, és te vagy a hely vezetője – nyomatékosította a nagyanyám. – Ha szeretnéd emlékként megtartani a plakettemet, akaszd fel az irodádban.

– Mármint a te irodádban.

– Többé már nem az enyém.

– Grand-mère…

– Drágám, legyél olyan, amilyennek O’Shea jellemzett abban a cikkben. Rettenthetetlen.

– De én félek, grand-mère – mondtam, és lerogytam az ágya szélére. – Nem akarlak elveszíteni. Ne most – hiszen csak most kezdelek igazán megismerni.

– Tudom. De mindig itt leszek veled, még a halálom után is.

Erősnek kell maradnunk, úgy kell szembenéznünk azzal, ami jön. – Lehunyta a szemét, és megszorította a kezemet. A feje kissé oldalra billent. – Megvan a gyűrű a nyakadban?

Magamba fojtottam a kitörni készülő zokogást, valóban erős akartam maradni. Milyen hirtelen fordulatot vett a nap, amelynek eredetileg az ünneplésről kellett volna szólnia.

– A tiéd volt, jól tudom? Anyám ellopta?

– Igen, az enyém volt – helyeselt grand-mère. – És igen, ellopta. Szerettem volna még egyszer, utoljára a kezembe fogni.

Olyan gyönyörű.

Kinyitottam a lánc csatját, lecsúsztattam róla a gyűrűt, és nagyanyám kezébe tettem. Vágyakozva nézett az ablak felé, valahová, túl az üvegen.

– Lassanként szerettem meg a nagyapádat meg az itteni életet – emlékezett.

– Grand-mère, valamit el akarok mondani – szóltam közbe.

– Oui, ma chérie.

– Találkoztam Jean-Marc Bourret-val, az apámmal – mondtam. – Odalenn vannak Rémivel a kertben.

– Ha azon gondolkozol, hogy én mondtam-e Réminek, hogy érdemes volna elhívni őt ma ide, hát elmondom, hogy igen, én mondtam neki – szólt grand-mère. – És mi volt róla a benyomásod?

– Kedves a szeme. És úgy néz ki, mint akinek kemény élete volt. – Közben átfutott az agyamon, mennyire nem lep meg, hogy ebben is benne volt a nagyanyám keze. Semmi sem kerülte el a figyelmét. – Szeretném minél jobban megismerni.

Hiszen ő… khm… ő a családom.

– Ez így helyes. – A tekintete az enyémbe mélyedt. – Fontos volt számomra, hogy minden bűnömet jóvátegyem, mielőtt elmegyek innen. Kérlek, mondd meg Monsieur Bourret-nak, hogy őszintén sajnálom. – Megfogta a kezemet. – Je t’aime, ma chérie.

– Je sais, Grand-mère. Tudom, grand-mère – feleltem. – Je t’aime aussi.

Az egyik műszer jelzett, a hangra nagyot ugrott a szívem.

Agnès futott be, szinte félrelökött. Épp csak halvány mosollyal fordult hozzám:

– Sophie, stabilizálni kell az állapotát. Itt már nem tehetsz többet. Kérlek, menj vissza a többiekhez.

Én is úgy éreztem, ez a jó megoldás, de kiveszett belőlem minden ünnepélyesség. A nagyanyám szavait akár végső adieu-

ként is felfoghattam. Kezemben a plakettel elindultam a szobám felé. Úgy éreztem, ahelyett, hogy a vendégekhez csatlakoznék, valami mást kell tennem. Elővettem anyám bőröndjét, kinyitottam a cipzárját, és kipakoltam belőle a holmiját. A ruháit beakasztottam a szekrényembe, az ékszeresdobozát pedig az éjjeliszekrényemre tettem.

Minden múltbéli fájdalomtól el akartam búcsúzni, mielőtt újakkal kell megküzdenem.

32.

Szomorú búcsú, örömteli kezdet

Grand-mère Odette temetése előtt három nappal jártunk, amit a château-ban rendeztünk. Szipogás, zokogás és időnkénti összeomlások közepette ugyan, de Rémi, Clothilde, les dames, Gustave, Séb, Phillippa és Jane társaságában nekiálltunk az ünnepi lakoma elkészítésének – pontosan úgy, ahogy grand-mère akarta volna. Ezúttal nem volt rajtam a pipacsos kötény.

Azt bezártam a ruhásszekrénybe, mert azt akartam, minél tovább megőrizze magában a vanília, fahéj és fenyőmag illatát, ami máris halványodni kezdett. Mind a konyhában álltunk.

– Mindent megfőzünk a receptfüzeteiből – közöltem, aztán gyorsan kijavítottam magam. – Mindent, amihez vannak hozzávalóink. Megölne minket, ha nem az évszaknak megfelelő ételeket készítenénk.

– De hogyan lennénk képesek egyszerre az összeset? – szólt közbe Clothilde.

– Már hívtam erősítést – bólintottam Laetitia és Lola felé. A kislányt fölemeltem egy magas székre.

– Ez volt a kedvenc helyem a konyhában, amikor akkora voltam, mint te – mondtam neki. – Figyeltem, hogy főz grand-

mère, és néha megengedte, hogy segítsek. Tu peux m’aider, Lola?

– Oui, tatie.

Hullámokban tört rám a gyász, de már ura voltam az érzéseimnek, kivéve azokat a pillanatokat, amikor a kezembe került egy-egy holmi, ami rá emlékeztetett, például a nyelén égésnyomokat viselő öreg fakanál vagy a kedvenc rézedénye.

Franciaország minden részéből várhatók voltak a vendégek a megemlékezésre: Gaillacból, Toulouse-ból, Párizsból, Bordeaux-ból, ezen kívül New Yorkból is. Amikor Walter és Robert taxija megérkezett, leszaladtam a kastély lépcsőjén, és úgy megbotlottam, hogy a földön landoltam, Rémi emelt fel.

– Szerintem veszek neked ajándékba egy sisakot – mondta.

– Hú, de vicces – feleltem. Otthagytam, és odaszaladtam, hogy megöleljem a barátomat. Walter megforgatott a tengelyem körül, és fölemelt üdvözlésképpen.

Rémi is odalépett.

– Melyikőtök volt a barátnőm álvőlegénye? – Komornak és dühösnek mutatta magát, ami öt másodperc múlva leolvadt az arcáról. Robert Walterre mutatott. Rémi összefonta a karját a mellkasa előtt, és rázni kezdte a nevetés. – Ez volt a legbizarrabb dolog, amit valaha hallottam Sophie-tól.

– Egy pillanatra totál bevettem – legyezgette az arcát színpadiasan Robert. – Sophie, a barátod őrülten jóképű, és még humora is van. De várj csak, ő nem…

Gyorsan közbevágtam, nehogy folytassa. Nem volt rá semmi szükség, hogy Rémi is megtudja, hogy ő nem is valaki, hanem valami, mégpedig egy seggfej. Olyan harsány kacajjal mutattam be a kis társaság tagjait egymásnak, amilyenre előtte nem hittem volna magam képesnek. Amikor befejeződött a kölcsönös hátba csapkodás, tényleg, mintha régi barátok találkoztak volna, Walter kijelentette: – Sohasem rángatjuk vissza Sophie-t New Yorkba.

– Semmi esély rá – helyeselt Robert.

Igazuk volt. New York már csak távoli emlék volt, ami csak ritkán jutott az eszembe.

– A franciaországi élet szemlátomást csodákat tett veled – jegyezte meg Walter. – Tudom, hogy nem épp a legkellemesebb körülmények között találkozunk, de mindent összevetve, úgy látom, a régi Sophie-nk visszatért, és erősebb, mint valaha.

– Tudjátok, mi a helyzet? – feleltem. – Igazatok van. És ha már itt tartunk, bocs, hogy itt hagylak titeket, de még át kell öltöznöm, mielőtt megérkeznek a vendégek, és a konyhában is ellenőriznem kell a dolgokat. Rémi megmutatja a szobátokat, rendben? A ház legjobb szobáját kapjátok. És ne feledjétek, grand-mère életét ünnepeljük – semmi fekete.

Egyik kocsi a másik után gördült végig a feljárón, elfoglalták a parkolóhelyeket, aztán felsorakoztak a hosszú út mellett. Április közepén jártunk, az időjárás tökéletes volt, nem túl meleg, nem túl hideg. Sötétkék selyemruhát viseltem, a vállamon pedig nagyanyám egyik, krémszínű kendőjét, rajta a szinte jelképnek számító pipacsokkal. Rémi mellettem állt, együtt köszöntöttük a vendégeket. A halk részvétnyilvánítások mellett sok, a nagyanyámra hálásan emlékező mondat is elhangzott.

– Átsegített minket életünk egy nagyon nehéz szakaszán.

– Annyira inspiráló személyiség volt.

– Hihetetlen asszony volt, tele életerővel.

Még Jean-Marc Bourret is feltűnt, hogy lerója kegyeletét, és ő maga is határozottan tiszteletre méltó jelenség volt – megborotválkozott, és öltönyt vett fel.

– Komolyan mondta, hogy szeretne jobban megismerni? – kérdezte tőlem.

– A legkomolyabban.

– Merci, Sophie. – A szeme gyanúsan csillogott. – Tudom, hogy nem ez a legjobb pillanat, de várom azt a napot.

– Én is – ragadtam meg a kezét.

Voltak pillanatok, amikor nehezen fogtam vissza a könnyeimet, de sikerült uralkodnom magamon, azt a néhányat pedig, ami mégis kicsordult, jótékonyan elrejtette grand-mère Odette fekete Chanel napszemüvege. Hamarosan elindult a menet a kis kápolnához. Rémivel és Lolával hárman haladtunk az élen, utánunk Clothilde, Bernard és Laetitia, őket pedig grand-mère legközelebbi „családjának” tagjai követték. Miután összegyűltünk a kapu előtt, a szürkülő hajú, bozontos szemöldökű, barátságos Toussaint atya megkezdte a szertartást.

Miközben beszélt, a vendégeket figyeltem. Voltak, akik óvatosan törölgették a szemüket. Mások sírtak, például Clothilde és Jane, akik igyekeztek visszafogni szaggatott zokogásukat. Nagyon szerettem a nagyanyámat, és jó érzés volt látni, hogy mások is mennyire szerették.

A kápolna mögött egy mezőnyi coquelicots, mezei pipacs virágzott, a szellőben lágyan ringó szirmok mintha lángoltak volna, és a piros tenger fölött lepkék táncoltak. Újra éreztem grand-mère jelenlétét, és azt súgta nekem, ne szomorkodjam, koncentráljak erre a szépségre.

Amikor Toussaint atya befejezte a szertartást, Rémivel odasétáltunk grand-mère ravatalához, hogy elbúcsúzzunk tőle.

Lakkozott fából készült, aranydíszes koporsóban feküdt, amire virágokat is faragtak. Az arca nyugodt és békés, még ha magán viselte is az eltelt idő nyomát.

– Rettentően fogsz hiányozni – simogattam meg a kezét. – Bárcsak több időt tölthettünk volna együtt. De azért a kevés időért hálás vagyok.

Rémi körém fonta a két karját.

– Ne aggódj, grand-mère Odette, vigyázni fogok Sophie-ra, és gondoskodom róla életem végéig.

Óvatosan oldalba böktem, és azt suttogtam.

– Ki mondta, hogy rólam gondoskodni kell?

– Te aztán tényleg a nagyanyád petite-fille-je vagy – mosolygott Rémi. – Amúgy meg ő maga ígértette meg velem.

Mindketten kivettünk egy-egy szál vörös rózsát az odakészített kosárból, és a koporsóba helyeztük, miközben azokra a leckékre gondoltam, amiket grand-mère-től kaptam, és amiket még adni fog. Amikor kinyitottam a szemem, egy kék villanás vonta magára a figyelmemet: egy tenyérnyi méretű szitakötő rezegtette a szárnyait a koporsó fölött. Aztán a karomra szállt, de olyan hirtelen tovaröppent, hogy azt gondoltam, talán csak képzeltem. Rémi belém karolt, és átsétáltunk a kastélyba.

– Láttad azt a szitakötőt? – kérdeztem Rémit.

– Igen – felelte. – Azt hallottam valahol, ha valakire rászáll egy szitakötő, az szerencsés változásokra számíthat.

– Jó lenne hinni benne – mondtam.

Kifújta két ajka között a levegőt, és rám kacsintott.

– Akkor higgy.

Franciaországban – függetlenül attól, hogy tíz vendég van-e, vagy kétszáz – a politesse úgy kívánja, hogy az emberek megvárják, míg mindenki megérkezik, addig csak árgus szemekkel lesik az ételeket és italokat. Odabiccentettem a felszolgálóknak, akik coupe de champagne poharakkal megrakott tálcákat egyensúlyoztak, bennük a ház habzóborával – la méthode ancestrale –, és elkezdték osztogatni a vendégeknek. Egy kanállal megkocogtattam a poharamat.

Akkor szólaltam meg, amikor már mindenki rám figyelt.

– Köszönöm mindenkinek, aki eljött ma, ezen a szomorú napon. Azok, akik ismerték grand-mère Odette-et, mind egyetértenének velem abban, hogy haragudna ránk, ha ma itt együtt búslakodnánk és siránkoznánk. Grand-mère, az én szenvedélyes és erős nagyanyám azt szeretné, ha ma az életét ünnepelnénk.

– Halljuk, halljuk!

– Grand-mère imádott másokat vendégül látni, és az általa elkészített ételekkel tudta legjobban kifejezni a szeretetét.

Egészen kicsi korom óta csepegtette belém a főzés iránti szeretetet. És amíg élek, hálás leszek a tőle kapott leckékért. Ő volt az itteni grand chef, a château háziasszonya és még annál is jobb nagymama. Sosem engedte, hogy a címek vagy a vagyon befolyásolja abban, hogy kivel köt barátságot. Mindenki előtt kitárta ennek a kastélynak a kapuit. Így hát a nagyanyám emlékére szeretném tovább folytatni ezt a tradíciót. Ezért úgy döntöttünk, hogy a mai alkalomra azok közül a receptjei közül válogatunk, amelyeket az évek során felszolgáltak itt. Nyitva a büfé. Kérem, csatlakozzanak hozzám, és ünnepeljük együtt a nagyanyám életét. – Megemeltem a poharamat. – Grand-mère Odette-re, hadd szálljon a lelke a mező lepkéivel és szitakötőivel.

Páran könnyezni kezdtek; nekem sikerült erősnek maradnom, éreztem, hogy eltölt a nagyanyám ereje. A családtagjaim szemébe néztem, a tekintetem ide-oda vándorolt Clothilde, Bernard és Gustave között, aztán a nagyibrigád tagjaira emeltem, majd Laetitiára és Lolára, hogy végül Phillippán és Jane-en állapodjon meg. Úgy éreztem, szeretet száll felém a helyiség minden sarkából, és hullámokban ér el hozzám. Megérintettem a nyakláncot, amit Rémitől kaptam a születésnapomra, és minden egyes szerencsecsillagomnak köszönetet mondtam.

Amikor elült a taps, nagy levegőt vettem. Rémi félrehúzott, hogy távolabb kerüljünk a többiektől.

– Arra gondoltam, hogy ezt a mai napot zárjuk igazán különlegesen. Velem jönnél?

Bólintottam, közben furdalt a kíváncsiság, mire készülhet.

Kivezetett a főbejáraton az épületből, és egy ideig csak ácsorogtunk csendben, lehajtott fejjel. Aztán a zsebéből elővette a nagyanyám eljegyzési gyűrűjét; úgy csillogott a napfényben, mint a reflektor.

– Hát ez nálad van? Égen-földön kerestem.

– Grand-mère Odette azt akarta, hogy adjam oda neked – mondta Rémi. – Egy feltétellel.

– Feltétellel?

Fél térdre ereszkedett, és megeresztett egyet felém fantasztikus, gödröcskés mosolyai közül, amitől a térdem majd összecsuklott.

– Tudom, hogy a helyett a lassúság helyett, amit akartál, éppenséggel fénysebességgel haladtunk, de ha szerelmes az ember, akkor tudja. Szerelmes vagyok beléd az első pillanattól, ahogy megláttalak kilencévesen. És azóta sem szűntem meg szeretni téged. Sophie Valroux de la Tour de Champvert, feleségül jössz hozzám?

Grand-mère Odette az utolsó leheletéig spekulált, manipulált, és összejátszott ezzel-azzal. Nem akarta újra hordani a gyűrűt.

Réminek szánta, hogy ő átadhassa nekem. Ha ez nem bizonyítja eléggé, hogy a nagyanyám mennyire szeretett, akkor nem tudom, mi. Kész voltam a változásra, kész voltam rá, hogy felpattanjak a szitakötők és lepkék szárnyára. Kész voltam rá, hogy új életet kezdjek. Arra, hogy ne nézzek vissza, csupán előre. Csak épp ennél egy kicsit lassabban – egyszerre csak egy lélegzetvételt, és a sajátomat nem találtam, így hát egy szót sem szóltam, csak a lábamat néztem.

Rémi fölemelte az államat.

– Mi a baj? Túl gyors így?

A szemébe néztem, és megkérdeztem:

– Lehetnénk egy darabig csak jegyesek?

– J’ai mal compris. Nem értem – felelte Rémi.

– Igen, szeretnék a menyasszonyod lenni, Rémi – feleltem, és behúztam a vállamat. – De tényleg jobban meg kell még ismernünk egymást. A házasság hatalmas, egy életre szóló elkötelezettség. Szeretnék veled lenni, és azt szeretném, ha ez volna a jövőnk, de várhatunk még egy kicsit? Például először nem mehetnénk el együtt vakációzni? Valahol azt olvastam, hogy ez a legjobb módja, ha meg akarunk ismerni valakit.

Tudod, összezárva egy szobában.

– Holnap indulhatunk is.

– Én nem tudnék. A château telt házas, karácsony utánig nem is lesz üresjárat.

– Ebben a pillanatban is a feladataidra gondolsz. Bon Dieu, tényleg grand-mère petite-fille-je vagy.

– Így van – húztam ki magam büszkén.

Rémi megadón fölemelte a két kezét, aztán magához húzott, és szenvedélyesen megcsókolt.

– Egyébként grand-mère arra is megkért, hogy mondjam meg neked, a gyűrűt az ujjon illik viselni, ezért, ha kész vagy rá, tudasd, mert fel fogom húzni a bal kezedre. Addig hordd csak tovább azon a hülye nyakláncon, hogy tudjam, még mindig vársz rám – súgta, és elhúzódott.

– Merci, Rémi. – Nem tudtam visszafojtani a megindultság könnyeit. – Köszönöm, hogy megértesz.

– Vannak, akiknek több időre van szükségük, mint másoknak.

Világos, hogy te ilyen vagy, Sophie, de végül bele fogsz egyezni.

A szerelem végül mindig győz – jelentette ki. Egyik karjával átölelte a vállamat, a másikkal intett a gyümölcsöskert felé, ahol a virágzó fák szinte felrobbanni látszottak a szélben táncoló fehér szirmaikkal. – Hamarosan érik a cseresznye. Tudod, mit jelent ez?

– Persze – feleltem. – Megsütjük grand-mère clafoutis-ját.

Ez volt az a pillanat, amikor rádöbbentem, hogy grand-mère tovább fog élni bennem a receptjei által, és minden más által, amit itt létrehozott a château-ban. Mindig itt lesz velem; nem ment el igazán. Mindig a szívemben hordozom – a szívemben, amit a konyhán kívül is megleltem, hála neki. De grand-mère az álmait is átadta nekem, és nem tudtam biztosan eldönteni, hogy ez ügyben hogyan érzek, mert korábban megvoltak a saját álmaim.

Rémi megfogta a kezemet.

– Készen állsz?

– Mire? – kérdeztem.

– Hogy visszamenjünk a terembe – felelte.

Megcsókolt, egészen közel húzott magához, a lélegzete súrolta a nyakamat, mielőtt kinyitotta az ajtót. Elolvadtam, mint vaj a forró serpenyőn. Hát nincsen meg mindenem? Grand-mère-en kívül? Nő vagyok. Séf. És egyszerre megkaphatom a szerelmet és a sikert, úgy, ahogy én szeretem.

– De még mennyire – feleltem.

Le dessert

Kivétel nélkül mindenkinek ezt javaslom: tanulj meg főzni – próbálj ki új recepteket, okulj a hibáidból, légy bátor, és mindenekfelett mulass jól!

JULIA CHILD

OLVASÁSI SEGÉDLET

Sophie Valroux titkos francia receptjei

Samantha Vérant

Értelmező kérdések

1. A regény elején Sophie élete egyetlen álmát követi, de elragadják tőle. Volt valaha olyan álmod, amely nem vált valóra? Mit tettél azért, hogy békére lelj?

Hogyan szedte össze magát Sophie a regény elejétől a végéig? Hogyan változott? És te hogyan változtál?

2. Az emberek néha erősnek mutatják magukat olyankor is, ha az ellenkezőjét érzik. Álarcot öltenek. Sophie tudja ezt magáról, de aztán eléri a kritikus pontot, és viharba kerül, amit egymásnak ellentmondó érzelmei és a múltja árnyai okoznak.

Történt veled is hasonló valaha?

3. Sophie egyetlen igazi szerelme a főzés, az érzelmeivel főz. Ahogy lefelé halad a búskomorság mélységeibe, magát kezdi hibáztatni, és az érzelmei legtöbbjét elzárja, kizárólag az önsajnálat és a hullámzó gyász marad. Te hogyan reagáltál volna, ha hasonlóan hátba támadnak? Együttérzel vele?

4. Véleményed szerint létezik nőgyűlölet a profi konyhákban? A női szakácsoknak keményebben kell dolgozniuk, mint a férfiaknak? Vitassatok meg a témához kapcsolódó eseményeket, könyveket, híreket vagy cikkeket!

5. Az ételek és a generációról generációra vándorló receptek motívuma végigkíséri a történetet. A te családodban léteznek hasonló, ételekhez kapcsolódó tradíciók? Örököltél recepteket egyes családtagjaidtól? Beszélgessetek róla, az ételek milyen módon köthetik az embert a múltjához, és milyen nosztalgiát ébreszthetnek!

6. Phillippa kezdettől elfogadó Sophie-val, mert, mint később kiderül, ő tudja, milyen, amikor ítélkeznek valaki fölött. Jane viszont nem bízik Sophie-ban, és úgy gondolja, a jelenléte kárt okoz a kastélynak.

Hogyan fejlődik Sophie barátsága egyikükkel vagy másikukkal? Történt már veled olyan, hogy véleményt alkottál valakiről, és később kiderült, hogy tévesen ítélted meg a céljait?

7. Sophie receptjeit is tartalmazza a könyv. Szerinted ez adott valami pluszt a történethez? Érezhető volt Sophie szenvedélye, amikor újra hinni kezdett a tehetségében? Melyik receptet készítenéd el a családodnak vagy a barátaidnak?

8. Családtagok – nők három generációja – jelennek meg a könyvben. Sophie, a fiatal lány, akinek gondoskodnia kell az anyjáról, Céleste-ről, aki elidegenedett a saját anyjától, grand-mère Odette-től. Sophie háttértörténete alapján inkább rokonszenvezel vele, vagy önzőnek látod, amiért csak a saját álmára összpontosít?

9. Amikor Sophie megtudja, hogy egy huszonnyolc szobás kastélyt fog örökölni Délnyugat-Franciaországban, két működő étteremmel, egyáltalán nem repes az örömtől, mert úgy érzi, nem szolgált rá. Arra gondol, hogy a nagyanyja olyan világot ad át neki, amelynek ő sosem volt része. Te megrémülnél, vagy érdekes feladatnak gondolnál egy ilyen helyzetet?

10. Rémi sem boldog, amikor Sophie visszatér Champvert-be, mert a lány (akaratlanul és a tudtán kívül) megbántotta a múltban. A kettejük története hasonló, és végül szorossá válik a kapcsolatuk.

Rémi cselekedetei szimpátiát ébresztettek benned iránta? Tudtál vele azonosulni?

11. Miután Sophie megismeri az apját, rádöbben, hogy neki magának volna szüksége rá, hogy megnyíljon előtte és mindenki más előtt is, akikkel kapcsolatba került, ami belső konfliktust okoz neki. Milyen közös tulajdonságaik vannak? Neked milyen jellemzőid vagy hibáid vannak, amin osztozol a szüleiddel, és milyen érzéseid vannak emiatt magad iránt és irántuk?

12. Grand-mère Odette titkokat rejteget Sophie elől, azzal a jelszóval, hogy az unokáját védi a fájdalmas múlttól. Beszélgessetek erről: igaza van grand mère-nek?

Sophie receptjei

Nyájas Olvasó,

Grand-mère Odette azt tanította nekem, hogy a receptek csak iránymutatást jelentenek. Az évek során megtanultam ízlésem szerint fűszerezni (és kóstolni főzés közben, hogy soha ne legyen az étel túlfűszerezve), a pillanatnyi kedvem szerint hozzáadni vagy elvenni hozzávalókat, tehát kreatívan alkotni a konyhában.

Sose feledjék, hogy minden konyha más. Az egyik sütő jobban felforrósodik, mint a másik. Egyes edényekben másképp fő az étel ugyanazon a hőmérsékleten. Ahogy Jacques Pépin mondta: „A főzés az alkalmazkodás művészete”.

Vendégségben a franciáknál van néhány szabály, amikor körbeülik a vacsoraasztalt. Amuse-bouche helyett a legtöbb helyen apéró t vagy apéritif et szolgálnak fel, ami koktél vagy pezsgő, valamilyen falatnyi étellel, miniszendviccsel, olajbogyóval, koktélparadicsommal vagy chipsszel. Az apéro elfogyasztása után hívja a házigazda a vendégeket az asztalhoz.

A vacsora az entrée-val (az első, kisebb fogással) kezdődik, ezt követi a le plat principal (főfogás), aztán jön a sajt és a saláta, végül a desszert.

Ezzel kívánok sok örömöt az általan önöknek kiválasztott receptek elkészítéséhez. Ha úgy döntenek, hogy sajtot is kínálnak a vendégeknek, rokfortot, cantalt, kecskesajtot, brie-t vagy tomme-t javaslok. A fogások mellé felszolgált bor kiválasztását önökre bízom. Bon appétit!

Bisous,

Chef Sophie

L’AMUSE-BOUCHE (APÉRO)

Jambon sec sonkába göngyölt, serpenyőben sült fésűkagyló, aszalt szilvával, balzsamecettel 8 SZEMÉLYRE

ELŐKÉSZÍTÉS: 20 PERC

FŐZÉSI IDŐ: 10 PERC

HOZZÁVALÓK

16 szép, nagyobbacska fésűkagyló, körülbelül két és fél cm átmérőjű, ízlés szerint a kagylóhús korallszínű részével együtt vagy azt leválasztva róla 1 citrom leve frissen őrölt bors

4-6 szelet jambon sec vagy hasonló, hideg eljárással készült sonka, például prosciutto 8 friss rozmaringhajtás 8 db aszalt szilva¹³

2 csésze balzsamecet

extraszűz olívaolaj

1 evőkanál vaj

16 friss zsályalevél

ELKÉSZÍTÉS

Ha a korallszín részt is szeretnénk felhasználni, válasszuk le, és tegyük félre. A kagylóhúst locsoljuk meg citromlével. Ízlés szerint borssal fűszerezzük. Óvatosan keverjük össze, tegyük félre.

A sonkaszeleteket vágjuk hosszában félbe.

Egy rozmaringágra fűzzünk fel egy kagylót, egy aszalt szilvát, aztán egy másik kagylót.

Minden kagylót csomagoljunk be egy fél szelet sonkába.

A balzsamecetet öntsük egy kis edénybe, és nagy lángon főzzük, míg szirupossá válik, ez nagyjából öt-hét perc.

Mérsékeljük a lángot alatta, tartsuk melegen.

Egy kis olívaolajat, vajat és a zsályát keverjük el egy nagyobb serpenyőben, és közepes lángon forrósítsuk fel. Amikor forró, adjuk hozzá a kagylónyársakat, ha a korallszínű részt is felhasználjuk, azt is dobjuk bele, és oldalanként két-három percig süssük, míg a kagyló átsül, de még szilárd, és a sonka megbarnul.

A megbarnult zsályaleveleket helyezzük egy kis tányérra, erre kerül az aszalt szilvás kagylónyárs. Öntsük le a balzsamecettel, tegyük mellé a korallszín részt, és fűszerezzük friss borssal. Azonnal tálaljuk, tányéronként egy nyársat.

L’ENTRÉE

Sütőtökös velouté, flambírozott homárfarkakkal és parmezánropogóssal ELŐÉTELKÉNT 8-10 SZEMÉLYRE, FŐFOGÁSKÉNT 4-6 SZEMÉLYRE

ELŐKÉSZÍTÉS: 30–45 PERC

FŐZÉSI IDŐ: 1,5 ÓRA

SZÜKSÉGES ESZKÖZÖK: SÜTŐPAPÍR, SÜTŐLAP, EGY NAGY EDÉNY, SAJTRESZELŐ, KONYHAI OLLÓ, ROBOTGÉP VAGY BOTMIXER, EGY NAGY SERPENYŐ, HOSSZÚ KONYHAI GYUFA, FA FŐZŐSPATULA HOZZÁVALÓK A VELOUTÉHOZ

2 közepes Hokkaido tök vagy pézsmatök

extra szűz olívaolaj

só (fleur de sel, tengeri só vagy kóser) frissen őrölt bors 4 teáskanál fahéj

1 közepes póréhagyma, vékony karikákra szelve¹⁴

1 fej vöröshagyma, meghámozva, felkockázva

2 zellerszár, felkockázva

2 sárgarépa, meghámozva, felkockázva

2 fokhagymagerezd, meghámozva, finomra aprítva

6-7 csésze házi csirkeleves, helyettesíthető konzervvel vagy zöldségalaplével

1-2 teáskanál őrölt kömény

1 evőkanál paprika

1 evőkanál őrölt kurkuma

3 jókora csipetnyi herbes de Provence fűszerkeverék

1 citrom leve

a díszítéshez: levendula-vagy rozmaringágak

crème fraîche vagy tejföl, finomra vágott metélőhagyma (választható15)

HOZZÁVALÓK A PARMEZÁNROPOGÓSHOZ

20 gramm parmezán sajt

HOZZÁVALÓK A HOMÁRFAROKHOZ

4 homár (tüskés vagy karibi languszta) kiolvasztva (egyenként kb. 12 gramm) 1-2 narancs frissen facsart leve

2-3 evőkanálnyi finomra vágott gyömbér

extra szűz olívaolaj

1-2 darab vaj (darabonként 1-2 evőkanálnyi)

¼ csésze armagnac vagy konyak

ELKÉSZÍTÉS

Melegítsük elő a sütőt 200 fokra.

Egy éles késsel vágjuk félbe a tököt. Távolítsuk el a magjait, aztán vágjuk fel nagy darabokra. Héjával lefelé helyezzük papírral bélelt tepsire. Locsoljuk meg olívaolajjal. Kissé sózzuk-borsozzuk. Szórjuk meg fahéjjal. Süssük huszonöt percig.

Miközben a tök készül, két evőkanálnyi olívaolajat forrósítsunk fel egy nagy serpenyőben, közepes lángon. Tegyük hozzá a metélőhagymát, a vöröshagymát, a zellert, a sárgarépát és a fokhagymát, és nagyjából tíz perc alatt pároljuk meg a zöldségeket. Tegyük hozzá a levest, a köményt, a paprikát, kurkumát és az herbes de Provence keveréket. Forraljuk fel, fedjük le, és mérsékeljük alatta a lángot, hogy párolódjon.

Amikor a tök megsült, vegyük ki, tegyük félre, és hagyjuk hűlni.

A még forró sütőben elkészítjük a parmezánropogóst. Kézi reszelővel reszeljük le a sajtot. Egy ropogóshoz másfél–két evőkanálnyi reszelt parmezánra van szükség, összesen nyolc-tíz apró halmot készítünk a sütőpapírral bélelt tepsire. Körülbelül hét percig sütjük, míg aranybarna ropogósokat nem kapunk.

Kivesszük a sütőből, félretesszük.

Egy konyhai olló segítségével eltávolítjuk a homár páncélját.

Óvatosan kiszabadítjuk a húsát: a cél, hogy egyben sikerüljön kivenni. Helyezzük tálba a farkakat, és keverjük össze alaposan a narancslével meg a gyömbérrel. A tálat fedjük le fóliával, és tegyük be a hűtőbe a főzésig.

Amikor a sült tök kézmelegre hűlt, húzzuk le a héját, és vágjuk fel két és fél–öt centis kockákra (összesen öt-hat csészényire lesz szükség). Ezt is adjuk hozzá a levesben fővő zöldségekhez. Főzzük további tizenöt-húsz percig. Ha elkészült, adagokban pürésítsük, vagy egy robotgép segítségével egyben.

Krémes állagot kell kapnunk. Adjunk hozzá citromlét és ízlés szerint sót, borsot. Tartsuk melegen.

Egy nagy serpenyőbe locsoljunk egy kis olívaolajat, tegyünk hozzá néhány evőkanálnyi vajat. Közepes lángon melegítsük fel.

Utána helyezzük a serpenyőbe a homárfarkakat, és süssük addig, míg kifehéredik a hús, dobálva fordítsuk meg, hogy mindkét oldalát érje a hő. Miután a hús tökéletesre sült, zárjuk el alatta a lángot, és – ez nagyon fontos! – az elszívót, ha használtunk. Eljött a flambírozás ideje. Öntsük az armagnacot (vagy konyakot) a homárfarkakra, és egy hosszú gyufával gyújtsuk meg a lefolyt alkoholt. Ha túlságosan magasra csapnak a lángok, egy fedő segítségével megszelídíthetjük. A flambírozásnál vigyázzunk magunkra és a környezetünkre: ez a mi felelősségünk. Ha hosszú a hajunk, előtte szorosan kössük hátra.

Ha elkészültünk, vágjuk falatnyi darabkákra a homárfarkakat. A levest merjük tányérokba. Adjunk hozzá néhány homárdarabot, fejenként körülbelül hatot. A spatula segítségével emeljük ki egyenként a parmezánropogósokat a tepsiből. Tálaljuk a levest egy-egy ropogóssal és a friss fűszernövénnyel: a rozmaringággal vagy levendulával. Azonnal fogyasszuk.

LE PLAT PRINCIPAL

Tengerikeszeg-filé, édesburgonya-pürével és dinsztelt káposztával 8 SZEMÉLYRE

ELŐKÉSZÍTÉS: 25 PERC

FŐZÉSI IDŐ: 30-40 PERC

HOZZÁVALÓK

6-8 közepes édesburgonya, hámozva, hosszúkás hasábokra vágva

½-1 csészényi crème fraîche vagy tejföl 1-2 narancs frissen facsart leve őrölt fenyőmag

3-4 evőkanálnyi vaj

extra szűz olívaolaj

3-4 evőkanálnyi finomra vágott fokhagyma

1 fej vörös káposzta, körülbelül egycentis csíkokra vágva 3-4 citrom frissen facsart leve vagy igény szerint valamivel több balzsamecet

8 filézett keszeg

½-1 csészényi apróra vágott petrezselyem

2-3 csipetnyi sáfrány

frissen őrölt bors

só

a díszítéshez friss fűszernövények, például

levendula, rozmaring és ehető virágok

ELKÉSZÍTÉS

Egy nagy lábasban forraljunk vizet. Sózzuk. Tegyük bele az édeskrumplit, főzzük kb. húsz percig, amíg meg nem puhul.

Öntsük le a levét. A lábasban lévő főtt édeskrumplihoz adjunk fél csésze crème fraîche-t vagy tejfölt, egy narancs levét, és egy-két csipetnyi fenyőmagot. Robotgéppel vagy botmixerrel pürésítsük. Masszaszerű legyen. Ha túl száraz vagy darabos, adjunk még hozzá narancslét vagy crème fraîche-t, és keverjük tovább. Kóstoljuk meg, ízlés szerint sózzuk, borsozzuk, adjunk hozzá vajat és egy vagy két csipet fenyőmagot. Tegyük alacsony fokozatra állított főzőlapra, és tartsuk melegen.

Egy nagy serpenyőben keverjünk össze néhány csepp olívaolajat egy-két evőkanálnyi vajjal meg aprított fokhagymával, és melegítsük közepes lángon. Ha a fokhagyma megpuhult, adjuk hozzá a káposztadarabokat, és keverjük fonnyadásig. Adjunk még hozzá két evőkanálnyi citromlét, pár csepp balzsamecetet, és ízlés szerint szórjuk meg őrölt fenyőmaggal. Állítsuk a lángot alacsonyra, tartsuk melegen.

Egy másik nagy serpenyőben keverjünk össze néhány csepp olívaolajat egy-két evőkanálnyi vajjal, és melegítsük közepes hőmérsékleten. A keszegfilé mindkét oldalát ízesítsük egy evőkanálnyi citromlével, és szórjuk be az aprított petrezselyemmel, hogy lazán fedje, ízlés szerint hintsük meg törött borssal. Óvatosan sáfránnyal is ízesítsük. Amikor a serpenyő felforrósodott, helyezzük bele a halfiléket, és süssük oldalanként két-három percig, ha szükséges, adjunk hozzá még egy kis citromlét. Addig süssük a halat, míg elveszti az átlátszóságát. (Ha több adagban kell sütni, a sütőt állítsuk alacsony fokozatra, és ott tartsuk melegen a már elkészült darabokat.) A felszolgáláshoz, ha igazán különlegeset akarunk, használjunk egy tíz centi átmérőjű, kör alakú szaggatót. Ebbe először egy káposztaréteget nyomkodjunk bele, aztán következik az édesburgonya-püré. Ezt is nyomkodjuk bele.

Helyezzük a tetejére a halfilét, díszítsük friss fűszernövényekkel és virágokkal. Ha épp nem érzünk késztetést mindehhez, ebben a sorrendben rendezzük tányérra. Tálaljuk azonnal, és élvezzük!

LA SALADE ET LES FROMAGES

Rukkolából és endíviából kevert saláta, rozmaringos kéregben sült kecskesajttal, gránátalmával és mandarinnal, citrusos öntettel 8 SZEMÉLYRE

ELŐKÉSZÍTÉS: 15-20 PERC

FŐZÉSI IDŐ: 15 PERC

ESZKÖZ: EGY NAGY MÉRETŰ SERPENYŐ

HOZZÁVALÓK

2 evőkanál dijoni mustár

1 narancs frissen facsart leve

2 evőkanálnyi balzsamecet

extra szűz olívaolaj

só

frissen őrölt bors

1-2 francia baguette, kb. másfél-két centi vastag szeletekre vágva vaj

friss rozmaring vagy herbes de Provence 1½ csésze lardon (felcsíkozott sós sonkaszalonna) vagy apróra vágott pancetta 1½ csésze póréhagyma, felkarikázva

2 darab kecskesajt (200 gramm) kb. egycentis

karikákra vágva (fejenként kettőre lesz szükség) kb. 1½ csésze panko vagy hagyományos zsemlemorzsa, szükség szerint

8 csésze rukkola, fejenként kb. egy csésze

2 csésze endívia, durvára szelve, fejenként kb. fél csésze 1 gránátalma magjai

4 clementine vagy mandarin, hámozva, gerezdekre szedve, kimagozva friss tárkony, durvára szelve

ELKÉSZÍTÉS

Készítsük el az öntetet. Egy kisebb edényben keverjük össze a dijoni mustárt a narancslével és a balzsamecettel. Adjunk hozzá ízlés szerint olívaolajat, és verjük fel egészen addig, míg krémes állagú lesz, de ne legyen túl sűrű. Sózzuk, borsozzuk. Tegyük felhasználásig a hűtőbe.

A baguette-eket szeleteljük fel kb. egycentis darabokra, fejenként kettővel számoljunk. Forrósítsunk fel egy serpenyőben két-három evőkanálnyi olívaolajat egy nagyobb darab vajjal, közepes lángon. Adjuk hozzá a friss rozmaringot vagy egy-két evőkanálnyi herbes de Provence keveréket.

Helyezzük a serpenyőbe a kenyérszeleteket, mindkét oldalukat süssük aranybarnára. Az elkészülteket tegyük félre, és folytassuk a többi kenyérszelettel hasonlóképpen.

Amikor minden szelet baguette kész, ugyanebbe a serpenyőbe tegyünk pár csepp olívaolajat, majd bele a kockázott sonkát a metélőhagymával együtt. Süssük addig, míg megpuhul, és kissé karamellizálódik. Tegyük félre, tartsuk melegen.

Óvatos mozdulatokkal fedjük be a morzsával a kecskesajtszeletek mindkét oldalát. A már használt serpenyőben maradt zsiradékon, amihez, szükség esetén, adjunk pár csepp olívaolajat, süssük meg őket. Ez körülbelül oldalanként két-két percet vesz igénybe. Helyezzük a kecskesajtot a pirított baguette-ekre, és készüljünk elő a tálalásra.

Minden egyes tányérra tegyünk kb. egycsészényi rukkolát és félcsészényi endíviát. Tegyünk rá valamennyit a póréhagymás sült sonkából úgy, hogy egyenletesen osszunk el mindent a tányérokon. Minden tányérra kerüljön két sült sajttal koronázott pirított baguette. Szórjuk meg az egészet gránátalmamagokkal és mandaringerezdekkel. Locsoljuk meg az öntettel, díszítsük friss tárkonnyal, tálaljuk.

LE DESSERT

Crème brûlée – kétféle, választható feltéttel 8 SZEMÉLYRE

ELŐKÉSZÍTÉS: 20 PERC

FŐZÉSI IDŐ: 45-55 PERC, A HASZNÁLT SÜTŐTŐL FÜGG

PIHENTETÉSI IDŐ: 4 ÓRA

SZÜKSÉGES ESZKÖZÖK: LÁBAS, KEVERŐTÁL, ELEKTROMOS HABVERŐ VAGY

HABVERŐ, NYOLC RAMEKIN, MAGAS OLDALFALÚ TEPSI, MERŐKANÁL, KONYHAI ZSEBSÁRKÁNY

HOZZÁVALÓK

2 csésze tej

3 csésze sűrű tejszín vagy crème fraîche liquide 8 tojássárgája ½ csésze kristálycukor

1 teáskanál vaníliakivonat vagy egy vaníliarúd kikapart magjai ½-1 csésze barna cukor

szezonnak megfelelő gyümölcsök és fűszernövények

ELKÉSZÍTÉS

Melegítsük elő a sütőt 100 fokra.

Egy lábasban keverjük össze a tejet a tejszínnel, és forraljuk fel. Utána mérsékeljük alatta a lángot, és tartsuk melegen.

Egy tálban keverjük el a tojássárgákat a cukorral és a vaníliával. Habverővel dolgozzunk addig, míg sima, egyenletes állagú lesz. Melegítsük fel a tojásos masszát: egy evőkanállal, részletekben adagolva adjunk hozzá valamennyit a meleg tej– tejszín-keverékből. Így biztosíthatjuk, hogy a tojás ne főjön meg.

Végül lassan öntsük a már langyos masszát a tej–tejszín maradékához, és keverjük el alaposan.

Helyezzük a ramekin eket egy tepsibe. Öntsünk a tepsibe annyi vizet, hogy a ramekin ek közepéig érjen; bain-marie-t, vízfürdőt készítünk. Egy merőkanállal töltsük meg a vaníliás keverékkel a ramekin eket. Óvatosan tegyük a tepsit a sütőbe, vigyázzunk, hogy ne kerüljön víz a ramekin ekbe. 45-55 percig süssük. Amikor elkészült, vegyük ki a tepsit – legyünk megint óvatosak, arra is vigyázzunk, hogy ne kerüljön forró víz a ramekin ekbe.

Hűtsük le a ramekin eket, aztán tegyük őket minimum négy órára a hűtőbe.

Tálalás előtt minden ramekin t szórjunk meg barna cukorral, úgy, hogy befedje (kb. fél evőkanálnyi). A zsebsárkánnyal karamellizáljuk a cukorréteget.

FELTÉTJAVASLATOK

Tavasszal és nyáron: helyezzünk friss eperszeleteket a tetejére, amiket előzőleg konyakban marináltunk. Egy friss rozmaring-vagy bazsalikomágacskával díszítsük.

Ősszel és télen: halmozzunk a crème brûlée tetejére fűszeres vörösborban posírozott körteszeleteket, és díszítsük egy csillagánizzsal.

Köszönet

Gyakorlatilag egy teljes „brigád” kell egy könyv elkészüléséhez.

Nagyon hálás vagyok azoknak az embereknek, akik hittek Sophie sztorijában, és figyelték, ahogy szárba szökken. Kezdjük is el!

Merci a nagyszerű Eloisa Jamesnek. Köszönöm, hogy a barátom vagy, és összehoztál az álomügynökséggel. Örökké hálás leszek a kedves közvetítésért.

Köszönet illeti álomügynökeimet (hát, igen, két ügynök egy áráért!), Kimberly Witherspoont és Jessica Mileót az InkWell Managementnél. A ti útmutatásotok és támogatásotok nélkül ez a könyv sosem került volna a boltok polcaira. Együtt merültünk a történet mélyére, és együtt tettük eladhatóvá. Köszönöm, hogy hittetek bennem és Sophie-ban.

Köszönök mindent az álomszerkesztőmnek, Cindy Hwangnak. Így történt: amikor az ügynökeim beadták a könyvet, rákerestem a Google-on a lehetséges szerkesztőkre, és találtam egy videót, amiben Cindy szerepelt. Szerelem első látásra. Egy pingvin rajzával együtt, azonnal felírtam a konyhai táblámra a következő szavakat: „Berkley. Penguin. Csak pozitívan.” És most, ahogy e szavakat írom, itt látom a táblán a rajzot és a szavakat, teljes fényességes valójukban.

Köszönöm a Berkley teljes csapatának, köztük is különösen Angela Kimnek, Cindy fantasztikus asszisztensének, és a kiváló olvasószerkesztőnek, Christine Mastersnek, valamint a reklám-és marketingcsapatnak. Örülök, hogy ilyen tárt karokkal fogadtatok a Berkley család tagjává.

Ha már család, az anyám tanított meg rá, hogy írjam le az álmaimat, és arra, hogy ha elég keményen dolgozunk érte, még az is lehet, hogy elérjük őket. Köszönöm, anya, így lett! És apa, Tony, neked is köszönöm, hogy annyi írói tanácsot adtál, amire nagy szükségem volt. Köszönöm, testvérem, Jessica, hogy a könyvem legnagyobb cheerleader e, vezérszurkolója vagy. És a nagymamámnak, akinek a könyvet ajánlottam. Rettentően hiányzik, de itt él a szívemben és a receptekben, amiket tőle tanultam.

Óriási merci a sous chef ek csapatának – a próbaolvasóknak, különösen Karen Burnsnak, aki nemcsak egyszer, hanem kétszer is végigolvasta a szöveget, és Lizzie Harwoodnak, Leslie Ficcagliának, Jo Maedernek, Diane Stevensonnak és Cassandra Firemarknak. Séf barátaimnak: Mary O’Learynek, Mardi Michelsnek, Randall Price-nak és Didier Quémener-nek, akik vezettek a konyha világában. Köszönöm a Paris Author’s Groupnak (PAG), különösen Lisa Anselmónak, hogy minden kérdésemre választ adott. Barátaimnak: Oksana Richie-nek, Alicia Mattes Rourke-nak és Kate Elizabeth Redfernnek. Merci mille fois!

És köszönöm azoknak a séfeknek, akik megosztották velem a történeteiket, akár könyvben, akár olyan dokumentumsorozatokban, mint a Chef’s Table. Mindnyájan inspiráltak írás közben, köztük Anthony Bourdain, Éric Ripert, Gabrielle Hamilton, Dominique Crenn és Barbara Lynch.

Köszönöm. Egyébként nagy félicitations jár Chef Crenn-nek is, aki az Egyesült Államok első olyan nője, aki három Michelin-csillagos konyhát vezet.

Igencsak hanyag volnék, ha nem köszönném meg itt azt, akitől a legnagyobb inspiráció származott, férjemet, Jean-Lucot és fogadott gyerekeimet, Maxet és Elvire-t. Köszönöm, hogy kijavítottátok a francianyelv-használatomat. Köszönöm, hogy új nézőpontot adtatok az élethez. Köszönöm, hogy elviselitek az összes őrültségemet. Hogy támogattok. Hogy megtanítottatok franciául főzni. Je vous aime. Beaucoup! Beaucoup! Beaucoup!

Végezetül hadd köszönjem meg, kedves olvasó, hogy úgy döntöttél, elolvasod ezt a könyvet. Merci! Merci beaucoup! Merci mille fois!

Samantha (Sam) Vérant utazásfüggő, borkedvelő és eltökélt, még ha nem is eredeti, francia séf. Az évek során számtalan országban járt már, számos helyen lakott, és sokféle állása volt – mindig kutatta, melyikben látja meg azt, ami igazán felvillanyozza. És egy napon mindent meglelt egyszerre: az írott szöveg iránti szenvedélyt és az igaz szerelmet. Az írás nemcsak arra adott lehetőséget neki, hogy megnyissa a szívét, de elvezette Délnyugat-Franciaországba, ahol összeházasodott a vonzó francia rakétatudóssal, akivel Párizsban találkoztak, amikor Sam még csak tizenkilenc éves volt (de húsz éven keresztül nem vett tudomást a férfiról); és most két hihetetlen gyerek, Max és Elvire nevelőanyja, valamint örökbe fogadó anyja a nevetségesen kövér francia Chartreux macskának, Jujunak. Amikor épp nem Provence-ból a Pireneusokba kirándul, vagy nem bort kóstol amerikaiaknak szánt pohárban, és nem épp a benne élő Julia Childot öleli át, miközben újra megpróbálkozik azzal, hogy kiderítse, mi teszi tökéletessé a bœuf bourguignon t, akkor minden erejét latba vetve igyekszik újratanulni azokat a rémületes igeragozásokat.

Megjegyzések

[←1]

Istenem (spanyol). (A szerk.)

[←2]

Lány. (A szerk.)

[←3]

1986-os francia–olasz–svájci filmdráma. Eredeti címe: Manon des sources. Első része a Paradicsom. (A szerk.)

[←4]

Kedvesem. (A szerk.)

[←5]

Betty és Veronica a Riverdale című tévésorozat szereplői. (A szerk.)

[←6]

L. Frank Baum Oz, a nagy varázsló című könyvének szereplői. (A szerk.)

[←7]

Fűtés–szellőztetés–légkondicionálás (heating, ventilation, air conditioning). (A szerk.)

[←8]

Vaslap (spanyol).

[←9]

Fűszeres mártás (A szerk.)

[←10]

Észak-afrikai régió. (A szerk.)

[←11]

Utalás G. B. Shaw Pygmalion című darabjára. (A szerk.)

[←12]

Kenyértészta. (A szerk.)

[←13]

Nyáron az aszalt szilva helyett használhatunk friss fügét.

[←14]

A póréhagyma megtisztításakor vágjuk le a sötétzöld végét, és fosszuk meg a hagymát a külső rétegektől, a halványzöld vagy fehér részig. Vágjuk le a gyökereket. Hosszában vágjuk be a szárat, de ne vágjuk át teljesen. Hideg vízben mossuk meg, tegyük félre szeletelésig.

[←15]

A levest magában is tálalhatjuk, egy kanálnyi crème fraîche-sel, finomra vágott metélőhagymával, frissen őrölt borssal.

Tartalom

Mottó

I. Ősz

1. Csillagszámlálás

2. Sovány séfben sose bízz!

3. Vége a komédiának

4. Lapos pezsgőbuborékok és összetört álmok

5. Jó emberekkel is történnek rossz dolgok

6. Flambírozva - nagy F-fel

7. Aki egyszer megég, duplán óvatos

8. Au revoir, New York!

9. Lefordíthatatlan kifejezések

10. Grand chef

11. Összezavart világ

12. A kuktafazék

II. Tél

13. A bábjátékos

14. Pókerarc

15. Álmokat kergetni

16. Harc vagy menekülés

17. Posírozott körte posírozott séffel

18. Barátok és ellenségek

19. Joyeux Noël

20. Kezdődhet a vad morzsaparti

21. Az elrejtett napló

22. Forróság a konyhában

23. A barátzónán innen és túl

24. Túl sokat, túl hamar, túl gyorsan

25. Védekezés és verejtékezés

26. New York-i lelkiállapot

27. Bizakodás és alkotás

III. Tavasz

28. Hírhedtségéről híres

29. Tűzugrás

30. Nyitónap

31. Vasárnapi meglepetésebéd

32. Szomorú búcsú, örömteli kezdet

Le dessert

Olvasási segédlet

Értelmező kérdések

Sophie receptjei

Köszönet

A szerzőről