A saját érdekedben

Samantha Downing

Magnólia (2023 márc)

Címke: krimi, pszicho-thriller, regény

krimittt pszicho-thrillerttt regényttt

Teddy Crutcher elkötelezett oktatója a neves Belmont Akadémiának. Ugyan szigorú, de mindig következetes, és kizárólag diákjai érdekeit tartja szem előtt. Nem véletlenül nyerte el az Év Tanára-díjat sem. Ám Teddy szemlélete némileg eltér a megszokottól, különösen a tekintetben, hogy mit lehet, és mit szükséges megtenni, hogy tanulóit a helyes útra terelje. Teddynek ugyanígy megvan a maga nézőpontja arról is, miként kellene működnie a tanári karnak, és a maga részéről készen áll rá, hogy a legteljesebb titokban, a saját akarata szerint formálja át hőn szeretett iskolája sok évtizedes tradícióit.

Amikor egy napon Teddy egyik diákjának édesanyja holtan rogy össze egy iskolai ünnepségen, kezdetben senki sem gyanakszik, ám a jelek egyre inkább afelé mutatnak, hogy a munkaközösség elnökének halála nem szerencsétlen véletlen volt csupán, az események pedig olyan titkokat csalnak a felszínre, melyek végleg felborítják az iskola és az egész város életét.

Samantha Downing 2019-ben robbant be a köztudatba Elbűvölő feleségem című regényével, melyben mesteri thrillert szőtt a házastársi viszony nehézségei köré. A saját érdekedben az iskolai közösségek olykor viszontagságos működésébe enged betekintést, ahol sokszor csupán egy szikra kell, hogy lángra lobbanjanak a lappangó indulatok.

Samantha Downing

A saját érdekedben

ELSŐ RÉSZ

1

A FELSŐBBRENDŰSÉGI TUDATNAK van egy jellegzetes bűze. Orrfacsaró és kegyetlen. Szinte brutális.

Teddy már messziről megérzi.

A szag James Warddal együtt ront be az ajtón. A pórusaiból árad, az öltönyét, kifényesített cipőjét és túlzóan fehér fogsorát is beszennyezi.

– Elnézését kérem a késésért – mondja James, és kezet nyújt.

– Semmi gond – feleli Teddy. – Nem lehet mindenki pontos.

James arcáról eltűnik a mosoly.

– Néha közbejön valami.

– Hogyne.

James leül az egyik padba. Teddy mindig a szülők mellé szokott ülni, de most a tanári asztalnál foglal helyet. Kissé elfordította a székét, hogy James jól lássa a falon lógó elismerést. A múlt héten kapta meg az Év tanára díjat.

– Azt mondta, hogy Zachről akar beszélni – vág bele.

– Igen, a félévi házi dolgozatáról.

Zach dolgozata Daisy Buchanan A nagy Gatsbyből. Vajon megérte? címmel Teddy asztalán hever az értékelőtáblázattal együtt. A tanár felpillant Jamesre, akinek nem változik az arckifejezése.

– Érdekes témaválasztás.

– Négyes fölét adott rá.

– Így igaz.

James halvány mosolyra húzza a száját.

– Nézze, Teddy! – Nem Mr. Crutchernek szólítja, ahogy mindenki más, még csak nem is Theodore-nak, hanem a becenevén, mintha barátok lennének. – Maga is tudja, hogy a harmadikos jegyek nagyon fontosak a továbbtanulás szempontjából.

– Igen, tudom.

– Zach színjeles tanuló.

– Igen, ezt is tudom.

– Elolvastam a dolgozatot – folytatja James, és hátradől a széken, mint aki hosszas vitára készül. – Véleményem szerint remekül meg van írva, és rendkívül kreatív. Zach sok munkát fektetett abba, hogy eredeti témát találjon. Új szemszögből akart bemutatni egy könyvet, amit már ad infinitum kielemeztek.

Ad infinitum. A kifejezés ott hintázott a levegőben.

– Ez mind igaz.

– Mégis négyes fölére osztályozta.

– Zach egy jó dolgozatot adott le. A jó dolgozatokra négyest adunk, a kiválóakra adunk ötöst. – Felemeli a táblázatot, és James felé nyújtja. – Itt részletesen szerepelnek az értékelés szempontjai. Nyelvhelyesség, felépítés, helyesírás… Nézze meg!

Jamesnek fel kell állnia, hogy elvegye a lapot, amin Teddy magában elmosolyodik. Karba teszi a kezét, és figyel.

James olvas, és megrezdül a telefonja. Jelzi a tanárnak, hogy várjon, azután feláll, és kisétál a tanteremből, hogy fogadja a hívást.

Teddy egyedül marad, és az elpazarolt idején gondolkodik.

James kérte a találkozót, és a kései időponthoz is ő ragaszkodott. Teddynek ezt le kell nyelnie a szülőktől, ad infinitum.

A telefonjára néz, és számolja a perceket. Azon gondolkodik, vajon mit tenne James, ha felállna, elsétálna mellette, és távozna.

De sajnos ezt nem teheti meg.

Ha kisétál, akkor James felhívja az igazgatót, és panaszt tesz. Azután az igazgató felhívja Crutchert, és emlékezteti arra, hogy a szülők adják a pénzt a fenntartásra, az ő fizetését is beleértve. A Belmont egy magániskola.

Persze nem rúgnák ki. Végtére is hat hónappal ezelőtt nevezték az Év tanára díjra. Mindenesetre kellemetlen helyzetbe kerülne, amire most nincs szüksége.

Ezért aztán marad, számolja a perceket, és a falat bámulja.

A tanterem rendezett és puritán. Zach dolgozatát, egy tollat és egy laptopot leszámítva Teddy asztala üres. A helyiséget nem díszítik gondolatébresztő feliratok, még egy naptár sincs kifüggesztve. Csak az elismerése a tanári asztal mögött.

A Belmont Akadémia régi iskola sötét falambériával, tömör ajtókkal, még az eredeti parkettával. Az ajtók melletti tárolórekeszek az egyedüli újítás, a diákoknak ott kell tartaniuk a telefonjukat óra alatt. Teddy harcolta ki ezeket az iskolavezetésnél, és most már minden kollégája hálás érte.

Azelőtt a tanulók óra közben is a telefonjukat nyomkodták, Teddy néhány éve földhöz is vágta az egyik diákja mobilját, ami drága lecke volt.

Öt perc telt el azóta, hogy James kisétált. A tanár a körömágyát piszkálta. A gimnáziumban vette fel ezt a szokást, később abbahagyta, de néhány évvel ezelőtt újrakezdte. Gyűlöli magát érte, de képtelen tőle megszabadulni.

Az idő csak telik.

Ha minden ilyen várakozással töltött percért egy dollárt kapott volna, már nem kellene tanítania. Egyáltalán nem is kéne dolgoznia.

Tizenegy perc telik el, mire James visszatér a terembe.

– Elnézést kérek! Fontos hívás volt.

– Semmi gond – feleli Teddy. – Sokan képtelenek kikapcsolni a telefonjukat.

– Néha nem tehetjük meg.

– Hogyne.

James visszaül a padba.

– Azt hiszem, az lesz a legegyszerűbb, ha egyenesen megkérdezem: Tehetünk valamit Zach dolgozatával?

– Úgy érti, Mr. Ward, hogy hajlandó vagyok-e ötöst adni rá?

– Nos, szerintem ötöst érdemel. Esetleg ötös alát, de négyest semmiképp.

– Igen, megértem – feleli Teddy. – És a Zach jövőjéért érzett aggodalmát is. Ugyanakkor el tudja képzelni, mi történne, ha jobb jegyet adnék? Beláthatja, hogy ez rendkívül igazságtalan lenne a többi diákkal és az iskolával szemben is. Ha a szülők véleményére alapoznánk az osztályzatokat a sajátunk helyett, hogyan lehetnénk biztosak abban, hogy elvégeztük a munkánkat? Miből tudnánk megállapítani, hogy a diákjaink elsajátították-e az anyagot, és haladnak-e a tanulmányaikkal? Márpedig pontosan ez a Belmont alapelve. – Tart egy kis szünetet, és elégedetten szemléli James döbbent arckifejezését. Már nem olyan arrogáns. – Éppen ezért nem adok jobb jegyet a fiának, és nem fogom veszélybe sodorni az iskola jó hírét.

A csöndet csak a falióra percmutatója töri meg, ami hangosan kattan.

James megköszörüli a torkát.

– Bocsánatot kérek! Nem így értettem.

– Nem történt semmi.

De James még nem végzett. A szülők már csak ilyenek.

– Talán Zach kaphatna újabb feladatot. Elolvashatna még egy könyvet, és arról is írhatna dolgozatot.

Teddy a kezére mered, és gondolkodik. A jobb mutatóujján már felrepedezett a körömágy, pedig még csak félévnél járnak.

– Talán – mondja végül. – Fontolóra veszem.

– Csak ennyit kérek. És hálás vagyok érte. Zach is.

A gyerek egy öntelt hólyag, aki a világon semmiért nem hálás. Ezért nem kapott ötöst.

A dolgozat jó. Igazság szerint kurva jó. És ha Zach normálisabb lenne, akkor jobb jegyet kapott volna.

2

MÁR CSAK TEDDY ÖREG SAABJA áll a parkolóban. Mindenki elment, a sportolókat és a többi tanárt is beleértve. Ma este ő az utolsó. Kinyitja az ajtót kulccsal – az autóban nincsenek elektromos kütyük –, és az aktatáskáját a hátsó ülésre teszi.

– Mr. Crutcher!

A tanár összerezzen. Egy másodperccel korábban még üres volt a parkoló, most viszont egy nő áll a háta mögött.

– Elnézést! Nem akartam megijeszteni – mondja.

Magas, formás, sötét haja az álláig ér, és a száját szilvaszínűre festette. Egyszerű kék ruhát és magas sarkú cipőt visel, a táskájáról ordít, hogy drága volt. Teddy jól ismeri ezt a típust.

– Miben segíthetek? – kérdezi.

– Pamela Ward vagyok, Zach édesanyja.

– Ó, jó estét! – Teddy kihúzza magát. – Azt hiszem, még nem találkoztunk.

– Nem, még nem.

A nő odalép, kezet nyújt, és a férfi orrát megcsapja az illata. Gardénia.

– Sajnos elkerülték egymást a férjével – mondja a tanár kézfogás közben. – Úgy húsz perce ment el.

– Tudom. Beszéltem vele.

– Igen, már…

– Sajnálom, hogy nem tudtam részt venni a megbeszélésen. Azért jöttem, mert meg akartam győződni arról, hogy sikerült-e mindent elintézni.

Az asszony egyenesen Crutcher szemébe néz. Nem fél tőle, és az sem zavarja, hogy kettesben vannak egy sötét parkolóban.

– Elintézni? – kérdez vissza a tanár.

– Maga azt teszi, ami a legjobb a fiam számára. – Nem kérdés, hanem kijelentés.

– Természetesen. Én mindig a diákjaim érdekeit tartom szem előtt.

– Köszönöm. Hálás vagyok érte – feleli Pamela. – További kellemes estét!

– Önnek is! Örülök, hogy megismertem.

Az asszony bólint, azután sarkon fordul, és távozik.

Teddy megpillantja az autóját. A parkoló túlsó végében áll. A fekete terepjárót szinte elnyeli a sötétség, a nővel együtt.

Beül, és a tükörben végignézi, ahogy Zach anyja elhajt.

Még sohasem találkozott a gyerek szüleivel, ami meglehetősen szokatlan egy harmadéves diáknál. A tanárnak fontos az összes tanácsadáson, szülői értekezleten, jótékonysági rendezvényen és sporteseményen – legalábbis a nagyobb meccseken – való részvétel. Teddy Crutchert mindenki ismeri, és a többség a feleségével, Allisonnal is találkozott már.

Meglepődött, amikor James Ward e-mailben találkozót kért tőle. Rákeresett a neten, és megtudta, hogy pénzügyi területen dolgozik, ami nem meglepő, mert a belmontos szülők fele ilyen. Ettől valamivel érdektelenebbé, hétköznapibbá és könnyebben kezelhetővé változott a szemében.

Ma este többet megtudott a Ward házaspárról, bár ennek csak akkor van jelentősége, ha előnyt tud kovácsolni belőle.

* * *

AZ UTCA FELŐL Teddy háza elhagyatott benyomást kelt. Foghíjas deszkakerítés, gazos kert, rogyadozó tornác. Felújítandóként vették a feleségével, az elektromos és vízvezetékekkel, illetve a tetővel kezdték. Többe került és tovább tartott, mint amire számítottak. Teddy a mai napig sem tudja, hogy a pénzük fogyott-e el előbb, vagy a kedvük, de már évekkel ezelőtt felhagytak a renoválással.

A ház belseje valamivel jobb állapotú. Kifestettek és a padlót is felújították beköltözés előtt.

Már a feleségének kiáltana, de mégsem teszi.

Nincs szükség rá.

Az ilyen nagy házak előnye, hogy lehet külön dolgozószobájuk. Allisoné hátrafelé néz, ahol kertnek és tónak kéne lennie, ám végül egyik sem készült el.

Teddy dolgozója a ház elülső sarkában van. Régen úgy képzelte, hogy majd elgyönyörködik a pázsitban és a frissen festett kerítésben, de állandóan be vannak húzva a sötétítőfüggönyök.

Egy csomó e-mailt kapott a diákjaitól, akik a beadandókról kérdezgetik. Több időt, útmutatást és pontosítást kérnek. Állandóan akarnak valamit. A mai diákok képtelenek egyszerűen elvégezni a feladatukat. Folyton instruálni kell őket. Teddy újabban a fele munkaidejét azzal tölti, hogy másodjára, harmadjára és negyedjére is elmagyarázza, amit kell.

Ma este figyelmen kívül hagyja az e-maileket, és tölt magának egy nagy pohár tejet. Ritkán iszik tejet, mert nem tesz jót neki, de szereti, most ez a jutalma. Talán ez segít kitalálni, mit tegyen Zachkel.

3

FENT, A SZOBÁJÁBAN Zach Ward a történelemházit írja, és közben csetel. Az apja ráüzen:

Gyere le!

Zach nem hallotta, hogy beállt az autóval, még csak azt sem, hogy bejött a házba. Gyorsan válaszol a barátjának, Lucasnak:

Mennem kell. Lerendeltek a földszintre.

Lucas egy felrobbanó bombát küld.

A lépcsőn lefelé Zach emlékezteti magát, hogy bármi történjék is, a legjobb, ha befogja a száját. Csak akkor szólal meg, ha feltétlenül szükséges. Ha már intézkedtek a szülei, úgyis mindegy. Nincs értelme vitatkozni velük.

– Itt vagyunk – kiáltja az apja a nappaliból, és int, hogy menjen be.

Még ingben és vasalt nadrágban van, csak a zakóját vette le. Az anyja pont úgy néz ki, mint reggel, amikor munkába indult. Csak a cipőjéből bújt ki.

Zach külsőre a szülei keveréke. Sűrű haját, állát és gödröcskéit az apjától örökölte, a szemét és a hosszú pillákat az anyjától. Mindkettőjüktől a legjobbat. Genetikai főnyeremény, ezt ő is tudja.

– Foglalj helyet! – mondja James.

Zach leül a kanapéra. A szülei a fotelekben ülnek, és közrefogják. Emiatt egy kicsit olyan érzése támad, mintha csapdába esett volna.

– Ma este beszéltem az irodalomtanároddal – kezdi a férfi. – Anyádnak dolgoznia kellett.

– De aztán én is odamentem – jegyzi meg Pamela, és jelentőségteljes pillantást vet a férjére. – Tehát mindketten beszéltünk vele.

– Mr. Crutcher érdekes ember – folytatja az apa.

Zach hallgat. Nem kapcsolódik be.

– Nagyon jót beszélgettünk a dolgozatodról. Megmutatta az értékelőtáblázatot, és felhívtam a figyelmét néhány dologra, ami elkerülte a figyelmét. A megjegyzéseim többségével egyetértett.

Szünetet tart, lehetőséget adva az anyának, hogy felvegye a fonalat.

– Én csak pár mondatot váltottam vele, de hajlamosnak mutatkozott arra, hogy átértékelje a dolgozatodról alkotott véleményét – mondja a nő. – Úgy láttam, elismeri, hogy még a tanárok is tévedhetnek.

Crutcher beismerte, hogy tévedett? Kizárt. De a szülei kétségtelenül ezt gondolják.

– Mindent összevetve szerintem sikerült megállapodnunk – folytatja az apja. – A jegyedet nem hajlandó megváltoztatni, mivel már kiosztotta a dolgozatokat, de hajlandó új feladatot adni neked, ami valójában pluszkreditet jelent. Így ötös alára javíthatsz, és a többi diák nem fogja igazságtalannak érezni.

Más szóval Crutcher nemet mondott. Nem meglepő annak tudatában, hogy mennyire gyűlöli Zachet. Pedig a tanárok mindig is kedvelték. Ő az egyetlen kivétel.

És még soha életében nem kapott négyest, se fölét, se alát.

– Úgy gondoljuk, ez a lehető legjobb megoldás – foglalja össze az anyja. – Az átlagod nem változik, és minden úgy lesz, ahogy lennie kell.

A gyerek bólint, és komoly marad az arca, pedig legszívesebben egy jót mosolyogna az anyja szavain. A szülei nagyon szerették volna rávenni az irodalomtanárt, hogy adjon jobb jegyet, de nem jártak sikerrel, és ezt nem akarják beismerni.

A kudarc egy illúzió is lehet.

Ez is apa mondásai közé tartozik, amelyeket ő wardizmusnak hív. Zach egész életében ezeket hallgatta. A többségük hülyeség.

Mind a ketten Zachet nézik, és ő rájön, arra várnak, hogy megszólaljon.

– Köszönöm – mondja végül.

– Szívesen – feleli az anyja. – Tudod, hogy ránk mindig számíthatsz. Mindenben segítünk.

Naná. Bármit megtennének azért, hogy a fiuk bejusson az ország legjobb egyetemeinek egyikére. Ezúttal azonban nem akarta, hogy segítsenek neki. Nem akarta, hogy beszéljenek a tanárával, és megkérjék arra, hogy adjon jobb jegyet. A négyes fölé nem olyan nagy ügy. Nem a félévi jegye, csak egy dolgozat.

Ó, mondták, majd mi elintézzük.

És úgy intézték el, hogy neki kell pluszfeladatot csinálnia, nem nekik. Ráadásul ezek után Crutcher valószínűleg még jobban utálja.

Remek!

– Azt is közölte, hogy mi lesz az a pluszfeladat? – kérdezi Zach.

– Nem – feleli az apja. – Elgondolkodik rajta, és felteszem, majd elmondja neked.

– Ha mégsem, akkor szólj nekünk! – mondja az anyja.

Zach bólint. Ja, majd nyilván szólni fogok.

– És nézzük át együtt azt a dolgozatot, mielőtt leadod! – teszi hozzá az apja.

Újabb bólintás. Nincs az az isten.

Az apja telefonja rezeg. Előveszi a zsebéből, odabiccent a feleségének, azután kimegy.

– Vacsoráztál már? – kérdezi az anyja.

Nyolc óra. Nyilván evett. Egyedül, mint általában.

– Igen – feleli.

– Helyes. – Pamela elmosolyodik, és megpaskolja Zach térdét. – Azt hiszem, egyelőre végeztünk. Tájékoztass bennünket a fejleményekről!

– Jó.

A fiú kimegy a nappaliból, és elhalad az apja mellett a folyosón, aki kiabál valakivel a telefonban, de oda se figyel. Már régen leszokott a hallgatózásról. Az apja beszélgetései jó ideje unalmassá váltak.

Miután felér a szobájába, megnézi, hogy Lucas elérhető-e még, de már nem. Megnéz még néhány embert, de senkit sem talál, ezért folytatja a leckeírást. Nehezen tud összpontosítani, mert az jár a fejében, hogy vajon mi lesz az a pluszfeladat, és Crutcher mennyi időt ad rá.

Bár még korán van, elálmosodik. Olyan érzése támad, mintha egy pingponglabda lenne a játszmában, amelyet a szülei és az irodalomtanár játszanak egymással.

Előveszi a telefonját, és ráír a barátjára, Courtney-ra:

Szívok a szüleim miatt.

Egy perc múlva jön a válasz:

Nem újság.

Kimaradhattak volna ebből!

– írja Zach.

A tininyomorodtól nem leszel egyedi.

Courtney megint a Dawson és a haverok régi részeit nézi. Mindig ezt csinálja betépve.

Zach nem válaszol. Ha folytatná a beszélgetést, a barátja azt írná a szüleire, hogy „az őseid”, és akkor ki is hajítaná a telefonját az ablakon.

Lefekszik az ágyára, és felbámul a modern, aszimmetrikus mennyezeti lámpára, amelyet az anyja választott a szobájába. Gyűlöli. A bútorokat, a szőnyeget és a falakat is gyűlöli. Mindegyik szürke, csak különböző árnyalatú, és ahányszor belép a szobájába, úgy érzi, mintha egy lehangoló felhőben járkálna.

Már csak két év. Egész pontosan huszonkét hónap. Utána kikerül a Belmontból, elköltözik ebből a házból, és egyetemre megy. Pillanatnyilag az is mindegy, hogy melyikre.

Fogd be a szád, és mosolyogj!

Ez nem apa mondása, hanem a belmonti diákoké. Az összes gyerek ismeri. Ez kell a túléléshez.

4

EGÉSZEN TEGNAPIG Zach egy kis seggfej volt Teddy számára, aki fennhangon elégedetlenkedett, hogy óra közben nem lehet nála a telefonja. Mindig a terem közepén ült, mindig vigyorgott, és alig várta, hogy poénkodhasson, rosszmájú megjegyzést tehessen, vagy akárhogy is, de felhívja magára a figyelmet.

A szülőkkel való találkozás után még kevesebbet gondolt róla. Apuci meg fogja védeni, a gyerek legalábbis azt hiszi.

– Ma újítunk – közli az osztállyal, amivel azonnal felkelti az érdeklődésüket. – Arra gondoltam, hogy ti választhatjátok ki a következő kötelezőt.

Színpadias mozdulattal feltolja a tábla előtt lógó vetítővásznat. A tanárok többségével ellentétben nem hajlandó lemondani a hagyományos tábláról, sem az írásvetítőről. Nem használja az okostáblát.

Két könyv címét írta fel. Ad a diákoknak egy kis időt, hogy elolvassák. Néhányan leírják a címeket, mások csak néznek ki a fejükből. Talán kicsit összezavarodtak a választás lehetőségétől.

– Na, bármi hozzászólás?

Hárman felteszik a kezüket. Mindig ők jelentkeznek. Teddy rámutat a legszelídebbre.

– Connor – szólítja fel. – Te melyiket választanád?

– A Moby Dicket.

Néhányan elmosolyodnak. A telefonjuk nélkül is rájönnek, hogy a Moby Dick valószínűleg sokkal könnyebb és rövidebb, mint a másik olvasmány.

És jól gondolják.

Két diák még mindig jelentkezik, de a tanár nem néz rájuk. Körbepásztáz a teremben, és a tekintete megállapodik a hátsó soron. A Láthatatlanok. Így nevezi azokat a diákokat, akik megpróbálnak eltűnni.

– Katherine.

A lány felkapja a fejét. Az asztallapot bámulta.

– Neked mi a véleményed?

Katherine a táblára néz. Eddig valószínűleg egész máshol járt. Apró lány, szőke haja és hófehér bőre van, szinte áttetsző.

– Hát, izé – mondja.

– Izé?

– Elnézést! Úgy értem, hogy nincs véleményem.

Katherine-nek soha nincs véleménye semmiről. Teddy egyenesen a szemébe néz, és a lány végül elfordítja a fejét.

Végül lecsap Zachre, aki az előtte ülő lány lábát bámulja.

– Neked mi a véleményed a könyvekről?

A fiú felpillant, és a legkevésbé sem tűnik meglepettnek.

– Biztosra veszem, hogy mind a kettő nagyszerű – feleli mosolyogva.

Az egyik lány kuncog.

– De ha választanom kellene, akkor azt hiszem, a Moby Dicket választanám – folytatja Zach. – Szerintem az aktuálisabb, mivel a környezetvédelem nagyon fontos. Különösen az óceánok védelme.

Néhányan tapsolnak, mások grimaszolnak.

A többség nem akarja elolvasni Charles Dickens regényét, A puszta házat, és jogosan, mivel az kétszer olyan hosszú, mint a Moby Dick.

– Köszönöm, Zach. Még valaki?

Senki sem jelentkezik.

Tökéletes. Teddy pontosan erre számított.

* * *

A TANÁRI AZ ELSŐ EMELETEN van, távol az osztálytermektől, és azoknál kényelmesebb is. Puha fotelek és kanapék, valódi tányérok és csészék, ingyenkaja és -kávé. Teddy minden szünetben idejön, de nem a társaság miatt. Csak itt jut hozzá a kedvenc kávéjához, a Prime Boldhoz.

A délutáni szünetben tele van a tanári, és a kávéfőzők előtt sor áll. Állandó beszédtéma, hogy kevés a két gép.

Teddy odabiccent Franknek, és rámosolyog. Frank focizott egyetem alatt, és most matekot tanít. Nagyon fiatal, komolyan veszi a munkáját, a kávéját és a hitét. Egyszer már figyelmeztették, hogy ne beszéljen a hitéről az iskolában.

– Már mindegyiket kipróbáltam – mondja a kávékapszulákkal teli polcra mutatva. – És mindig az Ethiopian Roastot választom. Nem túl erős, de nem is túl gyenge. Ugye érted, mire gondolok?

– Igen, értem – feleli Teddy.

– És helyes támogatni az etiópokat. Segítenünk kell a szegényeknek.

Valaki túlharsogja a beszélgetést.

– Tényleg elfogyott a Gold Roast?

A kollégájuk háborog. A középkorú Mindy mindig ilyen temperamentumos, kávéval vagy a nélkül.

– Az nem lehet, hogy elfogyott – morogja a szekrényeket nyitogatva.

Az egyik tanár segít neki a keresésben.

Crutcher odalép az egyik géphez, és elkészíti a Prime Boldját.

– Ma már voltam idefent, és esküszöm, hogy még láttam belőle fél dobozzal – dohog Mindy a szekrényajtókat csapkodva.

– Talán azóta elfogyott – jegyzi meg valaki.

– Az kizárt dolog. Lehetetlen.

Teddy kávéja elkészül, amikor Mindy kijelenti, hogy a Gold Roastot biztosan ellopták.

– Bárki bejöhet ide – mondja. – Volt már rá példa.

Igaza lehet. Az elmúlt évek során történt néhány lopás, és nem minden esetben találták meg a tettest. De kávét még sosem loptak.

Teddyt leszámítva, bár a lopás talán túl erős kifejezés. Néhány alkalommal becsúsztatott pár kapszulát a zsebébe, hogy később felhasználhassa a tanáriban. Főleg ott.

Mindy azonban nem erről beszél. Ő azt állítja, hogy valaki nagy tételben lopja a kávét. Legalább kétszer átnézi a szekrényeket, azután pufogva kimegy.

Crutcher mosolyogva kortyolja a feketét. Egy kis izgalom mindig feldobja a napot.

– Biztosan történt valami az óráján – jegyzi meg Frank, és elkészíti az Ethiopian Roastot. – Talán pimaszkodott vele valamelyik kölyök.

Mielőtt Teddy válaszolhatna, Sonia Benjamin lép be. Felmarkol egy Slim Roastot, és rájuk mosolyog.

– Hogy vagytok? – kérdezi.

– Én jól vagyok – feleli Frank.

– Remekül – válaszolja Teddy.

– Helyes, helyes. Csodás napunk van, igaz?

A mosolya ugyanolyan hamisnak látszik, mint az édesítőszer, amit a kávéjába tesz. Ahogy kavarja, a kanál csilingelve a csésze falának koccan.

– Bizony – feleli Frank –, szép az idő.

Sonia megint rájuk villantja a mosolyát.

– Csoda szép.

Azzal kisétál. Ma egy beteges árnyalatú sárga ruha van rajta, de Teddynek nem ez jár a fejében, hanem az, hogy milyen önelégült arccal járkál folyton.

Frank megcsóválja a fejét.

– Nos, szerintem valaki tett valamit a kávéjába.

– Lehet – mondja Crutcher.

Frank téved. Senki sem tett semmit Sonia kávéjába. Legalábbis nem ma. De Teddy korábban már tett ilyet.

5

TEDDY SOKAT TÖPRENG, hogyan fogják lebonyolítani a szavazást. Az egyszerű kézfelemelés is megfordul a fejében, és tetszik neki az ötlet, mivel a diákok így látják, hogy a társaik mit választanak.

A hátránya, hogy befolyásolhatja a szavazás eredményét. A gyerekek többsége hajlamos az utánzásra, ezért az utolsó pillanatban meggondolhatják magukat attól függően, mit választ, akit csodálnak. Két lehetőségnél ennek elég kicsi az esélye, de előfordulhat.

Vagyis a szavazásnak titkosnak kell lennie.

Azzal tölti az estét, hogy elkészíti a szavazócédulákat, és teát iszik. Ez nem tejes nap, azt különleges alkalmakra tartogatja. Ha túl sokat fogyaszt, órákon keresztül fog görnyedni a vécén.

De ma este nem. A dolgozószobájában ül a hatalmas, üres házában, és mindent elkövet, hogy ne gondoljon a feleségére.

Nem és nem. Nem.

Csak azért sem gondol Allisonra. Még e-mailt olvasni is jobb. Kényszeríti magát, hogy ne piszkálja a körömágyát, és megnyitja a levelezőt. Az e-mailek unalmasak, kiszámíthatóak, és könnyű megválaszolni őket. Ellentétben a feleségével.

Hébe-hóba kap egy érdekes levelet. Ma este rámosolyog a szerencse.

Egy régi diákja írt, akit nem lett volna szabad felvenni a Belmontba. Rémes csaj volt, nem hallgatott senkire, nem vett részt az órai munkában, és ha mégis kinyitotta a száját, kiderült, milyen egy arrogáns sznob. Fallon Knight százszor rosszabb volt, mint Zach Ward. Viszont nála jobb dolgozatokat senki sem írt, mindenben kiválóan teljesített a gimnáziumi évek alatt. Teddy kénytelen volt ötösre osztályozni, de szigorúan csak ötös alát adott neki.

Az univerzum azonban mindig megtalálja a módját, hogy igazságot tegyen. Fallon számára ez a pillanat akkor jött el, amikor megkérte az irodalomtanárát, hogy írjon neki ajánlólevelet.

Teddy ezt a legnagyobb örömmel tette.

Részletesen beszámolt Fallon hozzáállásáról, az órai munkájáról, és arról is, hogy különlegesnek hiszi magát.

Azt is megemlítette – sőt talán részletesen ki is fejtette –, hogy véleménye szerint a diák csalt. A lány mindent elnyert, amit megpályázott. Ki lesz a diákönkormányzat vezetője? Fallon Knight. Ki fogja képviselni a tanárok és szülők szövetségében a diákokat? Fallon Knight. Ki képviseli az iskolát a nyári szemináriumon? Fallon Knight.

Gyanús volt a dolog. Talán a szülei segítségével befolyásolta a választást, és Teddy számára ez egyet jelentett a csalással. Ezért ezt írta a levélbe.

A tanárok többsége a diákoknak szokta odaadni az ajánlólevelet, Crutcher azonban mindig a címzettnek küldi el. Így Fallon ajánlólevele eljutott minden egyetemre és főiskolára, ahová jelentkezett.

Sehová sem vették fel, és a tanára pontosan erre számított.

A csalásnak az az íratlan szabálya, hogy az embernek legyen egy kis bűntudata. Nem számít, mennyire gazdag az adott diák. Senki sem áshatja alá az iskola jó hírét.

Egy év elteltével Fallon rájött, hogy mi történt, de addigra már késő volt. Még a szülei pénze sem segített rajta. Most egy állami főiskolára jár, és nem is a legjobbra.

A mai napig Teddyt okolja a problémáiért.

Megint én vagyok az. Csak emlékeztetni szeretném, hogy mekkora seggfej maga. Emlékszik arra a dolgozatra, amit az Érik a gyümölcsről írtam? Ötös alát adott rá. Ugyanazt a dolgozatot adtam be a főiskolán irodalomszemináriumon, és ötöst kaptam. Jó érzéssel tölt el, hogy vannak még becsületes tanárok.

Teddy kétszer is elolvassa a levelet. Fallon minden alkalommal mosolyt csal az arcára.

* * *

A DIÁKOK péntekenként mindig nyugtalanok. Vissza akarják kapni a telefonjukat, hogy megbeszélhessék a hétvégi programot a barátaikkal, és alig várják, hogy véget érjen a tanítás.

De sajnálatos módon még egy órán keresztül Teddy markában vannak.

A tanár ma különösen jól néz ki. A legszebb zakóját vette fel új inggel, a nadrágja élével még az üveget is el lehetne vágni. Viszont nem borotválkozott, mert a borosta az imázsa részét képezi.

– Remélem, mindenki elgondolkodott azon, hogy melyik könyvet szeretné elolvasni – mondja, és a táblára mutat. – Van esetleg valakinek megjegyzése a szavazás előtt?

Körbehordozza a tekintetét a teremben. Senki sem teszi fel a kezét.

– Akkor lássunk hozzá! – folytatja. – A szavazólapokat már kiosztottam. Karikázzátok be azt a könyvet, amelyiket el akarjátok olvasni! Miután végeztetek, hajtsátok össze a lapot, én pedig összeszedem.

Hozott magával egy tálat kifejezetten a szavazáshoz. A kézzel készített agyagtálon sötétkék máz csillog, és aranyozott a pereme. Nászajándékba kapták tizenhárom évvel ezelőtt. Ez Allison egyik kedvence. Teddy úgy emeli fel, mint valami egyszerű műanyag edényt.

Körbejár a teremben, és minden diák elé odatartja a tálat. Néhányan csak félbehajtották a lapot, mások háromba, négybe vagy ötbe. Mindenki szavaz, még a Láthatatlanok is.

Miután összegyűjtötte a szavazatokat, visszamegy az asztalához. Összekeveri a lapokat, és leteszi a tálat.

– Együtt fogjuk megszámolni – közli az osztályra mosolyogva.

A gyerekek meglepett arcot vágnak, mintha arra számítottak volna, hogy egyedül akarja. A váratlanság néha jó.

Kihajtogatja az első szavazólapot.

– Az első szavazatot a Moby Dick kapta.

Egyesével végignézi a lapokat, és strigulázza a táblán, hogy mindenki lássa. Minél közelebb jutnak a végeredményhez, a diákok annál jobban figyelnek. A szemükön látja. Nincsenek üveges és álmos tekintetek. Izgatottak és érdeklődőek, és egyre tapinthatóbbá válik a teremben a feszültség.

A közös szavazatszámlálás Teddy egyik legjobb ötlete volt. Talán élete legjobb ötlete.

– Már csak három van hátra – mondja csillogó szemmel, ahogy kinyitja a lapot. – A puszta ház.

Néhány diák hangosan felnyög.

Teddy húz egy strigulát, és a következő lapért nyúl.

– És az utolsó előtti szavazatot… A puszta ház kapta.

Ha volt is diák, aki eddig nem figyelt, most az is biztosan felé fordul.

– Az utolsó szavazat következik.

Olyan lassan hajtogatja ki a lapot, amennyire csak tudja. A gyerekek meglepetten veszik tudomásul, hogy ilyen szoros a verseny, és jogosan.

Mert hazugság az egész.

Valójában az osztály túlnyomó többsége a Moby Dickre szavazott. Ez a várt eredmény, de abban nincs semmi izgalom. Egy kis drámával mindig le lehet kötni a diákok figyelmét. Teddynek nem okoz gondot, hogy az izgalom érdekében meghamisítsa a szavazás eredményét.

A teremben ülő diákokkal ellentétben ő nem részesült jó oktatásban. Valójában nem is lehetett oktatásnak nevezni. Senki sem mondta el neki, hogy a jó és a rossz néha nem az, aminek látszik. Erre egyedül kellett rájönnie. Azt is egyedül kellett megtanulnia, hogy a hazugság nem lehetőség, hanem kényszerűség.

A táblához lép, és strigulát húz a Moby Dick mellé.

A diákok megkönnyebbülten felsóhajtanak.

– Meghoztátok a döntést – közli. – Jó hétvégét!

Felmarkolják a telefonjukat, és távoznak, ő pedig odaszól Zachnek.

– Itt maradnál még néhány percre?

A fiú bólint, és a telefonját nézi, miközben a többiek kimennek. A tanár csak akkor szólal meg, amikor a terem kiürült.

– Gondolkodtam egy kicsit a legutóbbi dolgozatodon.

Zach hallgat. Nem vigyorog, még csak el sem mosolyodik, ami mindenképpen mellette szól.

– Úgy döntöttem, adok egy pluszfeladatot, hogy javíthass – folytatja Teddy.

– Köszönöm. Igazán hálás vagyok érte.

– Szeretném, ha elolvasnád azt a könyvet, amit az osztály nem választott, és írnál róla.

Hátradől a széken, és összekulcsolja a kezét a tarkója mögött.

– Azt akarja, hogy olvassam el A puszta házat?

– Pontosan ezt akarom. És egy hét múlva kell leadnod a dolgozatot.

Zachnek leesik az álla, és egy pillanatra úgy tűnik, vitatkozni fog, de végül jobb belátásra tér.

– Hát… oké. Meg tudom csinálni.

– Persze hogy meg tudod.

A gyerek kissé kábultan megy ki a teremből. Megírja a házit, mert nincs más választása.

Talán ebből tanul majd, és legközelebb nem fogja megkérni a szüleit, hogy hozzák helyre az általa elkövetett hibát.

6

SONIA BENJAMIN VÉGIGMEGY a folyosón, és közben minden diákra rámosolyog. Akik nem a telefonjukat bámulják, visszamosolyognak rá vagy integetnek neki.

– Jó reggelt, Mrs. B.!

– Jó reggelt!

A tanárnő mosolya meleg és őszinte. A gyerekek Mrs. B.-nek szólítják.

– Hogy vagy, Connor?

– Szuperül.

Connor után Celeste, Noah, Patrick, Leigh és Simone következik. Sonia az iskola valamennyi diákjának tudja a nevét.

Tíz év. Tíz éve tanít a Belmontban. Pontosabban kilenc éve, tizenegy hónapja és tizennyolc napja. Két hét múlva lesz a tizedik évfordulója.

Tudja, hogy a vezetőség szervez valamit az alkalomra, mert így szokás. Egy soirée-t. Nagyon tetszik neki a szó. Remek a hangzása. Hetek óta odafigyel az étrendjére, mert azt reméli, belefér majd a piros ruhájába, ami évek óta nem megy rá. Ez a következménye, ha az ember olyan iskolában dolgozik, mint a Belmont, ahol az étel nem pusztán jó, hanem kifejezetten finom. Még az igazgató is a menzán eszik, pedig mehetne máshová is, de ezt választja.

Már csak tizenegy nap. Addig kibírja répán és salátán.

Hétfő van, az iskola zsong. A hétvégék különös hatással vannak a diákokra. A gyerekek fele legszívesebben még otthon lenne, a másik fele pedig bárhol lenne, csak nem otthon. Sonia éberen figyel, hátha megpillant valakit, aki érzelmileg labilisnak tűnik.

A jelző csengetés a diákok értésére adja, hogy négy perc múlva kezdődik az óra. Ennyi idejük van bemenni a termükbe. Létrehoztak egy bizottságot, aminek az volt a feladata, hogy kiszámolja, mennyi időre van szükségük a diákoknak, és négy percet állapított meg. Sonia nem bizottsági tag, ezért nem szólt, de ostobaságnak tartotta a négy percet. Az ötperces figyelmeztetés tökéletesen működött.

– Mrs. B.!

Megfordul, és megpillantja Zachet, aki sietős léptekkel közeledik felé.

– Jó reggelt, Zach!

– Jó reggelt! Örülök, hogy látom. Mindenképpen meg akartam keresni a tanárnőt.

– Igazán? Miért?

– A cikk miatt.

– Péntek a határidő.

– Tudom. Pontosan ez a probléma.

A nő arcáról lefagy a mosoly.

A Belmonti Harsona minden hónap második szerdáján jelenik meg online. Sonia az iskolaújság felelős szerkesztője, ezért neki kell gondoskodnia az időben való megjelenésről. És mióta ő a felelős szerkesztő, a lap még sohasem késett.

– Zach, ha nem adod le pénteken a cikket, nem marad időnk a szerkesztésre.

– Tudom.

Sonia vár.

– Az a helyzet, hogy nem tudom megírni péntekre – magyarázza a fiú.

A tanárnő a fejét csóválja, mintha meg sem hallotta volna.

– Nagyon sajnálom – szabadkozik Zach. – Az a helyzet, hogy pénteken le kell adnom egy dolgozatot Mr. Crutchernek, és mindkettő nem megy.

– Ez nem jellemző rád – feleli Mrs. B. lebiggyesztett ajkakkal. – Úgy hangzik, mintha nem tudnád megfelelően beosztani az idődet.

– Esküszöm, hogy nem erről van szó. Mr. Crutcher néhány nappal ezelőtt adta ki a feladatot. Ez tulajdonképpen pluszkredit, és a félévi jegyem múlik rajta.

Sonia legszívesebben megjegyzést tenne Teddy Crutcherre és a tanítási módszereire, de inkább hallgat és az órájára néz. Ha nem fejezik be a beszélgetést, mind a ketten el fognak késni.

– Gyere be hozzám órák után! Majd akkor megbeszéljük.

Zach bólint, és elszalad. Menet közben szinte minden második diáknak odainteget a folyosón, akik visszaintegetnek neki. Ezt a srácot nem lehet nem szeretni. Az a fajta diák, akinek mindenki segíteni akar.

Mrs. Benjamin bemegy a termébe. A diákok már a helyükön ülnek, és várnak. Amikor becsukja az ajtót, megszólal a csengő. Mivel a gyerekek óra közben nem szórakozhatnak a telefonjukkal, a tanárnőt bámulják, akár egy kosárnyi tanácstalan kölyökkutya a gazdájuk következő parancsára várva.

Szerencsére Sonia azért van itt, hogy terelgesse őket.

* * *

AZ ELSŐ ADANDÓ ALKALOMMAL SMS-ezik a Harsona diákszerkesztőjének, hogy Zach cikke valószínűleg nem fog időben elkészülni, és talán másik anyagra lesz szükségük, hogy kitöltsék az üres helyet.

Courtney kétségbeesik a hírtől, ami tökéletesen érthető.

De már nincs idő újat íratni!

Ne aggódj, összehozzuk. Mindig megoldjuk.

!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Courtney felkiáltójelei kitöltik a teljes üzenetet. Harmadikba jár, amit a diákok „az utolsó esély” évének neveznek. Ez az utolsó esély, hogy feljavítsák az átlagukat. Az utolsó esély, hogy letudják a tanórán kívüli tevékenységeket, amit az egyetemek megkövetelnek. A továbbtanulás szempontjából a harmadik év olyan, mint egy kukta, és nemcsak a diákok érzik így, hanem a szülők is.

A szülők sok pénzt költenek arra, hogy a gyerekük a Belmontba járjon, és cserébe elvárnak valamit. Nem csupán jó egyetemet, hanem kiválót. Az ország, vagy legalábbis a nyugati part legjobb felsőoktatási intézményei a cél: a Berkeley, a Stanford és a UCLA. Egy jó nevű egyetem, ahol kiterjedt kapcsolatrendszert szerezve megalapozzák a jövőjüket.

Ez nagyon kimerítő, és a felvételibotrány óta még tovább romlott a helyzet. Sonia pontosan azért haragszik Teddyre, mert éppen ebben az időszakban ad pluszfeladatot a diákjainak.

Sohasem szól bele a kollégái tanítási módszereibe. Nem vagyunk egyformák, ahogy mondani szokta. De ebben az esetben úgy dönt, közbe kell avatkoznia, és hangot kell adnia a véleményének, még akkor is, ha Teddyről van szó. Ez a kötelessége, mivel a gyerekek óriási nyomásnak vannak kitéve.

A harmadik évfolyamon mindig a teljes kimerülés szélén álló diákokra vadászik. Már többször is volt ilyen. Néha még a tanárokkal is.

Sőt egy alkalommal az igazgatóval is.

7

SONIA UTÁLJA TEDDY OSZTÁLYTERMÉT. Az őrületbe kergetik azok a csupasz falak. És az is röhejes, hogy nem hajlandó okostáblát használni. Egyszerűen röhej. Azokat az embereket gyűlöli a legjobban, akik azt kívánják, bárcsak száz évvel korábban éltek volna.

A többség szerint viszont Teddy jó tanár. Sokan egyenesen kiválónak tartják.

Mrs. B. ebédidőben megy be hozzá. Crutcher az asztalánál ül, zsírpapírból szendvicset és almát eszik. Jóval idősebbnek látszik a koránál. Negyvenéves, és ezt Sonia azért tudja, mert az iskola nagyszabású születésnapi partit rendezett neki. Túl nagyot.

– Sonia – üdvözli felállva. – Helló!

– Szia, Teddy! Hogy vagy?

– Köszönöm, jól. És te?

– Remekül.

A nő megpillantja a falon a plakettet. Kollégája évek óta tanít a Belmontban, és végre tett valamit a falra. Mintha szándékosan az Év tanára díjnak tartogatta volna a helyet.

Hihetetlen, hogy a bizottság őt választotta Sonia helyett.

– Miben segíthetek? – kérdezi Teddy.

– Hallom, hogy pluszfeladatot adtál Zach Wardnak.

A férfi némán mered rá. Nem ad magyarázatot.

– Az a helyzet, hogy Zachnek péntekre le kell adnia egy cikket a Harsonába – folytatja Sonia. – Bizonyára te is tudod, hogy ő az egyik legjobb újságírónk.

Teddy biccent.

– Olvasom a Harsonát.

Ja, olvassa, ha róla jelenik meg cikk.

– Zach azt mondta, hogy péntekre biztosan nem fog elkészülni mindkét feladattal.

– Ez igazán sajnálatos.

– Az a kérdésem, találhatunk-e olyan megoldást, amivel Zach mind a kettőt el tudja végezni.

Teddy félrebillenti a fejét.

– Nem egészen értem, hová akarsz kilyukadni.

Sonia mély lélegzetet vesz, hogy elfojtsa a kétségbeesését. A kollégája pontosan tudja, hová akar kilyukadni, de azt várja tőle, hogy kimondja.

– Beadhatná később azt a dolgozatot?

– Nem.

Mrs. Benjamint váratlanul éri a határozott elutasítás.

– Ezt nem értem…

– A legjobb tudomásom szerint nem kell egyeztetnünk egymással a határidőket annak érdekében, hogy ne egy napra essenek.

– Ez valóban így van. Csak szívességet kérek tőled azért, hogy mind a ketten jól járjunk.

Képtelen felfogni, hogy Crutcher miért nem ért ezzel egyet.

* * *

HOGY MERÉSZELI?

Hogy merészel ez a nő bejönni a termébe, és megkérni, hogy toljon ki egy határidőt? Micsoda pimaszság! Felháborító! Hogy kérhet ilyet egy kollégájától? Ez nem csupán visszataszító, egyenesen gusztustalan.

Sonia testtartása olyan merev, akár egy szobor. És úgy tesz, mintha nem követett volna el semmi rosszat.

Tíz éve, amikor először találkoztak, egy senki volt, és túl fiatalnak nézett ki tanárnak. Azóta meghízott, barna haját vörösre festette, sokkal erősebben sminkeli magát, több ékszert hord, és kávészagú a lehelete.

Még mindig idegesítő. Ez nem változott.

– Nem tehetem – mondja Teddy. – Nem tudom meghosszabbítani a határidőt.

– Mi lenne, ha Zach hétfőn adná le a dolgozatot? – kérdezi Sonia. – A hétfő nem lenne jó neked?

– Az a dolgozat lényegében egy ajándék. Adtam egy esélyt, hogy javítson. Ha kitolnám a határidőt, még egy ajándékot adnék, és ezt nem vagyok hajlandó megtenni.

– De miért kell neki ajándék? Kitűnő tanuló.

– A diákok nem nyújtanak állandóan kiváló teljesítményt.

A nő ismét mélyet lélegzik.

– Valóban nem.

– Miért nem te rakod át a határidőt? – kérdezi Teddy.

– Köszönöm, hogy időt szakítottál rám – feleli rezzenéstelen arccal Mrs. B., és kisétál a teremből.

Teddyt egy kicsit bántja, hogy kellemetlenséget okozott a szerkesztőnek, Courtney-nak, de annyira nem bántja, hogy eleget tegyen Sonia kérésének. A kedvességnek is van határa.

Becsukja az ajtót, és be is zárja. Egy kis szerencsével be tudja fejezni az ebédjét, még mielőtt valaki újabb kéréssel áll elő.

8

SONIA EGYENESEN visszamegy a tantermébe, és előveszi a stresszlabdáját. A férjétől kapta egyszer karácsonyra, aki azt mondta, ezzel leküzdheti a pufogását. A férje pufogásnak nevezi, amikor felbosszantja magát.

Addig túráztatod magad, hogy megint pufogni fogsz.

A férje tréfának szánta az ajándékot, de ő egyáltalán nem találta viccesnek. Gyűlölte a pufogás szót, és azt is, ahogy a férje kimondta, pedig az ostoba labda, amin egy sárga mosolygó arc virít, hasznosnak bizonyult.

Két kézzel megmarkolja, és gyúrni kezdi az ujjaival, hogy megszabaduljon a haragtól és a kétségbeeséstől.

Teddy miatt érzi így magát. Nem mindig miatta kerül ilyen állapotba, de ma igen. A legjobbat akarja Zachnek. Talán ezt a kollégája is tudja, vagy nem, de azt választotta, ami neki a legjobb.

Sonia egyre erősebben gyúrja a labdát, és közben azon töpreng, hogy el tudnak-e ezek szakadni, és ha igen, vajon mi lehet bennük. Biztosan valami ragacsos és gusztustalan. Talán rákeres a neten, miután megnyugszik. De addig is folytatja a gyúrást.

* * *

ZACH AZ UTOLSÓ ÓRA UTÁN kopogtat be hozzá. Addigra már lehiggadt, ami jó, mert nem a fiú tehet arról, hogy az irodalomtanár mekkora seggfej.

– Ülj le! – mondja Sonia a padok felé intve.

A diák leül, a tanárnő pedig mellé.

– Nagyon sajnálom, hogy így alakult – szabadkozik a gyerek, és leteszi a hátizsákját a padlóra. – Már egy csomó jegyzetet készítettem a cikkhez, és tudom, hogy rohamosan közeledik a megemlékezés időpontja. Mit gondol, valaki más…?

– Ne is folytasd! – vág a szavába Mrs. B. felemelt kézzel. – Azt hiszem, találtam egy megoldást.

Zachnek felcsillan a szeme. Helyes kölyök, és kellemes a kisugárzása. Ezért is olyan népszerű.

– Igazán? – kérdezi.

– Hétfőre meg tudod írni a cikket?

– Aha – vágja rá gondolkodás nélkül. – Úgy értem, igen. Azt hiszem, meg tudom csinálni. De mi lesz a szerkesztéssel?

Sonia magára bök.

– Majd én megcsinálom.

– A tanárnő? De ezt igazán nem várhatom el…

– Ugyan, kérlek! Nekem ez nem jelent gondot, az viszont nagyon bántana, ha nem jelenne meg a cikked a Harsonában. Te is tudod, milyen fontos ez az ünnepség.

Zach bólint, és egy barna hajtincs hullik a szemébe.

– Tudom.

Mindenki tudja.

– Akkor megbeszéltük – közli Sonia.

– Köszönöm. Őszintén hálás vagyok magának, Mrs. B.

– Szóra sem érdemes.

A diák elmosolyodik.

Sonia ír Courtney-nak, hogy minden rendben lesz.

Beszéltem Zachkel. Megírja a cikket.

Maga egyszerűen csodálatos!

Courtney válasza mosolyt csal az arcára, a stresszlabdát a felső fiókba teszi. Már nincs rá szüksége, mert a probléma megoldódott.

És ezt magának köszönheti.

9

MIUTÁN ZACH ELBÚCSÚZIK Mrs. B.-től, valamelyest megnyugszik. Normális körülmények között eszébe sem jutna határidő-hosszabbítást kérni, még egy tanórán kívüli tevékenységre sem, de ezúttal nem volt más választása. Képtelenség lett volna befejezni a dolgozatot és a cikket is péntekre.

Valójában Crutcherről kellene dolgozatot írnia. Több ezer oldalt tudna írni arról a seggfejről, és ezzel nincs egyedül. Hírből már ismerte, mielőtt ő lett az irodalomtanára, és minden egyes szó igaz volt, amit hallott róla, sőt még a hírét is túlszárnyalta.

Kilép az iskolából a csípős, őszi levegőre, és beül a német gyártmányú, drága és feltűnő autójába. Az apja szerint a Belmontba autóval kell járni.

Soha ne becsüld alá az első benyomás jelentőségét!

Szintén wardizmus.

Zach kiszáguld a parkolóból, és hazafelé veszi az irányt. Ha szerencséje van, senki sem lesz otthon, és olvashat egy kicsit. Ha nem lesz szerencséje, be sem megy. Hihetetlen, hogy egy ekkora házban nincs magánélete, de ez az igazság. A szülei mindig kitalálják, mit csinál éppen.

Útközben felhívja Courtney, és meg sem várja, hogy Zach köszönjön.

– Helló, Lúzer! – szól bele. – Miért adod le késve a cikket?

– Már tudsz róla?

– Jóhogy. Én vagyok a szerkesztő. És ennek megfelelően ki is akadtam, amikor Mrs. B. közölte velem a hírt.

Zach fintorog.

– Miért bánsz így vele?

– Hogy lássa, mennyire érdekel a dolog. Szóval, miért késel a cikkel?

– Pluszfeladatot kaptam Crutchertől – feleli Zach.

– Szívás.

– Az.

– Elcseszted a legutóbbi dolgozatodat, mi?

– Nem csesztem el. Azért kaptam rá négyes fölét, mert Crutcher egy faszkalap.

– Négyes fölé? Gyász!

– Az átlagod alapján fognak megítélni – mondja Zach.

Ez is egy wardizmus.

– Úgy beszélsz, mint az anyám – közli Courtney.

– Ez fájt.

– Azért kaptad, mert késve adod le a cikket. Lúzer vagy.

A lány kinyomja.

Zachet nem bosszantja az ügy, és az sem zavarja, hogy Courtney Lúzernek szólítja. Általános iskola negyedikben adta neki ezt a becenevet, és poénnak szánta. A fiú nem vesztes, és ezt Courtney-nak köszönheti.

Az apját akkor léptették elő, és akkor költöztek ide Rhode Islandből. Ő volt az új gyerek az osztályban, és olyan diákok vették körül, akik születésük óta ismerték egymást. Első nap senki sem vett róla tudomást. A második napon észrevették, elsősorban Bennett, egy kretén. Leült a haverjaival Zach mellé a menzán, és miközben arról faggatták, hogy kicsoda, és honnan jött, lesöpörték az ebédjét a tálcáról. Ő megrémült a túlerőtől, és nem vágott vissza.

Courtney mentette meg. Odalépett az asztalhoz, és megállt Bennett mellett. Alacsony, vékony lány volt, a haját már akkor is lófarokban hordta, és az egyenruhája tökéletesre volt vasalva.

– Fogd vissza magad, Bennett! – förmedt rá a srácra. – Nyilvánvalóan fogalmad sincs, ki Zach apja.

Courtney sem tudta, de Zach hallgatott. Csak annyit tudott, hogy a lány fontos személy lehet, mert Bennett meghátrált.

– Csak szórakoztunk egy kicsit – felelte.

– Szórakozzatok máshol!

Bennett és a sleppje felállt, és szó nélkül távoztak.

Miután elmentek, Courtney leült Zach mellé, és bemutatkozott.

– Ezek a kisfiúk azt hiszik, ettől vagányak. – Grimaszolt. – Micsoda bunkók!

Zachet még sohasem mentette meg senki, mert nem szorult rá, és még sohasem találkozott ilyen bátor lánnyal.

– Az apám csak egy pénzügyes – mondta.

– Ezt ők nem tudják – felelte mosolyogva Courtney.

Zach visszamosolygott.

– Köszönöm. Már kezdtem azt hinni, hogy lúzer vagyok.

– Semmi baj. Én stréber vagyok.

És tényleg az volt. Ő volt az iskola legnépszerűbb „strébere”.

A becenevek rájuk ragadtak, és a barátságuk is megmaradt.

* * *

ZACH BEKANYARODIK a ház elé, de nem állítja le a motort. Arra gondol, hogy fel kell mennie a szürke szobájába, és el kell olvasnia A puszta házat. Ez éppúgy hangzik, mint egy ócska tévéfilm vagy egy öngyilkossági kísérlet receptje.

Nem. Ma nem. A könyvtár sokkal szimpatikusabb, mint a szobája.

Visszatolat az útra, és maga elé képzeli a jelenetet. A könyvtárban kényelmes fotelek vannak, azokban az ember megnyugszik, és zavartalanul belemerül az olvasásba. Viszont az a hátránya, hogy nem lehet ételt és italt bevinni. Ha elrágcsálhatna közben egy zacskó csipszet, tökéletes lenne. De semmi sem tökéletes.

Hevesen zakatol az agya, miközben igyekszik rávenni magát, hogy Crutcher dolgozatával töltse a délutánt, de hiába.

Amikor megáll a pirosnál, ráír Lucasra:

Hol vagy?

Itthon. Miért?

Van füved?

Komolyan kérdezed?

Mindjárt ott vagyok.

Este rengeteg ideje lesz olvasni. A szülei úgysem engedik, hogy a barátaival lógjon, legalábbis hétközben. Vasárnaptól csütörtökig kilenckor takarodó van, kivéve, ha iskolai eseményen kell részt vennie. Hiába vitatkozna az apjával, úgysem lehet meggyőzni. Az anyja ráadásul még nála is rosszabb.

De nem szörnyű, mint Courtney-é. Legalább ennyivel jobb helyzetben van nála.

10

HÉTFŐ ESTE, amikor Teddy egyedül van otthon, órákat tölt a közösségi oldalakon Natasha felhasználónévvel. Natasha tizenhét éves, a profilképe egy svéd lánytól származik, és több belmontos diák ismerőse, például Zaché is, mert a csinos, fiatal lányokat mindenki visszajelöli, nemcsak a fiúk, hanem a lányok is, a vén perverzekről nem is beszélve.

Teddynek sok perverz férfit le kellett tiltania az évek során, és több profilt is létre kellett hoznia. Volt már Larissa, Molly, Yasmine és Kelly. A tinilányokkal az a probléma, hogy idővel felnőnek, ezért Teddynek folyton meg kell újulnia.

Amikor felmerült benne a gondolat, hogy kamu profilt hoz létre, elbizonytalanodott. Egy középkorú férfi, aki középiskolás diáknak adja ki magát? Ha lebukik, ez a szalagcím biztosan tönkreteszi.

Sokáig ellenállt a kísértésnek, és azt mondogatta magának, hogy ez ostobaság, ráadásul az önpusztítás határát súrolja, ami távol áll tőle.

Egy napon aztán mégis megtette. A kíváncsisága legyőzte a félelmét.

Első alkalommal csúfos kudarcot vallott. Sejtelme sem volt, hogyan kell profilt létrehozni, mit kell írni, és azt sem tudta, milyen zenéket, együtteseket és filmeket szeretnek a tizenhét éves lányok.

A második adatlapja valamivel jobban sikerült, és a harmadik végre beváltotta a hozzá fűzött reményeket.

Végignézi az üzeneteket, amelyeknek a nagy részét tanítási időben írták, és igyekszik bekapcsolódni a beszélgetésekbe.

Persze nem élvezi őket. Egy cseppet sem érdeklik a videójátékok, a sportok és a hétvégi programok, sem a kannabisz, az alkohol és a másik nem. De kizárólag a közösségi oldalak segítségével tudja nyomon követni, mit csinálnak a diákjai.

Tudja, hogy kik jöttek össze egymással, melyik fiú melyik lányt kedveli, és ki utál kit. Nem túl érdekes, de néha hasznos.

Valójában azonban nem a pletykák érdeklik, hanem a következő házi dolgozatról szóló hírek. Lehet, hogy még várnia kell egy kicsit, mivel több hetet adott a diákoknak a Moby Dickre, de előbb-utóbb fel fog bukkanni a téma a neten. Biztos a dolgában, mert úgy ismeri a diákjait, mint a rossz pénzt.

Miközben az oldalakat böngészi, kap egy e-mailt.

Kedves Mr. Crutcher!

Köszönetet szeretnék mondani azért, hogy javítási lehetőséget adott Zachnek. Hálás vagyok, hogy időt fordított rá, és az együttműködésért. Tudom, hogy Zach is nagyra értékeli ezt a lehetőséget.

Üdvözlettel:

Pamela Ward

A levél kedves és udvarias, de mivel Zach anyja küldte, fenyegetésnek érződik.

* * *

SONIA A MEGEMLÉKEZÉS szervezőbizottsága előtt áll, igyekszik vidáman és megértően mosolyogni.

A bizottság tagjai szülők, diákok és tanárok. Az elmúlt fél évben havonta legalább egyszer üléseztek, de mióta közeledett az ünnepség időpontja, hetente találkoztak.

– Mint tudjuk, az ünnepség egyrészt alkalom a megemlékezésre, másrészt pedig bizakodó jövőbe tekintés.

– Nem úgy, mint tavaly – jegyzi meg valaki.

A teremben kínos csönd támad. Mindenki emlékszik, mi történt tavaly, amikor szabadon kellett volna engedniük a fehér pillangókat. Túl sokáig voltak a dobozban. A túlélők kirepültek, a maradék pedig egy kupacban landolt a színpadon.

Tavaly nem Sonia volt a bizottság elnöke.

– Idén nem lesznek pillangók, sem galambok – szögezi le. – Semmilyen élőlény nem lesz, csak emberek.

– Bár nem mindegyikük él már.

A megjegyzés a bizottság egyik legszókimondóbb tagjától érkezik. Ingrid Ross a tanárok és szülők szövetségének elnöke, ami a Belmontban a szülői munkaközösség megfelelője. Továbbá ő Courtney anyja.

– Valóban, köszönjük a kiigazítást. – Mrs. B. a bizottság titkára felé fordul. – Mi a helyzet a cateringgel?

– Délben lesz az ebéd. Pontban tizenkettőkor. A büfét időjárástól függően vagy az iskolaudvaron fogjuk felállítani, vagy rossz idő esetén az étkezőben. Ezenkívül egész nap lesz kávé, tea és víz.

– Reggeli nem lesz? – kérdezi Sonia.

– Nem – feleli a bizottság nevében Ingrid.

– Rendben. Na és a felszólalók?

– Már összeállítottam a sorrendet. – Ingrid feláll, és megköszörüli a torkát. Magas, vékony, és mindig úgy néz ki, mintha egyenesen a piláteszóráról lépett volna ki. Egyenes, szőke haját szoros lófarokban hordja. – Az igazgató nyitja meg az ünnepséget, azután egy felekezeten kívüli lelkész, egy rabbi és egy keleti filozófus következik, akik közösen tartják a néma lelkigyakorlatot.

– Azt hittem, egy buddhista szerzetes is lesz – jegyzi meg valaki.

Ingrid lebiggyeszti az ajkát.

– Őt leszavaztuk a felszólalók albizottságában.

– Ó!

– Lépjünk tovább! A lelkigyakorlat után néhány szülő szólal fel, köztük én is.

Sonia ellenáll a kísértésnek, hogy grimaszoljon, és nagyon büszke magára.

– Délután életvezetési tanácsadók és pszichológusok vezetésével kisebb csoportokra oszlunk, majd visszatérünk a közös gyertyagyújtásra – folytatja Ingrid. – Felszólal néhány tanár, és végül az igazgató zárja a napot, aki pár mondatban előrevetíti a biztató jövőt.

– Mely tanárok fognak beszélni? – kérdezi Sonia.

– Még nem készült el a pontos sorrend.

– És ki szerepel a listán?

Ingrid felsóhajt, és húzogatni kezdi az ujját a tableten.

– Daniels, Jawicki, Parker, Jackson és Timberg került szóba. És természetesen Crutcher, mivel ő kapta meg az Év tanára díjat.

Igen, tényleg ő kapta. Az elismerés egyik megtisztelő velejárója, hogy a díjazott felszólalhat az összes iskolai rendezvényen és adománygyűjtésen, ami azt jelenti, hogy Sonia megint ad nauseum hallgathatja Teddyt.

Óriási!

– Dekoráció? – kérdezi.

Ez mindig érzékeny téma, mivel egy megemlékezésről van szó. Senki sem akarja úgy érezni magát, mint egy temetésen, de partijellege sem lehet a rendezvénynek.

A dekorációs albizottság vezetője felsorol minden szóba jöhetőt, egy papirusztekercs-szerű vendégkönyvtől elkezdve, amit mindenki aláír, egészen a hiúz alakú asztali díszekig. A hiúz az iskola címerállata. A központi asztalt rajzfilmfigura-szerű hiúzok díszítik majd, szmokingban.

– Erre nemmel szavazok – közli Ingrid. – Ha már hiúzok, akkor az iskola egyenruháját kellene viselniük, vagy valami hasonlót.

Sonia kivételesen egyetért.

– Ez nem ennyire hivatalos rendezvény. Úgy vélem, a szmokingra semmi szükség.

– Leszavazva – mondja az albizottság titkára, és látványosan kihúzza a listáról. – Van még valakinek valami ötlete?

– Ne vigyük túlzásba, nehogy szégyenkeznünk kelljen! – javasolja Ingrid.

– És nem hozhatjuk szégyenbe az iskolát sem! – teszi hozzá Sonia.

– Persze hogy nem.

A korábbi megbeszélésekhez hasonlóan ez is különösebb felhajtás nélkül ér véget. Mrs. Benjamin visszamegy a termébe, és előveszi a stresszlabdát. Tudta, hogy nehéz dolga lesz, amikor elvállalta az elnökséget. Az ünnepségből néhány év leforgása alatt nagyszabású esemény lett, aminek következtében sok adomány gyűlt össze.

Erre senki sem számított. Az első megemlékezést azért tartották, mert az előző igazgató öngyilkos lett.

Az éjszaka közepén talált rá a gondnok. Soniát mindig kirázza a hideg, amikor eszébe jut szegény öreg Joe, aki csak a munkáját végezte, amikor megtalálta az igazgatót a mennyezeti ventilátoron lógva.

11

TEDDY HÓNAPOKKAL EZELŐTT elkezdte írni az ünnepi beszédét. Már nyáron, amint megtudta, hogy ő kapja az Év tanára díjat. Azóta minden reggel átnézte, és belejavított. Eddig háromszor írta át az elejétől a végéig.

Tavaly Gabriel Steinnek ítélték a díjat, és borzalmas beszédet tartott. Túl hosszú volt, és túl szomorú. Mindenből túl sok volt benne. Az a szerencsétlen még el is bőgte magát.

Teddy elhatározta, hogy nem esik ugyanabba a hibába.

Ma reggel úgy gondolja, hogy a beszéd jól halad. Hangzatos, mégsem terjengős. Együttérző, mégsem búskomor. És ami a legfontosabb: jelentőségteljesen hangzik. Ennek így is kell lennie, hiszen felelősséggel tartozik a diákjai és az iskola iránt. A szavainak súlya van, és ezt komolyan veszi.

Kimegy, és mélyen beszívja a friss levegőt. A gyönyörű őszi időt enyhe szellő teszi tökéletessé. Amikor beindítja az autót, felcsendül a kedvenc rádiós műsorvezetőjének a hangja.

Megállapítja, hogy jó napja van.

A második órától még jobb napja lesz. Ez a kedvenc osztálya.

– Rendben – kezdi, miután mindenki leült. – Elérkezett a következő kötelező olvasmány ideje.

– Szavazhatunk? – kérdezi valaki.

– Jelentkezni! – figyelmezteti a tanár.

A gyerek felteszi a kezét, és Teddy felé bólint.

– Szavazhatunk?

– Nem.

– De az a-sok szavazhattak.

– Azok az a-sok.

Nem előírás, hogy minden osztályban ugyanazzal a módszerrel kell tanítani. A lényeg, hogy az év végére kiegyenlítődjenek a dolgok. Teddy gondosan ügyel, hogy az összes osztálya mást olvasson ugyanabban az időszakban, részben azért, hogy a diákok ne tudjanak csalni.

És azért is, hogy ne tudhassák előre, mi vár rájuk.

– De hajlandó vagyok meghallgatni a véleményeteket – folyatja. – Mit szeretnétek olvasni?

Öten teszik fel a kezüket, amiből kettőre számított, őket figyelmen kívül hagyja, és azt a lányt választja a második sorból, aki ritkán szokott jelentkezni.

– Amber?

– A legyek urát.

A tanár bólint, azután a következő kézre mutat.

– Noah?

– Az ötös számú vágóhidat.

– Madeline?

– Tudom, miért énekel a kalitkába zárt madár.¹

Kezdenek belejönni, és egyre több kéz emelkedik a magasba. Érdekes, hogy mindig ez történik, amikor választási lehetőséget kapnak.

Az egész osztályt felszólítja, még a két leglelkesebbet is.

– Rozsban a fogó.

– Anne Frank naplója.

– A posvány.²

Mind rövid és könnyű klasszikus. Egyiknek sem nehéz a nyelvezete, nem oroszul íródtak, ezért is olvasták már ki őket.

Teddy időnként Courtney Rossra pillant, és megpróbálja felmérni a reakcióját. Még mindig van egy kis lelkiismeret-furdalása amiatt, hogy az ő hibájából késik az újságba az egyik cikk. Nem neki kellene kényelmetlenséget okozni Zach Ward miatt. Zachkel ellentétben Courtney nem arrogáns, és nem nehéz eset. Sohasem kért határidő-hosszabbítást, nem is volt rá szüksége, első óta kitűnő tanuló. Még Teddy mércéje szerint is.

Talán megérdemel egy könnyed és vidám könyvet. Szüksége van egy kis vidámságra.

– Mit szólnátok a Kívülállókhoz?³ – kérdezi.

Csönd. A gyerekek gyanakvóan méregetik. Azt hiszik, át akarja verni őket.

– Ez komoly? – kérdezi valaki.

Teddy elmosolyodik. A Kívülállók a középiskolások számára olyan, mint a Szent Grál. Könnyű szöveg, vidám és érdekes. Ettől függetlenül fontos társadalmi üzenete van, és az is kiderül belőle, milyen következményei lehetnek a másság fölötti ítélkezésnek. Ráadásul film is készült belőle híres színészekkel.

– Teljesen komoly – feleli.

A diákok tapsviharban törnek ki, ami rendbontásnak minősül, de nem szól rájuk. Az osztály tudja, hogy ez a könyv egy ajándék.

Csak azt nem tudják, hogy Courtney ajándéka.

Teddy ritkán ad ajándékot, de Courtney kedvéért megteszi.

Ha teljesen őszinte akar lenni, nemcsak Zach cikke miatt teszi, hanem a lány anyja miatt is. Ingrid a tanárok és szülők szövetségének elnöke, ezért benne van a Belmont Akadémia igazgatótanácsában.

És az igazgatótanács ítéli oda az Év tanára díjat.

* * *

ZACH ÉRZI, hogy a karját bökdösik.

– Ébresztő, Lúzer! – suttogja valaki.

Amikor Zachnek kipattan a szeme, megpillantja Courtney-t, aki mosolyogva áll fölötte.

A fiú iskola után bement a könyvtárba, és elaludt A puszta ház fölött. Tegnap éjjel is ezt olvasta, de még mindig nem végzett vele.

– Helló, Stréber! – dünnyögi, és felemeli a fejét. – Elbóbiskoltam.

– Látom.

A lány leül, és ledobja a hátizsákját. A körülöttük lévő asztalok üresek. Zach a telefonjára néz. Öt óra.

– Mit keresel itt? – kérdezi.

– Nincs kedvem otthon lenni.

Zach bólint. Megérti.

– Az anyád?

– Mint mindig.

– Mi történt? – A fiú megdörzsöli a szemét.

– Egyfolytában az előfelvételin lovagol. Esküszöm, mindennap kitalál valamit, amivel gyötörhet. – Courtney szomorúan pillant a telefonjára. – Az utolsó óra óta hét üzenetet küldött, és háromban szerepel a Yale.

Zach ismét bólint. Ingrid már évek óta emlegeti a Yale-t. Mintha arra tette volna fel az életét, hogy a lánya oda járjon.

– Úgy néztek ki, mint aki rosszban sántikál.

A matematikatanáruk, Mr. Maxwell mosolyogva lép az asztalukhoz. Úgy fest, mint egy személyi edző, állandóan az izmait feszegeti. Például most is.

Zach a könyvre mutat.

– Csak tanulunk.

– Így igaz – helyesel Courtney.

Mr. Maxwell még mindig mosolyog, és bólint. Miután senki sem szólal meg, végül távozik.

– Ez elég fura volt – suttogja Zach.

– Hidegrázást kapok tőle – feleli Courtney. – Mindig a legrosszabbat feltételezi az emberről.

– Állandóan ítélkezik.

– Pontosan. Le merem fogadni, hogy rossz gyerek volt, és rólunk is ezt gondolja.

A fiú felsóhajt, és nyújtózkodik.

– Mennyi rossz berögződés! A tanárok nem is sejtik, milyen nehéz elviselni őket.

– Ugye?

12

ZACH ELKÉSETT. Este hétre kellett volna odaérnie a megemlékezés albizottságának ülésére, de vitába keveredett az apjával arról, hogy hová is megy.

Igen, iskolai program.

Igen, esküszik, hogy iskolai program. Tagja az ünnepség egyik albizottságának, emlékszik?

Igen, takarodóra otthon lesz. Szinte biztos. Legfeljebb akkor nem, ha az ülés elhúzódik, vagy ha úgy dönt, hogy beül az autójába, és meg sem áll Kanadáig.

Végül az apja elengedte. Utolsóként érkezett az ülésre.

– Elnézést! – szabadkozik, és gyorsan keres magának egy helyet.

Néhányan felpillantanak, de legalább senki sem néz rá csúnyán. Egyes szülők egyáltalán nem tolerálják a késést.

Az ülést az egyik tanteremben tartják. Ingrid, akit Zach Mrs. Rossnak szólít, az okostábla mellett áll. A fiú azóta ismeri, mióta Courtney-t.

– Mindannyian tudjuk, mennyire elhúzódott a folyamat – mondja Mrs. Ross. – Évek óta beszélgetünk és vitatkozunk az emlékszoborról, de azt hiszem, végre célba értünk. – Mosolyogva néz körbe. – Rengeteg elképzelést megvitattunk és elvetettünk, de végre bemutathatom a végleges szobrot, illetve a róla készült fotót.

A táblára koppint, mire megjelenik egy bronzzal bevont szikla.

Ennyi az egész. Egy nagy szikla. Ez a végeredmény. Az ötletek többségét azzal az indokkal vetették el, hogy sértő vagy illetlen. Az angyal szóba sem jöhetett. Az igazgatóról készült mellszobor esetleg azt a benyomást keltette volna, hogy dicsőítik az öngyilkosságot. A falra emlékeztető pályamű nem volt elég eredeti. A sor a végtelenségig folyatódott, míg végül valaki felvetette a bronzzal bevont szikla ötletét.

Az erő és az állandóság szimbóluma. A Belmont szimbóluma.

Az alján lévő plaketten az a szöveg áll, hogy ÖRÖKKÉ BELMONT, az alatt pedig az öngyilkos igazgató neve, valamint a halála éve.

– Nagyon szép – jegyzi meg valaki.

Zach bólint. Nem meri kinyitni a száját, mert attól fél, hogy elneveti magát. Évekig tartó huzavona után egy sziklával rukkoltak elő.

Mrs. Ross további véleményekre számít, de hiába.

– A szobrot az igazgató fogja leleplezni az ünnepség végén, azután fotózás lesz. – Elmosolyodik, és kivillantja a fogsorát. – Ezek szerint végre megcsináltuk. Mindenkinek köszönöm a kemény munkát. Tudom, hogy hosszú út áll mögöttünk.

A jelenlévők lelkesen tapsolnak.

Ezután a talapzat következik, ami a szobornál csak kicsivel kevésbé megosztó. A végeredmény egyszerű, és nem lehet belekötni. Zachnek sincs ellene kifogása.

A megbeszélés végén arról ábrándozik, hogy talán sikerül megszöknie, mielőtt valaki beszélgetésbe elegyedik vele. De természetesen nem így történik. Minden alkalommal elbúcsúzik mindenkitől, és csak azután távozik. Ez a szabály.

Most éppen Ingrid Ross áll előtte.

– Jó estét, Mrs. Ross!

– Jó estét, Zach! Az előző ülésről hiányoztál. Ugye jól emlékszem?

– Igen. Nagyon sajnálom. Le kellett adnom egy dolgozatot. – Elhallgat, vár egy darabig, és miután a nő nem szólal meg, folytatja. – Különleges esemény lesz. Örülök, hogy a részese lehetek.

Az asszony elmosolyodik, és kirajzolódnak a szeme sarkában a szarkalábak.

– A jelentkezési lapodon is bizonyára jól mutat majd.

Ez úgy hangzik, mintha szemrehányás lenne. Zach hallgat, mert nem tudja, mit válaszoljon.

– Még mindig a Princeton a terv? – kérdezi a nő.

– Remélem, felvesznek! Azt írom be első helyre.

– Courtney a Yale-re jelentkezik. Bizonyára te is tudod, hogy mindig ez volt az álma.

Ebből egy szó sem igaz. Courtney a nyugati partra akar menni, minél távolabb az anyjától. Nem érdekli, hogy a Stanfordra, a Berkeley-re kerül-e be, de még a UC Santa Cruzra is örömmel megy. A lényeg, hogy az ország túlsó végén legyen.

– Igen, már nekem is mondta – feleli Zach.

– Biztos voltam benne.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Mrs. Ross. A következő ülés egy hét múlva lesz, ugye?

– Pontosan.

Zach mosolyogva elindul az ajtó felé, és útközben mindenkitől elbúcsúzik. Amikor végre kijut a folyosóra, úgy érzi, mindjárt összeesik. Megerőltető úgy tenni, mintha szeretnéd azokat, akiket utálsz. Na jó, ha nem is utálod őket, de majdnem.

Mire hazaér, Courtney-tól üzenet várja:

Anya mondta, hogy találkoztatok. Princeton?!?

Miért ne? A legjobbak között van.

A múlt héten a Cornellt emlegetted.

Nem mindegy? Bármelyik jó lesz.

Anyám megint a Yale-ről áradozott?

Hát persze! Gyerekkorod óta az az álmod.

Komolyan az őrületbe kerget.

Az összes szülő ezt csinálja.

Biztosan benne van a kézikönyvükben.

Van kézikönyvük?

Lennie kell.

13

PÉNTEK KORA REGGEL, mielőtt Sonia elindul az iskolába, több üzenetet is kap Courtney-tól. A Harsona lapzártája mindig stresszes, különösen a szerkesztő számára.

Attól félek, túl hosszú lesz az új könyvtáras cikk!

A sportösszefoglalóval se tudom, mi legyen,

mert nem lesz meg az összes eredmény a jövő hétre.

Azt hiszem, át kellene szerkesztenünk az egészet.

Sonia csak az utolsó üzenetre válaszol:

Csak be kell illesztenünk a cikkeket a meglévő tükörbe.

Courtney mindig izgul a határidő miatt, de ma a szokásosnál is jobban. A megemlékezésről szóló cikket akarja jövőre felhasználni a felvételi jelentkezéséhez. Ha az ő stressz-szintje tízes, Soniáé legalább ötvenhét, főleg miután tegnap este megkapta e-mailben az iskola teszteredményeit. Tavaly kiváló helyen végeztek, így hát idén még jobban kellett teljesíteniük.

– Minden oké?

A férje jön be a konyhába. Most végzett a futógépen. Mark csodálatos és kedves ember. Sonia gimi óta vele van, és el sem tudja képzelni az életét mással, annak ellenére sem, hogy Mark pufogásnak nevezi, amikor dühös.

– Minden oké – feleli. – Miért kérdezed?

– Mert úgy szorítod a telefonodat, hogy mindjárt összemorzsolod.

Igaza van. A nő a mosogatóba teszi a kávéscsészét, és felsóhajt.

– Lapzárta van.

– Ó! Ezek szerint sokáig dolgozol?

– Igen.

Mark lehajol, és homlokon csókolja.

– Beteszem neked a vacsorát a hűtőbe.

Azzal elmegy zuhanyozni, a felesége pedig elindul a garázs felé. Az iskola felé menet többször is csipog a telefonja. Miután leparkol, lehunyja a szemét, és elmondja a szokásos mantráját:

Ma jó napom lesz.

Tízszer elismétli. Aztán kinyitja a szemét, mosolyt erőltet az arcára, és kiszáll az autóból. Két másodperccel később odalép hozzá Courtney, aki tökéletesen néz ki. Vasalt ruha, csillogó cipő, szoros lófarokba kötött haj. Hasonlít az anyjára.

A tekintete viszont kétségbeesett.

– A könyvtáras cikk túl hosszú.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatja a tanárnő, és megpaskolja a karját.

– De nagyon hosszú!

– Nézzük meg, hol tudjuk meghúzni, jó?

Az első óra előtt gyorsan átgyúrják az anyagot. Amikor megszólal a csengő, a tanár örül, hogy megszabadult a lánytól, ugyanakkor enyhe bűntudatot is érez.

Senki sem figyelmeztette, hogy ha a tanári pályát választja, akkor állandóan bűntudata lesz.

Folyamatosan gyötri a bűntudat. Ha megcsinál valamit, akkor azért, ha nem, akkor azért. Ha segít valakinek, akkor azért, ha nem segít, akkor azért. Ha sokat dolgozik, azért, ha keveset, akkor azért. Akkor is bűntudatot érez, ha valamelyik diákja nem éri el a célját, vagy nem jut be az egyetemre, ahová szeretne.

Ennyi bűntudat bárkit alkoholizmusba kergetne. Sonia sohasem iszik, de ismer olyan tanárokat és szülőket, akik gyakran a pohár fenekére néznek.

Olyan szülőket is ismer, akiknek inniuk kellene. Például Courtney anyja. Ingrid Rossra ráférne egy kis kikapcsolódás.

Csak azért foglalkozik Ingrid magánéletével, mert a lányára is hatással van. Az a csoda, hogy még nem robbant fel a feje a nyomástól.

A nagyszünetben Mrs. B. felmegy a tanáriba a szokásos kávéjáért, amibe édesítőt tesz cukor helyett, és előveszi a telefonját. Courtney több üzenetet is küldött neki az előző szünetben, amikor használhatta a mobilját. A tanárnő mindegyikre válaszol. Türelmes és kedves. Ma jó napja lesz.

És tényleg jól is megy minden, de egy órával később felkavarodik a gyomra, és hányingere támad.

Ez nem lehet igaz! Miért pont ma?

Lapzárta napján nem lehet beteg! Az akaratereje segítségével próbálja meggyógyítani magát. Igyekszik meggyőzni a testét arról, hogy minden rendben van. Talán csak a határidő miatt ideges.

A következő szünetben vesz egy cukormentes Sprite-ot az italautomatából, hogy megnyugtassa a gyomrát. Kávét már nem bír inni. Ha arra a keserű ízre gondol, még rosszabbul lesz.

Kortyol néhányat az üdítőből a következő óra előtt, de nem érzi jobban magát tőle.

Óra közben erősödik a hányingere, és úgy érzi, mintha láza is lenne. A jelek influenzára vagy ételmérgezésre emlékeztetik. Semmi baj! Rendbe jövök. Minden rendben lesz.

Kiadja az osztálynak, hogy olvassanak el néhány oldalt a könyvből, amit most vesznek, a 451 Fahrenheitből, hogy az óra hátralévő részében beszélgethessenek róla.

Belekortyol a Sprite-ba, mély levegőt vesz, egyik kezével megmarkolja az asztallapot, a másikkal pedig letörli a homlokáról a verejtéket. A diákok remélhetőleg nem veszik észre, hogy izzad!

Az biztos, hogy nem fog kimenni a teremből óra közepén, hiába érzi rosszul magát. Sokan ezt tennék, de ő nem. Azért van itt, hogy a legjobb tudása szerint végezze a munkáját.

Néhány perccel később képtelen uralkodni magán. Megpróbál eljutni a szemetesig, de nem bír felállni, és telibe hányja a tanári asztalt.

14

MIRE KICSENGETNEK a harmadik óráról, Zach telefonját ellepik a Mrs. B.-ről szóló üzenetek. Néhányan szemléletes leírást adnak a történtekről, és valaki le is fényképezte a lehányt asztalt.

Zach csak Lucas üzenetére válaszol, aki ezt írja:

Lehet, hogy C. Vagy terhes.

Hülye vagy! Biztos csak gyomorrontást kapott.

Zach azonnal elhatározza, hogy vesz a tanárnőnek egy képeslapot „Jobbulást kívánok!” felirattal. A tanárok többek között azért szeretik őt, mert tudja a születésnapjukat, karácsonyi ajándékot vesz nekik, és ha megbetegszenek, akkor küld egy lapot. Annyira könnyű, annyira egyszerű, és rengeteg haszna van.

Kivéve Crutchernél. Zach reggel elküldte neki a dolgozatát A puszta házról, jóval határidő előtt, de még nem kapott választ. Még csak annyit sem írt vissza neki, hogy „köszönöm”, bár a fiú pontosan erre számított.

Az irodalomtanár az első naptól kezdve pikkelt rá. Zach nem értette, miért, nem tudta, mit követett el, de érezte, hogy így van. Mindössze annyit tett, hogy bement a tanterembe, a telefonját az ajtó melletti rekeszbe tette, és leült a padba. Ennyi történt.

– Elnézést! – szólította meg Mr. Crutcher. – Mi a neved?

– Zach Ward, uram.

– Nos, Zach Ward, mielőtt kényelmesen elhelyezkedsz azon a széken, esetleg vess egy pillantást az ülésrendre! Kitettem a fénymásolatokat a terem elejébe, de úgy látom, nem vettél róla tudomást, mert azon a széken Siobhan Drexlernek kellene ülnie.

A diák kihúzta magát, és meg is pillantotta a lapokat egy széken a tanári asztal mellett.

– Elnézést – mondta, és felállt.

Kiderült, hogy az ülésrendet csak az első héten kell betartani, amíg Crutcher megtanulja a nevüket. Utána mindenki oda ült, ahová akart. Zach visszaült oda, ahonnan a tanár felállította, vagyis a terem közepére.

Crutcher azóta gyűlölte őt. Elképzelhető, hogy helytelen volt visszaülni az eredeti helyére azok után, ami az első napon történt, de szeretett a terem közepén ülni. Nem volt túl közel, nem is volt túl messze, és rá lehetett látni az ablakra és az ajtóra. Az volt a legjobb hely, ezért ült oda. A tanárnak nem lenne szabad büntetnie emiatt.

Soha ne becsüld alá az első benyomás jelentőségét!

Talán ez a wardizmus igaz. Talán ő rontott el mindent rögtön az első napon.

* * *

TEDDY CSAK EBÉDIDŐBEN értesül, mi történt Soniával. Lehet, hogy a diákjai erről beszéltek utolsó óra után, de nem figyelt oda, mert Zach dolgozatát olvasta, amit reggel kapott meg e-mailben.

Úgy készült elő a dolgozatra, hogy megnézte A puszta ház című sorozatot az elejétől a végéig. Egy héten keresztül minden este megnézett két részt arra az esetre, ha Zach abból írná a dolgozatot a könyv helyett. A regényben sokkal több szereplő van, mint a sorozatban, és kíváncsi volt, a fiú megemlít-e valakit, akit nem írtak bele a forgatókönyvbe.

Így aztán sejtelme sincs, hogy mi történt, amikor a tanáriba megy. A többiek izgatottan és hangosan beszélgetnek, és olyan szavak ütik meg a fülét, mint hányás és rókázás, mintha rendjén való lenne ilyesmiről beszélgetni, miközben mások esznek.

Végül Frank meséli el neki az esetet, ami Sonia termében kezdődött, és a földszinti női mosdóban ért véget.

– És a szóbeszéd ellenére nem koronavírus – magyarázza.

– Micsoda? Isten őrizz!

Frank lebiggyeszti az ajkát, de legalább nem mondja, hogy ne vegye hiába a szájára az Úr nevét.

– És az sem igaz, hogy a mentő vitte el – folytatja Frank. – A férje jött érte.

Mentőautó biztosan nem járt erre. Teddy hallotta volna a szirénát.

– Ezek szerint egyszerűen rosszul lett órán?

– Igen – feleli Frank. – Lehányta az asztalát.

– Ez rémes!

– És szegény Joe-nak sem egy fáklyásmenet – teszi hozzá a matektanár. – Neki kell feltakarítania.

Teddy bólint, de nem érdekli a gondnok. Csak az érdekli, hogy Sonia ennyire rosszul lett.

– Talán ételmérgezés – tippel.

– Vagy az, vagy gyomorinfluenza.

Crutcher nem főz magának kávét, hanem lemegy a földszintre, Sonia terméhez. Az ajtó csukva van, de bekukucskál. A terem tiszta, és az ablakok nyitva, de így is érzi a fertőtlenítő szagát.

Visszamegy a saját termébe, hogy elfogyassza a szokásos ebédjét: sonkás szendvics és alma. Evés közben Zach dolgozatát olvassa. A fiú egy jogrendszerrel kapcsolatos címet választott, ami nem csoda, mivel az anyja, Pamela ügyvéd. Teddy ezt akkor tudta meg, amikor rákeresett a neten.

És nemcsak egy dolgozatot kapott, hanem egy hosszú levelet is, amiben Zach köszönetet mondott neki a javítási lehetőségért. Egy kevésbé jó tanár bedőlt volna neki.

Ő azonban nem. A nyalizás kétségbeesett dolog, és nem tiszteli a diákokat, akik ezzel próbálkoznak.

Az ebéd alatt végig a házit olvassa. Megfeledkezik Mrs. B.-ről és a délelőtti eseményekről, és csak akkor jutnak újra eszébe, amikor Frank a nap végén bedugja a fejét az ajtón.

– Sonia férje telefonált – újságolja. – Úgy tűnik, összeszedett valami fertőzést. Valószínűleg gyomorinfluenza.

– Jó tudni – feleli Teddy.

* * *

ESTE, AMIKOR egyedül van otthon, lemegy a pincébe. A kémcsövek az asztalon vannak, mind a három félig teli, és bedugaszolva. Felemeli azt, amelyiknek a címkéjén egy S betű áll. S mint Sonia.

Az anyag, amit a kávéjába tett, új recept szerint készült. Elég régóta kísérletezik és játszadozik vele. Mivel még nem próbálta ki, nem tudta, hogy jól határozta-e meg a mennyiséget, és azt sem, milyen hatása lesz, de előbb-utóbb ki kellett derítenie. Elővesz egy zöld filctollat, és pluszjelet ír a címkére.

Miután végez, felmegy, és tölt magának egy nagy pohár hideg tejet.

15

SONIA TAKARÓKBA CSAVARVA fekszik az ágyban, a feje a párnába süpped, és azt kívánja, bárcsak meghalna. Azokban a pillanatokban, amikor nincs halálvágya, rettenetes dühöt érez.

Óriási a különbség aközött, hogy az ember beteg vagy ágyhoz is van kötve. Ráadásul a lehető legrosszabbkor jött.

A nap hátralévő részében minden egyes mozdulattól újra émelyegni kezd. Hányingerrel küzdve olvassa Courtney üzeneteit. Kavarog a gyomra, amikor a laptopjára vagy a tévére néz. Csak feküdni képes a besötétített szobában, és óránként inni egy korty vizet. Péntek este, amikor végre álomba merül, elátkozza a testét, a napját és az egész életét.

Verejtékben úszva ébred, és megállapítja, hogy a lepedő a lábára csavarodott, és lerúgta magáról a takarókat. Odakint világos van, tehát sikerült túlélnie az éjszakát. Néhány percig mozdulatlanul fekszik, azután magához veszi a telefonját. Amikor meglátja, hogy huszonnégy üzenet érkezett Courtney-tól, ismét felkavarodik a gyomra.

Összegömbölyödik, és rájön, hogy a betegségben is van valami jó. Minden rosszban van valami jó, csak meg kell keresni. Az anyja mindig ezt mondogatta, és megint kiderült, hogy igaza volt.

Ha még egy-két napig kitart a gyomorinfluenza, akkor bele fog férni a piros ruhájába, és fel tudja venni a tiszteletére szervezett ünnepségre.

* * *

TEDDY HÁROMSZOR olvasta el Zach dolgozatát. Először, hogy általános benyomást szerezzen. Másodszor a szereplők és a történet részletei miatt. Harmadszor pedig a nyelvtan miatt.

Piszok jó írás.

Talán túlságosan is jó. Azon töpreng, hogy a fiú vajon tényleg elolvasta-e a könyvet, és maga hozta össze a házit némi jogi segítséggel az anyjától, vagy pedig fizetett valakinek, hogy megcsinálja helyette.

Mivel mindössze egy hete volt rá, Crutcher az utóbbira tippel.

A hétvégén sok időt tölt a neten. Szemmel tartja Zachet, és mindent elolvas tőle.

Talál egy beszélgetést egy közös mozizásról. Néhány diákja meg akarja nézni a Moby Dicket. Nem meglepő. Az sem meglepő, hogy Zach nincs köztük. Ha meg akarja nézni a filmet, saját vetítőterem áll a rendelkezésére.

Teddy rákeresett a házukra a Google-ön, és megnézte madártávlatból. Egy akkora házban lennie kell vetítőteremnek.

Vasárnap estére biztos abban, hogy a gyerek megíratta valakivel a dolgozatát. A posztjaiból ítélve túl aktív és folyton elérhető ahhoz képest, hogy egy hét alatt elolvasott egy hosszú könyvet, és esszét írt belőle. Teddynek azonban nincs bizonyítéka.

Ha a felesége ott lenne, megbeszélné vele a dolgot. Allison a világ egyik legerkölcsösebb embere. Ő biztosan megértené, hogy miért viszolyog Zachtől.

Ehelyett lemegy a pincébe.

* * *

ALLISON EREDETILEG azt tervezte, a pincét úgy alakítják majd át, hogy a gyerekeik játszhassanak benne. De nem lettek gyerekeik.

Most egy sarok kivételével raktárnak használják. Teddy kialakított magának egy hobbisarkot, ami egy laboratóriumra emlékeztet. Az asztalon csőrös poharak és kémcsövek sorakoznak, sőt egy Bunsen-égő is áll ott. A mögötte lévő polcokon végig kávékapszulák.

A férfi évek óta kapszulás kávét iszik. Amikor először megkóstolta, nem ízlett neki, és inkább a hagyományos kávé mellett maradt.

Ám miután a kapszulás egyre népszerűbb lett, úgy döntött, ad még egy esélyt. Akkor már valamivel jobban ízlett neki, de csak azután váltott, hogy rátalált a Prime Boldra, és manapság már el sem tudja képzelni a napját nélküle. Egy idő után még a régi kávéfőzőt is kidobta.

A felesége elég dühös volt emiatt.

Azonnal elment a boltba másikért, amit Teddy egycsészés gépe mellé tett. Reggelente, amikor a férje már a kávéját kortyolgatta, Allisoné még mindig nem főtt le, ezért várnia kellett. Teddy viszont sohasem tett rá megjegyzést. Allison teste, Allison döntése, és ehhez hasonlók.

Egyik reggel, amikor a férj egyedül volt otthon, kilyukadt a kapszula, és kipergett belőle a kávé. Teddy ki akarta deríteni, mi lehet az oka, ezért szétszedte, alaposan megvizsgálta, és végül megtalálta a lyukat, ahol kiürült.

Ekkor jutott először eszébe, hogy a kapszulából nemcsak kifelé jöhet a kávé, hanem bele is lehet tenni valamit.

Ki is próbálta.

Egy fecskendővel kilyukasztotta a kapszulát a perem alatt. Első alkalommal alkoholt fecskendezett a kávéba, hogy kiderítse, működik-e, és érzi-e az ízét.

Érezte.

Ezek után végtelen számú lehetőség állt a rendelkezésére.

Csupán megfigyeléseket kellett tennie. Ki iszik kávét a tanáriban? Ki hozza otthonról a kapszulát? Ki milyen kávét szeret?

Újabb kísérletbe fogott. A zsebébe tett egy kapszulát, hazavitte, és belefecskendezett fél tabletta, vízben feloldott nyugtatót. A perem alatti lyukat csak úgy lehetett volna észrevenni, ha valaki alaposan megvizsgálja, mielőtt a gépbe teszi a kapszulát.

Mindy nem vizsgálta meg. Megitta a Gold Roastot, aminek Teddy szerint borzalmas az íze, és néhány órán keresztül kevésbé volt feszült, mint máskor. Nem lehetett kifejezetten boldognak nevezni, de nem is kapta fel a vizet minden apróságon.

Ezért Teddy újra megtette. És újra meg újra.

Mindent összekevert mindennel: nyugtatót, altatót, vény nélkül kapható gyógyszereket is. Jót tett a többiekkel. Aki köhögött és szipogott, megfázás elleni gyógyszert kapott, hogy ne fertőzzön meg másokat. Aki nem aludt eleget, kicsit éberebb lett.

A lobbanékony emberek megnyugodtak. Muszáj volt nekik, különben szívrohamot kaptak volna. A jelenlegi igazgatónak is volt tavaly egy szívrohama.

Teddy csak segít mindenkinek. A legjobbat akarja nekik.

Nos, Soniát kivéve.

16

HÉTFŐ REGGEL SONIA már jól érzi magát. Vasárnapra megnyugodott a gyomra, és meg tudta nézni, hogy Courtney mire jutott a Harsonával. Nem is érti, miért aggodalmaskodott. A lány önállóan is nagyszerű munkát végzett: a szerkesztés és a laptükör szinte teljesen elkészült. Miután Sonia többször is átnézte, azt gondolta: Igazán lehetne több önbizalmam.

Kezdettől fogva jól végzi a munkáját. Igaz ugyan, hogy nem a főiskolán tanít, mint a férje, de nagyszerű tanár. Courtney azért tudta, mit kell csinálni, mert megtanította neki.

Ez volt a második jó a betegségben. Megerősítette őt abban, hogy jó tanár.

Mosolyogva megy be az iskolába, és meg sem áll a szerkesztőségig. Courtney már az íróasztalánál ül, és ugyanolyan idegesnek látszik, mint pénteken.

– Jó reggelt, Mrs. B.! – üdvözli Soniát felállva. – Hogy érzi magát?

– Köszönöm, jól vagyok. Csak egy kis fertőzés volt. Vagyis annál talán valamivel komolyabb, de leküzdöttem.

Courtney elmosolyodik.

– Helyes.

– Most pedig lássuk, hol tartunk! – A tanárnő az asztalhoz lép, és a monitorhoz hajol. Ismét elemében érzi magát. – A lapszám még a tegnap esti állapotához képest is sokat fejlődött, Courtney.

– Igazán?

– Igen. Nagyszerű munkát végeztél.

A lánynak felragyog az arca.

– Köszönöm, Mrs. B.!

– Amint megkapom Zach cikkét, szólok.

Még mindig korán van, ezért Sonia átmegy az iskola túlsó végébe. A gondnok irodája a déli szárny egyik sarkában van, távol az osztálytermektől. Joe legalább húsz éve dolgozik a Belmontban, sokkal régebb óta, mint Mrs. Benjamin.

Biztosan neki kellett eltakarítania pénteken a romokat a terméből, ami elég gusztustalan lehetett.

Az iroda ajtaja csukva van, ezért bekopog, de nem kap választ. Megkönnyebbülten felsóhajt, mert egy kicsit szégyelli magát, és végül ír egy pár soros köszönőlevelet Joe-nak, amit becsúsztat az ajtó alatt.

Ezután bemegy a tanáriba, ami tele van. Mindenki kávét akar első óra előtt, és őt kérdezgetik, hogy érzi magát.

– Köszönöm, jól vagyok – feleli mosolyogva. – Legalábbis még nem haltam meg.

– Ez nagyszerű! – feleli mindenki. – Örülök, hogy jobban érzed magad.

– Én is.

Miután elkészíti a kávéját, és távozik, az az érzése támad, hogy a többiek róla beszéltek, mielőtt bement. De az nem lehet, hogy még mindig a péntek a téma. Az már régi pletykának számít. Itt minden csak egy napig tart.

Talán az ő évfordulójára tervezgették a partit. Már csak négy nap van hátra.

* * *

TEDDY TÖBBEK KÖZÖTT azért utál pluszfeladatot adni a diákoknak, mert így nincsenek kiskapuk. Egyértelműek a feltételek. Ha elvégzed ezt a feladatot, jobb jegyet kapsz. Amennyiben a pluszfeladat nem értékelhetetlen, mind a két fél teljesítette a megállapodást. Ami azt jelenti, hogy kénytelen Zach jegyét ötösre javítani.

Pontosabban ötös alára.

Mert neki is pluszmunkája volt vele.

Ezt a diák is tudja. Órán mosolyog, és elégedettnek látszik. Szünetben viccelődik a barátaival, és flörtöl egy lánnyal, mintha időmilliomos lenne.

Igazán sajnálatos, hogy a tanulók nem járnak be kávéért.

Teddynek ettől el is romlik a kedve, és az sem használ, hogy összefut Soniával, aki visszatért, és a pénteki drámai felbüffenés miatt rengeteg figyelemben részesül. Teddy számított erre, arra viszont nem, hogy a nő még a szokásosnál is nagyképűbb lesz.

A tanári ajtajában látják meg egymást, első óra előtt. Mrs. B. zöld ruhát visel. Hányászöldet.

– Nagyon örülök, hogy máris visszatértél közénk – mondja Teddy. – Aggódtunk érted.

– Ó, ez igazán kedves! Hálás vagyok a jókívánságokért, de már jól érzem magam.

– Ezt örömmel hallom.

– És a lap is időben elkészült. Szerdán megjelenik Zach cikkével együtt.

Teddy ezen kicsit meglepődik, de nem mutatja.

– Ez remek!

– Igen, szerintem is.

Kolléganője önelégülten elmosolyodik, és bemegy a tanáriba. Teddy nem követi, hanem visszafordul a lépcső felé. Útközben áthalad a Hírességek Csarnokán. Így nevezik a helyet, ahol a Belmont alapítóinak portréi függnek, valamint az igazgatók és az igazgatótanács tagjainak fotói.

Alattuk a tanárok képei is láthatók. De nem mindegyiküké.

Csak azok „kerülnek fel a falra”, akik korábban a Belmontba jártak. Egykori diákok, akik visszatérnek tanítani az iskolába, amely különleges a számukra. Sőt kifejezetten úgy fogalmaznak, hogy a Belmont az otthonuk.

Teddy nem tartozik közéjük.

Sonia viszont igen.

17

MIUTÁN MEGSZABADUL Soniától, visszatérhet a munkájához, vagyis a tanításhoz.

A második órája azokkal a harmadikosokkal van, akiknek alig egy héttel ezelőtt adta ki a Kívülállókat kötelezőnek, és már bele is vetették magukat. Legalábbis az online beszélgetéseikből ez derült ki. Crutcher sejtette, hogy többen is olvasták már a könyvet, de olyanok is vannak az osztályban, akik még nem.

– Tudom, hogy csak most kezdtetek bele, de kíváncsi vagyok az első benyomásaitokra – mondja.

Szokás szerint Danielle jelentkezik először.

– Igen?

– Általánosságban véve a könyv a Pubik és a Zselések közötti társadalmi és gazdasági különbségekről szól, és bemutatja, hogyan bánnak velük. A Zselésekkel borzalmasan bánnak, mert szegények, és mindenki azt feltételezi róluk, hogy bűnözők.

– Ez manapság is így van – jegyzi meg Alex.

Ő nem ösztöndíjas, mert a szülei nagyon gazdagok, de az interneten azt állítja magáról, hogy „felnyílt a szeme”.

– Egyetértetek velem abban, hogy ha a Kívülállók világában élnétek, akkor a Pubikhoz sorolnának benneteket? – kérdezi Teddy.

– Igen.

– Igen.

– Igen.

– Valószínűleg igen – mondja Danielle. – De akkor még nem volt net. Azóta sokat változott a világ.

– Ez nem igaz – tiltakozik Alex.

– De igen.

Teddy Courtney-ra néz, aki az asztallapra mered. Nem jelentkezik, és nem osztja meg a véleményét, ami nem jellemző rá. Valószínűleg a Harsona miatt, amivel rengeteget dolgozott. Nem a könyv miatt, az biztos.

– Tudom, hogy néhányan már kiolvastátok, de anélkül, hogy elspoilereznénk, mi ragadott meg benneteket?

– A becenevek – mondja valaki. – Ponyboy, Sodapop, Two-Bit…⁴ Elég furák.

– Tényleg? Biztosan nektek is van becenevetek.

Néhányan bólogatnak.

– Akkor nem az a furcsa, hogy becenevük van, hanem maguk a becenevek furcsák – foglalja össze Teddy. – Mi van még?

– Már az első fejezetben is tök egyértelmű a megkülönböztetés – mondja Danielle. – Vannak a Pubik, és vannak a Zselések. Olyan, mintha Ponyboy számára nem létezne a középosztály.

– Azért, mert nem is létezik – vág közbe Courtney.

Végre megszólalt.

– Ezt hogy érted? – kérdezi a tanár.

– Nem a középosztály szívózik a Zselésekkel, hanem a Pubik. Megverik őket. Azért ez nem mindegy.

– Kiváló! És szerintetek a Pubik miért verik meg a Zseléseket?

– Mert azt hiszik, hogy jobbak náluk – feleli Alex. – Azért, mert gazdagok.

– De manapság már nem olyan a szemétkedés, mint régen – mondja Danielle. – Mi sem megyünk rá azokra, akiknek nincs pénze.

A többség bólogat, Courtney is.

Tény, hogy a belmontos diákok nem agresszívak, és ritkán fordul elő verekedés az iskolában. Teddy mégis rá akarja ébreszteni őket arra, hogy tévhitben élnek arról, ahogyan a kevésbé szerencsésekkel bánnak. Vegyük például az ösztöndíjas diákokat! Ők mindig kitaszítottak.

Ebbe az osztályba is jár egy ösztöndíjas, Katherine, a Láthatatlanok egyike, aki hátul ül. Katherine nem kapcsolódik be a beszélgetésbe. Crutcher szívesen felszólítaná, de nem akarja zavarba hozni szegényt.

Emlékszik rá, milyen a mindenki által lenézett diáknak lenni. Hiába nőtt fel, a helyzet nem sokat változott. Azért nem került fel a fotója a falra, mert nem engedhette meg magának, hogy a Belmontba járjon.

Kezdettől fogva kívülálló volt. Akárcsak a könyv szereplői.

Allison is ezt a könyvet olvasta, amikor megismerkedtek.

* * *

AZ ÉLELMISZERBOLT ELŐTT ÜLT. Teddy elhaladt mellette, amikor bement az üzletbe. Mindig táborozott odakint valaki, aki adományokat gyűjtött erre vagy arra, és az asztalok mögött többnyire gyerekek és szülők toporogtak. Teddy sohasem állt meg.

Azután megpillantotta Allisont.

A nő egy összecsukható asztalnál ült, egy könyvet tartott a kezében, és az ujjával csavargatta az egyik sötét hajtincsét. Az asztalra helyezett táblán a következő kézzel írott szöveg állt:

Memorial Kórház – adománygyűjtés

A gyermekosztálynak játékokra van szüksége!

Segítsen mosolyt varázsolni egy beteg gyermek arcára!

A táblán pálcikaemberek, mosolygó, de beteg gyerekek szerepeltek. Teddy elkövette azt a hibát, hogy megtorpant, és megbámulta.

– Nem tetszik a rajzom?

– De, igazán ötletes. Maga művész?

A nő elmosolyodott. Valódi mosoly volt, nem olyan, mint amiket Teddy később látott a dühös felesége arcán.

– Nagyon vicces – felelte. – Ápolónő vagyok.

– Nem tudtam, hogy az ápolónők is így gyűjtenek adományokat.

– Én sem, de ez az első évem, és állítólag az első évben mindenkinek ki kell ülnie ide. Illetve nem kötelező, de ajánlott.

– Mint a tanórán kívüli tevékenység az iskolában – jegyezte meg Teddy.

– Pontosan.

– Tanár vagyok.

– Allison vagyok.

A férfi elnevette magát. Ritkán nevetett, főleg tanítás közben, de ennek a nőnek kevesebb mint egy perc alatt sikerült áttörnie a falat.

– Egyébként nem bánom – folytatta Allison. – A gyerekeknek valóban új játékok kellenek. A régiek már elég lehangoló állapotban vannak.

Teddy előhúzta a pénztárcáját.

– Csak húsz dollár van nálam. Az is elég néhány játékra?

A nő kikapta a kezéből a bankjegyet.

– Hát persze. Adok egy nyugtát, hogy leírhassa az adóból. Megspóroltam magának huszonöt centet.

Teddy ismét elnevette magát. Valószínűleg nem nevetett volna olyan hangosan, ha Allison nem lett volna annyira elragadó. Arra gondolt, talán épp arra van szüksége, hogy valaki meg tudja nevettetni. Még sohasem randizott senkivel, aki képes lett volna erre.

A könyv felé biccentett.

– Tanítom ezt a könyvet az iskolában.

– Tényleg? Most akadt a kezembe.

– És hogy tetszik?

A nő vállat vont, kitépte a nyugtát, és átadta neki.

– Nem rossz. De a Pubik jó nagy seggfejek.

Teddy ekkor már biztosan tudta, hogy pontosan Allisonra van szüksége.

18

UTOLSÓ ÓRA UTÁN Teddy hazamegy, ami ritkán fordul elő. Általában részt kell vennie valamilyen megbeszélésen, vagy időpontot kér tőle valaki, de ma szabad a délutánja, és ezt úgy ünnepli meg, hogy azonnal távozik, amint lehet.

A ház változatlanul néz ki. Ugyanaz a gazos kert, ugyanaz a roskatag tornác és ugyanaz a festésre szoruló kerítés fogadja, mint máskor.

Ám amikor belép, friss és tiszta illatot érez, mintha valaki kiteregetett volna. Csodálatos és ismerős illat.

– Allison! – kiáltja.

Nem kap választ.

– Itt vagy, Allison?

Miután továbbra sem szól senki, felszalad a lépcsőn a hálóba.

A szoba üres, az ágy bevetetlen, ahogy otthagyta, a pizsamája még mindig a széken hever. Az éjjeliszekrényt könyvrakások és üres poharak borítják, villog rajta a digitális óra, ami a legutóbbi áramszünet óta nem lett beállítva.

Itt erősebb az illat.

– Drágám!

Csend és mozdulatlanság. Senki sem csap zajt rajta kívül.

De Allison itt járt.

A szekrényhez lép – a felesége szekrényéhez. A ház régi, és alig vannak benne tárolóhelyiségek. Amikor felújították, nem jutottak el odáig, hogy kialakítsanak egy gardróbot. Vettek két szekrényt a hálószobába, a többi holmit pedig a ház különböző pontjain tárolják. Minden évszakváltáskor cserélgetik a szekrényben a ruhákat.

Allison szekrényének ajtaja csukva van, akár reggel. Teddy némi habozás után kinyitja.

Üres.

A vállfákon nem lógnak ruhák, a polcokon nincsenek cipők. Még a legfelsők is üresek, ahol az asszony a pulóvereit és a táskáit tartotta.

Tegnap nem így nézett ki a szekrény. Legalább félig volt. Allison nem vitt mindent magával, amikor elment.

Négy hónappal ezelőtt, egy forró nyári napon Crutcherék a szokásos időben lefeküdtek aludni. Olvastak egy kicsit, mielőtt leoltották a villanyt, de nehezen jött álom a szemükre. Volt a házban légkondi, de nem bírta a harcot. A hőség beszivárgott a régi ajtók és ablakok repedésein, sőt a padló is ontotta a meleget, amit Allison kifejezetten gyűlölt.

Mikor Teddy másnap reggel felébredt, a felesége eltűnt, és magával vitte a ruháit, a kozmetikumait és a laptopját.

Tizenhárom év házasság után egyszerűen elhagyta. Nem írt levelet, semmilyen üzenetet. Csak egy számlát hagyott a konyhaasztalon, amit tévesen neki címeztek a férje helyett.

Teddy aznap kezdte el újra piszkálni a körömágyát, és ezt csinálta minden alkalommal, amikor elhatározta, hogy megkeresi Allisont.

* * *

MÁR CSAK EGY NAP VAN a lap megjelenéséig, és Courtney végre kezd megnyugodni.

– Látod? – kérdezi Sonia a monitorra bökve. – Nagyon jó lett!

A lány bólint, de talán nem is figyel oda. Ha nem a monitort bámulja éppen, akkor az anyja üzeneteire válaszolgat. Amikor ismét életre kel a telefonja kijelzője, egyszerűen megfordítja.

– Minden rendben otthon? – kérdezi a tanárnő.

– Csak a szokásos.

Sonia hallgat, pedig jól ismeri Ingridet, aki kitartóan cselekvésre ösztönzi a szövetséget, a lányát pedig arra, hogy kiváló teljesítményt nyújtson. Holott Courtney-nak nincs szüksége ösztönzésre, mert rendkívül lelkiismeretes.

Visszalapoz az első oldalra, és újra átnézi.

– Nagyon jól néz ki – erősíti meg Sonia.

– Ezt a lapszámot fogom csatolni a jelentkezésemhez. Tökéletesnek kell lennie.

– Világos. – Mrs. B. elhallgat, hogy enyhüljön a feszültség. – Egyél valamit. Én is átnézem. Több szem többet lát.

Courtney először tiltakozni akar, de végül bólint.

– Rendben, ez jól hangzik.

– Szívj egy kis friss levegőt, és gyere vissza egy óra múlva! Addigra végzek.

– Fél óra múlva itt vagyok.

Miután elmegy, Sonia valóban átnézi a lapot, ahogy ígérte, de a róla szóló cikkel kezdi. A harmadik oldalon van, Zach anyaga és a lacrosse-eredmények után, de még a kibővült könyvtárról szóló írás előtt. Elég jó helyre került.

MRS. BENJAMIN EZEN A HÉTEN

ÜNNEPLI A TIZEDIK ÉVFORDULÓJÁT

Sonia Benjamin irodalomtanár pénteken ünnepli a tizedik évfordulóját. Benjamin a Belmont Akadémiára járt (2001-ben érettségizett), majd a Brown Egyetemre ment. A St. John’s Egyetemen szerzett mesterdiplomát, azután önkéntesként dolgozott a Tanárok Határok Nélkül nevű szervezetnél külföldön. Miután visszajött Amerikába, visszatért a Belmontba, amire „a második otthonaként” tekint.

Mióta itt tanít, aktívan részt vesz az iskola közösségi életében számos bizottság tagjaként. Jelenleg a tanár-szülő szövetség kapcsolattartója és a Belmonti Harsona tanár szerkesztője.

Pénteken az iskola egész napos ünnepséget rendez a tiszteletére a Stafford teremben, az étkező mellett. A délben kezdődő rendezvényre mindenkit szeretettel várnak.

Sonia összességében elégedett a cikkel, noha jobban örült volna, ha úgy kezdődik, hogy „Sonia Benjamin, a közkedvelt irodalomtanár”. Az jobban megfelelt volna a valóságnak.

19

SZERDÁN KORA ESTE Teddy kimegy a hátsó udvarra. Az alkonyat mindent szürkévé változtat, és ebben a fényben talán jobban néz ki a kert. Vagy tudja a fene.

A telefonjával lefényképezi a növényeket, minden gyomot, bokrot és fát. Miután visszamegy a házba, leül a számítógépe elé, és egyesével rákeres a fotókra a neten, hogy beazonosítsa a növényeket, végül szakkönyvben is ellenőrzi az eredményt. Ő tudja a legjobban, hogy az internet tele van hamis információkkal.

Micsoda szerencse, hogy nem tette rendbe a kertet! Rengeteg hasznos dolog növekszik benne.

Egy idő után megfájdul a feje a rengeteg fotótól és rendszertani névtől. A fájdalom a szeme fölött kezdődik, a szemöldöke alatt, és úgy érzi, mintha az összes ideg felrobbant volna.

Becsukja a szemét, és hátradől. A szék nem az övé, hanem Allisoné. Átköltözött az irodájába dolgozni, mert nemrég rájött, hogy az sokkal jobb. A szék is jobb volt, de most már az is az övé.

Gyorsan megfeledkezik a feleségéről. A Harsonát látja a lelki szemei előtt.

A legfrissebb szám szokás szerint délben jelent meg, hogy ebédszünetben mindenki elolvashassa. Teddy is így tett. Zach anyagával kezdte, ami az iskolai megemlékezésről szólt. Háromszor is végigment rajta, hogy felfedezze a hasonlóságot a cikk és a házi dolgozatok között.

Az igazat megvallva a szövegek stílusa hasonlított. De szerencsére senki sem kényszerítette arra, hogy eskü alatt tegyen vallomást, ezért nem kellett őszintének lennie. Még saját magával sem.

És Zach megemlítette a cikkben a nevét, mert beszélni fog az iskolai ünnepségen.

Megint nyalizik.

A gyerek mindig is seggnyaló volt. Ezért nézi el neki mindenki a pimaszságát. Karácsonykor például rendre megajándékozza a tanárait. Teddynek még nem adott semmit, mert csak idén kezdett az osztályban, decemberben viszont ő is számíthat valamire. Tavaly Zach egy Montblanc tollal lepte meg a tanárait, amibe belegravíroztatta a nevüket.

Crutcher látta őket a tanáriban, és határozottan emlékszik rá, hogy Sonia megjegyezte, még egyetlen diákjától sem kapott ilyen szép és figyelmes ajándékot, ami nem kis dolog, mert a belmontos diákok igazán nem spórolnak.

Soniával ellentétben őt nem hatják meg az effélék. Nem fog megváltozni a véleménye Zachről, bármit is ajándékoz neki.

A Harsonában Mrs. B.-ről is írnak. Az évfordulója olyan fontos esemény lett, hogy létrehoztak egy szervezőbizottságot, ami mindenről gondoskodik.

Teddy lehunyt szemmel felhorkan.

Neki is nemrégiben volt a tizedik évfordulója a Belmontban, de az a parti annyiból állt, hogy valaki fellógatott a tanáriban egy olcsó, GRATULÁLUNK feliratú papírszalagot, és kitett az asztalra egy tálca bolti muffint. A tízéves kitűzőjét az iskolai postaládájába dobták be.

Sonia azonban más. Mivel a Belmontba járt, családtagnak számít.

Ráadásul gazdag is. Nem szorul rá a munkára, de mégis tanít, amitől még visszataszítóbbá válik az egész.

Teddy kinyitja a szemét, és a halántékát masszírozza, hogy megszabaduljon a fájdalomtól. Folytatja a kertjében lévő növények meghatározását. A hét elején a kúszó boróka nedvével kísérletezett. A kolléganője is attól lett olyan beteg.

De számtalan választási lehetősége van.

* * *

JÓ RÁ A RUHA.

Csak pénteken próbálja fel, hátha egy nap is számít a méret szempontjából. Amikor péntek reggel felveszi, majdnem úgy áll rajta, mint a próbafülkében. Kicsit szűk ugyan csípőben, és feszül a combján, de rámegy.

– Jól nézel ki.

Mark most jött ki a fürdőszobából, a felsőteste meztelen, és csak a pizsamanadrágja van rajta. A pocakja miatt a kelleténél lejjebb van tolva a dereka. Nem csak az asszony szedett fel pár kilót az évek alatt.

– Köszönöm – feleli Sonia belelépve a tűsarkújába.

Ezt a cipőt máskor nem venné fel az iskolába, de ez egy különleges nap.

– Készen állsz a partira?

– De még mennyire!

– Tényleg nem akarod, hogy ott legyek?

Nem, tényleg nem. Ez a nap kizárólag róla szól, senki másról. A férje, dr. Mark Benjamin, PhD, a Stanhope Egyetem tanára, minden évben publikál valamelyik tudományos folyóiratban. Szereti őt, és büszke rá, de ahol tanárok gyűlnek össze, ott mindig Mark viszi el a pálmát.

Ma azonban nem így lesz.

– Nem szokás házastársat vinni a rendezvényre – magyarázza.

– Értem.

Mark lehajol, hogy megcsókolja, de elhúzódik tőle, mert nem akarja, hogy elkenje a rúzsát. A férfi végül a feje búbjára ad egy csókot.

– Gratulálok! Megérdemled az ünnepséget. Nagyon keményen dolgozol.

Igen, így van.

Óvatosan lépked le a lépcsőn, nehogy kificamítsa a bokáját a tűsarkúban, és egyenesen az autójához megy. Ma nem reggelizik. A partin rengeteg étel lesz. És nem is parti, hanem soirée.

Az iskolába vezető úton ez a szó jár a fejében. Az ünnepséget napközben tartják, nem este, de akkor is soirée. És ő a díszvendég.

Ahogy leparkol, rögtön kiszáll az autójából. Nem mondja el a szokásos mantráját, mert ma biztosan jó napja lesz.

20

MÉG NAGYON KORÁN VAN. Sonia fél órával később szokott érkezni. Frank, a matematikatanár a bejárat felé igyekszik. Mindig ő az első, mert a reggeli csöndben haladhat a munkával. Kicsi gyereke van otthon, ezért érthető, hogy nyugalomra vágyik.

Ingrid Ross terepjárója az oldalsó bejáratnál parkol. A csomagtartó nyitva van. Amikor Ingrid kilép az épületből a szokásos jóganadrágban, Soniába belemar a féltékenység. Ingrid szült, és mégis jobban néz ki nála.

Vesz egy mély lélegzetet, és emlékezteti magát, hogy a nő az ő partijára készül.

Legszívesebben egyenesen a termébe menne. A kitűzőt csak délben fogja megkapni. Végigmegy a folyosón, és egy pillanatra megtorpan az étkező előtt. A Stafford terem a másik oldalon van.

Nem, nem megy be körbenézni. Nincs ott semmi keresnivalója.

A termébe lép, lepakolja a holmiját, és elindul a tanáriba kávéért.

Végül azonban az étkező ajtajánál köt ki. Még nagyon korán van. Talán mégis bekukucskálhat.

– Sonia! – üdvözli Ingrid, amint belép a Stafford terembe. – Gratulálok a nagy napon! – Hozzá lép, és egy pillanatra átöleli, de a testük alig ér egymáshoz. – Még nem végeztünk a dekorációval.

Sonia bólint, és mosolyogva körbenéz. A terem közepén egy hosszú asztal áll. Fehér terítő borítja, és gömbölyű üvegtálak sorakoznak rajta minirózsákkal. Két anyuka most feszíti ki fölé a GRATULÁLUNK feliratú papírszalagot. Még csak félig díszítették fel a helyiséget, de már így is gyönyörű. Feleslegesen izgult. Tudnia kellett volna, hogy Ingrid sohasem végez félmunkát.

– Nagyon szép – mondja végül. – Igazán hálás vagyok érte.

– Szóra sem érdemes! Szívesen csináljuk.

– Csak azért néztem be, hogy megköszönjem. Nem akarlak feltartani, és készülnöm is kell az órámra.

– Hát persze. Hamarosan találkozunk.

Még egyszer körbenéz, azután az ajtóhoz megy, és amikor kinyitja, szembe találja magát egy nővel, akinek mind a két keze tele van.

– Sonia! – szólal meg kissé meglepetten. – Gratulálok!

Mrs. B. felismeri benne Connor anyját.

– Nagyon köszönöm. Később találkozunk.

Megtartja az ajtót a nőnek, aki egy kávégépet és egy doboz kapszulát cipel.

* * *

A NEGYEDIK ÓRA UTÁN Zach nem kapkod. Komótosan elpakolja a holmiját, magához veszi a telefonját, azután kimegy a folyosóra, és elolvassa az üzeneteket. A diákok a menza felé igyekeznek ebédelni, ő viszont lemarad, és arra vár, hogy a folyosó kiürüljön.

Egy szokványos napon a tanárok ilyenkor a termükben maradnak és dolgoznak, vagy felmennek a tanáriba. Ma viszont mindenki Mrs. B. partijára tart. Zachnek nincs más dolga, csak türelmesen várni.

Amint a folyosó kiürül, sietős léptekkel elindul Crutcher terme felé.

Az íróasztal üres, és a laptop sincs ott. Zach sejtette, hogy így lesz, mert Crutcher az a típus, aki elzárja. Nem mintha bárki el akarná lopni azt a régi vackot.

Őt az érdekli, ami a fiókban van.

Időben leadta a dolgozatot, és egy levelet is írt hozzá, ezért le kellett volna kerülnie Crutcher feketelistájáról. Minden tanár kihúzta volna, kivéve Crutchert. Aki még annyit sem válaszolt neki azóta, hogy „köszönöm”. Egyáltalán nem reagált.

És ez nagyon bosszantja Zachet. Ha a kemény munkával nem tudja rávenni arra, hogy megkedvelje őt, akkor majd kitalál valami mást.

Az sem baj, ha egy kicsit szaglásznia kell. Sokan azt mondanák, ez a magántitok megsértése. Az apja viszont nem.

Jobban kell ismerned az ellenségedet, mint ő saját magát.

Zach becsukja az ajtót, leül a tanári asztalhoz, és kihúzza a középső fiókot. Sokkal nagyobb rendetlenség van benne, mint amire számított. Tollak, színes Post-it lapok és papírfecnik hevernek benne teljes összevisszaságban. Crutchernek van egy radírgyűjteménye furcsa darabokkal, többek között egy rózsaszín pillangóval és egy méhecskével, amit valószínűleg diákok hagytak el. Zach turkálni kezd a fiókban, és talál két számológépet, három hegyezőt és több különböző színű szövegkiemelőt. Semmi érdekes.

Ezután kihúzza a jobb oldali fiókot. Ott könyvek vannak: Moby Dick, Kívülállók, A skarlát betű. Mindegyiket átlapozza, hátha talál egy feljegyzést, de hiába. A könyvek alatt Crutcher óravázlatai bújnak meg. Ezekkel sem megy semmire.

Nincs konkrét elképzelése arról, hogy mit keres. Bármivel beéri, ami segít belopni magát a tanár szívébe.

Kihúzza a bal oldali fiókot. Kínai éttermek kiszállítós menüje alatt egy könyvet talál: A helyi flóra és fauna. Növény- és állathatározó.

Kertészkedés.

Nem hitte volna, hogy a tanárát ez érdekli, de legalább valami. Ez az első, amit kiderített a magánéletéről.

A könyvben egy névjegykártya van, talán könyvjelző. Elolvassa:

DR. LEO TOBIN

MEDDŐSÉGI SPECIALISTA

Ez a második, amit sikerült kiderítenie Crutcherről: a feleségével gyereket akarnak.

21

A STAFFORD TEREM nevetséges.

Teddy szándékosan nem ment le egész nap, mert már belefáradt, hogy állandóan Sonia nevét hallja. Az ünnepségről azonban semmi esetre sem akar lemaradni.

Közvetlenül az ajtó mellett áll, és jól megnézi magának a feldíszített helyiséget, a hosszú asztalt, a hatalmas GRATULÁLUNK feliratú szalagot, a rózsákat és az elmaradhatatlan plüsshiúzokat.

A szövetségi tagok, tanárok és szülők többsége már ott van. Ingrid Ross természetesen középen áll.

Sok diák is eljött, főleg a szerkesztőségben dolgozók, Courtney-t is beleértve, aki az anyjától legtávolabbi sarokba húzódott.

– Alaposan megadták a módját – mondja Frank Teddy mellé lépve.

A matektanár izgatottnak látszik, és dagadoznak az izmai, mintha fekvőtámaszt nyomott volna a folyosón.

– Igen, nagyon szép lett – feleli Teddy.

– Kóstold meg a szendvicseket! – Frank felemeli a sajátját. – Azt hiszem, ez lazacos.

– Lazacos? Tényleg?

– Olyan íze van.

Lazac. Crutcher legszívesebben megvetően felhorkanna, de uralkodik magán. Az ő partiján aztán nem volt lazac.

Szemügyre veszi a háromemeletes tortát – esküvőkön látni ekkorát –, ami kifejezetten Sonia ízlése szerint készült. Ugyanúgy eltúlozták, mint minden egyebet. Ellenállhatatlan késztetést érez, hogy belefúrja az ujját a cukormázba.

Amikor Ms. Marsha belép, az emberek elcsendesednek. Ő az ajtó őrzője, aki eldönti, kit enged be az igazgatóhoz és kit nem. A megérkezése azt jelenti, hogy maga az igazgató is hamarosan betoppan.

Amikor belép, még Teddy is kihúzza magát. Többen is így tesznek. Nem magas, de tekintélyt parancsoló jelenség, bizonyára a testtartása miatt. Korábban a hadseregnél szolgált.

Üdvözli Soniát, azután a vendégek felé fordul.

– Először is köszönetet szeretnék mondani a tanárok és szülők szövetségének, hogy megszervezték ezt a nagyszerű eseményt.

A hangja mély és határozott. Amikor megszólal, mindenki számára egyértelmű, hogy nála van a gyeplő.

Legalábbis azt hiszi. Teddy elmosolyodik. Lehet, hogy ez lesz a legjobb napja a Belmontban.

– Most pedig térjünk rá arra, amiért itt vagyunk! – folytatja az igazgató, és az ünnepelt felé fordul, aki szinte remeg az izgatottságtól. – Közismert tény, hogy Sonia a Belmontba járt, és…

Bumm! Az ételekkel telepakolt asztal megremeg, és néhányan odalépnek, hogy megtartsák. Mindenki kíváncsian a zaj felé fordul.

Ingrid az asztal végénél áll, az arca vörös a szégyentől, és a szeme elkerekedik a rémülettől. Lehajol, és felemel egy műanyag flakont a padlóról valami zöld löttyel, feltehetően teával. Minden jógás anyuka zöld teát iszik.

– Elnézést! – suttogja. – Leejtettem.

Courtney arcáról süt, hogy legszívesebben a föld alá süllyedne.

Teddy nem tudja eldönteni, melyiküket sajnálja jobban, de Soniát tutira nem. Ő dühösnek látszik.

Az igazgató folytatja a beszédet.

– Ott tartottam, hogy Sonia Benjamin a Belmont Akadémiára járt, azután pedig…

Elmondja Mrs. B. teljes életrajzát, de Teddy nem figyel oda. Kíváncsian méregeti kolléganőjét, hátha már mutatkoznak rajta a legutóbbi kísérlete jelei, egyelőre azonban úgy tűnik, boldog és jól van.

Kiábrándító. Rendkívül kiábrándító. Talán nem éppen ma kellett volna egy új recepttel próbálkoznia. Az is lehet, hogy sokáig tart, mire jelentkezik a hatása. Vagy túl kicsi volt a mennyiség.

Felsóhajt, és Ingridre néz. A nő még mindig rózsaszínű a szégyentől, és ez mosolyt csal Teddy arcára. Azt is észreveszi, hogy az asztal szélébe kapaszkodik.

Az asztal.

Csak most látja meg a kávéscsészét. Pontosabban kávéscsészéket.

Rengeteg van belőlük.

Az egyik Ingrid előtt áll, és majdnem üres, de nagyon sok másik van az asztalon, a vendégek kezében, a pulton, a kávégép és a kapszulásdoboz mellett.

Ez biztosan új doboz, mert az anyukák nem a tanáriból hoznak kávét. Nem jelent nekik problémát megvenni.

Teddy ismét az igazgató felé fordul, aki csak mondja és mondja:

– Miután megszerezte a mesterdiplomáját, csatlakozott a…

Crutcher újra a pultot nézi. Az a doboz nem hagyja nyugodni, mert valami nem stimmel vele. A gyári csomagolásban sorban vannak a kapszulák, hogy minél több férjen bele, ebben viszont nem.

Ebbe csak úgy beledobálták a kávét, amit… valahol máshol szedtek össze.

Nem, nem, nem. Az nem lehet. Megrázza a fejét, és figyelmezteti magát, hogy ne legyen nevetséges. Azért képzelődik, mert a diri beszéde unalmas.

De hirtelen felfordul a gyomra, és nem a kávétól.

– Büszkeséggel tölt el, hogy gratulálhatok Soniának a tizedik évfordulójához. Lenyűgöző teljesítmény!

Az igazgató Ms. Marsha felé fordul, aki átad neki egy apró bársonydobozt. A kitűző. A legfontosabb tárgy a világon.

Teddy is felvette a sajátját.

Az igazgató kinyitja a dobozt, a kitűzőn megcsillan a fény. Teddy az órájára pillant. Miért tart ez ilyen…?

A gondolatot egy kiáltás szakítja félbe. Arról érkezik, ahol Ingrid áll.

Pontosabban csak állt, mert összeesett, és most a földön fekszik.

22

TEDDY KÉPTELEN MEGMOZDULNI. Minden és mindenki mozog előtte, de ő lefagyott, mintha egy krimit nézne életnagyságú vásznon.

Ingrid ájultan fekszik a padlón, és a homlokáról vér csorog. Biztosan beütötte a fejét, amikor elesett. Az emberek tanácstalanul toporognak körülötte.

Ms. Marsha a 911-et hívja.

Sonia úgy fest abban a rémesen szűk piros ruhában, mint akibe belecsapott a villám.

És az egész Crutcher miatt van. Nem tudja, hogy sírjon vagy nevessen, ezért rezzenéstelen arccal figyeli az eseményeket.

– Jön a mentő – közli Ms. Marsha, azután az anyukák felé fordul, és megkéri őket, hogy pakoljanak le az asztalról. – Lehet, hogy rossz az étel.

Teddy tudja, hogy nem, de most már neki is meg kell mozdulnia, mert el kell tüntetnie a kávét.

Elindul Ingrid és az izgatott emberek csoportja felé. Senki sem néz rá, amikor elveszi Mrs. Ross csészéjét az asztalról néhány másikkal együtt, és óvatosan utat tör magának a mosogató felé.

Az egyik anyuka már ott van, és kinyújtja felé a kezét, hogy elvegye a csészéket.

– Majd én elintézem.

Kénytelen átadni a csészéket, de szemmel tartja Ingridét, miközben a nő lepakol a pultra.

Az iskola elé bekanyarodik a mentő, egy tűzoltó- és egy járőrkocsi. A kisvárosban olyan ritka a bűnözés, hogy Teddy azon sem lepődne meg, ha a teljes őrs kivonulna.

A mentősök, a tűzoltók és a rendőrök érkezése eltereli az anyuka figyelmét a mosogatásról. Odaugrik, akár egy macska, azután félretolja az útból az embereket, hogy a segítség odaférjen Ingridhez. Teddy kihasználja az alkalmat, a pulthoz lép, és kiüríti Ingrid csészéjét.

Biztos, ami biztos.

– Mi történt?

Zach most érkezett meg, és értetlenül forgatja a fejét.

– Mrs. Ross összeesett – feleli Teddy.

– Jóságos ég!

A fiú sietős léptekkel indul a káosz felé.

Crutcher is arra tart, és majdnem beleütközik Soniába, aki ugyanolyan döbbentnek látszik, mint néhány perccel ezelőtt.

– Nem… nem értem – dadogja.

– Senki sem érti.

Mrs. B. megcsóválja a fejét, a kollégája elhátrál tőle.

– Menjen arrébb, Teddy!

Ms. Marsha megpróbálja szabaddá tenni az utat a mentősök számára, hogy kivihessék Ingridet, aki egy hordágyon fekszik, és oxigénmaszk van az arcán. Az ajtóőr vezetésével végre kijutnak, és Teddy a nyomukban van, de nem azért, hogy bekísérje őket a kórházba.

Átvág az étkezőn, és felmegy a tanáriba.

Lehet, hogy nem kellett volna kiürítenie Ingrid csészéjét. Talán otthonról hozta valaki a kapszulákat, nem a közösből. Talán nevetségesen viselkedik.

Így kellett történnie. A lelkiismeret szörnyű dolog. Annak az esélye, hogy Ingrid igya meg a Soniának szánt kávét…

Száz százalék.

A tanáriban csak egy gép van, ami azt jelenti, hogy innen vitték le a kapszulákkal együtt.

Basszus.

* * *

MIRE TEDDY VISSZAÉR a Stafford terembe, szinte mindenki távozott. Csak két rendőrt lát odabent, néhány anyukával beszélgetnek.

Körbenéz. A szemetest keresi.

A kapszula. Meg kell szereznie a kapszulát.

Az egyik kuka az asztal mellett áll, amiről időközben az összes ételt lepakolták, és csak a dekoráció maradt. A minirózsák elfonnyadtak, az egyik üvegtál felborult.

A másik szemetest a pultnál találja, a kávégép és a rendőrök közelében. Sejtelme sincs, hogyan fogja megoldani ezt a problémát, de muszáj megpróbálnia. Amikor elindul a kuka felé, valaki megfogja a karját.

– Mr. Crutcher!

Lepillant Ms. Marsha kezére, amelyen kidagadnak az erek.

– Ó, Ms. Marsha! Van már valami hír Mrs. Rossról?

– Még nincs, de ki kell ürítenünk a termet. – Azzal kivezeti Teddyt az ajtón, és a szemetes elérhetetlen távolságba kerül. – Az igazgató úgy határozott, a nap hátralévő részében elmarad a tanítás. Az eset biztosan megrázó a diákok számára.

– Igen, jó döntés.

Ms. Marsha megfogja a kilincset. A kíváncsiskodó gyerekek szétszaladnak, amikor meghallják, hogy a tanítás elmarad.

– Köszönöm – mondja az idős nő. – Az igazgató mindenkit értesíteni fog, amint megtudunk valamit.

Becsukja az ajtót Teddy orra előtt, aki egyedül marad.

* * *

KATASZTRÓFA. Totális katasztrófa.

Sonia dübögő léptekkel járkál az üres tanteremben, és a stresszlabdáját nyomkodja, de hiába. Hozzávágja a falhoz, de nincs megelégedve a hangjával, mert csak tompán puffan.

Nyilván aggódik Ingridért. Szörnyű érzés, hogy mentő vitte el, még akkor is, ha ennek az alultápláltság az oka. Valószínűleg nem eszik eleget, azért annyira sovány.

Katasztrófa.

A kitűzőt megkapta. Ott csillog a piros ruhán. A földről kellett felszednie, miután az igazgató elejtette a nagy kavarodásban. Ez lett a vége a nagy eseménynek. Négykézláb kellett másznia a padlón, hogy megszerezze a tízéves kitűzőjét.

Felveszi a stresszlabdát, és majdnem újra a falhoz vágja, de mozdulatlanná dermed, és vesz egy mély lélegzetet. Emlékezteti magát, hogy rosszabb is lehetett volna.

Akár ő is összeeshetett volna a saját ünnepségén.

De akkor legalább még mindig ő lenne a figyelem középpontjában.

Megint eldobja a labdát.

23

HIBÁZOTT. Borzalmas hibát követett el.

Teddy a tanári asztalnál ül a termében, és a körömágyát piszkálja. Így könnyebben tud gondolkodni. Lépésről lépésre visszajátssza a fejében az eseményeket, amelyek a néhány órával ezelőtt lezajlott tragédiához vezettek.

Fontolóra veszi a lehetséges következményeket is.

Egy nő összeesett. Ennyi. Nem kapott agyvérzést, sem rángógörcsöt. Csupán az történt, hogy… elájult.

Ez talán nem elég ahhoz, hogy az egész termet átkutassák, de a biztonság kedvéért abból indul ki, hogy mégis úgy lesz. Ms. Marsha valószínűleg ragaszkodni fog hozzá, elvégre Ingrid Ross nemcsak bizottsági tag, hanem szülő, aki hozzájárul az intézmény fenntartásához. Az igazgató biztosan ki akarja deríteni, hogy mi történt, és a bizottság is ezt fogja követelni.

Ez azt jelenti, hogy a rendőrség mindent át fog kutatni, a szemetesben lévő kávékapszulákat is. De vajon a vizsgálatok ki tudják mutatni a Teddy által használt növényt? Vajon megtalálják az Actaea pachypoda mérgét, ami a szívre hat?

A biztonság kedvéért újra abból indul ki, hogy igen, és a rendőrök meg fogják találni a kapszulát, amelyet megbabrált. De Ingridet természetesen nem mérgezték meg. Az ég szerelmére! Teddy nem akart megmérgezni senkit. Csak módosította egy kicsit a kapszulát.

Vajon rá fognak jönni, hogy ő tette? Talán. Lehet, hogy megtalálják az ujjlenyomatát.

Olyan erősen piszkálja a hüvelykujján a körömágyat, hogy kiserked a vére.

Nevetséges. Nevetséges az egész, mert Ingrid rendbe fog jönni. Magához tér, és mindenki azt hiszi majd, hogy csak elájult, és lezárul az ügy. A rendőrség nem pazarol időt és pénzt arra, hogy az összes élelmiszert átvizsgálja, a kidobott kávékapszulákat pedig végképp nem fogják ellenőrizni. Képtelenség!

Ráadásul ő senkit sem akart bántani, főleg nem Ingrid Rosst, akit kedvel. Végtére is a bizottság tagja.

Csupán annyit akart elérni, hogy Sonia vegyen vissza, és ne oktassa ki, hogy bánjon a diákjaival. Na jó, talán a partiját is el akarta kicsit rontani.

Valójában ez volt a célja, móresre tanítani a kolléganőjét azzal, hogy elájul a neki rendezett ünnepségen. Ezt szerette volna elérni.

Ebben nincs semmi rossz.

De hirtelen felbukkantak a rendőrök és a mentősök, és hihetetlen, mibe fordult az egész. Egyszerűen hihetetlen…

Ugyanakkor az a jó hír, hogy a recept bevált. Még sohasem használta ezt a növényt, de beváltotta a hozzá fűzött reményeket. Ezt mindenképpen érdemes megjegyezni, mert ő nem tudós. Csupán az év tanára.

És arról sem tehet, hogy nem Sonia itta meg a kávét. Ha a szervezők nem vitték volna le a kapszulákat, akkor tökéletesen bevált volna a terve.

Tehát bizonyos értelemben sikerrel járt.

Kinéz az ablakon. Az utolsó járőrkocsi éppen kikanyarodik a parkolóból. Pontosan erre várt. Magához veszi a táskáját, és kimegy a teremből. Ha meglátja valaki, azt fogja hinni, hogy hazafelé tart. Amiben nincs semmi szokatlan.

Az étkező üres. Már a konyhások is elmentek. A Stafford terem ajtaja csukva van, de nincs bezárva. Teddy úgy lép be, mintha lenne ott valami keresnivalója.

A helyiség nem üres. A fenébe!

Frank a földön térdel, és az asztal alá kukucskál.

– Jézusom, megijesztettél! – Feláll, és leporolja a homokszínű nadrágját. – Azt hittem, már senki sincs itt.

– Én is azt hittem.

– Elhagytam a tollamat. A jó tollamat. – A matematikatanár körbenéz, és széttárja a karját. – Egyszerűen nem találom.

– Ez igazán sajnálatos.

– Lehet, hogy az egyik gyerek vitte el. És veled mi a helyzet? Miért vagy még itt?

Teddy szándékosan nem fordul a pult és a szemetes felé. Sajnos úgy tűnik, a termet kitakarították. Nyoma sincs a dekorációnak, a kajának és a kávéfőzőnek.

– Azt reméltem, találok itt valakit, akinek van infója Ingridről.

Frank vállat von, és a karján megremegnek az izmok.

– Egyelőre semmit sem tudunk.

Elindul az ajtó felé, ezért Teddy is kénytelen távozni.

– Furcsa egy nap – jegyzi meg Frank, miközben átvágnak az étkezőn.

– Az nem kifejezés.

– Hétfőre biztosan idehívnak néhány pszichológust.

– Igen, valószínűleg.

– Talán egy papot is kellene, hátha valakinek szüksége lesz rá.

Teddy erre nem válaszol.

A parkolóban már csak néhány autó áll. A történtek után senkinek sincs kedve az iskolában tartózkodni. Teddy el akar köszönni, de Frank telefonja csipog, és kihúzza a készüléket az övén lévő tokból.

Crutcher telefonja is megrezdül. Az igazgatótól kaptak üzenetet:

Tisztelt Kollégák és Barátok!

Mély fájdalommal tudatom, hogy Mrs. Ingrid Ross örökre eltávozott közülünk. Ma délután hunyt el a kórházban.

Gondolatban a családjával vagyunk, és imádkozunk értük.

24

FRANK MAXWELL NEM AKAR hinni a szemének. Ingrid Ross meghalt.

Meghalt.

– Jóságos ég! – dünnyögi Teddy.

– Hihetetlen.

Egy darabig mozdulatlanul merednek az üzenetre, azután Crutcher elteszi a telefonját.

– Nos, azt hiszem, haza kell mennem a feleségemhez.

– Nekem is – feleli Frank.

Teddy elindul a szánalmasan öreg Saabja felé, Frank pedig a Jeepjéhez. A matektanár úgy jár, mint máskor, bár erre nem esküdne meg, mert elárasztja a testét az adrenalin.

A mellkasához emeli a kezét, és megmarkolja az inge alatt lapuló feszületet.

Haza. Haza kellene mennie. Ott van a felesége és a fia.

A házuk egyszerű, mégis szép. A pázsit ápolt, és egy gyönyörű öreg tölgyfa áll előtte. Frank nem keres túl jól, a felesége azonban ötletesen csinosította ki az ingatlant. A férfinak kicsit olyan érzése van, mintha egy magazinban élne, de a ház kényelmes. Az otthon jó, és biztonságot ad.

Mégsem akar odamenni.

Inkább kocsikázik. Szeret vezetni, amikor gondolkodnia kell. Akkor vette fel ezt a szokást, amikor jogsit szerzett, tizenegy évvel ezelőtt, ami számára hosszú időnek tűnik. Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy először ült egyedül a volán mögé. Az autója ócska volt, talán még Teddyénél is öregebb, de nem számított, mert hangosan szólt benne a zene, és bárhová elvitte őt. Akkor ízlelte meg először a szabadságot, és nagyon élvezte.

Így hát most is kocsikázik, de már nem élvezi annyira, talán mert már nem érzi magát szabadnak. Felesége van, egy gyereke, hitele és munkahelye, szóval a legkevésbé sem szabad az élete. Még a bevásárlást sem ő intézi, mert az asszony szerint az a nők feladata.

Így telnek a hétköznapjai, és ez a nap még az átlagnál is rosszabb.

Felhajt az autópályára, és elindul a házával és a családjával ellenkező irányba. A zene hangos, az ablakok lehúzva, és a Jeep nem is suhan, szinte repül az aszfalton, de semmi sem segít. Frank még rosszabbul érzi magát, mint amikor elindult. Mintha kényszerzubbonyba csavarták volna, és egy lánc rántaná vissza oda, ahol lennie kellene.

Legszívesebben lemenne az edzőterembe, de megsérült a válla, és nem akarja megerőltetni. Végül megfordul, és elindul hazafelé.

Missy autója szokás szerint a felhajtón áll. Frank leparkol, vesz néhány mély lélegzetet, gyorsan elmond egy imát, és belenéz a tükörbe. Szerencsére pont olyan az arckifejezése, mint máskor.

Amint belép a házba, megjelenik az asszony.

– Az előbb tudtam meg, mi történt – mondja köszönés helyett. – Hogy vagy?

– Megvagyok.

– Esküszöm, hogy éppen most akartalak felhívni. Biztos jól vagy?

Frank átöleli, hogy elhallgattassa.

– Igen. Jóformán nem is láttam az egészet.

Érzi, hogy a felesége izmai ellazulnak.

– Akkor jó. Ó, az a szegény nő! Hogy is hívták? Milyen Ingrid? Russ?

Missy elhúzódik, és a konyha felé vezeti. Frank orrát megcsapja a csirkehús illata. Elég gyakran esznek csirkét.

– Valami olyasmi – feleli, és leül. Az étel illatától kicsit megnyugszik. – Hol van Frankie?

Missy a nappali felé biccent.

– Rajzfilmet néz.

A férfi vacsora előtt lezuhanyozik. Mire kijön a fürdőszobából, kétéves fia áttelepedett a konyhába. Éhes, de nem tud nyugodtan ülni, és az anyja elmagyarázza neki, hogy mindenkinek az asztalnál kell ennie. Ez a beszélgetés gyakorlatilag minden este lezajlik, és mindig az a vége, hogy az asszony jutalmat ígér a gyereknek, ha a fenekén marad.

Frankre jó hatással vannak a megszokott dolgok. Megvacsoráznak, aztán leszedik az asztalt, elmosogatnak, végül megfürdeti a fiát. Amikor leül az ágyára mesét olvasni, úgy érzi, mintha a mai nap csupán egy álom lett volna. Egy ébren töltött rémálom.

Miután a családja elalszik, ránéz a Belmont Akadémia honlapjára, ahol már fent van a hír. Ezek szerint mégis megtörtént. Nem rémálom volt.

Az igazgató azt a szöveget tette közzé, amit SMS-ben is elküldött mindenkinek, a hozzászólásokban pedig a tanárok, a szülők és a diákok fejezik ki részvétüket. Frank is így tesz:

Mélységesen együttérzek a Ross családdal.

Kitörli, majd megint beírja, és újra kitörli. Talán az lesz a legjobb, ha csöndben marad. Vagy pont az a gyanús, ha nem ír semmit.

Ingrid.

A francba vele!

Ettől a gondolattól azonnal bűntudata támad, és megmarkolja a nyakában lógó feszületet, amit sohasem vesz le. Mindig viseli. Éjjel-nappal.

Egész éjszaka a feszületet markolja, és azon töpreng, vajon Ingrid férje fog-e elsőként bekopogni, vagy a rendőrség.

* * *

TEDDY NEM MEGY HAZA, sőt el sem hagyja a Belmont parkolóját. Megvárja, amíg Frank elhajt, azután kiszáll az autójából, és visszamegy a Stafford terembe. Bizonyosságot kell szereznie.

A szemét eltűnt. Mind a két kukában új a zsák, és egyetlen kávékapszula sincs sehol, sem a pulton, sem a szekrényekben. Vajon a rendőrök vitték el a szemetet? Miután Ms. Marsha kitessékelte, nem látta, mi történt odabent.

Felsóhajt, kimegy, és megkerüli az épületet. A konténerek az iskola mögött állnak.

25

MA JÓ NAPOM LESZ.

Ma jó napom lesz.

Ma jó napom lesz.

Hétfő reggel Sonia az autójában ül, és a mantráját ismételgeti, hogy felkészüljön arra, ami ezután következik. Borzalmas volt a hétvégéje, amit gyakorlatilag a telefonjával töltött, mert özönlöttek az iskolai megemlékezésről szóló üzenetek. Mit mondjanak Ingridről? Lehet, hogy inkább rá kellene összpontosítaniuk?

És mi van akkor, ha az étel okozta a halálát?

Lehet, hogy valami megromlott?

Honnan volt a sütemény?

És mi a helyzet a kávéba öntött tejjel? Szokott egyáltalán Ingrid tejet inni? Tudja valaki?

Sonia úgy érezte, sohasem érnek a kérdések végére. És senki sem tett említést az évfordulójáról. Nem gratuláltak neki.

Emlékezteti magát, hogy egy nő meghalt. Egy halott nővel próbál versenyezni, ami képtelenség. Nem szaladgálhat fel-alá azt kiáltozva, hogy: És velem mi lesz? Így senkiből sem csikarhat ki együttérzést, gratulációt pedig végképp nem.

Ezért magára ölti az „aggodalmas, de szívélyes” arckifejezését, és kiszáll. A diákoknak szükségük van rá. Haláleset történt az iskola területén, az ég szerelmére! Most nagyobb szükségük van rá, mint eddig bármikor.

Induljon a nap!

* * *

AMIKOR FRANK BEKANYARODIK a parkolóba, még mindig ideges. Egész hétvégén az volt. Valahányszor megcsörrent a telefon vagy kopogtak az ajtón, görcsbe rándult a gyomra. Mintha egy magas épület tetején állt volna arra várva, hogy valaki lelöki.

Rendkívül nyomasztó az a tudat, hogy az ember élete bármelyik pillanatban összeomolhat.

De az övé egyelőre nem omlott össze, talán azért, mert rengeteget imádkozik. Legalábbis ő azt reméli, hogy ez az oka.

Kiszáll az autóból, és elindul az iskola felé. Sehol egy rendőr, sehol egy férj, sehol egy vasvilla. Ez a nap is úgy kezdődik, mint a többi.

Amint belép a kapun, Ingrid Ross néz vele farkasszemet.

Már kijelölték a területet, ahol bárki leróhatja a kegyeletét, és valószínűleg a tanárok és szülők szövetsége rendezte be. Ingrid nagy méretű, bekeretezett fotója egy asztalon áll, alatta virágok. Franknek hirtelen bűntudata támad, mert ő nem hozott semmit. Eszébe sem jutott.

Ezt a fotót még nem látta. Ingrid haja hosszabb, nem visel sminket, egy magas fa előtt áll, és boldogan mosolyog. Az az Ingrid, akit ő ismert, nem volt boldog. Elszánt volt, és pontosan tudta, mit akar, de nem volt boldog. Az igazat megvallva Frank sem volt az, legalábbis nem maradéktalanul.

Ingrid tudta. Megérezte rajta, lecsapott rá, és megtette az első lépést, mint azok a görög izék. Frank hirtelen nem tudja a nevüket, végtére is matematikát tanít, nem mitológiát. Végül csak beugrik.

A szirének.

Erre gondolt? Nem, nem erre, hanem a szukkubuszokra.⁵ Ingrid Ross egy szukkubusz volt.

Dühösen felmordul, megmarkolja a feszületet az ingén keresztül, és végighúzza az ujját a peremén. Néha attól fél, hogy elevenen el fog égni a gondolatai miatt. Igazság szerint elevenen el kellene égnie azért, amit tett.

Mégsem lobban lángra, csak a bűntudat mardossa, ami talán még rosszabb.

Gyorsan elindul a folyosó felé, nehogy valaki rajtakapja Ingrid fotóját bámulva, de nem a termébe megy, hanem a Porter szobába. A hétvégén üzenetet kapott, hogy az első óra előtt ott lesz megbeszélés.

A helyiség már félig megtelt, mire odaér. Az ajtót kártya nyitja, diákok nem is léphetnek be, a déli folyosó legvégén van, a gyerekektől távol, nehogy meghallják, mi zajlik odabent.

Ms. Marsha elöl áll, és pontban 7:40-kor belekezd a mondandójába. A hangja olyan ropogós, mint a gyapjúkosztümje.

– Rövid leszek, mert hamarosan becsengetnek. – Egy csíptetős táblát tart a kezében, hiszen a régi alkalmazottak többségéhez hasonlóan ő is gyűlöli a modern technológiát, még azokat a dolgokat is, amelyek megkönnyítenék a munkáját. – Már mindannyian értesültek Ingrid Ross haláláról. Szeretnék mindenkit megnyugtatni afelől, hogy állandó kapcsolatban vagyunk a rendőrséggel és a családdal, hogy kiderítsük, mi történt. Egyelőre nem tudjuk, mi okozta a halálát. Még a boncolás eredményére várunk.

A hír nem nyugtatja meg Franket. A legkevésbé sem.

– Ingrid családja rettenetesen le van sújtva – folytatja Ms. Marsha. – Kijelöltünk egy területet az iskola bejáratánál, ahol mindenki leróhatja a kegyeletét virágokkal és képeslapokkal. Mindent továbbítani fogunk a hozzátartozóinak. Ezenkívül a mai napon több pszichológus áll a diákok és az alkalmazottak rendelkezésére. Akinek segítségre van szüksége, keresse fel őket! Ezért vannak itt. – Körbenéz. – Merült fel valakinek kérdése?

Az egyik tanárt az érdekli, hogy a pszichológusnál töltött idő igazolt távollétnek számít-e, a kollégája pedig a temetés felől érdeklődik.

A temetés! Franknek ez sem jutott eszébe.

Őszintén reméli, hogy nem a templomban lesz a búcsúztatás, mert azt nem bírná végigülni.

– Minden tudomásunkra jutó információt közzéteszünk – feleli az ajtóőr. – Egyelőre ennyi.

A megbeszélés összesen nyolc percig tartott, Franknek mégis felment a vérnyomása. Sonia mellett áll, amikor Ms. Marsha odalép.

– Teddy Crutcher mára beteget jelentett. Gondoskodni fogunk a helyettesítésről, de megtenné, hogy…?

Mrs. B. bólint, a matektanár pedig elindul, ezért nem hallja a beszélgetés további részét. A boncolás körül forognak a gondolatai.

Nem kellett volna vacakolnia a zöld teával.

Ingrid flakonját kereste a Stafford teremben, nem a saját tollát.

26

TEDDY A HÁZA HÁTSÓ TORNÁCÁN ÁLL, és a kertet bámulja. A tornác ugyanolyan romos, mint néhány évvel ezelőtt, amikor utoljára látta. Eltüntetett a kertből minden növényt, az összes bokrot és cserjét. Csak a nagy fák maradtak meg, mert azokat nem tudta kivágni.

Kedd este van, alkonyat, és péntek óta nem volt dolgozni. Nem beteg, az idejét sem tudja, mikor volt az utoljára. Túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy bemenjen az iskolába.

Nem így kezdődött. Sohasem vallaná be senkinek, de majdnem feladta a reményt. Péntek este, miután áttúrta a konténert, és semmit sem talált, hazament, és lefeküdt. Nem evett és nem ivott, főleg nem tejet, mert azt nem érdemelte meg. Semmit sem érdemelt meg azok után, amit tett.

Borzalmas volt.

Egy ártalmatlan ötlet annyira kicsúszott az irányítása alól, hogy valaki meghalt.

Rossz ember. A jelentéktelen nézeteltérésekre összpontosított, és meg akarta büntetni a kollégáit azért, mert bosszantónak találta őket. És mérget tett a kávéjukba.

Nos, ez talán túl erős kifejezés. Belepiszkált a kávéjukba. Egy kicsit.

A diákjaira kellett volna összpontosítania. Ez volt a munkája, az élete értelme, a küldetése.

Elcseszte az egészet.

Az érzés lassan alakult ki. Olyan volt, mint egy szúnyog, ami belülről csipkedi a testét. Nem is szúnyog, hanem féreg. Igen, az.

És szaporodni kezdett.

Minél tovább feküdt az ágyban, annál több lett a féreg. Szörnyű érzés volt. Mintha a belső szerveit kicserélték volna azokra a nyálkás, vonagló lényekre. Szombat estére teljesen elözönlötték.

Ismerte ezt az érzést.

Akkor is ezt érezte, amikor a felesége elment, és otthagyta a számlát a konyhaasztalon.

Sokkal rosszabb volt a megbánásnál, mert az csak az ember agyát piszkálta kitartóan. A bűntudattól viszont férgek nőnek az ember testében.

Ez az egész nem történt volna meg, ha Allison még itt lenne. Ő mindent jobbá tett.

Amikor Teddynek rosszkedve volt, megnéztek együtt egy filmet. Az asszony mindig a legbugyutább vígjátékokat választotta, mert gyűlölte a drámákat és a komoly, lehangoló témákat. Teddy kezdetben úgy gondolta, hogy ostobák azok a filmek, és feleslegesen pazarolja rájuk az idejét.

– Ha csak egyszer is elneveted magad, akkor már megérte – mondta a nő.

Igaza volt. Azok a béna filmek valóban megnevettették, néha többször is, de csak azért, mert együtt voltak. A feleségének ragadós volt a nevetése. Sohasem fogja elfelejteni azt a gyönyörű hangot. Egyszer azt mondta neki, hogy olyan, mintha verset hallana. Allison ezen is elnevette magát.

Crutcher már nem nézi azokat a filmeket. Egyedül nem.

Nagyon ritkán nevet, és így kezdődött az egész. Amikor felhagyott a nevetéssel, észrevette, mennyire bosszantóak a kollégái. Azért piszkált bele a kávéjukba, mert rettenetesen idegesítették.

Amikor eszébe jutott ez és a felesége, még rosszabbul érezte magát.

* * *

CSAK AKKOR KELT FEL, amikor a férgek kifáradtak és elszunnyadtak, majd a fájdalom elmúlt. Vasárnap reggel végre kimászott az ágyból, és úgy érezte, ismét értelmet nyert az élete. Vissza kell térnie a diákjaihoz, és segítenie kell rajtuk, különben önzőek és nagyképűek lesznek.

Ám először is meg kellett szabadulnia a gaztetteitől, és a pincével kezdte. Kidobálta a kávékapszulákat, a kémcsöveket, a kísérleti berendezéseit, a tablettákat, a teljes kutatást, amelyek elterelték a figyelmét arról, ami igazán lényeges.

Azután fel kellett számolnia a kertet, és az Actaea pachypodával kezdte.

Ez a növény azonnal felkeltette az érdeklődését. Fehér bogyói vannak fekete pöttyel, és ezért hívják babaszemnek is. A termés a szemgolyóhoz hasonlít, és a benne lévő méreganyag vérnyomáscsökkentő hatású. Nagy mennyiségben szívrohamot okoz, kis mennyiségben eszméletvesztést.

Teddy csupán annyit akart elérni, hogy Sonia elájuljon, lehetőleg az ünnepség kellős közepén. Gondosan ügyelt rá, hogy egészen kevés nedvet szívjon ki a bogyóból, azután belefecskendezte a kapszulába. Senkit sem akart megölni.

Kesztyűben húzta ki a növényt a földből, és gondosan becsomagolta, majd a többi következett. Mindent kihúzgált, akár mérgező volt, akár nem. Két napon keresztül keményen dolgozott. Addig nem mehetett vissza az iskolába, amíg rendbe nem tette a kertet.

Utána meg kellett szabadulnia a hulladéktól, és ez volt a legnehezebb. Legszívesebben elhordatta volna valakivel az egészet, de senki sem tudhatta meg, hogy mit csinált. Ezért zsákokba tette a szemetet, és öt fuvarral elszállította a környező városok hulladéklerakóiba, ahol hamis nevet adott meg.

Most a hátsó tornácon áll, kedd este van, és minden porcikája fáj a kemény munkától, de nagyszerűen érzi magát, mintha kapott volna egy új esélyt.

Pontosabban ő adott magának egy új esélyt.

Egy pohár friss tejjel zárja a napot, ami a vezeklés végét jelképezi.

Megtisztult az összes rossz cselekedetétől, amelyek elterelték a figyelmét a valódi küldetéséről, vagyis a diákokról.

Készen áll az újrakezdésre. Ismét.

27

CSODÁLATOS A REGGEL. Süt a nap, és csiripelnek a madarak. Teddy azon sem lepődne meg, ha egy pillangó szállna a vállára, miközben az autója felé igyekszik, de persze nem száll, megnézte.

Az elsők között kanyarodik be a parkolóba, és azonnal kiszúrja Frank kocsiját, ami nem meglepő, hiszen a matematikatanár mindig korán érkezik. Amikor elsétál a terme előtt, eszébe jut, hogy beköszönhetne neki, de végül egyenesen a tanáriba megy.

Minden ugyanúgy néz ki, még a kávékapszulák is. Mosolyogva készíti el a kávéját.

Kávékapszula. Micsoda ostoba ötlet!

A konténerben nem talált semmi érdekeset, viszont sikerült kellemetlen helyzetbe kerülnie. Joe, a gondnok meglátta, amikor kimászott. Egyikük sem szólt, amitől még kellemetlenebbé vált a találkozás, és Joe biztosan nem fogja elfelejteni.

Teddy lemegy a termébe, kinyitja a laptopját, és elolvassa a péntek óta beérkezett e-maileket. A legfontosabbakkal kezdi. Ingrid továbbra is halott, de még nem temették el. A boncolás szó láttán egy pillanatra mozdulatlanná dermed, de gyorsan összeszedi magát. Ma nincs ideje a férgekkel foglalkozni.

Fallon eltereli a figyelmét. Egykori diákja folyamatosan tájékoztatja, hogy milyen dühös.

Helló, seggfej! Megint én vagyok.

Csak hogy tudja, nem sikerült megakadályoznia, hogy sikeres legyek. Hamarosan túl leszek az államvizsgán, és már felvettek a mesterképzésre. Biztosan több pénzt fogok keresni, mint maga.

Na viszlát!

Elmosolyodik. Fallon mindig eléri nála.

Még mindig nem érti, hogy ő sohasem volt az ellensége. Pusztán arra akarta ráébreszteni, hogy nem szabad önzőnek lenni. Az összes diákjával ez a célja. Jobb embert akar faragni belőlük.

A lány továbbra sem jön rá erre, de ő még nem adta fel a reményt. Egyetlen tanulóról sem mondott még le, Knightról és Wardról sem. Egy napon talán majd megértik.

És ha sikerül, azt neki köszönhetik majd.

* * *

HALÁL. A Belmontot körüllengi a halál.

Sonia végigmegy a folyosón, és a halálra gondol, mert minden arra emlékezteti. Ingrid temetése pénteken lesz, a következő esemény pedig az éves iskolai megemlékezés.

– Jó reggelt, jó reggelt!

Odabiccent a diákoknak, és mindegyiknek a szemébe néz, hogy biztosítsa őket: minden a legnagyobb rendben, pedig nincs. Mire elkezdtek lecsillapodni a kedélyek, megjelent egy cikk a helyi lapban.

HALÁL A BELMONT AKADÉMIÁN?

Ez volt a címe, kérdőjellel. Igen, a Belmontban haláleset történt. És nem ez volt az első.

De mivel Sonia még életben van, és ő a Harsona főszerkesztője, új diákszerkesztőt kell keresnie. Lehet, hogy Courtney nem jár tovább a Belmontba, ami érthető, hiszen az édesanyja itt halt meg.

Már megint a halál. Mindig a legváratlanabb pillanatban bukkan fel.

A tanárnő megrázza magát, körbenéz, és végre megtalálja azt, akit keres.

– Zach!

A fiú rámosolyog. Ugyanúgy néz ki, mint máskor.

– Jó napot, Mrs. B.!

– Beszéltél Courtney-val? Hogy van?

– Azóta nem beszéltem vele. Úgy értem, péntek óta.

– Gyászol. Időre van szüksége.

– Igen, tudom.

– Keresni fog, ha már készen áll rá, hogy beszéljen veled. – Megpaskolja Zach karját, és megajándékozza a legbiztatóbb pillantásával. – Van egy másik kérdésem is. A Harsonáról.

– Új cikket kéne írnom? Máris?

– Nem erre gondoltam.

– Hanem?

A srác arckifejezése barátságos és őszinte. Sonia int neki, hogy kövesse, és bekanyarodnak a folyosó kevésbé forgalmas részére. Most van a nagyszünet, pontosan tizenhat perc.

– A szerkesztői pozícióról akartam beszélni veled.

– Ó! – Zach szeme elkerekedik, amikor megérti. – Ó!

– Igen – feleli a helyzethez illő komolysággal a tanárnő. – Az újságnak jelenleg nincs szerkesztője.

– De Courtney visszajön.

– Hát persze. De most biztosan a családjával akar lenni.

Zach bólogat, és közben valószínűleg számba veszi a lehetőségeit.

– Gondold át! – javasolja Sonia. – Nekem az is megfelel, ha csak holnap adsz választ. Tudom, hogy ez egy komoly döntés.

– Rendben. Át fogom gondolni.

– Bárhogy döntesz, a lapban való közreműködésed mindenképpen jól mutat majd a jelentkezési lapodon. – Kis szünet után hozzáteszi: – Még egyszerű újságíróként is.

A fiú még mindig bólogat, amikor Mrs. Benjamin sarkon fordul, és magára hagyja, hogy elgondolkodhasson.

* * *

A DIÁKOK FRANKET NÉZIK, de ő jóformán nem is látja őket. Összemosódnak előtte az üres, álmos tekintetek és a tenyérrel megtámasztott állak, ami nem jellemző rá. Máskor mindig gondosan szemmel tartja az osztályát, arra várva, hogy az egyikük elkövet valami rosszaságot.

Az ördög sohasem alszik. A szolgálóival együtt folyamatosan azon dolgozik, hogy átcsábítsa ezeket a gyerekeket a sötét oldalra. Frank többnyire oda szokott figyelni erre, és segíteni próbál nekik, hogy ellenálljanak a kísértésnek.

De ma nem.

Ez a negyedik óra, és senki sem akar itt lenni, sem ő, sem az osztály. Ha tehetné, az edzőteremben gyúrná ki magából a feszültséget. Napok óta ideges.

Vagy talán a templomban ülne, és kiimádkozná magából a bűntudatot. Tegnap és tegnapelőtt este is ott volt, de az imádság egyelőre nem segített. Még nem jelentkezett nála a rendőrség, sem Ingrid férje, és ez lassan az őrületbe kergeti.

Az egyik diák felteszi a kezét.

– Igen, Stella?

– Ha az a plusz b az f inverze, akkor a metszéspont nem úgy nézne ki, hogy a egyenlő egy per a plusz b mínusz egy?

Frank elgondolkodik a problémán, ami sokkal tovább tart a kelleténél.

– De igen – feleli végül. – Igazad van.

Letörli az okostáblát, és eltünteti a problémát. A matematika annyira egyszerű tud lenni!

A táblán új feladat jelenik meg, ő pedig időt ad a diákoknak a megoldásra, és közben kihúzza az íróasztalfiókját, hogy ránézzen a telefonjára.

Csak a feleségétől kapott üzenetet, aki arra kéri, hogy cseréltessen olajat az autójában.

Megkönnyebbülten felsóhajt, de a félelem gyorsan visszatér. Ha egyetlen szóval kellene kifejeznie az érzéseit, az a bárcsak lenne.

Bárcsak ne találkozott volna Ingriddel azon az alapítványi bálon!

Bárcsak Missy úgy döntött volna, hogy elkíséri, és ne maradt volna otthon Frankie-vel!

Bárcsak ne ivott volna annyit, mert ha iszik, akkor mindig bajba kerül!

Bárcsak nemet mondott volna Ingridnek, és inkább hazament volna!

28

EZ A NAP EGYSZERŰEN káprázatos volt, káprázatos. Teddy imádja ezt a szót. Van egy tízes listája a kedvenc szavaival, néha átalakul, amikor felbukkan egy kifejezés, amivel már régen találkozott, és felkerül a listára. De a káprázatos mindig rajta van.

A második óráját azoknak a harmadikosoknak tartja, akik a Kívülállókat olvassák. A többségük már túl van rajta, ezért hozzákezdhetnek a dolgozathoz. A negyedik órája a Moby Dick-es osztállyal van. Ők lassabban haladnak, ami érthető.

Tanítás után elhatározza, hogy iszik egy nagy pohár tejet, holott már tegnap is ivott. Nem szokott ilyen sűrűn tejet inni, de ha az ember nem ünnepelheti meg a sikereit, akkor mi értelme az egésznek?

Hazafelé beugrik a sarki boltba. A tanári munka egyik hátulütője, hogy az ember nem engedheti meg magának az elegáns élelmiszerüzleteket, de ő ebbe már régen beletörődött. Szinte baráti viszonyban van Hectorral, a Fourth Avenue-n álló bolt tulajdonosával, aki egyben a pénztáros is.

Néhány évvel ezelőtt találkoztak először, amikor Teddy felfedezte, hogy Hector olcsóbban adja a tejet, mint a diszkontok. Ráadásul a különleges kéréseket is teljesíti, ami a jó tulajdonos egyik ismérve. Teddy azóta is hűséges hozzá.

– Megint tejért jött? – kérdezi Hector.

A tanár elmosolyodik, bólogat, és elindul a bolt hátsó része felé.

– Szemmel kell tartanom magát – folytatja Hector. – Az a sok tej biztosan nem tesz jót a szervezetének.

Nevet a saját viccén, majd ismét a pult fölötti tévé felé fordul.

Teddy kiveszi a tejet a hűtőből. Hector kifejezetten az ő kedvéért árulja ezt a márkát. Csak az üveges tejet issza meg, mert a műanyag flakonokat és a papírdobozokat undorítónak találja.

– Árulja már el, mi az ördög folyik abban az iskolában! – mondja Hector.

Erre értetlenül összeráncolja a szemöldökét.

– Ó, igen! – feleli végül. – Szörnyű tragédia. Az a szegény nő.

– Úgy bizony.

– Senki sem tudja, mi történt. Egyszerűen… összeesett.

– Maga még nem hallotta?

– Mit?

– Azt hittem, maguk tudják meg először. – Elveszi a pultról a távirányítót, és átkapcsolja a tévét a futballmeccsről a helyi hírcsatornára. – Pár órája láttam. – A képernyő felé bök a távirányítóval. – Mi a fenét tanítanak maguk azoknak a kölyköknek?

Teddynek többször is el kell olvasnia a képernyő alján látható szöveget, mert képtelen felfogni a szavak értelmét.

ŐRIZETBE VETTEK EGY 17 ÉVES BELMONTI DIÁKOT AZ ANYJA

MEGGYILKOLÁSÁNAK VÁDJÁVAL

MÁSODIK RÉSZ

29

MINDIG AZ ELSŐ HÓESÉS a legvarázslatosabb. Ezen a télen későn érkezik, januárig várat magára. A fehér takaróval borított Belmont Akadémia úgy néz ki, akár egy Dickens-regény díszlete.

Az iskola köré emelt drótkerítést leszámítva.

Két és fél hónap telt el Courtney letartóztatása óta. A tárgyalás csak néhány hét múlva lesz, de a média munkatársai már letáboroztak az iskola elé. Az eszközeiket sátrak védik, hősugárzókkal fűtenek, és az egyik kávézó kisbusza szolgálja ki őket forró feketével, miközben a másik kávézó alkalmazottja szórólapokat osztogat.

Sonia tudja, hogy ez még csak a kezdet.

A biztonsági őr int neki, hogy bemehet, és ő ellenáll a kísértésnek, hogy a középső ujjával bemutasson a riportereknek. Leparkol, és kiszáll az autóból. Ma nem mondja el a mantráját. Ha ezerszer elismételné, akkor sem lenne jó napja.

A bejárat mellé felépítettek egy helyiséget, ahol lelkisegély-szolgálat működik. Elhalad előtte, és egyenesen a tanáriba megy. Meglepő módon csak Franket találja ott, pedig a parkoló már félig tele van.

– Szia, Sonia!

– Jó reggelt!

A férfi a sarokban ül, és végignézi, ahogy kolléganője a hűtőbe teszi az ebédjét, és készít magának egy kávét. A matematikatanár rosszabbul néz ki, mint a múlt héten, amennyiben ez egyáltalán lehetséges. Színtelen a bőre, sötét karikák húzódnak a szeme alatt, és az izmai sem dagadoznak úgy, mint máskor.

– Mindenki a Porter szobában van – mondja Frank.

– Megbeszélés? Nem kaptam értesítést.

– Nincs megbeszélés. Beraktak oda egy tévét.

Sonia lebiggyeszti az ajkát. Azt hitte, legalább az iskolában megszabadul ettől az őrülettől, de úgy tűnik, tévedett. Felsóhajt, édesítőt tesz a kávéba, és határozott léptekkel elindul a terme felé. Végül mégis a Porter szobában köt ki.

A helyiség zsúfolásig megtelt tanárokkal és az iskola más dolgozóival, akik a hatalmas képernyőre merednek. A tudósítónak platinaszőke a haja, és túlzó a sminkje.

– …jelenleg az államügyész és a védőügyvéd érkezésére várunk. Ma fogják benyújtani az indítványt, és kiválasztják az esküdtszék tagjait, ezért Courtney Ross ma nem jelenik meg a bíróságon. Feltehetően a tárgyalásig nem fogjuk látni.

A reklám alatt mindenki beszél.

– Az újságírók végig itt lesznek?

– Nem a bíróság előtt kellett volna letáborozniuk?

– Oda is jutott belőlük. Mindenütt ott vannak.

– Jézusom!

Sonia helyeslően bólogat. Mire mindenki újra beleszokott a munkába a téli szünet után, megint kirobbant a botrány. Az ügy, a tárgyalás, a média. Sokkal rosszabb a helyzet, mint amikor Courtney-t letartóztatták.

Ez tényleg sok.

A bútoráruház reklámja közben a tévé elhallgat. Ms. Marsha belép a képernyő elé, és csak a gyapjúszoknyája zizegése töri meg a csendet.

– Egy kis figyelmet kérek! – kezdi. – Ez az időszak nagyon nehéz lesz a diákok számára. Amíg az… ügy lezárul, az iskola reflektorfényben lesz, és a riporterek mindent el fognak követni azért, hogy interjút készíthessenek az alkalmazottakkal és a tanulókkal. Mi azt javasoljuk, hogy ne álljanak szóba velük, de természetesen mindenki a saját belátása szerint dönthet. – Egy pillanatra elhallgat, és fenyegetően néz végig a jelenlévőkön. – A bejárat mellett berendezett lelkisegély-szolgálat hétköznap este hat óráig és szombat délelőtt is nyitva lesz. Vegyék igénybe, amennyiben szükségét érzik!

Valaki köhög, és a képernyőn megint a tudósítót látják, de senki sem hallja, mit mond.

– Végül, de nem utolsósorban arra kérek mindenkit, hogy ne beszéljenek a tanítási órákon a tárgyalásról. A diákok napközben is rá tudnak nézni a telefonjukra, és biztosan beszélni fognak róla. Ne pazaroljuk erre az oktatásra szánt időt! – Ms. Marsha mély levegőt vesz, és Sonia megállapítja, hogy fáradtnak látszik. A Belmont összes alkalmazottja úgy néz ki, mintha néhány hónap alatt tíz évet öregedett volna. – Van valakinek kérdése?

Senkinek sincs.

Becsengetnek az első órára. Bizonyos dolgok legalább nem változnak. Ms. Marshának ugyanolyan tökéletes az időérzéke, mint régen.

Sonia első órája jól telik. A hiányzások száma rendkívül magas, legalább tíz százalék. Senki sem ismeri a pontos adatot, és a vezetőség nem beszél róla, de minden osztály kisebbnek látszik.

Mrs. B. az előírásnak megfelelően nem tesz említést a tárgyalásról, sem Courtney-ról, de a diákok közt folyton ez a téma, ezért a vaktában elkapott félmondatokból ő is értesül a legfrissebb hírekről, a szakértők jóslatairól és a tanulók véleményéről.

– Courtney tette.

– Szerintem is.

– Kizárt. Ő sohasem tenne ilyet.

– Te találkoztál valaha az anyjával?

A nap végére a tanárnő úgy érzi, mintha száz kilót nyomna, és valóban fel is szedett párat. Majdnem az összes ruhája feszül rajta, némelyikbe már bele sem fér. Stresszevés. Ezt mondta a férje, amikor az új stresszlabdát adta neki. Most már három labdája van: egy a munkahelyén, egy otthon, egy pedig az autójában.

De nem sokat érnek.

Ráadásul jobban szeret enni, mint a labdákat nyomkodni.

Amikor hazaér, nem kapcsolja be a tévét. Nem érdekli, mi történt a bíróságon. Nem akarja hallani a Courtney ellen felhozott vádakat, és nem akarja tudni, hogyan ölte meg az anyját. Talán szándékos volt, talán nem. Ez az éppen aktuális riportertől függ. Egyesek szerint gyógyszerekkel gyilkolta meg Ingrid Rosst, mások szerint méreggel, néhányan pedig azt állítják, hogy nem akart semmi rosszat, csak kísérletezett.

És mindenki olvasta a kiszivárgott üzeneteket. A lány többször is kijelentette, hogy az anyja az őrületbe kergeti, ezért sokan bűnösnek tartják.

Sonia egyetlen szót sem hisz az egészből. Egyetlen. Szót. Sem.

A vacsora a sütőben, de ő levág néhány szelet sajtot, és elővesz hozzá pár kekszet előétel gyanánt. Éppen készül beleharapni az első kekszbe, amikor megcsörren a telefon. Felismeri a számot, de nem veszi fel.

Mielőtt meghallgatja az üzenetet, megeszik két kekszet, hogy erőt gyűjtsön.

– Haló, jó estét, Mrs. Benjamin! Jeffrey Brewster megbízásából telefonálok. Mr. Brewster véglegesítette a tanúk listáját, amelyen a maga neve is szerepel. Miután kezdetét veszi a tárgyalás, értesíteni fogjuk, hogy melyik napon kell tanúvallomást tennie. Hamarosan újra felhívom, hogy átbeszélhessük a vallomását. Kérem, keressen, ha kérdése van!

Sonia kitörli az üzenetet.

A belmontos tanárok fele rajta volt az előzetes listán, és azt mondták nekik, hogy ez normális. Az előzetes lista mindig sokkal hosszabb a kelleténél, de a biztonság kedvéért az összes tanárral elbeszélgettek, és felkészítették őket a tárgyalásra. Most viszont Soniának kell felmennie arra a pulpitusra, neki kell rátennie a kezét a Bibliára, és eskü alatt vallania.

Ő lesz a vád tanúja.

30

FRANK NEM AKARJA LÁTNI és hallani a híreket, és nem is akar beszélni róluk, de amikor hazaér a munkából, a felesége a tévé előtt ül.

– Az a szegény lány! – mondja.

– Igen.

Ledobja a táskáját, a fürdőszobába megy, magára zárja az ajtót, és megnyitja a vizet, hogy ne hallja a tévét.

Egy perccel később Missy bekopog.

– Drágám!

– Igen?

– Spagettit főzök. Fél óra múlva kész.

Frank érezte a hagymás-fokhagymás paradicsomszósz illatát, és felfordult tőle a gyomra, amint belépett.

– Nagyszerű! Mindjárt megyek.

A nappaliban a fia a szőnyegen játszik az autóival. Egymásnak ütközteti őket, újra és újra. Őrjítő zajt csap.

– Hagyd abba, Frankie!

A gyerek abbahagyja, és egy perc múlva újrakezdi.

A tévében Courtney fotója. Mindenütt ezt a képet mutogatják róla. A közösségi oldaláról vették, és eredetileg a barátaival volt rajta, de őket levágták. Csak Courtney néz a kamerába csípőre tett kézzel, olyan rövid szoknyában, hogy néhányan biztosan megbotránkoznak rajta.

Borzalmas az egész.

Az este hátralévő részét gépiesen tölti: megeszi a spagettit, megfürdeti és lefekteti Frankie-t, visszamegy a nappaliba, hogy kettesben legyenek egy kicsit Missyvel. Megnézik a Harry Bosch következő részét, aztán az asszony visszakapcsol a hírcsatornára.

– Jössz lefeküdni? – kérdezi.

– Igen, mindjárt.

– Oké.

– Tudod, mit? Inkább kocsikázom egyet.

– Most akarsz kocsikázni?

– Annyi minden történik az iskolában. – A tévé felé int. – Szeretnék egy kis időre megszabadulni tőle.

Missy vet rá egy szomorú pillantást. Alig bírja elviselni.

– Rendben, megértem.

Mindig megérti. Ez a legrosszabb az egészben.

Frank beül az autójába, és egyenesen a templomba megy.

Az Élet Egysége Templomba jár válaszokért. Mielőtt megkérte Missy kezét, ide jött tanácsért. Amikor a felesége terhes lett, ide jött komplikációmentes szülést és egészséges gyereket kérni. Amikor megsérült a válla, itt imádkozott a gyors felépülésért.

Az imától mindig jobban érezte magát, és a templomban mindig úgy gondolta, hogy jó helyre jött.

De már nem így van.

Nem lenne szabad itt lennie. Nem lenne szabad Istennel beszélnie. A rendőrségre kellene mennie, és el kellene mondania, hogy mit tett vele Ingrid.

Persze az is igaz, hogy nem emlékszik mindenre.

Az alapítványi bálon a nő egy testhez simuló fekete ruhát viselt, ami kihangsúlyozta az alakját. Kezdetben szokványos témákról beszélgettek. Nem történt semmi különös a matematikatanár és a bizottság tagja között. Aztán leültek a bárpulthoz, és rendeltek egy italt.

– Szeretném részletesen átbeszélni magával a tanmenetet.

Ingrid mélyvörösre festette a száját, de amikor belekortyolt az italába, a rúzs nem hagyott nyomot a pohár szélén.

– Rendben.

– Komolyan mondom.

– Én is.

– Akkor tűnjünk el innen, most rögtön! – vágta rá Ingrid. – Ismeri a Mona’st? Itt van a sarkon. Menjünk át, igyunk valamit, és beszélgessünk!

Frank átment vele a bárba, mert amikor a tanárok és szülők szövetségének vezetője azt mondja, hogy beszélgetni akar, nem lehet nemet mondani.

És mivel Ingrid egymás után rendelte a koktélokat, Frank kötelességtudóan ivott.

Ártalmatlan témákat érintettek: matematika, Belmont, pletykák. Ebben még nem volt semmi rossz, habár Franknek viszonylag hamar a fejébe szállt az alkohol.

Ingrid rendelt még két koktélt.

A férfinak meg sem fordult a fejében, hogy nem issza meg az italait, hanem következetesen a mögöttük lévő szobanövény cserepébe öntögeti. Erre csak később jött rá.

Nagyjából emlékszik arra a pillanatra, amikor a nő felállt, hogy induljanak. Belekarolt Frankbe, és kihúzta magával az ajtón. Hideg volt odakint, de nem fázott.

Ez az utolsó emléke.

Valamivel később egyedül ébredt fel egy szállodai szobában.

31

A BEVÁSÁRLÓKÖZPONT, illetve ami megmaradt belőle, botrányosan néz ki. Sonia elsétál az üresen álló helyiségek előtt, és betér az egyetlen elfogadható üzletbe, ami még működik. Nincs mit felvennie a tárgyalásra, mert nem mennek rá a ruhái. Márpedig ez így nincs rendjén, hisz benne lesz a tévében.

Sajnos kénytelen vásárolni valamit. A tárgyalást nem közvetíti a tévé, de a terembe való belépéskor és távozáskor mindenkit felvesznek. Ezek a képkockák örökre megmaradnak, és bárki megnézheti őket.

Visszataszítónak találja a gondolatot, hogy neki, Sonia Benjaminnak, a Belmont Akadémia egyik képviselőjének tanúskodnia kell. Legszívesebben üvöltene, de inkább kivesz egy cukorkát a táskájából, és a szájába dugja.

Az előzetes interjúból már tudja, mit fognak kérdezni tőle, és ma délután az ügyész titkárnője megint felhívta a kérdések miatt. A nőnek olyan fiatal volt a hangja, mint egy gimnazistának.

Ugyanazokat a kérdéseket tette fel, mint legutóbb. Sonia hazudni akart, de nem bírt, és folyamatosan az járt a fejében, vajon hogy hangzanak majd a válaszai a bíróságon.

Látta valaha együtt Courtney-t és az anyját?

Igen.

Egyszer vagy többször?

Többször is.

Látta őket vitatkozni?

Igen.

Többször is?

Igen.

Miről vitatkoztak?

Nem hallgatóztam. Magukra hagytam őket, hogy négyszemközt legyenek.

Courtney beszélt valaha az anyjáról?

Igen.

Mit mondott?

Azt, hogy elég magasak az elvárásai.

Mivel kapcsolatban voltak magasak az elvárásai?

Courtney jegyeivel és iskolai elfoglaltságaival kapcsolatban. Állandóan üzeneteket küldött neki, hogy kiderítse, mit csinál éppen. A lány azt mondta, hogy ezt nem szereti, mert ettől gyereknek érzi magát.

Mondta valaha, hogy szereti az anyját?

Nem.

Mondta valaha, hogy gyűlöli az anyját?

Igen.

Többször is?

Igen.

Maga már tíz éve tanít, sok diákkal és szülővel találkozott. Gondolja, hogy Ingrid Ross túlzásba esett?

Néha igen.

Ezt kifejtené bővebben?

Makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy Courtney a Yale-re járjon. Más nem jöhetett szóba.

Látta valaha, hogy Ingrid megverte a lányát?

Nem, azt nem láttam.

De kezet emelt Courtney-ra?

Egyszer pofon ütötte.

* * *

ŐSSZEL TÖRTÉNT, néhány héttel iskolakezdés után, és egy nappal a Harsona első számának megjelenése előtt. Sonia és Courtney késő estig dolgozott az iskolában.

Ingrid már akkor dühös volt, amikor betoppant. Amint a lány meglátta, elkerekedett a szeme a rémülettől.

– Miért nem válaszoltál az üzeneteimre? – kérdezte a nő.

– Mert dolgoztam.

– És mióta fontosabb az iskolai munka a telefonodnál?

– Nem értem rá. Én nem ülök otthon egész nap tétlenül, mint egyesek.

A hangjából szinte sütött a gyűlölet.

Ingrid olyan gyorsan pofon vágta, hogy Sonia alig akart hinni a szemének. Courtney-nak elvörösödött az arca, és a tanárnő egy pillanatig azt hitte, hogy visszatámad, de végül kirohant.

– Ingrid…

– Sajnálom, sajnálom. – Az asszony védekezőn emelte fel a kezét. – Tiszteletlenül viselkedett.

Sonia úgy gondolta, Ingrid viselkedett tiszteletlenül, de hallgatott. Igaz ugyan, hogy az iskola területén voltak, de ismerte a gyermekvédelemre és a szülői testi fenyítésre vonatkozó törvényeket. Egy pofon minden államban megengedett, vagyis Ingrid nem szegte meg a törvényt. Ő tehát semmit sem tehetett.

A történtek után megpróbált beszélni Courtney-val, de hiába kérdezgette, elzárkózott, és makacsul hallgatott.

Most elő kell adnia ezt a sztorit a bíróságon, amivel csak rontani fog a helyzetén. Tudta, a vád azzal érvel majd, hogy Ingrid agresszív volt, és túl sokat követelt a lányától, aki végül összeomlott a hatalmas teher alatt.

Ez indíték.

Ráadásul érthető. Nem akartak iskolai egyenruhába bújtatott ördögöt csinálni Courtney-ból. Ő csak egy kölyök, akinél betelt a pohár. Azzal sem érvelhetnek, hogy önvédelem volt, mert Ingrid nem veszekedés vagy verekedés közben halt meg. Courtney megmérgezte az anyját, legalábbis ők ezt állítják.

Mrs. B. hangosan felnyög a próbafülkében, amikor eszébe jut az utolsó kérdés. A legrosszabb mind közül.

Elmondta valakinek, hogy Ingrid megütötte Courtney-t?

Nem.

Sohasem beszélt erről senkinek, sem otthon, sem az iskolában, mert Ingrid egy szülő volt.

És ha a szülők nem fizetnek, a Belmont bezárhatja a kapuit.

32

ZACHET KEZDI BOSSZANTANI, hogy az apjának állandóan igaza van. Megint beigazolódott az egyik mondása.

A pénz megnyitja a kapukat.

Valóban. És nemcsak a kapukat, hanem a cellákat is.

A fiú kénytelen kiszökni a házból az éjszaka közepén, jóval takarodó után, mert csak ilyenkor találkozhat Courtney-val.

Amikor megérkezik az oldalsó bejárathoz, SMS-ezik az éjszakás őrnek. A nő, aki ajtót nyit, majdnem hatvanéves, ősz haja rövidre nyírva, és a szeme idegesen rángatózik. Nem tudja törleszteni a hitelét, mert a semmirekellő férje nem fizet gyerektartást, és nem jelenik meg a bíróságon.

Az internet csodálatos.

Zach gondolkodás nélkül felvette vele a kapcsolatot. Megszegte a törvényt, és a Kay nevű őr feljelenthette volna, de mégis megtette Courtney kedvéért, mert ő is mindig számíthatott a lányra. Ő mentette meg attól a hülyegyerektől, aki éveken keresztül zaklatta volna.

Fel sem merült benne, hogy ne tegye meg. Ez a világ legtermészetesebb dolga.

– Mire vársz? Gyere be!

Kay szinte berángatja az ajtón, azután becsukja és bezárja.

– Igazán hálás vagyok – mondja Zach elővéve a zsebéből a borítékot. – Nagyon köszönöm.

A nő belenéz.

– Ez sohasem történt meg.

– Mi nem történt meg soha?

A fiú elmosolyodik, és kacsint.

A nő is mosolyog, és végigkíséri Zachet a sötét folyosón. A padló betonból van, a falak sötétzöldek. Zach még sohasem járt efféle helyen, és nem is vágyik ilyen helyen lenni. De Courtney még a karácsonyt is itt töltötte.

Az államügyész világosan megmondta a kamerák előtt, hogy akit gyilkossággal vádolnak, óvadék ellenében sem távozhat, akármilyen gazdag. Az idén újra indul a választáson.

Kay bekíséri Zachet egy ablaktalan helyiségbe, ahol egy asztal és két szék áll. A fiúnak az asztalra kell fektetnie a tenyerét, és a nő megmotozza. Furcsa érzés, amikor az ágyékát tapogatja körbe.

Miután elveszi a telefonját és a kulcscsomóját, kivezeti a helyiségből, és végigkíséri egy másik folyosón. Elhaladnak két üres cella előtt, azután Zach megpillantja Courtney-t.

A lány sokkal rosszabbul fest, mint ahogy elképzelte. Sápadt, kimerült és nagyon sovány. Úgy néz ki, mint aki hónapok óta nem evett rendes ételt, és valószínűleg így is van.

Halkan felsikolt, amikor megpillantja.

– Hogyan…?

– Nem számít, hogyan – feleli Kay, kinyitja a cella ajtaját, és int a fiúnak, hogy lépjen be. – Tizenöt percetek van.

Zach bemegy, és megöleli Courtney-t.

– Helló, Stréber!

– Nem érhettek egymáshoz!

– Elnézést!

Kay bólint, azután becsukja az ajtót. A fémhez csapódó fém végleges hangot ad.

Zach megvárja, amíg az őr távozik, azután rámutat Courtney ruhájára. Olyan, mint az orvosoké, csak szürke.

– Csalódott vagyok. Azt hittem, narancssárgában leszel.

– Én is arra számítottam, szóval én is csalódott vagyok egy kicsit.

Elmosolyodnak.

– Ülj le! – mondja Courtney, és a padlóhoz csavarozott fémszékre mutat. Ő leül a priccsre. – Nem hiszem el, hogy bejutottál ide.

– Nagyon meggyőző tudok lenni, ha a szükség úgy hozza.

A lány összedörzsöli a hüvelyk- és mutatóujját. A pénz egyezményes jelképe.

Zach bólint.

– Hamarabb is eszembe juthatott volna.

– Hát igen, Lúzer.

– Hogy vagy? Vagy ez hülye kérdés?

– Rosszul, de gondolom, sejtetted.

– Hogy bánnak veled?

– Elég jól. Az őrökkel néha kártyázunk a rácson keresztül. – Megköszörüli a torkát. – Csak velük tudok beszélgetni az apámon és az ügyvédemen kívül.

– Legalább van kivel – feleli Zach, holott nem így gondolja.

Courtney-nak nincs itt semmi keresnivalója.

– De nem akarok a zárkáról beszélni – folytatja a lány. – Mesélj az iskoláról! Tereld el a figyelmemet!

Az iskola kizárólag róla szól, főleg mostanában, mert közeledik a tárgyalás időpontja. Megoszlanak a vélemények arról, hogy mi fog történni, és minek kellene történnie.

– Connor szakított Siobhannal – böki ki végül Zach.

– Ez komoly?

– Aha.

– Mi történt?

Zach részletesen elmeséli az egészet, sőt egy kicsit ki is színezi a sztorit, hogy drámaibbnak hasson. Az a lényeg, hogy ne a tárgyalásról és Ingridről beszéljenek.

– Tudtam, hogy nincs esélyük – közli Courtney. – Mi van még?

A fiú megosztja vele az összes pletykát, még a legjelentéktelenebbeket is. A lány mosolyog, nevet, és néha még sikongat is, de a vidámsága erőltetettnek tűnik. Mintha szándékosan élvezni akarná azokat a dolgokat, amelyek régen boldoggá tették.

Kay bekukkant a cellába, majd eltűnik.

Végül Courtney felteszi azt a kérdést, amitől Zach a legjobban félt:

– Mindenki azt hiszi, hogy én tettem?

– Nem.

– De van, aki igen.

A fiú vállat von.

– Az igazat akarom hallani.

– Néhányan. A seggfejek.

Courtney közelebb hajol hozzá.

– És mit mondanak a tévében?

Zach tétovázik.

– Ne csináld ezt! Senki sem akarja elmondani.

Ward felsóhajt, és elmondja az igazat.

– Azt beszélik, hogy mindenáron be akartál jutni egy jó egyetemre, és összeroppantál a teher alatt.

A lány hátradől, és a fejét rázza.

– Hűha!

– Pontosan.

– Ez elég durva.

– De a jó hír, hogy te lettél azoknak a példaképe, akik a szülőket okolják a sok neurotikus gyerek miatt.

– Példakép lettem?

Kay lép az ajtóhoz.

– Hank mindjárt visszajön a szünetéről, úgyhogy igyekezzetek!

Zach bólint, Courtney pedig kibámul a cella apró, rácsos ablakán. Most sokkal idősebbnek látszik, bár a barátja nem érti, hogy miért.

– Minden rendben lesz. Hamarosan túl leszel rajta.

Courtney ránéz.

– Nem gyűlöltem az anyámat – mondja halkan. – Tudom, hogy többször is mondtam ilyet, de valójában nem gyűlöltem. Az anyám volt.

– Tudom.

– Te megérted, ugye?

– Hát persze.

Courtney felsóhajt. Elgyötörtnek látszik.

– Tizenegy éves korunkban a családunk közösen bérelt egy házat a tónál, emlékszel?

Zach bólint.

– Igen.

– Volt ott egy felfújható gumicsónak, átlátszó volt az alja, hogy látni lehessen a vizet. Ráhasaltunk, és figyeltük a halakat.

A fiú elmosolyodik.

– Túl messzire kisodródtunk, és felváltva kellett eveznünk, hogy visszajussunk.

– Arra is emlékszel, amikor észrevettük, milyen messzire vagyunk a stégtől?

– Igen.

– Mindenki bement a házba, és hiába kiáltoztunk, nem hallották meg.

– Emlékszem.

– Pontosan úgy érzem magam itt. – Felpillant. Üres a tekintete. – Olyan érzés, mintha abban a csónakban lennék.

33

FRANK AZT SZERETNÉ, ha mindenki befogná a száját, de hiába.

Folyamatosan beszélnek: óra előtt, közben és után, szünetekben, ebéd alatt, tanítás után és otthon. Tegnap munka után beugrott a gyógyszertárba, és egy riporter leszólította. A rohadék követte az iskolától, azután beállt mögé a sorba, és Courtney-ról kérdezte.

– Nem nyilatkozom – közölte Frank.

– Én megértem – mondta a riporter, cigiszagú lehelettel. – Az újságírók többsége zaftos sztorira vágyik. Híresek akarnak lenni. Engem viszont az igazság érdekel.

– Nem nyilatkozom.

– Nem hozom nyilvánosságra a nevét.

– Nem nyilatkozom.

Még egy darabig próbálkozott, azután feladta.

Ma reggel, amikor Frank bekanyarodott az iskola parkolójába, a pasas a kerítés túlsó oldalán állt. Nem esett a hó, de nulla fok alatt volt a hőmérséklet, és Frank azt remélte, hogy fázik.

Egy másodperccel később bűntudata támadt emiatt.

Tudta, hogy mit mondana, ha ismerné róla az igazságot.

Ha meglátná azt a fotót.

Egy héttel azután, hogy lerészegedett Ingriddel, a nő felhívta, és azt mondta, folytatni szeretné a beszélgetésüket. Ő ráállt, részben azért, mert szégyellte magát, részben pedig mert egy bizottsági tagnak nem mondhatott nemet.

Az eldugott bár félhomályos volt, és csendes. Ingrid jól nézett ki. Ő mindig jól nézett ki, akkor este pedig különösen. Kezdetben hétköznapi témákat érintettek: munka, iskola, időjárás. Azután Ingrid szóba hozta a lányát.

– Úgy tudom, Courtney nehezen boldogul a matematikával.

A tanár vállat vont, mert nem akart a diákjáról beszélgetni.

– A deriválást és az integrálszámítást vesszük. Sok diáknak nehézséget okoz.

Courtney valójában elég jól teljesített, és bár kitűnő tanuló volt, Frank általában négyes fölét adott neki. De még sok idő volt hátra év végéig.

Természetesen megtartotta magának a véleményét.

– Nem tudnál segíteni neki?

– Különórákra gondolsz? – kérdezte. – Szívesen megadom neked néhány jó matektanár kontaktját. Az iskola is őket szokta javasolni.

– Nem erre gondoltam.

Frank mozdulatlanná dermedt, a pohara megállt a levegőben, mielőtt hozzáért volna a szájához. Ingridnek hirtelen megváltozott a hangja. Eltűnt belőle a kacérság.

– Akkor nem értem pontosan, mire gondolsz.

– Szerintem érted.

A férfi elmosolyodott, és megpróbálta visszahozni a könnyed hangulatot.

– Tényleg?

– Ne legyél ostoba, Frank!

A nő elővette a telefonját, feloldotta, azután a kijelzőt nyomkodta, és végül odacsúsztatta Frank elé.

A fotó kettejükről készült, de csak Frank arca látszott, mert Ingridét eltakarta a haja. Ágyban feküdtek, Frank csukott szemmel, és deréktól felfelé meztelenek voltak.

Maxwell egyáltalán nem emlékezett erre a pillanatra. Arra sem emlékezett, hogy levette az ingét.

– Ez meg mi?

– Ha jól sejtem, nem akarod, hogy bárki meglássa.

– Jól sejted.

Ingrid kikapta a telefont a kezéből.

– Akkor a lányom ötöst kap.

Frank értetlenül összeráncolta a szemöldökét, azután felfogta, hogy ez mit jelent, és görcsbe rándult a gyomra.

– De semmit sem csináltunk! Én biztosan nem csináltam semmit.

A nő elmosolyodott.

– Ezt majd a feleségednek magyarázd!

* * *

A BOSSZÚ TÁVOL ÁLLT Frank természetétől. Arra tanították, hogy fordítsa oda a másik orcáját, és mindig így tett.

Azután megpillantotta Ingridet azon a napon, amikor Sonia évfordulóját ünnepelték.

Szokás szerint korán érkezett az iskolába, mert ott csönd volt, és dolgozhatott. Ingrid épp a parkolóból cipelt dobozokat az épületbe. Jóganadrág és a szövetség dzsekije volt rajta, a haja kontyba kötve. Nem úgy nézett ki, mint egy szukkubusz, hanem mint egy átlagos szülő.

A matektanár bekanyarodott egy másik autó mellé, hogy ne vegye észre, ő viszont látta a nőt a visszapillantóból.

Türelmesen várt.

Ingrid nyitva hagyta a terepjárója csomagtartóját, ami arra utalt, hogy vissza fog jönni.

Miközben erre várt a volán mögött ülve, felrémlett előtte az a fotó. Ingrid borzalmas dolgot követett el. Kegyetlenül viselkedett.

Frank rettenetesen szégyellte magát, főleg azért, mert tudta, hogy ma találkoznia kell vele a partin, és azt feltételezte, hogy a nő egész idő alatt fenyegetően fogja méregetni.

A szégyen hirtelen elmúlt, és a helyét harag váltotta fel. Ekkor támadt egy nagyszerű ötlete.

A műanyag flakon.

Ingrid egy lépést sem tett nélküle, és zöld tea volt benne. Amikor iszogattak abban a bárban, el is mesélte, mennyire szereti.

A terepjáró nyitva volt, és egy lélek sem járt a környéken. A flakon a pohártartóban állt, a vezetőülés mellett. Olyan egyszerű lenne! Annyira egyszerű!

Frank csak egy kis időre akart megszabadulni Ingridtől. Azt szerette volna elérni, hogy a nap túlnyomó részét a mosdóban töltse, és ne kelljen találkoznia vele a partin.

Nem akarta megölni.

A sporttáskáját mindig az autóban tartotta, pedig egy ideje nem ment le az edzőterembe. És mindig volt benne egy doboz vízhajtó, hogy le tudja mérni a tényleges súlyát és a zsírtömegét. Olyankor bevett egy tablettát, és néhány órával később ráállt a mérlegre. Egy cseppet sem zavarta, hogy emiatt gyakrabban kell a mosdóba járnia.

Kihasználta a kínálkozó alkalmat, és beledobott néhány szemet Ingrid teájába.

Csak később keresett rá a neten a lehetséges mellékhatásokra. A szívelégtelenség is köztük volt.

34

FRANK EBÉDIDŐBEN elköveti azt a hibát, hogy felmegy a tanáriba. Tévesen azt feltételezte, hogy mindenki a Porter szobában lesz, és a tévét nézi, de a pihenő tele van. Mindenki a hűtő és a mikró köré csoportosul, hogy megmelegítsék az ebédjüket, és valamennyien a tanúkról beszélnek. Pontosabban arról, hogy ki lesz a vád és a védelem tanúja.

– Hihetetlen, hogy engem is behívtak – mondja Sonia. – Miért kényszerítenek bennünket arra, hogy az egyik diákunk ellen tanúskodjunk? Ez visszataszító!

Megint feketében van. Azóta feketében jár, hogy Courtney-t letartóztatták. Egyesek úgy vélik, azért, mert gyászol, mások szerint csak meghízott.

Franket nem érdekli, miért visel feketét. Csak azt szeretné, hogy fogja be a száját.

– Úgy hallottam, Narit is behívják – jegyzi meg valaki.

Nari történelmet tanít, és ő is a tanár-szülő szövetség tagja, akár Sonia.

– Le merem fogadni, hogy sok szülő is tanúskodni fog – mondja egy másik tanár.

– És a diákokkal mi a helyzet? – kérdezi Mrs. B. – A védelem biztosan behív néhány diákot.

– Nagyon remélem, hogy így lesz – feleli Louella Mason.

Louella rajzot tanít, és azt állítja magáról, hogy egy idős lélek. Rendszeresen heves zokogásban tör ki, amikor Courtney szóba kerül, és ez most is így van.

Mindenkinek van valami hozzáfűznivalója a témához.

Csak Isten hallgat. Már nem áll szóba Frankkel.

– Visszamegyek a termembe – mondja Teddynek. – Dolgozom egy kicsit.

– Megértem.

Frank leül az asztalához, és a telefonjára néz. A felesége üzent. Arra kéri, hogy vegyen egy sajtreszelőt. Ettől a hétköznapi, egyszerű kéréstől valamivel jobban érzi magát.

A Bibliát olvasgatja a telefonján, amíg el nem kezdődik az ötödik óra.

János 1:9. Ha megvalljuk bűneinket, hű és igaz ő: megbocsátja bűneinket, és megtisztít minket minden gonoszságtól.

Frank nem érzi a megbocsátást. Újra és újra elolvassa a passzust, de semmit sem érez.

Deriválás és integrálszámítás. Courtney-nak is itt kellene lennie, de a széke üres. Frank egyszer már megpróbálta arrébb rakni az asztalát, de az egyik diák megkérte, hogy hagyja, mert Courtney hamarosan visszajön. Eleget tett a kérésnek.

Zavarja az üres asztal. Amikor az osztály előtt áll, látja a szeme sarkából.

Ma viszont megpillantja Courtney-t, a helyén ül.

Amikor az asztal felé fordul, a lány eltűnik.

Néhány perccel később újra látja őt. Egyenes háttal ül, a haja szorosan összefogva, az inge ropogósra vasalva. Amikor a tanár az asztal felé fordul, megint eltűnik.

Frank még háromszor látja azon az órán, és egy alkalommal majdnem hozzá is szól, mielőtt újra nyoma vész.

A diákok kimennek, és ő kimerülten rogy a székére. Csal a szeme, ennyi az egész. Nem hallucinál, az biztos. Ezt nem hajlandó annak nevezni.

* * *

SONIA TIZENNÉGY RUHÁT vásárolt a tárgyalásra, hogy válogathasson. Mindegyiket felpróbálja, lefotózza magát, azután átmásolja a képeket a számítógépére. Egyesével átnézi őket, és megpróbálja eldönteni, melyikben látszik komolynak, mégsem mogorvának, intelligensnek, mégsem ízléstelennek. És vékonynak, vagy legalábbis vékonyabbnak, mint valójában. Igazán sajnálatos, hogy a valóságot nem lehet filterekkel módosítani.

– Azt hiszem, megint el kell mennem vásárolni.

– Megint? – kérdez vissza a férje.

Meglepetten pillant fel. Észre sem vette, hogy Mark leült mellé a kanapéra, és jégkrémet eszik.

– Kimennél azzal a konyhába?

– Azt akarod, hogy ott egyem meg?

– Igen.

A férfi vállat von.

– Nem csöpögtetem el.

Sonia összeszorítja a fogát, és hallgat.

– Hadd nézzem! – mondja Mark, és odahajol a kijelzőhöz.

Mrs. B. becsukja a laptopját, mert nem akarja, hogy a férje meglássa, mire keresett rá. „Hány kilót lehet fogyni egy hét alatt?”

– Nem fontos – közli, és feláll.

– Dehogynem! Ülj le, és beszéljük meg!

Habozik. Nagyon jó lenne megbeszélni.

Mark megpaskolja a kanapét maga mellett.

– Tudom, hogy ideges vagy a tárgyalás miatt. Beszélgessünk!

Felsóhajt, visszaül, és hozzásimul a férjéhez, aki megkínálja egy kanál jégkrémmel, ő pedig elfogadja.

– Nem hiszem el, hogy mi zajlik. Szerintem ez a legrosszabb, ami valaha a Belmontban történt.

– Még annál is rosszabb, hogy az előző igazgató öngyilkos lett?

– Igen, még annál is rosszabb. Sokkal rosszabb. – Kiegyenesedik, és a férjére néz. – Tudod, hogy néhány diákot is tanúként idéztek be?

– Ez várható volt.

– Sokkal jobban aggódom értük, mint magamért. Vajon milyen érzés lehet egy tinédzsernek egy gyilkossági ügy tárgyalásán tanúskodni? – Elfogad Marktól még egy kanál jégkrémet, azután feláll. – Ennyi elég volt. Elkészítem a holnapi ebédemet.

A konyhába menet nagyon büszke magára. Felállt a kanapéról, és nem segített Marknak elpusztítani a doboz fagyit. Répa- és zellerdarabolás közben arra is nagyon büszke, hogy nem osztott meg mindent a férjével. Például azt sem vallotta be neki, hogy cukorkát evett a próbafülkében. Nem akarja, hogy azt mondja rá, megint pufog.

Nem pufog, csak aggódik a tárgyalás miatt.

A mai nap volt a legrosszabb. Eddig az iskola minden alkalmazottja gondosan kerülte a Courtney-témát, de ma mindenki arról beszélt, hogy ki fog tanúskodni, és ki nem, és ennek kapcsán természetesen az is szóba került, hogy Courtney bűnös-e, vagy sem. Eddig csak a diákok beszéltek erről. Egészen mostanáig.

Én nem lepődnék meg, ha ő tette volna. Ingrid rémes tudott lenni.

Miről beszélsz? Valóban azt hiszed, hogy az a lány képes lenne megölni valakit?

Én elképzelhetőnek tartom.

Én nem.

Óriási nyomás nehezedett rá. Az anyja könyörtelen volt.

Sok szülő könyörtelen, de ez még nem jelenti azt, hogy Courtney megölte az anyját.

A lényeg, hogy fel kell készülnünk arra, hogy el fogják ítélni.

Egész nap ilyen beszélgetések folytak az iskolában.

Sonia megpróbálta messziről elkerülni a Porter szobát, ahol a szünetekben mindenki a híradásokat nézte, de képtelen volt rá. Közölnie kellett a többiekkel a véleményét: teljesen biztos, hogy Courtney nem ölte meg az anyját. Ezt világosan és érthetően megmondta a kollégáinak.

Igaz, hogy a lány azt írta a barátainak, az anyja halálát kívánja. Az is igaz, hogy a mérget, bármi volt is az, állítólag megtalálták a házukban. És tény, hogy Ingridnek rendkívül magas elvárásai voltak.

Ettől függetlenül Sonia meg van győződve arról, hogy Courtney nem bűnös. Mások azonban nem így gondolják, és ettől annyira elkeseredik, hogy visszaül a kanapéra, és eszik még egy kanál jégkrémet.

35

REGGEL FRANK úgy esik be az iskolába. Majd szétrobban a feje, részben azért, mert egy percet sem aludt, miután megpillantotta Courtney-t a hálószobájukban.

Már félálomban volt, de hirtelen felriadt, mert a lány ott állt mellette az iskolai egyenruhájában. Az egyik kezében egy füzetet tartott, a másikban pedig egy tollat, mintegy jegyzetelésre készen. Az iskolában is mindig így nézett ki.

Frank olyan gyorsan ült fel az ágyban, hogy felébresztette Missyt.

De Courtney addigra eltűnt.

Frank tudta, hogy csak képzelődött, mert a lány még sohasem járt a házukban, mégsem bírt elaludni. Az éjszaka hátralévő részében azon töprengett, vajon egy kísértettel van-e dolga. Az élők általában nem szoktak kísérteni, legalábbis Frank legjobb tudomása szerint, de kezdi azt hinni, hogy ez talán mégis lehetséges.

Valójában Ingridnek kellene kísértenie, de őt még nem látta.

Egy héttel ezelőtt még egyáltalán nem hitt a kísértetekben. Sem a visszajáró lelkekben.

De most talán már hisz.

Messziről elkerüli a Porter szobát és a tanárit, még a szünetekben is a termében marad. Pihenni szeretne egy kicsit, de nem tud elaludni, hiába teszi fel a lábát az asztalra. A szeme sarkából most is látja Courtney-t, aki őt nézi, és arra vár, hogy jegyzetelhessen.

Mivel nincs más választása, rákeres a neten, hogy „élő ember kísért”, de csak zaklatással kapcsolatos találatok jönnek.

Bárcsak ilyen egyszerű lenne!

Az utolsó órán kiad a diákoknak egy feladatot, majd kisétál a teremből, elvileg a mosdóba, de valójában azért, hogy megszabaduljon Courtney-tól. A többi diák is kezd rá hasonlítani.

Aludnia kell. Alvásra van szüksége.

Fel-alá járkál az üres folyosón, és arra gondol, hogy el kellene mennie a rendőrségre.

Ekkor megpillantja Soniát, aki mozdulatlanul áll a folyosó végén. Odaint neki, és elindul felé.

Mrs. B. nem integet vissza.

Amikor közelebb ér hozzá, észreveszi, hogy nagyon sápadt, és az egyik kezével a falnak támaszkodik.

Meggyorsítja a lépteit.

– Sonia! Mi van veled?

A nő üveges tekintettel néz rá, és megrázza a fejét.

Frank észreveszi, hogy csillog a bőre a verejtéktől. Kinyújtja felé a kezét, hogy elkapja, ha hirtelen összeesne, de Soniának görcsösen összerándul a teste, mintha egy furcsa táncot járna.

Frank megpróbálja elkapni a karját, de a kolléganője a földre zuhan.

Valamiféle rohama lehet, mert a teste még mindig görcsösen rángatózik. Frank a feje alá teszi a kezét, hogy ne verje a padlóba.

Arra gondol, hogy talán az ördög szállta meg, főleg mert a szeme is felakad.

De aztán már nem lélegzik.

36

TEDDY MEGLÁTÁSA SZERINT kétféle ember létezik a világon. Az egyik azt mondja: „Gondolj a gyerekekre!” Ezt gyakran és hangosan ismételgetik, és megosztják a közösségi oldalakon.

A másikfajta valóban gondol a gyermekekre, és tesz is valamit azért, hogy segítsen nekik. Kevesen hajlandóak bármire azért, hogy gondoskodjanak a gyerekek védelméről.

Teddy ezen kevesek közé tartozik.

És figyelembe véve, hogy egy csomó tanár között ül, akik gyerekeket oktatnak, csalódottan veszi tudomásul, hogy ilyen kevesen kedvelik.

Késő este van, már besötétedett, és az igazgató rendkívüli megbeszélést hívott össze Sonia Benjamin miatt.

A néhai Sonia Benjamin miatt.

– Ez a hirtelen bekövetkezett haláleset mindenkit megdöbbentett, elsősorban a diákokat – mondja az igazgató hitetlenkedve csóválva a fejét. – Az életkorára való tekintettel az orvos szakértő fel fogja boncolni.

Tökéletes. Ennek pontosan így kell lennie. Teddy éppen erre számított.

Miközben a felettese felhívja figyelmüket a lelkisegély-szolgálatra, neki elkalandoznak a gondolatai, és szemügyre veszi a kollégáit. Arra kíváncsi, hogy hányan sírnak, és hányan tettetik.

A sírást könnyű imitálni. Biztosra veszi, hogy a felesége is mindig ezt csinálta.

Pontosabban a volt felesége. De csak abban az esetben, ha ő végre aláírja a papírokat.

Karácsony másnapján kapta meg a levelet Allison ügyvédjétől. Egy szemernyi kétsége sincs, a nő szándékosan így intézte, hogy minél nagyobb fájdalmat okozzon neki.

Semmire sem tart igényt: sem a ház, sem a nyugdíjalap, sem a bankszámlák felére. Csak el akar válni, és Teddy egy napon talán teljesíti a kívánságát. De a papírok egyelőre az íróasztalán hevernek, ami korábban az asszony íróasztala volt, és ott is fognak maradni.

* * *

RENGETEG FEJCSÓVÁLÁS, őszinte és hamis könny után a megbeszélés véget ér. Néhányan úgy döntenek, megisznak valamit, mielőtt hazamennek, és megkérdezik Teddyt, velük tart-e. Más körülmények között nemet mondana, de ma este csatlakozik a társasághoz.

Egy kicsi és szomorú helyre ülnek be, ahol gyér a világítás és karcosak az asztallapok. Teddy tonikot iszik lime-mal, ami rettenetesen keserű, de legalább a többiek azt hiszik, ő is alkoholt fogyaszt.

Mivel az igazgató és Ms. Marsha nincs jelen, Nari Tam saját magát jelöli ki a csoport vezetőjének. Nem ő a társaság legidősebb tagja, nem is ő dolgozik a leghosszabb ideje a Belmontban, de ide járt. Családtagnak számít. Ráadásul fekete bőrű, ami az intézményben ritkaság. A Belmont kiváltképpen halvány bőrű iskola.

– Soniára! – mondja, és feláll a poharát a magasba emelve. Feketében van, és könnyes a szeme. – A kollégánk volt, és a barátunk. Nyugodjék békében!

– Soniára! – ismétlik a többiek, és koccintanak.

– Amikor először találkoztam vele, körbevezetett az iskolában – idézi fel valaki, és ezzel elkezdődik az este megemlékezéssel töltött része. – Az maradt meg bennem a legjobban, hogy számára minden a diákokról szólt. Mindig rájuk összpontosított.

– Imádta őket – veszi át a szót Nari. – Szerintem ezért nem szült, mert az összes diákot a saját gyerekének tekintette.

Többen bólogatnak.

– Nekem egyszer el is mondta, hogy azért nem vágyik saját gyerekre, mert már így is elég van neki.

Néhányan elnevetik magukat, mások sírva fakadnak.

Teddy végighallgatja a kollégáit, akik átírják a történelmet. Ez mindig így van, amikor valaki meghal. Ő is hozzáteszi a saját történetét.

– Amikor Soniára gondolok, mindig úgy látom magam előtt, hogy azt a nagy piros kávésbögrét tartja a kezében.

Valaki elneveti magát.

– Tényleg! Az állt rajta, hogy „A tanítás a szuperképességem”.

– Azt hiszem, az egyik diákjától kapta – mondja Nari.

– Én biztos vagyok benne – jegyzi meg Teddy, pedig nem így gondolja.

Sonia az a típus volt, aki magának vesz ilyen bögrét.

Körülbelül egy óra elteltével néhányan felállnak, és hazamennek. Csak ekkor kerülnek szóba Sonia halálának körülményei, mintha ízléstelen lett volna ezzel kezdeni.

– Biztosan természetes oka volt, igaz? – kérdezi valaki.

– Teljesen biztos – feleli Nari. – Az nem lehet, hogy a Belmontban két gyilkosság történt.

Mindenki bólogat, de bizonytalan a tekintetük.

Helyes.

Miután kimennek a bárból, Frank megállítja Teddyt a parkolóban. Egész este hallgatott, ezért Crutcher meg is feledkezett arról, hogy ott van.

– Jól vagy? – kérdezi.

Mindenki tudja, hogy Frank találta meg Soniát a folyosón.

– Nem. – Hevesen megrázza a fejét. – Nem vagyok jól.

Teddy vár.

– Nagyon furcsa volt az egész – folytatja a kollégája. – Nem úgy nézett ki, mintha… mintha szívroham lett volna. Görcsösen rángatózott.

– Mintha epilepsziás rohama lett volna?

– Nem tudom. A mentősök is ezt kérdezték, de nekik is csak annyit tudtam mondani, hogy furcsa volt az egész. Csak így tudom jellemezni.

Teddy a matematikatanár vállára teszi a kezét.

– Menj haza a családodhoz, és pihenj egy kicsit! Rettenetes napod volt.

– Igen, igazad van.

Kissé összegörnyed, lehajtja a fejét, és elmegy.

Teddy is hazaindul, és egy kicsit rosszul érzi magát Maxwell miatt. Igazán sajnálatos, hogy éppen ő találta meg Soniát, főleg azért, mert a kollégáját Courtney letartóztatása is eléggé megviselte, de valakinek meg kellett találnia.

Mrs. B. miatt is rosszul érzi magát egy kicsit. Nincs benne bűntudat, sem megbánás. Azt tette, amit tennie kellett. Courtney miatta került letartóztatásba, és helyre kellett hoznia ezt a hibát.

Sonia nem fog tanúskodni ellene.

Teddy nem talált más megoldást, arról nem is beszélve, hogy az első gyilkosságot is megúszta. Miért ne úszná meg ezt is?

37

CSAK AZ EVŐESZKÖZÖK csörömpölését lehet hallani. Zach bekap egy falat mandulás lazacot, és leöblíti egy kis szénsavas ásványvízzel.

Az anyja vele szemben ül, az apja mellette. Hónapok óta ez az első alkalom, hogy együtt vacsorázik a család. Az ételt az anyja kedvenc étterméből, az Arendale-ből hozták. A Ward családban nem szokás főzni.

– Arra gondoltam, hogy mindenkinek jót tesz, ha együtt töltünk egy kis időt – mondja Pamela. – Tekintettel arra, ami az iskolában történt.

– Szörnyű tragédia – szólal meg James. – Sonia Benjamin nagyon kedves nő volt.

Zach bólint. Még mindig zúg egy kicsit a feje a történtek miatt. Az utolsó óra közben hallotta meg a szirénákat, és az volt az első gondolata, hogy a rendőrök jönnek letartóztatni valakit Ingrid meggyilkolásáért, és végre elengedik Courtney-t, de tévedett.

Ehelyett megint meghalt valaki. Senki sem tudja, mi történt, de az interneten már keringenek a pletykák.

– Jó tanár volt – mondja Zach.

– Igen, az volt – helyesel az apja, és iszik egy kis vizet. A Ward családban senki sem fogyaszt alkoholt, kivéve, ha vendégeik vannak. Túl sok munka, túl kevés élvezet. – Többször is beszéltem vele, és mindig arra a megállapításra jutottam, hogy józan és intelligens.

Zach nem teszi hozzá, hogy az apja azért kedvelte annyira Mrs. B.-t, mert sohasem ellenkezett vele.

– Az elmúlt hónapokban rengeteg tragédia történt – mondja az anyja. – Először Ingrid, aztán Courtney, és most ez… – Átnyúl, de nem éri el a fia kezét, mert túl széles az asztal. – Hogy érzed magad, Zach? Komolyan kérdezem. Hogy vagy?

Ha tudta volna, mit válaszoljon, akkor sem tette volna a szülei tekintetének kereszttüzében.

– Még nem dolgoztam fel.

A szülei kedvelik az efféle kifejezéseket, mert ezeket megértik.

Az apja bólint.

– Ez egy kis időbe telik.

– És ha beszélni szeretnél valakivel, akkor természetesen elintézem – teszi hozzá Pamela. – Az egyik kollégám felesége a környék legjobb pszichológusa. Kérjek tőle egy időpontot?

– Azt hiszem, nem szükséges.

– Rendben, de szólj, ha esetleg meggondolod magad!

– Oké.

Elhallgatnak, és megint csörömpölni kezdenek az evőeszközök. Zach érzi, hogy közeledik valami, de nem tudja, mi az.

A szülei megvárják a vacsora végét. Az üzletembereknél ez a szokás. Az étkezés elején nem beszélnek komoly dolgokról, mert nem állhatnak fel az asztaltól, ha valami rosszul sül el, és a dühös emberek nem akarnak együtt étkezni. Zach ezt is az apjától tanulta.

– Tekintettel arra, ami mostanában a Belmontban történt, anyáddal arra gondoltunk, hogy ez az iskola talán nem a legmegfelelőbb hely a számodra – böki ki végül az apja.

– Azt akarjátok, hogy máshová járjak? – csattan fel Zach, mert képtelen uralkodni magán. – Éppen most?

A szülei jelentőségteljesen egymásra néznek, és az anyja átveszi a szót.

– Egyelőre csak beszélgetünk róla. Találtam egy nagyon jó iskolát Vermontban.

– Vermontban?

– Ezek az események alaposan megtépázták a Belmont hírnevét, Zach – magyarázza az apja. – A tárgyalás lassan egy cirkuszi előadásra emlékeztet. És azok után, ami Mrs. Benjaminnal történt…

Zach meredten bámulja a párolt spenótot. Egy-két évvel, de még egy hónappal ezelőtt is kapva kapott volna az alkalmon, hogy átmehessen egy bentlakásos iskolába. Boldogan maga mögött hagyta volna ezt a házat a lehangoló szobájával együtt.

De most nem. Courtney előzetesben van gyilkosság vádjával, és hamarosan elkezdődik a tárgyalása. Nem hagyhatja magára.

– Az én véleményem is számít? – kérdezi végül.

– Nos, ha az előző félévben nem kaptál volna egy ötös alát irodalomból, akkor számítana – feleli James.

* * *

ZACH FELMEGY A SZOBÁJÁBA, nehogy olyasmit mondjon, amit később megbán. Az apja szerint az önuralom hiánya az éretlenség jele.

Aki nem képes uralkodni magán, az sohasem lesz sikeres.

Becsukja maga mögött az ajtót, és legszívesebben a falhoz vágna valamit, de inkább beleüvölt a párnájába.

Az ötös alá.

Rengeteg munkát és időt fektetett abba a dolgozatba, de Crutcher mégis ötös alát adott, és ő elfogadta, mert még mindig jobb volt a négyes fölénél.

Courtney letartóztatása borzasztóan megviselte, és sok teendője volt. A Harsona rengeteg időt felemésztett.

De ez természetesen nem érdekli az apját, aki még mindig azon a jegyen lovagol.

Az volt a terve, hogy megpróbálja belopni magát Crutcher szívébe, de végül elvetette az ötletet. Nem hitte volna, hogy néhány hónappal később Vermont formájában kell megfizetnie ezért.

Kinyitja a laptopját, de nem a közösségi oldalak érdeklik, és nem is a Mrs. B.-ről szóló pletykák. Beírja a keresőbe, hogy Theodore Crutcher, Belmont Akadémia.

Tíz perc alatt kideríti, hová járt iskolába, hány éve tanít, hol lakik, és mennyibe került a háza. Azt is megtudja, hogy augusztus 11-én van a házassági évfordulója, és a feleségét Allisonnak hívják.

Eszébe jut az a névjegykártya, amit az asztalfiókjában talált, és azon töpreng, vajon sikerült-e az asszonynak teherbe esnie. Rákeres Allison Crutcherre.

Amikor megpillantja a fotóját, elkerekedik a szeme a meglepetéstől.

Már találkozott vele.

38

CSAK A LAPTOP KÉPERNYŐJE világít a szobában. Teddy most nem tejet iszik, hanem kávét, és igazság szerint már régen ágyban kellene lennie, csakhogy az összes diák fent van a neten, és Sonia haláláról beszélgetnek.

Natasha segítségével belekukkant a csetekbe. Máskor érdektelennek és unalmasnak találja őket, de a diákok ma este nem fogják vissza magukat.

Mrs. B. eléggé meghízott. Elképzelhető, hogy szívrohamot kapott.

Szerintem drog. Tuti a tanárok is drogoznak.

A múlt héten láttam, hogy sajtburgert evett. A gyorskaja gáz.

Egyetértek, szívroham. Nem vigyázott magára.

Én bírtam. Sajnálom, hogy meghalt.

OMG, ez ANNYIRA SZOMORÚ! MI FOLYIK ITT?

Nyugi! A halál az élet természetes része.

Főleg a Belmontban.

Ők azt hiszik, Sonia természetes halállal halt meg. Egy másik csoport viszont meg van győződve az ellenkezőjéről. Teddy abba a csetbe is beleles.

Ez kész, hogy már KÉT gyilkosság történt!

Mi van, ha Mrs. B.-t megölte valaki?

Ha megmérgezték, akkor biztosan ciánt vagy arzént használtak.

Nem akarlak elkeseríteni, de több millió mérgező anyag létezik. Nem csak kettő.

MIÉRT AKARTA VOLNA BÁRKI MEGÖLNI ŐT?

Jó kérdés. Legalább tíz tanárt tudok, akik sokkal inkább megérdemlik a halált.

Ha tényleg megmérgezték, akkor a szüleim ki fognak borulni.

Nemsoká kiderül, hogy igazunk van-e.

Ha tényleg gyilkosság volt, ezzel lesz tele a média.

Szerintetek ez hatással lesz a továbbtanulásomra?

Bazmeg! Nekem ez eszembe se jutott.

A szüleim be fogják perelni az iskolát, ha emiatt nem vesznek fel az egyetemre.

Ezért nem lehet perelni.

Honnan veszed?

Apám bíró.

Ha nem te ölted meg, akkor nem lesz rá hatással.

Jézusom, nyugodjatok már le! Nemsoká kiderül, mi történt.

Teddy is hozzászól, hogy a helyes irányba terelje őket, és az egyik diák bekapja a horgot.

Hé, és ha őt is ugyanazzal a méreggel nyírták ki, mint Courtney anyját?

Ezzel ledobja az atomot.

* * *

MIUTÁN TEDDY ÖNVIZSGÁLATOT TARTOTT, és alaposan átgondolta, mi történt, rájött, hogy a tervének a kávékapszula volt a gyenge pontja. Az egész a kapszulákról szólt.

Minden tanár megtalálta a kedvencét, és egy átlagos napon biztonsággal számítani lehetett arra, hogy a megfelelő ember fogja meginni a megfelelő kávét. De Sonia évfordulós ünnepsége miatt nem volt átlagos nap, és ez tett keresztbe Crutchernek. A kapszulák túlságosan személytelenek voltak.

Amikor elhatározta, hogy megmenti Courtney-t, változtatnia kellett a módszerén. A kész kávéba már nem lehetett beletenni semmit a lebukás veszélye nélkül. Az édesítőszerbe, a cukorba és a tejbe sem keverhetett más anyagot, mert akkor megint fennállt volna a lehetősége, hogy nem a célszemély fogyasztja el.

Kedvelte a fejtörőket, de csak azokat, amelyek valódi kihívást jelentettek számára.

Néhány napon keresztül egymás után vetette el az ötleteket, vagy mert túl kockázatosak voltak, vagy pedig mert nem hoztak garantált eredményt. Nem engedhetett meg magának újabb hibát.

Egyik reggel, amikor elkészítette a szokásos szendvicsét, belé hasított a felismerés. Az ebéd!

Annyira nyilvánvaló volt, hogy elnevette magát.

A tanárok reggelente bepakolták az ebédjüket a tanáriban lévő hűtőbe. Előfordult ugyan, hogy valaki megette más kajáját, de nagyon ritkán.

Miután megtudta, hogy Sonia a vád tanúja lesz, összeállt a fejében a terv. Mrs. B. egyfolytában arról beszélt, hogy le akar fogyni, ezért mindig salátát hozott ebédre.

Annyira tökéletes, és annyira egyszerű!

Azután eszébe jutott, hogy kitakarította a hátsó udvart. Semmije sem maradt, sem növények, sem a bogyóik. Arról nem is beszélve, hogy tél volt.

Nem volt ideje magról nevelni valamit, ezért mást kellett kitalálnia. Hiába indult volna útnak, hogy megkeresse a megfelelő növényt, mert mindent hó borított. Ezért sorra járta a kertészeteket, hogy virágok, gyógynövények és zöldségek felől érdeklődjön.

– Bár tél van, de én már a tavaszra készülök – mondogatta.

– Nagyon okos – jegyezte meg az egyik kertészeti alkalmazott. – Az emberek többsége megvárja a tavaszt, és fogalmuk sincs, mit szeretnének.

– Ó, én mindig is előre tervező típus voltam – felelte ő mosolyogva.

Körbejárta a kertészeteket, és rábökött a növényekre, amelyeket már ismert, mert kíváncsi volt, hogy mennyit tudnak róluk az eladók. De ezt csak azért csinálta, hogy elszórakoztassa magát valamivel, amíg megtalálja, amit keres.

Az egyik felszínes társalgás közben sikerült észrevétlenül letörnie néhány szál fehér békabogyót. Egy bűvész gyorsaságával tüntette el a zsebében.

Aztán vett egy szatyornyi magot és virághagymát, hogy ellensúlyozza valamivel a lopást. Tulipánhagymákat is vett, mert az volt Allison kedvenc virága. Lehet, hogy elülteti, és tavasszal a hátsó kert tele lesz tulipánokkal. A felesége biztosan örülne.

De most a békabogyó volt a legfontosabb.

Miután hazament, felszívta a nedvét egy fecskendőbe. Pontosan tízszer annyit, mint legutóbb, és ez a mennyiség bőven elég volt ahhoz, hogy megöljön egy felnőttet. Még maradt is néhány bogyója arra az esetre, ha elsőre nem sikerülne.

Ha a rendőrség valaki mást tartóztatott volna le, nem fáradozott volna ilyen sokat. De Courtney-t ültették le. Nem elég, hogy Crutcher hibázott, és tévedésből megölte az anyját, ráadásul részben neki köszönhette, hogy megkapta az Év tanára díjat. Tartozott a nőnek, és mivel ő meghalt, a lányának kellett törlesztenie.

A harmadik órája lyukas volt, ezért felment a tanáriba. Ücsörögtek ott páran, de ez nem számított. Kinyitotta a hűtőt, és miközben úgy csinált, mintha a saját ebédjét keresné, és tett néhány megjegyzést az időjárásra, beledöfte a tűt Sonia műanyag dobozába, belefecskendezte a mérget a salátájába, és összerázta.

Néhány órával később a tanárnő meghalt.

Igazán sajnálatos, hogy ezt semmivel sem díjazzák.

39

A BELMONT FUTBALLPÁLYÁJÁN tartják a búcsúztatót, amire rengetegen eljöttek. Az egész iskola, talán az egész város. Szerencsére az évszakhoz képest viszonylag meleg van, ezért nem fognak halálra fagyni.

Teddy a lelátón áll a többi tanárral együtt, és azon töpreng, hogy az ő búcsúztatóján is ennyien lennének-e. Sonia már nincs köztük, így nem látja. Ha az ember halott, akkor már nem tud örülni a tömegnek.

– Nagyon szép – jegyzi meg Louella tetőtől talpig feketében, a nyakában rengeteg fekete gyönggyel. – Örülök, hogy ilyen sokan eljöttek megünnepelni Sonia életét.

A rajztanár szerint mindent ünnepelni kell.

– Azt hittem, azért vagyunk itt, hogy meggyászoljuk.

Louella megvetően lebiggyeszti borvörösre festett ajkát.

Frank megcsóválja a fejét, és hallgat. Elég rosszul néz ki, mióta megtalálta Soniát, de ez nem Teddy hibája. Franknek egyszerűen nem volt szerencséje.

Lent a színpadon Mr. Benjamin beszél. Teddy többször is találkozott már vele az iskolai rendezvényeken. Az a típus, aki betölti a termet, egyrészt mert magas és széles, másrészt pedig jó nevű egyetemi tanár. Tény, hogy Soniának volt pénze, de rangján felül házasodott.

Mark beszéde után az igazgató következik. Nyugalom árad belőle az érzelmek tengerében. Egy vezetőnek pontosan ilyennek kell lennie.

Az elődje, aki öngyilkos lett, nem ilyen volt.

Teddy hangosan felsóhajt, amikor eszébe jut az a jelentéktelen, nyápic alak, aki ráadásul olyan kis termetű volt, hogy fel tudta akasztani magát egy alacsony belmagasságú szobában.

– Unatkozol? – kérdezi Nari.

Fekete fátyolos kalapot visel, mintha temetésen lenne, és a haját kontyba kötötte a tarkóján. A szemét eltakarja a fátyol, de Teddy így is érzi a szúrós tekintetét.

– Nem, nem unatkozom. Kétségbeejtőnek találom ezt a sok halálesetet az iskolában.

Szándékosan halálesetet mond, nem gyilkosságot. Még egy-két nap, és mindenki tudni fogja. Ingrid esetében is ennyi időbe telt, és Sonia szervezetében sokkal több méreg volt.

– Ez borzalmas – dünnyögi Frank. – Borzalmas az egész.

– A halál az élet része – okoskodik Louella.

– Csitt! – szól rájuk Nari.

– Imádkoznunk kellene – mondja reszelős hangon Maxwell, mintha nehezére esne a beszéd.

Erre senki sem reagál.

Teddy kinéz a futballpályán túli parkolóra, ahol rengeteg drága autó áll. Sok szülő eljött, pedig munkanap van, de úgy látszik, nincs jobb dolguk. Valószínűleg több millió dollár képviselteti magát a búcsúztatón ruhák, ékszerek és táskák formájában, a karórákról nem is beszélve. Két elfogadható férfiékszer létezik: a jegygyűrű és a karóra, ezért Crutcher mindig odafigyel rájuk.

Jó lenne, ha lenne nála egy távcső. Biztosan látna néhány különleges órát.

Az igazgató felkonferálja az iskola zenekarát azzal, hogy „Sonia egyik kedvenc számát fogják előadni”. A zenekar belekezd a Lean on Me szánalmas feldolgozásába.

Amikor a tömeg is bekapcsolódik az éneklésbe, Teddy kimenti magát.

A szabadtéri büfé a pálya mögött van, és annyira modern, hogy egy alkalmazást is készítettek hozzá, ami megmondja a felhasználónak, mikor kerül sorra. A büfé ma zárva van. Csak az a néhány szülő álldogál körülötte, akinek épp telefonálnia kell.

James Ward is köztük van.

Teddy már messziről megérzi a felsőbbrendűségi tudat orrfacsaró bűzét.

James éppen telefonál, de amikor megpillantja a tanárt, felemeli az ujját, mintha azt mondaná neki, hogy várjon. Crutcher vár. Nem azért, mert James ezt akarja, hanem mert kíváncsi, hogy mit fog mondani.

– Teddy! – köszönti, és kezet ráz vele. – Örülök, hogy újra látom, de sajnálatos, hogy ez a szomorú eset hozott össze minket.

Az irodalomtanár bólint.

– El sem akarom hinni – folytatja Zach apja. – Két haláleset néhány hónap leforgása alatt.

– Igen, rendkívül tragikus.

James félrebillenti a fejét.

– Egyelőre nem tudják, hogy mi okozta, igaz?

– Tudomásom szerint még nem.

– Ez nagyon furcsa.

Teddy hallgat.

– Még nem is mondtam köszönetet, hogy engedte javítani a fiamat azzal a dolgozattal.

– Ez természetes.

– Kár, hogy végül nem ötöst kapott.

Crutcher majdnem elmosolyodik. Sohasem fog ötöst adni Zachnek. Soha. Az ötös alá a maximum.

Pamela szakítja őket félbe. Sötét színű kosztümöt visel, talán azért, mert a munkából jött, és oda is megy vissza.

– Már hiányoltalak – mondja a férjének. – Azt hittem, még telefonálsz.

Teddy felé fordul, és a tanár megállapítja, hogy megint azzal a szilvaszínű rúzzsal van kifestve a szája, mint legutóbb, amikor a parkolóban találkoztak.

– Mr. Crutcher! Örülök, hogy újra látom.

– Én is örülök, függetlenül attól, hogy egy búcsúztatón vagyunk.

– Nos, igen. Túl sok tragédia történt a Belmontban mostanában, nem gondolja?

– Éppen erről beszélgettünk az imént – szól közbe James, és a telefonjára néz.

– Legalább nem volt iskolai lövöldözés – jegyzi meg Teddy. – Az is valami.

Nagyon élvezi az ezután következő hosszú és kínos csöndet. Minden egyes másodpercét.

– Remélem, hamarosan újra találkozunk, és kellemesebb körülmények között! – töri meg a csöndet végül Pamela.

Teddy szemmel tartja őket, miközben távoznak. A Ward házaspár egyszerre lép, és Pamela a tűsarkú cipőjében majdnem olyan magas, mint a férje. Szép párt alkotnak, az biztos. Igazán sajnálatos, hogy rémes emberek.

Ő is elindul, és egy pillanatra megakad a tekintete egy lányon, aki elsétál mellette.

Nem, nem is lány, hanem nő. Sötét haja van, pisze orra és vörös ajka.

Crutcher megcsóválja a fejét, és elmosolyodik, mert biztosan tévedett. Ez nem lehet ő.

* * *

MIKÖZBEN MR. BENJAMIN a feleségéről beszél, Zachet megrohanják az érzések. Addig a pillanatig semmit sem érzett Mrs. B. halála miatt, mintha nem is hitte volna el, hogy valóban megtörtént.

A szomorúság mázsás súlyként nehezedik a mellkasára. Kedves nő volt, jó tanár, és még nem töltötte be a negyvenet. Nem kellett volna meghalnia, és Courtney-nak sem kellene bezárva lennie. Az élet annyira igazságtalan!

A fiú nem bírja tovább.

Távozik a búcsúztatóról, és úgy dönt, hogy inkább bemegy a kórházba.

Amikor belép a sürgősségi osztály ajtaján, megállapítja, hogy semmit sem változott. Ugyanúgy néz ki, és ugyanolyan a szaga. Két évvel ezelőtt járt itt utoljára, amikor eltört a karja.

Ez a sürgősségi nem olyan, mint a tévében. Senki sem rohangászik vérző betegeket hordágyon cipelve, és senki sem kiáltozza, hogy „Előkészíteni a műtőt!” Csak egy idős nő ül a váróban, beszélgetős műsort néz kötögetés közben.

Zach mosolyogva int a recepciósnak, és határozott léptekkel a folyosóra megy, ahol a betegek várakoznak. A recepciós nem szól, és nem állítja meg, de ez nem meglepő. Zach fehér bőrű, ápolt és jól öltözött, ami hozzásegíti ahhoz, hogy bárhová bejusson.

És bárhonnan kijusson, ha szükséges.

Végigmegy a folyosón, elhalad néhány zöld függöny és lengőajtó mellett, és mindent alaposan szemügyre vesz. Egy nő megkérdezi tőle, hogy segíthet-e.

– Az egyik barátom üzent, és azt írta, hogy itt van – feleli mosolyogva. – Őt keresem.

– Add meg a nevét a recepciósnak! Biztosan segít.

A nőnek komoly arca van, ijesztő tanár lenne belőle.

– Köszönöm.

Még egy mosoly.

A nő elmegy, és Zach újra körbejárja az osztályt, ami a város méretére való tekintettel elég kicsi. Errefelé kevés a sürgős eset.

Végül megtalálja azt, akit keres.

Ő is pontosan úgy néz ki, mint két évvel ezelőtt. A haja göndör, és bár fel van tűzve, borzasnak látszik. Az arca pirospozsgás, az ajka rózsaszínű. Szép nő, és odaadóan gondoskodott Zachről, amíg a szülei meg nem érkeztek.

És ránézésre nem terhes. Talán a kezelések nem segítettek.

– Nahát! Tényleg maga az? – kérdezi Zach odalépve hozzá. – Emlékszem magára. Eltörtem a karomat, és maga gipszelte be.

A nő meglepetten pislog.

– Nos, én… Várjunk csak! Igen, már emlékszem. Zeke?

– Zach. Zach Ward.

– Majdnem eltaláltam. – Amikor elmosolyodik, a fiúnak is eszébe jut, hogy sokat mosolyog. – Allison. Allison Crutcher.

Tökéletes.

– Crutcher? Nahát! Maga nem…? Elnézést! Úgy értem, hogy az egyik tanáromat a Belmontban szintén Crutchernek hívják.

A nő arckifejezése azonnal megváltozik. Eltűnik a mosolya, és elkomorul a tekintete. Mintha Zach egy halott embert emlegetett volna.

– Őszinte részvétem. – A nő szája elé kapja a kezét, mintha véletlenül szólta volna el magát. – Sajnálom. Ez szörnyen hangzott, igaz?

– Hát, talán egy kicsit.

– Ne haragudj! A tanárod a volt férjem.

Zachnek elakad a szava a meglepetéstől.

– Ó!

– Illetve még nem a volt férjem, de hamarosan az lesz.

A fiú bólint.

– Értem.

Allison kuncog.

– Sajnálom. Nem akarlak a magánéletemmel terhelni. Hogy érzed magad? Beteg vagy?

– Nem, nem vagyok beteg. Az egyik barátomat látogattam meg.

Egymást kergetik a gondolatai. Úgy tűnik, a nővel nem megy semmire.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondja Allison. – Remélem, hamarosan meggyógyul a barátod!

– Köszönöm. Én is ezt remélem.

Sarkon fordul, és egy másik ajtón keresztül távozik. Már nem áll szándékában belopni magát Crutcher szívébe.

Arra gondol, hogy még mindig hordja a jegygyűrűjét, és az is eszébe jut, hogy tegnap elkapott egy beszélgetést, ami közte és egy másik tanár között zajlott. Mrs. B. búcsúztatója volt a téma, és Crutcher azt mondta, a felesége nem tud részt venni rajta, mert dolgoznia kell.

Aztán eszébe jut az apja sokadik mondása:

A tudás nemcsak hatalom, hanem érték is. Tudnod kell, hogy mikor használhatod fel, és mikor kell befognod a szádat.

40

MÁSNAP REGGEL, amikor Frank bemegy az iskolába, megállapítja, hogy valami megváltozott. Több riporter toporog a kerítés mellett. Sokkal több. Nem érti, hogy ennek mi lehet az oka, mert a tárgyalás még nem kezdődött el. Még az esküdteket sem választották ki. De amint behajt a kapun, minden világossá válik.

A parkoló járőrkocsikkal van tele.

Lefékez a biztonsági őr mellett.

– Elég nagy itt a felfordulás ma reggel, igaz? – kérdezi az őr.

– Valóban.

Az a sok rendőr biztosan miatta jött.

Senkit sem hibáztathat saját magán kívül. És pontosan ezt érdemli. Azt is megérdemelte, hogy neki kellett végignéznie Sonia halálát. Ez volt a büntetése Ingrid meggyilkolásáért. Minden összefügg mindennel. Ez mindig is így volt.

Isten gondoskodik róla, hogy így legyen.

– Valami baj van, Mr. Maxwell? – kérdezi az őr.

– Igen. – Még nem készült fel arra, ami ezután következik. – Eszembe jutott, hogy otthon felejtettem valamit.

Kitolat a kapun, és elhajt.

* * *

HA TEDDYNEK három szóval kellene jellemeznie a nyomozót, akkor ezeket választaná: öreg, fáradt és kiégett. Egy elnyűtt kanapéra emlékezteti.

Batesnek hívják, de a keresztneve nem Norman, kár, mert akkor minden tökéletes lenne.⁶

A Windsor szobában ülnek, ahol általában az igazgatói értekezleteket tartják, de ma kihallgatóhelyiségként működik. Bates előtt egy jegyzetfüzet és egy megrágott ceruza van az asztalon. A Belmont összes alkalmazottjával el akar beszélgetni.

Teddy azt feltételezi, hogy elsősorban azokkal, akiknek hozzáférése volt a tanáriban lévő hűtőszekrényhez. Valószínűleg most találták meg a salátásdobozt. Szándékosan nem szabadult meg tőle. Azt akarta, hogy megtalálják.

– Találkozott Sonia Benjaminnal a halála napján? – kérdezi Bates.

– Mindennap találkoztam vele, vagy a folyosón, vagy a tanáriban. Néha a parkolóban futottunk össze.

– Engem most az a nap érdekel. – Bates beszéd közben sóhajtozik, mintha elvágyódna. – Találkozott vele? Beszélt vele?

– Biztosan odaköszöntem neki. Mostanában a tanárok többsége a Porter szobában tölti a szüneteket. Elhelyeztek ott egy tévét a tárgyalás idejére. De én a termemben ebédeltem. Igyekeztem kimaradni a média által keltett felhajtásból.

Bates bólint. Krumpliorra van, és vastag keretes olvasószemüvege.

– Ebédelni nem látta őt?

– Nos, többször is láttam őt ebédelni, de aznap egyedül ettem.

A nyomozó jegyzetel.

– Közeli viszonyban voltak egymással?

– Éveken keresztül kollégák voltunk, de az iskolán kívül sohasem találkoztunk. Annyira nem volt közeli a viszonyunk.

– Maga az év tanára, igaz?

– Igen.

– A kollégái biztosan irigyek magára.

Teddy vesz egy mély lélegzetet.

– A Belmont az északkeleti országrész egyik legjobb iskolája. Megtiszteltetés itt dolgozni. Szerintem mindenki boldog, hogy itt lehet, a diákokat is beleértve.

Bates kuncog. Kávészagú a lehelete.

– Ez érdekes. Még sohasem jártam olyan munkahelyen, ahol mindenki boldog.

– Jó, mindenki nevében nem beszélhetek, de a tanárok többsége örül, hogy itt dolgozhat.

– Ismer valakit, aki nem kedvelte Soniát?

– Várjunk csak! – Crutcher előredől. Számított erre a kérdésre. – Arra céloz, hogy valaki megölte őt itt, az iskolában?

– Nem mondtam ilyet.

– De azt kérdezte, hogy ismerek-e valakit, aki nem kedvelte.

– Csak információt gyűjtök.

Hát persze. Azért van tele a parkoló bizonyítékok után kutató rendőrökkel.

– Úgy érti, a tanárok közül?

Bates vállat von.

– Tanárok, diákok, alkalmazottak… Bárki, aki nem kedvelte őt.

– Senkit sem ismerek, aki gyűlölte volna. – Tart egy kis szünetet, és úgy tesz, mintha a fejét törné. – De ha jobban belegondolok, a gondnok nem kedvelte túlságosan.

– A gondnok?

– Igen, Joe. Joseph Apple. Már legalább húsz éve itt dolgozik. Elég idős, de jól végzi a munkáját.

Bates jegyzetel.

– Ő nem kedvelte Soniát?

– Azt nem tudom, de Sonia nem bírta őt. – Tanácstalanul vállat von, mintha azon töprengene, mennyi információt osszon meg a nyomozóval. – Biztosan tudja, hogy Sonia jómódú volt, és a Joe-hoz hasonló emberek azért vannak itt, hogy kiszolgálják. Lehet, hogy nem bánt vele túl jól.

– Értem. – Bates körmöl. – És maga szerint Joe ezt rossz néven vette?

– Ezt inkább tőle kérdezze meg!

Mivel Joe rajtakapta, hogy az iskola mögötti konténerben turkál, ő jutott elsőként az eszébe. Valakinek el kell vinnie a balhét.

41

A HARMADIK ÓRA UTÁN Zach a telefonjára néz. Folyamatosan keringenek a pletykák, és nem lehet tudni, mi igaz belőlük, és mi nem. Csak az biztos, hogy Mrs. B.-t meggyilkolták.

Zach egészen mostanáig úgy gondolta, hogy ez nem igaz. Mindenki erről beszélt, de az lehetetlen, hogy a Belmontban két gyilkosság történt. Az pedig végképp, hogy a tanárnőt megölték. Senki sem utálta. Ártalmatlan volt.

Lucastól is kapott üzenetet:

Még itt vagy?

Igen. Szerintem a szüleim még nem tudják, mi folyik itt.

Gyere át suli után!

Mrs. B. halálát követően néhány szülő kivette a gyerekét az iskolából, ami az interneten a Gyilkos Gimi becenevet kapta. Ezzel vannak tele a közösségi oldalak.

Ráadásul más hírek is járják. Azt beszélik, Mr. Maxwell felesége bejött az iskolába, és a férjét kereste. Jelenetet rendezett az igazgatói iroda előtt, és valaki felvette a telefonjával.

Zach számára egyértelmű, hogy a videón látható nő hisztérikus állapotban van. Folyamatosan azt ismételgeti, hogy „Frank ma reggel elindult dolgozni, úgyhogy itt kell lennie!” És nem érti, hogy miért otthon keresték telefonon.

Zach ráír Lucasra:

Látta valaki Maxwellt?

Nem.

A Belmont időközben megtelt biztonsági őrökkel. Ma reggel még alig voltak felnőttek az épületben, de azóta elárasztották az iskolát a bérzsaruk. Zach is elhalad irodalomra menet egy magas, vékony férfi mellett, akinek műanyag jelvénye van. Majdnem beleütközik Crutcherbe.

Az ajtóban áll, mintha kifejezetten rá várt volna.

– Jó napot, tanár úr!

– Majdnem elkéstél.

Zach válaszra nyitja a száját, és abban a pillanatban becsengetnek. Most már valóban elkésett, de csak azért, mert a tanára elállta az útját, mégis csöndben marad, és leül a helyére.

Óra közben Crutcher jegygyűrűjét bámulja. Talán meg kellene kérdeznie tőle, hogy van a felesége.

Nem. Ezzel csak maga alatt vágná a fát.

Pedig jó móka lenne.

Megint eszébe jut az apja mondása: Az élet rendkívül igazságtalan.

Ez is igaz. Ha igazságos lenne, akkor Mrs. B. még mindig itt lenne, és Crutchertől búcsúztak volna el.

* * *

FRANK A TEMPLOMBAN ÜL, de nem abban, ahová járni szokott. Miután maga mögött hagyta a Belmontot, elhajtott az Élet Egysége Templom előtt, mert keresett valamit. Egy érzést. Vigaszt. Megbocsátást. Menedéket.

Ötven kilométerrel távolabb leparkolt a Találkozási Pont Egyház hatalmas temploma előtt, ami egy sportcsarnokra emlékeztetett. A lelátó közepén ül, a pódium üres, és csak néhányan vannak odabent rajta kívül. A pódium mögötti falat egy hatalmas vetítővászon teríti be, amelyen bibliai jelenetek váltogatják egymást tizenöt másodpercenként.

Lenyűgöző látvány.

Frank az összes történetet felismeri. Mióta az eszét tudja, a Biblia szerves részét képezi az életének, és megrohanják az emlékek. Eszébe jut az a templom, ahová gyerekkorában járt. Rengeteg jó emléket őriz a közösségi rendezvényekről, a vallásos témájú színdarabokról, és azokról a hétvégékről, amikor mindenki süteményt árult. Ezeket sokkal jobban élvezte, mint a miséket.

Elidőzik egy kicsit a múltban, amikor még lényegesen egyszerűbb volt az élete, és nem ölt meg senkit.

De Zákeus mindent megváltoztat.

Azonnal felismeri. Zákeus egy erkölcstelen adószedő volt, aki hazudott, lopott és csalt, de végül bűntudata támadt.

A kivetítőn látható képen egy fügefa tetején ül, és Jézusra vár, hogy vezekelhessen a bűneiért, és Jézus valóban megbocsát neki.

Frank végre megérti.

Lehet, hogy Missy és a fia nem fog megbocsátani neki, a rendőrség biztosan nem, de Isten igen. Ő mindig megbocsát.

Valamivel könnyebb szívvel távozik a templomból. A visszafelé vezető úton lehúzza az ablakokat, hangosan bömbölteti a rockzenét, és egyenesen a rendőrségre megy.

Mielőtt kiszáll az autóból, SMS-t küld a feleségének:

Örökké szeretni foglak téged és Frankie-t.

Habozás nélkül besétál az épületbe. Nem gyűjt bátorságot, és nem lélegzik mélyeket. Végre kimondhatja az igazságot, és úgy érzi, hogy ez a világ legegyszerűbb dolga.

– Én öltem meg Ingrid Rosst – közli.

* * *

OLIVER NYOMOZÓ kedves férfinak látszik. Kis pocakja kevés mozgásra utal, de tapasztaltnak és bölcsnek tűnik. Frank csak azt nem érti, hogy miért nem zárta már be egy cellába. Még mindig a kihallgatószobában ülnek.

– Mondja el újra, mi történt!

Maxwell felsóhajt. Már háromszor elmondta. Úgy fest, hogy beismerő vallomást tenni mégsem olyan egyszerű.

– Megláttam Ingridet az iskolánál. Amikor bevitte a dobozokat, odamentem az autójához, és beletettem néhány MaxFit 2000 márkájú vízhajtót a zöld teájába.

– Véletlenül volt magánál vízhajtó?

– Mindig van nálam, hogy le tudjam mérni a valós testsúlyomat.

Oliver bólint, és jegyzetel.

– Nem akartam megölni. Azon a napon parti volt az iskolában, ő volt az egyik szervező, és… – Elcsuklik a hangja. Ezt a részt egyszer is elég nehéz beismerni, hát még négyszer. – Azt hiszem, meg akartam szégyeníteni. Azt akartam, hogy a mosdóban töltse a délelőttöt, és lemaradjon az ünnepségről.

– Miért?

Frank mély levegőt vesz, és újra beszámol a bárban töltött estéről, a kompromittáló fényképről, és arról, hogy Ingrid meg akarta zsarolni a lánya matekjegye miatt. Már annyiszor elmondta, hogy nem képes még jobban szégyellni magát.

– Csak akkor jöttem rá, hogy én öltem meg, amikor rákerestem az interneten a vízhajtó lehetséges mellékhatásaira, és a szívroham is köztük volt. Az én hibámból halt meg, ezért vagyok itt, úgyhogy letartóztathat végre. Nem fogok ellenállni.

Oliver mozdulatlanul ül. A szemüvege lecsúszott az orra hegyére.

– Várjon egy kicsit, mindjárt visszajövök!

Kimegy, és magára hagyja Franket, aki biztosra veszi, hogy néhány egyenruhás rendőrrel fog visszatérni, akik letartóztatják.

De a nyomozó egyedül jön vissza, és csak egy akta van a hóna alatt.

– Mr. Maxwell… – kezdi.

– Frank.

– Rendben, Frank. – Leül, és kinyitja a mappát. – Értem, amit mond, és azt is értem, hogy maga úgy gondolja, a szándéka ellenére megölte Ingrid Rosst.

– Megöltem.

Oliver hallgat, belelapoz az aktába, kihúz egy lapot, és meglobogtatja az orra előtt.

– Ez a jelentés Ingrid Ross telefonjáról – magyarázza. – Nem találtunk rajta kompromittáló fotókat. Egyet sem.

– Akkor kitörölte, vagy feltöltötte a felhőbe. – Gondolkodik egy kicsit, azután csettint. – Gazdag. Lehet, hogy saját felhője van.

A nyomozó kihúz az aktából egy másik lapot, és felé fordítja.

– És itt van ez is.

Frank résnyire húzott szemmel átfutja, de nem érti, mi van odaírva. Vállat von.

– Ez az orvos szakértő jelentése arról, hogy mit találtak Mrs. Ross gyomrában, miután meghalt. Aznap nem ivott zöld teát.

42

DÉLUTÁN NÉGY ÓRA, és Zach rettenetesen be van tépve.

Lucas vetítőtermében ülnek, és egy Marvel-filmet néznek. Zach mintha már látta volna, de nem számít, megnézi. Lucas szülei nincsenek otthon, de akkor sem törődnének velük. Csak az érdekli őket, hogy továbbra is Lucas tartsa a beszédeket a diákok nevében az iskolai ünnepségeken.

Zach kifújja a füstöt.

– Áruld el végre, kit kellett lefizetned azért, hogy ne Crutcher legyen az irodalomtanárod!

– Crutcher bekaphatja! Az anyám mesélt róla, és megvesztegettem az egyik nőt a titkárságon, hogy tegyen át egy másik osztályba.

– Pénzzel?

– Nem, kedvességgel.

– Pöcs.

Lucas vállat von.

– Miért? Pikkel rád?

– Aha.

– Az elég nagy szívás.

Igen, valóban az.

Végignéznek egy csatajelenetet. Már vagy ötven szuperhősös filmet láttak együtt. Tizenkét éves korukban lettek barátok, amikor Lucas bevallotta Zachnek, hogy a szülei seggfejek, és ez rögtön összehozta őket.

Egymásnak adogatják a bongot, és amikor nem a filmet nézik, a telefonjukkal vannak elfoglalva.

– Te szent szar! – Lucas felegyenesedik a fotelben. – Ezt már láttad?

Zach ránéz a barátja telefonjára. Vakító a fénye.

– Mit?

– A „GyilkosGimi” hashtag egyre népszerűbb.

– Ne hülyéskedj!

– Nem viccelek. Még nem az egész országban, csak a környéken. Legalábbis egyelőre.

Zach feloldja a telefonját, és átfutja a bejegyzéseket. A többségük ostoba, de ettől függetlenül elolvassa őket, mert képtelen figyelmen kívül hagyni. Addig görget lefelé, amíg összemosódnak előtte a szavak.

– Még mindig nem találták meg Maxwellt – mondja Lucas. – Állítólag ő is halott.

Zach felnyög, és belesüpped a fotelbe. Megpróbál elbújni a hír elől. Ha még egy haláleset történt, akkor biztosan el fogják küldeni Vermontba.

* * *

EGY ÓRÁVAL KÉSŐBB Frank még mindig a rendőrségen van. Nem tartóztatták le, és nem bukkantak fel az egyenruhás rendőrök sem, a felesége viszont igen.

Missy felváltva dühöng és sír. Ez a legrosszabb kombináció, de teljesen érthető. Végtére is most tudta meg, hogy a férje egy gyilkos.

A kihallgatószoba ajtaja nyitva, és Missy a folyosón beszélget Oliverrel. Hevesen gesztikulál, és félpercenként simítja a haját a füle mögé, ami nála a kétségbeesés jele. A tekintete ide-oda cikázik a nyomozó és a férje között.

Frank tudja, hogy dühös, csalódott, össze van zavarodva, és megbántva érzi magát. Az összes rossz dolog utolérte. De bizonyára azt is megérti, hogy el kellett mondania az igazat. Az asszony számára az igazság a legfontosabb.

Amikor elindul felé, ő kihúzza magát, és felkészül a legrosszabbra.

– Szia, Frank!

A hangja nem dühös, hanem inkább furcsa. Mintha a kétéves fiukhoz beszélne.

– Szia, Missy!

A nő odahúzza mellé a másik széket, és leül.

– Sejtelmem sincs, mi történik veled, de szerzünk neked segítséget.

– Minek? Nincs rá szükségem. Azt akarom, hogy letartóztassanak.

Missy bólogat, mosolyog, és megpaskolja a kezét.

– Tudom. Tudom, hogy így gondolod.

– Miért mondogatja ezt mindenki? Tisztában vagyok vele, hogy mit tettem.

– Hát persze.

Frank összeráncolja a szemöldökét. A felesége nem hisz neki.

A nyomozó odamegy hozzájuk. Úgy mosolyog, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Hallgasson ide, Frank! Amikor beletette a vízhajtót Ingrid teájába, valóban megszegte a törvényt, és letartóztathatnám érte. De az a helyzet, hogy nincs rá bizonyítékunk. Az a flakon már régen eltűnt.

– Nem őrzik meg a bizonyítékokat? – kérdezi döbbenten Frank.

– Miután kiderült, hogy Ingrid nem itta meg a teát, a flakon már nem számított bizonyítéknak.

– Ez… ez azt jelenti, hogy nem fognak letartóztatni?

– Nem fogjuk – feleli Oliver. – De szerzünk magának segítséget. Mert ha valóban gyógyszert tett a teába…

– Valóban!

– Értem. Nos, ebben az esetben meg kell akadályoznunk, hogy megismétlődjön. Ugye nem akarja újra megtenni, Frank?

Megrázza a fejét.

– Nem, de nincs szükségem segítségre.

Oliver hallgat, Missy pedig megajándékozza még egy anyáskodó mosollyal.

Maxwell csalódott, és össze van zavarodva. Ha nem tartóztatják le, és nem büntetik meg, akkor nem nyer bűnbocsánatot.

* * *

ZACH SZÜLEI KÉT AUTÓVAL kanyarodnak be a ház elé. A munkahelyükről egyenesen az iskolai megbeszélésre mentek.

Zach az íróasztalánál ül, a matekháziját írja, és kínait eszik. A város összes kínai éttermét ismeri. Az a baj, hogy az egyikben a mongol marhahús a legjobb, a másikban pedig a tészta. Nehéz választani.

Átkattint a közösségi oldalra, és ránéz a GyilkosGimi hashtaggel megjelölt bejegyzésekre. A Belmont vezetősége behívta a szülőket ma estére, hogy „elejét vegyék a pletykáknak és a félreértéseknek”. Zach éppen az első beszámolókat olvasgatja, amikor SMS-t kap az apjától.

Gyere le a földszintre, légy szíves!

A nappaliban várják, leül a kanapéra, a szülei viszont állva maradnak, és ez mindig rosszat jelent. Ráadásul az anyja a cipőjét sem vette le. Még mindig magas sarkúban van.

– Tiszta bolondokháza volt – kezdi az apja. – Teljes volt a káosz.

Zach nem ezt olvasta az interneten, de nem meglepő. James Ward másként értelmezi a valóságot.

– Az a helyzet, hogy Sonia Benjamint valóban meggyilkolták az iskolában – veszi át a szót az anyja. – De ezt már biztosan tudod.

Az ügyvédhangján beszél. Zach bólint.

– Helyes. Ami pedig Frank Maxwellt illeti, ő ma valóban eltűnt, de nem halt meg. Úgy tűnik, hogy idegösszeomlást kapott, valószínűleg azért, mert végignézte Mrs. Benjamin halálát, viszont ezt senki sem tudja biztosan. – Szünetet tart, hogy felmérje a fia reakcióját, de ő nem reagál. – Egyelőre betegszabadságon van.

– Hihetetlen – mondja az apja fel-alá járkálva a kanapé előtt. – Anyáddal csak azt szerettük volna, hogy a legjobb oktatásban részesülj, és mindenki azt mondta, „A Belmont a legjobb, küldjétek a Belmontba”. Erre most megtörténik… – Hadonászni kezd a karjával, mintha a megfelelő kifejezést keresné. – …ez. – Hirtelen megtorpan, és előveszi a telefonját. – Fel kell vennem – közli, és kimegy.

Zach felsóhajtana, ha lenne hozzá bátorsága.

Az anyja leül mellé. Mindig ellágyul az arca, amikor kiesik az ügyvédi szerepből.

– Tudod, hogy a legjobbat akarjuk neked, Zach.

– Ami nem Vermont.

– Megértem, hogy itt akarsz maradni a barátaiddal, és azt is, hogy nagyon megviselt, ami Courtney-val történt, de hidd el, hogy félünk. Isten ments, hogy veled is történjen valami! – Elhallgat, azután hozzáteszi: – Vagy a többi diákkal.

– Úgy beszélsz, mintha egy sorozatgyilkos garázdálkodna a Belmontban – feleli Zach. – Senki sem járkál az épületben egy késsel a kezében, hogy lemészárolja az embereket.

– De csak azért nem, mert méreggel gyilkol.

Mielőtt válaszolhatna, az apja visszatér.

– Elnézést! Miről maradtam le?

– Éppen azt próbálom megértetni Zachkel, hogy nagyon aggódunk érte.

– Hát persze hogy aggódunk érte!

– Megértettem – feleli Zach. – Elmehetek?

Az anyja hallgat, az apja a telefonjára néz.

– Elég késő van, és még biztosan nem végeztél a háziddal – mondja James. – Maradjunk abban, hogy vasárnap folytatjuk ezt a beszélgetést! A vacsora mindenkinek megfelel?

Úgy mondja, mintha egy üzleti megbeszélést egyeztetne.

– És mostantól kezdve ne igyál és ne egyél semmit az iskolában! – teszi hozzá az anya. – Vigyél magadnak ebédet!

– Jó. Nem gond.

Esze ágában sincs otthonról vinni az ebédet, és távozik, mielőtt a szüleinek esetleg eszébe jut még valami.

* * *

FELMEGY A SZOBÁJÁBA, és leül a gépe elé. GyilkosGimi hashtaggel időközben több száz bejegyzés érkezett, és ez elég furcsa, mivel csak húsz percig volt távol.

De hamarosan megérti az okát.

43

EGY TÖKÉLETES VILÁGBAN az igazságszolgáltatás úgy működne, ahogy működnie kell. Teddy tudja, hogy a valóságban egy kis noszogatásra van szüksége. Éppen ezért noszogatott.

Mire felébred, minden tele van a hírrel. Pontosan erre számított.

KÉT GYILKOSSÁG, EGY MÉREG?

Úgy tudjuk, hogy Ingrid Rosst (45) és Sonia Benjamint (38) ugyanazzal a szerrel ölték meg. Sem a rendőrség, sem az ügyészség nem hozta nyilvánosságra az anyag nevét, ami Ingrid Ross halálát okozta, de az új információ más megvilágításba helyezi Courtney Ross letartóztatását, akit az anyja meggyilkolásával vádolnak.

„Ez érthetetlen – mondta Robby Herald, a Természet Étele nevű gourmet élelmiszerbolt tulajdonosa, aki egész életében a környéken lakott. – Ha elkapták a gyilkost, akkor hogyan ölhették meg a másik nőt ugyanazzal a méreggel?”

Nem ő az egyetlen, akiben felmerült ez a kérdés, de azok, akik megválaszolhatják, vagyis a rendőrség és az ügyészség, egyelőre hallgatnak.

Teddy elmosolyodik. Csupán egy e-mailbe került.

Ha nem hozta volna létre azokat a hamis felhasználókat, akkor semmit sem tudna arról, hogyan kell névtelen e-maileket küldeni, sem arról, hogy hogyan kell őket átfuttatni Kelet-Európán, hogy ne lehessen lenyomozni.

És ha nem vette volna a fáradságot, hogy mindezt megtanulja, akkor azt sem tudta volna, hogyan kell elküldeni egy e-mailt úgy, mintha megpróbálta volna elrejteni, de hiába. Egy normális, tudatlan ember pontosan így cselekedne.

Éppen ezért így küldte el. Egy bejelentés névtelen forrásból.

És amikor a rendőrségnek végre sikerül lenyomoznia, hogy ki küldte az e-mailt, a nyomok egy olyan emberhez vezetnek, aki mindenről tud, ami a Belmontban történik. Egy olyan emberhez, aki gyűlöli a szülőket és a tanárokat, mert semmibe veszik, mintha nem is lenne ember.

Például Joe-hoz, a gondnokhoz.

Crutcher nagyon elégedett magával, főleg azért, mert eddig nem is tudta, hogy ezt ilyen jól csinálja.

Amikor megérkezik az iskolához, a kerítés mellett sokkal több riporter toporog, mint tegnap, és a mozgóárusok száma is megnövekedett. Egy pillantásra sem méltatja őket.

Megáll a kapunál, és az őr int neki, hogy húzza le az ablakot.

– Legyen óvatos! Néhány hiéna már megrohanta az embereket, hogy szóra bírják őket.

Teddy legszívesebben elmosolyodna, de uralkodik magán.

Az épületben a biztonsági szolgálat emberei kamerákat helyeznek el az ajtók fölött és a folyosókon. A tegnap esti megbeszélésen az igazgató bejelentette, hogy így lesz. Azt mondta, a Belmont lesz az ország legbiztonságosabb iskolája, és néhány szülő láthatóan hitt neki.

Nem mintha számítana, mert Teddy senki mást nem akar megölni.

Ma reggel nem megy be a tanáriba, hanem egyenesen az osztálytermébe tart, és felkészül a napra. Tegnap este sok időt töltött azzal, hogy az igazságszolgáltatást a helyes útra terelje, így nem maradt ideje a munkájára.

Amikor a diákok megérkeznek az első órára, a hírről beszélnek. Két tanórával később már az iskola gyilkosáról beszélnek.

– Nevet kellene adni neki.

– A belmonti hentes?

– De nem mészárolja le az embereket.

– Abból indultok ki, hogy egy férfi a tettes, de az is lehet, hogy nő.

– Belmont réme?

– Nem ijesztgeti az embereket, hanem megmérgezi őket.

– Az Exterminátor?

– Ti nem vagytok normálisak. – Zach Ward lép a terembe, és egyáltalán nincs ínyére ez a beszélgetés. – Courtney még mindig letartóztatásban van, vagy ezt talán már elfelejtettétek? Ha valaki embereket öl az iskolában, akkor a rendőrségnek be kell ismernie, hogy tévedett, és szabadon kell engedniük Courtney-t.

Teddy életében először egyetért Zachkel. A legönzőbb diákja talán végre tanult valamit.

Óra közben az jár a fejében, hogy a gyerek talán mégsem olyan rossz. A vigyora még mindig öntelt, és ő az iskola legpimaszabb diákja, de okos, azt meg kell hagyni. Arra gondol, ő is dicséretet érdemel, mert folyamatosan azon fáradozik, hogy jobbá tegye a diákjait. Mindig van megoldás.

Ebédidőben elhatározza, felmegy a tanáriba, hogy kiderítse, mit mondanak a kollégái, de amint kilép a teremből, Ms. Marshába ütközik.

– Mr. Crutcher! Nagyon örülök, hogy itt találom.

Az idős hölgy a szokásosnál is fáradtabbnak látszik, és sötét karikák húzódnak a szeme alatt.

– Jó napot, Ms. Marsha! Jó színben van.

– Köszönöm, de igazság szerint alig aludtam valamit, és bizonyára sejti, hogy a titkárságnak most rengeteg a dolga.

A folyosó túloldalán egy férfi áll egy létra tetején, és egy kamerát szerel fel éppen. Mindenkinek sok a teendője.

– Azt szerettem volna közölni magával, hogy találtunk valakit Sonia helyére – folytatja az ajtóőr. – Ő fogja megtartani az óráit a tanév végéig.

– Nagyszerű! Milyen gyorsan dolgozik a titkárság.

Ms. Marsha fáradtan elmosolyodik.

– Igazság szerint szerencsénk volt, mert önként jelentkezett.

A nő Teddy háta mögé néz, és amikor a férfi megfordul, megáll a szíve.

Sötét haj, pisze orr, és időközben nővé érett. Sonia búcsúztatóján látta őt.

Fallon Knight.

Az egykori diákja, aki miatta nem került jó egyetemre, és aki seggfejnek nevezi őt az e-mailjeiben.

Fallon kihúzza magát, és rámosolyog.

44

TEDDY ARCKIFEJEZÉSE minden pénzt megér. A lány elégedetten gyönyörködik benne, azután kezet nyújt neki.

– Helló, Teddy! Nagyon örülök, hogy újra látlak.

Crutcher egy darabig döbbenten hallgat, talán Fallon látványa miatt, vagy azért, mert a keresztnevén szólította és letegezte. Már nem kell Mr. Crutchernek szólítania.

– Helló, Fallon! – szólal meg végül. – Örülök, hogy visszatértél közénk.

– Köszönöm.

– Megmutatom Sonia termét – mondja Ms. Marsha, és int Fallonnak, hogy kövesse. – Berendezkedhetsz, és átnézheted a tantervét. Később még beszélünk, Mr. Crutcher!

Végigmennek a folyosón, és Fallon legszívesebben hátrafordulna, hogy lássa, az egykori irodalomtanára összeszedte-e már magát, de ellenáll a kísértésnek, mert nem akar gyengének mutatkozni.

Ms. Marsha, aki már régen is olyan vén volt, mint az országút, bekíséri Mrs. B. tantermébe.

Ami mostantól az ő tanterme.

Néhány évvel ezelőtt végzett a Belmontban, de az iskola semmit sem változott azóta, természetesen a biztonsági őröket és a drótkerítést leszámítva. Mégis más érzés itt lenni, mint akkor.

Mindenki kábultnak tűnik egy kicsit, mintha egész éjszaka videójátékoztak volna, és még nem tértek volna vissza egészen a valóságba. A diákokból eltűnt a magabiztosság, és kissé rémültnek látszanak.

– Kinyomtattam neked Sonia órarendjét – mondja Ms. Marsha, és a tanári asztalra készített lapra mutat. – Az osztályok névsorát és a diákok jegyeit e-mailben fogom elküldeni.

– Köszönöm.

– Ma a helyettes fogja letanítani az óráit, de nyugodtan beülhetsz. Ugye holnap már számíthatunk rád?

– Természetesen.

– Tökéletes. – Ms. Marsha vállon veregeti. – Nagyon örülök, hogy újra látlak, kedveském. Most pedig rohannom kell.

Fallon sejti, hogy a titkárság nem tegeződik a tanárokkal, és nem szólítják őket kedveskémnek, de hallgat, mert ezt a csatát nem akarja megvívni. Amikor jelentkezett Mrs. B. helyére, az igazgató jóval kevesebbet ajánlott a kezdő tanári fizetésnél, de akkor is hallgatott.

Minél több barátja van az iskolában, annál jobb, mert az év tanára komoly ellenfél.

Akkor beszélt Teddyvel utoljára, amikor elballagott. Addigra kiderült, hogy az összes egyetem elutasította a jelentkezését, és egyetlen felsőoktatási intézmény sem állt szóba vele, de nem árulták el az okát. Mintha egy terhelő videó keringett volna róla a neten, amit rajta kívül már mindenki látott.

A ballagás napja volt a legrosszabb. A barátai bejutottak oda, ahová jelentkeztek, az ő szülei viszont dühösek voltak. Rosszindulatból jöttek el az ünnepségre, és meg voltak győződve arról, hogy a lányuknak van egy titkos élete, és ezért nem jutott be sehová.

Fallon elveszett a kék köpenyek és az aranyzsinórok tengerében, és kitaszítottnak érezte magát. A szülei készítettek vele egy közös fotót, azután távoztak.

Miután elbúcsúzott tőlük, Crutcher megszólította.

– Szia, Fallon! Gratulálok.

Szokás szerint az idétlen, könyökvédős gyapjúzakóját viselte, és a lány akkor még nem tudta, hogy az egész az ő hibája. Csak annyit tudott, hogy soha többé nem kell viszontlátnia az arrogáns irodalomtanárt.

– Köszönöm, Mr. Crutcher.

– Úgy hallottam, nem jutottál be, ahová szerettél volna.

Fallon megrázta a fejét, és nem kötötte az orrára, hogy sehová sem jutott be.

– Minden rendben lesz, majd meglátod – folytatta a tanár. – Az efféle kudarcok segítenek abban, hogy jobb emberré váljunk.

– Ezt erősen kétlem.

– Pedig igaz. Majd meglátod.

Crutcher elmosolyodott, és odalépett valaki máshoz gratulálni.

Fallon azóta számtalanszor visszajátszotta a fejében ezt a beszélgetést, mert nem akarta elhinni, hogy mennyire kegyetlen volt.

De most visszatért a Belmontba. Végigüli a délutáni órákat, és elsősorban a diákokra figyel. Meglepően könnyű megítélni a személyiségüket. Amikor a State-re járt, a szüleitől nem kapott pénzt, ezért részmunkaidőben pincérnőként és pultosként dolgozott. Úgy tűnik, hasznát veszi a vendéglátóiparban szerzett tapasztalatainak.

Utolsó óra után bent marad a teremben, és igyekszik hozzászokni Sonia tanári asztalához. Ebből a nézőpontból máshogy fest a terem. Maga elé képzeli a diákokat, akik alig várják, hogy hibázzon, és kigúnyolhassák. A kihasználható gyenge pontokat keresik.

Ő is pontosan ezt csinálta.

Ez a munka nem könnyű, és nem is csábító. Szívesebben tanítana egy általános iskolában, vagy megszerezné a mesterfokozatot, utána pedig a PhD-t. Mindig az volt az álma, hogy főiskolán tanítson.

A nap végén, amikor kigurul a kapun, az út üres, és a riporterek is eltűntek. Maga mögött hagyja a Belmontot, és áthajt a város kevésbé jó hírű részébe. A szülei, akiktől már egy fillért sem kap, mindig óva intették attól, hogy betegye ide a lábát.

A lakása gyakorlatilag egy doboz. Egy nappaliból, egy konyhából és egy fürdőszobából áll, és csak egy felfújható ágy, egy bőrönd és egy lámpa van benne, mintha most költözött volna oda.

Pedig nem.

A falakon nem lógnak ugyan fényképek, de a számítógépe tele van velük. A többségük Teddyről készült, és Fallon különböző mappákban tárolja őket: otthon, iskola és sarki bolt.

Elég régóta megfigyelés alatt tartja Crutchert.

45

AMIKOR VALAMI VÉGRE rendbe jön, egyből elromlik valami más. Teddy elég bölcs ahhoz, hogy ezt tudja. Tisztában van azzal, hogy az élet nem habos torta, és rossz is történik néha.

De jó lett volna, ha legalább néhány napig a babérjain ülhet.

Hamarosan meg fogja menteni Courtney-t. A média erőteljesen szorongatja a rendőrséget és az ügyészséget, ráadásul valószínűleg a lány drága ügyvédje is belemászott az arcukba, és válaszokat követel. Bármelyik pillanatban ejthetik a vádakat, ez egészen biztos. Alig néhány nappal a tárgyalás előtt megfordult a szél. Az esküdtszék tagjai beszennyeződtek, és az ügyész már tudja, hogy veszíteni fog.

És mindez Teddy miatt történt. Meg kellett mentenie Courtney-t, és pontosan ezt tette.

Ennek ellenére nem élvezheti ki a kemény munka gyümölcsét.

Az volt a terve, hogy ma este iszik egy kis tejet, megnézi a híradásokat, és megünnepli a jó cselekedetét.

De ennek lőttek.

Igaz ugyan, hogy a tévé előtt ül és a híreket nézi, de nem tudja jól érezni magát. Töltött magának egy pohár hideg tejet is, de még nem nyúlt hozzá, és meglangyosodott.

Az egész Fallon hibája. Miért éppen most kellett visszajönnie?

Néhány év alatt elég sokat öregedett, és nem áll jól neki, de erről valójában nem tehet, mert a genetikán múlik.

Teddy a ballagást követő napon látta őt utoljára. Éppen Hector boltjába ment, amikor a lány pirosat kapott a kereszteződésnél, és meg kellett állnia. Egy fekete Mercedes terepjáróban ült, telefonált, és közben hevesen gesztikulált. Nem vett tudomást a környezetéről. A ballagáson nagyon szomorúnak látszott, de a tanára nem bánta meg, amit tett. Fallon önző volt, hiú és ostoba.

Az e-mailekből ítélve még mindig gyűlöli őt, és a mai arckifejezését nézve semmit sem változott. Nem lett okosabb.

Bárcsak megértenék az emberek, hogy milyen nehéz a diákokból jobb személyiséget nevelni! Teddy mindent elkövet értük, keményen dolgozik, de néha még így sem tud segíteni nekik.

De nem adja fel a reményt. Soha.

Kizárólag a diákok érdekeit tartja szem előtt.

* * *

Pénzen nem lehet mindent megvásárolni.

Ez is wardizmus, és igaz. Zach megint le akarja fizetni az őrt, de Kay nem hajlandó beengedni őt Courtney-hoz azzal az indokkal, hogy most túl nagy a felhajtás körülötte a média, a híradások és az ügyvédek miatt. Igen, szüksége lenne a pénzre, de a munkájára még inkább.

Zachnek valami mást kell kitalálnia. Mindig van megoldás.

Még a betonfalon is vannak repedések – szól a másik wardizmus.

– Akkor mit szólna egy telefonbeszélgetéshez? – kérdezi. – Felhívom magát, és átadja Courtney-nak a telefont.

Egy bank üres parkolójában vannak, az autójukban ülnek, akár a beépített zsaruk. Kay kocsija úgy néz ki, mintha a nyolcvanas évekből menekítették volna. Zach autója úgy fest, mintha egy hivalkodó seggfejé lenne.

Egy hivalkodó seggfej, aki tele van készpénzzel.

– Ugyanannyit fizetek egyetlen hívásért.

Megmutatja a nőnek a bankjegyeket, amelyeket az imént vett fel az automatából.

Kay hallgat. Az autójában halkan szól a rádió, és éppen egy countryszám megy. Zach már meg akarja törni a csöndet azzal a megjegyzéssel, hogy nagyon szereti ezt a számot, amikor Kay megszólal.

– Éjjel egykor felhívlak. Hanknek szünete lesz.

– Tökéletes.

Zach nem akarja elmulasztani a hívást, ezért ébren marad. Megírja a leckét, megnézi a híreket, és a közösségi oldalakat olvassa. Megint elszaporodtak a bejegyzések GyilkosGimi hashtaggel, de már mindenki úgy gondolja, hogy Courtney ártatlan.

Micsoda fordulat!

Zach eltöpreng, hogy ő vajon mit gondolna, ha nem ismerné a lányt. Elég valószínű, hogy eleinte ő is bűnösnek tartotta volna, és ez a felismerés csalódást okoz neki. Elbeszélgethetne erről az iskolapszichológussal, vagy újra elgondolkodhatna betépve.

Pontban egykor rezeg a telefonja.

– Halló!

– Nyolc percetek van – közli Kay.

Zach válaszra nyitja a száját, de Courtney álmos hangon bejelentkezik.

– Szia!

– Szia! Hogy vagy?

– Nem hiszem el, hogy Mrs. B. meghalt.

Zachnek csak ekkor esik le, hogy erről még nem is beszéltek, és a név hallatán elfogja a szomorúság.

– Megértem. Elég durva. – Figyeli az órát. Hét percük maradt. – Hallottad már a legfrissebb híreket?

– Az ügyvédem ma közölte velem. Szerinte szabadon kell engedniük.

– Nagyon remélem, hogy így lesz.

– Pedig jó érzés volt példaképnek lenni. Ezek után megint hétköznapi leszek.

Zach elmosolyodik. Ez már az a Courtney, akit régóta ismer.

– Akkor majd valami másnak leszel a példaképe.

– Például minek?

– Nem tudom. Talán a középiskolás diákújságoknak. – Négy perc. – Én csinálom helyetted a szerkesztést, és rettenetesen utálom.

– Elcseszted, mi? Elcseszted az újságomat.

– Gondolom.

– Lúzer.

Jó érzés ezt hallani.

– Tényleg visszajössz a Belmontba azok után, ami az anyukáddal történt?

– Naná! Ki kell derítenem az igazságot.

Másfél perc.

– Kérdezhetek tőled valamit az üggyel kapcsolatban? – tér a tárgyra Zach.

– Persze.

– Te már tudod, mit használtak? Úgy értem, hogy mivel ölték meg őket.

– Igen, mert az ügyvédemnek el kellett mondaniuk. De még nem publikus.

– Tényleg méreg volt?

– Igen – feleli némi habozás után Courtney. – És azt hiszik, hogy én tettem bele anyám kávéjába.

46

FALLON KORÁN ÉRKEZIK az iskolába, de a riportereket így sem tudja megelőzni. Már letáboroztak a kerítés mellett egy büféskocsival együtt. A lány csak azért áll meg, hogy bemutatkozzon az őrnek.

Nem érdekli a média, sem a tárgyalás. Ez a két gyilkosság borzalmas, különösen Sonia Benjaminé, aki jó tanár volt. Nem a legjobb, de tisztelte a diákokat. Teddy sokat tanulhatott volna tőle, ha nem lenne a seggébe dugva a feje.

Fallon autója ugyanolyan lepusztult, mint a lakása. Az egész parkolóban a legócskább jármű, de őt ez sem érdekli, ahogy a használt ruhái sem. Egy adományboltban vásárol a város előkelő negyedében, és elképzelhető, hogy a szoknyáját és a blúzát valamelyik diák anyja adta le az üzletben.

Nem számít.

A biztonsági őrök az új kamerarendszert szerelik be, és rajtuk kívül senki sincs még az épületben. Fallon leparkol, bemegy, és egyenesen a tanáriba indul.

Tegnap látta életében először. A diákokat mindig is érdekelte, hogy nézhet ki belülről. Azt feltételezték, hogy olyan, mint egy elegáns étterem, ahol a pincérek aranykancsókból töltik ki a kávét.

Tévedés.

Valójában csak egy pihenő, habár a bútorok kényelmesek, a konyha szép, és sokféle kávéból lehet választani. A csészék és az evőeszközök nem műanyagok, de nem is hivalkodóak. A falon az iskolaalapító portréja lóg, mellette pedig egy poszter: AZ OKTATÁS A SZABADSÁG ZÁLOGA.

Fallon készít magának egy csésze Prime Boldot, azután lemegy a termébe. Kihasználja a csöndet, és felkészül a napra.

Háromszor is átnézte Sonia óravázlatait, mégis ideges, mert fogalma sincs, hogyan kell tanítani.

– Jó reggelt!

Az igazgató áll az ajtóban. Egyik kezében egy fedeles kávéspoharat tart, a másikban aktatáskát. A lány kissé meghökken. Csak néhány szót váltott a felettesével, amikor felvették.

– Jó reggelt! – köszön, és feláll. – Micsoda meglepetés!

Az igazgató elmosolyodik.

– Ritkán fordul elő, hogy nem én érek be elsőnek. Amikor megláttam, hogy itt vagy, mindenképpen üdvözölni akartalak. Isten hozott újra a Belmontban!

– Köszönöm, ez igazán kedves.

– A körülmények természetesen egy cseppet sem ideálisak. – Felsóhajt, és kinéz a folyosóra. – De mindig örömmel tölt el bennünket, amikor egy egykori tanulónk visszatér hozzánk. A legjobb tanáraink általában a belmontos diákok közül kerülnek ki.

Miután távozik, Fallon még idegesebb lesz.

Talán mégis hibát követett el.

Amikor eldöntötte, hogy jelentkezik Mrs. B. helyére, jó ötletnek gondolta, de itt, az osztályteremben már nem tűnik annak.

Visszatérni valójában nem volt nehéz, főleg azért, mert nem volt hová mennie. Egyik iskolában sem kapott volna munkát. Csak ide vették fel az adott szava alapján, mert a Belmont család tagja.

Azt mondta Teddynek és a Belmont vezetőségének, hogy lediplomázott, de ez nem igaz. Nem fejezte be a főiskolát.

* * *

DÉLUTÁN KETTŐKOR. Az iskolába igyekezve Teddy a rádióból megtudja, hogy az ügyész délután kettőkor sajtótájékoztatót tart.

Különös időpont! Az ebéd és az esti híradó között.

Biztosan rossz hír lesz, bár nem Courtney, hanem az ügyész számára.

Teddy még akkor is mosolyog, amikor leparkol a Belmont előtt. Csak akkor fagy le az arcáról a mosoly, amikor eszébe jut Fallon.

Mindig akad egy újabb megoldandó probléma.

Egyenesen a termébe megy, és messziről elkerüli a tanárit. A csajjal majd később foglalkozik. Most fel kell készülnie az órájára. Tegnap este támadt egy remek ötlete a diákok számára, függetlenül attól, hogy nyomasztotta Fallon visszatérése.

Ez a legmegfelelőbb alkalom arra, hogy elolvassanak egy könyvet egy igazságtalanul elítélt emberről.

A végzősöknek a Lecke a halál előtt⁷ lesz a kötelező olvasmány, az alsóbb osztályoknak viszont egy valódi csemegét tartogat. Ritkán ad fel modern regényeket, mivel számtalan klasszikus áll rendelkezésre, és miután ezek a gyerekek leérettségiznek, biztosan nem fognak klasszikusokat olvasni, mert a pénzkereset köti majd le őket.

Ennek ellenére tegnap este úgy döntött, hogy az osztályának egy modern regényre van szüksége. Ian McEwan Vágy és vezeklés című könyve lesz a kötelező olvasmányuk. Egy kicsit csal, ugyanis a második világháborúban játszódik, és még sohasem adott fel kötelezőnek 21. században íródott művet.

Így akar felkészülni Courtney visszatérésére.

Legalábbis azt reméli, a lány visszajön a Belmontba. Ez biztosan el fogja oszlatni az iskola fölött lógó sötét felhők egy részét.

A terem ajtaja csukva van, de a diákok már gyülekeznek a folyosón. Teddy érzi, hogy úrrá lesz rajta az izgatottság, ami gyakran előfordul valamelyik órája vagy egy-egy feladat miatt. A gyerekek nem értik, hogy ez is a tanári munka része. A tanárok néha boldognak akarják látni a diákjaikat.

Legalábbis Crutcher. Lehet, hogy egy napon el kellene mondania nekik mindent, és talán az iskolai ünnepségen tartandó beszéde megfelelő alkalom lenne erre, habár egyelőre nem lehet tudni, hogy mikor lesz.

De mivel ő lett az év tanára, minden összejövetelen beszédet fog tartani. Talán jó érzés lenne elmondani a diákoknak, mit jelent valójában a tanítás. Igen, ez jó ötlet. Csak egy éve van arra, hogy előnyt kovácsoljon a helyzetéből, noha a nevét bele fogják vésni a főfolyosón lévő címeres táblába. Az év tanára titulus örökös.

Az egy év letelte után sem kopik meg, ennek révén mindenki tudni fogja, hogy Teddy a legjobbak közé tartozik.

Felpillant a laptopjából, és megfordul, hogy szemügyre vegye a díjat. Nagyon szép plakett. Bele van gravírozva a neve és a tantárgya, valamint a saját és az igazgató arcképe. Néha meredten bámulja, és azon töpreng, milyen keményen megdolgozott azért, hogy kiérdemelje ezt a kitüntetést. Az alapítványi bálokon és a fogadásokon eltöltött órák, valamint a bizottsági tagokkal lefolytatott beszélgetések, amelyek során igyekezett meggyőzni őket arról, hogy az iskola legjobb tanárai közé tartozik.

Ma azonban nem bámulja meg az Év tanára díjat.

Ugyanis a plakett eltűnt.

47

TEDDY RITKÁN JÁR BE az igazgatóhoz. Ezeket az alkalmakat elsősorban előléptetések, elbocsátások és komoly nézeteltérések idejére tartogatják, persze az Év tanára díj eltűnése szintén a fontos ügyek közé tartozik.

De Teddynek előbb át kell verekednie magát Ms. Marshán, az igazgató pitbullján.

Ma várnia kell, hogy beszélhessen vele. Egy fiatal nő van előtte, aki kisegítőként dolgozik az iskolában. Véletlenül kimosta a belépőkártyáját, és újra van szüksége.

Az irodalomtanár igyekszik türelmesen várakozni, és végül sorra is kerül.

– Jó reggelt, Mr. Crutcher! – köszön Ms. Marsha, és ránéz a szemüvege fölött.

Amikor nem az orrán van a szemüveg, egy gyöngysoron lóg a nyakában.

– Jó reggelt kívánok, Ms. Marsha! Bemehetek az igazgatóhoz?

– Megbeszélése van. Most nem mehet be hozzá.

– Azt hiszem, ön nem érti, hogy mennyire fontos ez az ügy.

– Azt viszont értem, hogy öt perc múlva becsengetnek, és magának tanítania kell. – Ms. Marsha a monitor felé fordul. – Jöjjön vissza szünetben! Megpróbálom besuvasztani.

Teddy ökölbe szorítja a kezét.

– Lopás történt. A Belmontban, az ég szerelmére, Ms. Marsha.

A nő felvonja az egyik kihúzott szemöldökét.

– Lopás? Mi tűnt el?

– Az Év tanára plakettem. – Széttárja a karját. – Tegnap még a falon lógott, de ma reggel már nem volt ott.

Az idős nő arcán nem látszik döbbenet.

– Ez nagyon furcsa.

– Nem furcsa, hanem tragikus.

– Nem, Mr. Crutcher. A gyilkosság tragikus. A plakett eltűnése kellemetlenség. Keresse meg Joe-t! Maga is tudja, hogy este szokott takarítani. Talán látott valamit.

Azzal feláll, lesimítja halszálkás szoknyáját, és az iroda túlsó végében álló iratszekrényhez megy.

Kiteszi Teddy szűrét.

Kiteszi a szűrét.

Mivel néhány perc múlva becsengetnek, Teddynek nincs ideje megkeresni Joe-t, ezért várnia kell. Visszamegy a termébe, és a falat fürkészi.

A plakett nincs a helyén.

A diákok beszállingóznak, leteszik a telefonjukat, és a helyükre ülnek. Teddy már nem érzi úgy, hogy nagylelkűnek kell lennie. Mindenki gyanús, még a tanulók is. A belmontos gyerekek a hecc kedvéért lopnak, nem pedig azért, mert szükségük van valamire.

Ma nem érdemlik meg a csemegét.

– Lássunk hozzá! – Lecsukja a laptopot. – Elérkeztünk a következő kötelező olvasmányhoz. Alaposan átgondoltam, hogy mi legyen az, és mivel ebben a félévben mindannyian remekül teljesítetek, úgy érzem, képesek vagytok megbirkózni egy valódi kihívással. – Tart egy kis szünetet, és az osztályra mosolyog. – Éppen ezért Dante Isteni színjátékát adom fel. Mindhárom részt.

A gyerekek hangosan felnyögnek.

Helyes.

* * *

SZÜNETBEN MS. MARSHA nincs az irodájában, és Teddy majdnem bekopog az igazgató ajtaján. De csak majdnem. Erre még sohasem volt példa a Belmontban, mert itt nem így intézik az ügyeket. Ha viszont a lopás nem jogosítja fel az embert a szabályok megszegésére, akkor micsoda?

A gyilkosság. Mindig ezek az átkozott gyilkosságok. Sohasem fog megszabadulni tőlük.

Elindul Joe irodája felé, amennyiben azt irodának lehet nevezni. Olyan messze van, hogy szinte gyalogtúra odajutni. Talán a gondnok tudja, hogy működnek-e már a kamerák. Elég merész feltételezés, mivel még csak most szerelik fel őket, de nagyszerű lenne, ha felvétel készült volna a tolvajról.

Teddy kopog. Joe öreg, körülbelül annyi idős, mint Ms. Marsha, és már nem olyan fürge, mint régen. A tanár azt reméli, hogy még a jelzőcsengő előtt odaér az ajtóhoz.

Várakozás közben előveszi a telefonját, és átfutja a sajtótájékoztatóról szóló híreket.

Az ajtó meglepően lendületesen tárul ki. Joe a kék egyenruhájában van, aminek a mellényzsebére a Belmont címerét hímezték. A haja már jórészt kihullott, csak néhány ősz tincs maradt, és látszik rajta, hogy egész életében fizikai munkát végzett.

– Ó! Maga az?

Crutcher nem erre az üdvözlésre számított.

– Jó reggelt, Joe!

Az idős férfi biccent.

– A tegnap esti takarítással kapcsolatban lenne néhány kérdésem. Az én termemben járt esetleg? Kiürítette a szemetest, meg ilyesmi?

Joe bólint.

– Eltűnt a plakettem. Az Év tanára díjam a falon lógott, de már nincs ott.

Az öreg hallgat, az arcán nem látni meglepetést, sem döbbenetet, még csak csodálkozást sem. Mintha meg sem hallotta volna a tanárt.

– Hallotta, amit…?

– Igen, hallottam – feleli. – Nem tudok róla semmit.

– Esetleg arra emlékszik, hogy tegnap este ott volt-e még, amikor kitakarított?

– Nem.

– Értem. A kamerák már működnek? Talán fülön csíphetnénk a tolvajt, ha…

– Nem.

Jó. Teddy megérti. Talán megemlítette a gondnok nevét a nyomozónak, amikor kihallgatták Soniáról, és azt is elmondta neki, hogy Joe valószínűleg nem kedvelte Soniát, mert a nő rosszul bánt vele. Ezenkívül elküldte azt az e-mailt, bár azt a rejtélyt valószínűleg még nem fejtették meg a rendőrök.

De ez most nem fontos. Ő sohasem bánt rosszul Joe-val, és értetlenül áll a közönye előtt: miért nem akar segíteni?

– Maga szerint mi legyen a következő lépés? – kérdezi végül. – Végtére is lopás történt az iskolában, az ég szerelmére!

Joe arca hirtelen megváltozik. Elmosolyodik, és kivillantja kávétól elszíneződött fogsorát.

– Esetleg nézzen bele a konténerbe! Tudom, hogy szeret a szemétben turkálni.

48

CRUTCHERNEK SZAR KEDVE VAN. Ez nem újdonság, de cserébe az egész osztállyal úgy bánik, ahogy általában Zachkel szokott.

Az Isteni színjáték? A fiú tudja, hogy a tanár büntetésnek szánja. Vagy talán ítélethozatalnak, tekintettel arra, hogy mindenkit gyűlöl.

– Négy hetet adok rá, ami azt jelenti, hogy az első részt, a Pokolt a jövő hétre ki kell olvasnotok. Különösen arra figyeljetek, hogy ki melyik körbe kerül, és miért! Például a képmutatókra és a tolvajokra.

Zach rájön, hogy Crutcher talán tényleg istennek képzeli magát, és az a feladata, hogy megbüntesse az embereket.

A menzán ebédel a többiekkel. Nem hozott kaját, és a társai sem. A szünet közepe felé a telefonja rezegni kezd, ahogy mindenki másé is. Ugyanazt a hírt kapják meg:

RENDKÍVÜLI

Az ügyész törölte a ma délutáni sajtótájékoztatót. Hamarosan következnek a részletek…

– Azt hittem, hogy Courtney-t ma kiengedik – mondja Lucas.

– Én is – feleli Zach átfutva a néhány sort. – Ez nagyon furcsa.

Courtney barátnője, Daria megáll az asztaluk mellett.

– Láttátok már? – kérdezi, és felmutatja a mobilját.

– Láttuk – feleli Zach.

– Tegnap este beszéltem Courtney apjával – folytatja a lány. – Azt mondta, ma ejteni fogják a vádakat.

– Lehet, hogy így lesz.

Daria összeráncolja a szemöldökét. A haja szőke, a bőre hibátlan és hófehér, és mindig piros rúzst visel. Az a védjegye.

– Lehet. De valami nem stimmel.

A lány átmegy a következő asztalhoz.

Zach is úgy gondolja, hogy nem stimmel valami. Megfordul a fejében, hogy üzen Kaynek, de az őr valószínűleg nem tudja, mit tervez az ügyész.

Egész délután a híreket olvasgatja, hiába. A sajtótájékoztató elmaradt, és nem tesznek említést Courtney-ról. Lehet, hogy téves volt az értesítés. Akadt már rá példa.

Az utolsó óra után Lucas ráír, és azt kérdezi, van-e kedve átmenni hozzájuk, vagyis van-e kedve betépni. Zach megáll a folyosón, és azon töpreng, hogy hazamenjen-e olvasni, vagy inkább át a barátjához.

– Zach!

Felkapja a fejét, és megpillantja Ms. Marshát, aki a nagymamájára emlékezteti, mert vele sem lehetett ellenkezni.

– Jó napot kívánok, Ms. Marsha!

– Velem jönnél, kérlek?

A nő elindul, mintha biztos lenne abban, hogy követni fogja.

Zach megy is utána.

Végighaladnak a hosszú folyosón egészen az utolsó ajtóig, amelyet az idős hölgy kopogás nélkül kinyit.

Az ablaktalan helyiség kicsi, éppen csak elfér benne egy fémasztal és néhány szék. Mintha valaki egy gardróbot alakított volna át irodának. Két férfi ül az asztalnál, akiket Zach még sohasem látott, és nem úgy néznek ki, mintha a Belmontban dolgoznának.

– Bemutatom neked Tate és Oliver nyomozót – szólal meg Ms. Marsha. – Mrs. Benjaminról szeretnének feltenni neked néhány kérdést.

Zach megnézi magának a nyomozókat, azután Ms. Marshára pillant.

– Ha azt szeretnéd, hogy a szüleid is itt legyenek, akkor szívesen felhívom őket – mondja a nő. – A te döntésed.

Jóságos ég, csak azt ne! Azt sem bánná, ha száz nyomozó lenne a szobában, csak a szülei ne.

– Kérem, ne hívja őket! – feleli végül. – Minden rendben lesz.

Ms. Marsha bólint, kimegy, és rájuk csukja az ajtót. Zach kezet ráz a nyomozókkal, bemutatkozik, azután leül velük szemben.

– Köszönjük, hogy hajlandó vagy beszélni velünk – kezdi Tate.

Idősebb Olivernél, és még elgyötörtebbnek látszik, mint a filmbéli nyomozók.

A filmbéli nyomozókról a fiúnak eszébe jut, hogy az anyja ezerszer elmondta neki, ne álljon szóba rendőrökkel az ügyvédje távollétében. Ez az ő wardizmusa.

– Ms. Marshától úgy tudom, Mrs. Benjaminról akarnak velem beszélni.

– Így igaz – feleli Oliver, aki jó úton halad, hogy ugyanolyan elgyötört legyen, mint a kollégája. – Úgy tudjuk, te vagy az iskolaújság diákszerkesztője, Mrs. Benjamin pedig a tanárszerkesztő volt.

Zach bólint. Majdnem elmondja, hogy csak Courtney letartóztatása után vette át a munkát, de ez túl sok információnak tűnik.

– Jól ismerted Mrs. Benjamint? – kérdezi Tate.

– Nem ismertem jobban, mint a többi tanárt.

Oliver jegyzetel.

– Mi volt a véleményed róla?

Tate unottnak látszik.

– Jó tanár volt. Sokat tanultam tőle.

– Mit tanultál tőle?

Gondolatban felnyög. Nem lett volna szabad ennyire kiszolgáltatnia magát. Az anyja csalódott lenne.

– Sokat tanultam tőle a laptükör elkészítéséről, a cikkek elhelyezéséről meg effélékről.

Tate bólint, Oliver jegyzetel.

Zach nagyon szeretné megkérdezni tőlük, hogy miért jöttek ide, és mi ez az egész, de több esze van ennél.

– Találkoztál vele a halála napján?

– Igen, itt, az iskolában.

– Emlékszel, hogy pontosan mikor?

Emlékszik. Ebédszünetben találkoztak a szerkesztőségben.

– Vagy a folyosón találkoztam vele, vagy ahol a lapot készítjük. Lehet, hogy mindkét helyen összefutottunk.

– De az időpontra emlékszel?

– Nem igazán. Mindennap láttuk egymást.

Oliver szorgalmasan jegyzetel.

– Ismersz valakit, aki nem kedvelte őt?

Zach meglepődik a kérdésen, de azonnal rájön, hogy semmi különös nincs benne. Végtére is Mrs. B.-t meggyilkolták.

– Nem.

– Senki sem szidta őt a füled hallatára?

– Nem.

Oliver jegyzetel.

– Rendben – zárja le Tate. – Azt hiszem, végeztünk. Köszönjük az együttműködést.

– Szóra sem érdemes.

Feláll, kezet fog a nyomozókkal, és a vállára veszi a hátizsákját. Már a kilincsen a keze, amikor Tate átváltozik filmbéli nyomozóvá.

– Egy pillanat! Van még egy kérdésem.

Zach megfordul.

– Igen?

– Lefizettél egy megyei alkalmazottat azért, hogy meglátogathasd Courtney Rosst?

49

FALLON EGÉSZ NAP nem látta Crutchert, még a folyosón sem. Bizonyára szándékosan kerüli őt.

Szinte hízelgő.

Mielőtt visszatért a Belmontba tanárként, megfigyelés alatt tartotta Teddyt. Kevés programja van. Nem jár étterembe, sem bárba, sem moziba. Az elmúlt néhány hónap leforgása alatt az volt a legérdekesebb tevékenysége, hogy kitakarította a hátsó kertet. Az ideje túlnyomó részét a lerobbant házában töltötte, és valószínűleg azon töprengett, hogyan keseríthetné meg még jobban a diákok életét.

Ám most, hogy már tudja, Knight a városban van, nehezebb lesz követni. A lánynak kreatívabbnak kell lennie.

Szerencsére a 21. században élünk, és a Szilícium-völgy zsenijei feltalálták a magántitok megsértésére alkalmas technológiát. Teddy nem tudja, hogy a postaládája mögött egy kamera rejtőzik. Fallonnak csupán eléggé meg kell közelítenie ahhoz, hogy le tudja tölteni az adatokat. Éppen ezért pontosan tudja, mikor volt otthon, és mikor nem. Bizonyos időközönként kicseréli a kamerát, hogy feltölthesse az akkumulátort.

Ennek a módszernek az egyetlen hátránya, hogy elég drága. Mióta visszatért a városba, alaposan megterhelte a hitelkártyáját. Sokba kerül tönkretenni egy ember életét.

Összepakolja a holmiját, megfogadja, hogy újra elolvassa azokat a könyveket, amiket a diákjai, és kisétál a teremből. A tanításnak mára vége, de a gyerekek és a tanárok még nem indultak haza. Néhányan a folyosón beszélgetnek, mások edzésre mennek. A bejárat előtt összegyűltek a titkárság dolgozói, és a parkoló felé nyújtogatják a nyakukat. Ms. Marsha is köztük van.

– Mi történt? – kérdezi Fallon.

– Zach Wardot letartóztatták – feleli az ajtóőr.

Fallon nem ismeri a fiút, de amikor kinéz, éppen beültetik a járőrautóba.

Ms. Marsha suttogva telefonál, a száját is eltakarva, nehogy meghallja valaki.

– Ez szörnyű! – Knight úgy tesz, mintha őt is megdöbbentené az eset. – Mivel vádolják?

Senki sem tudja a választ.

– Remélem, nem a gyilkosságok miatt! – jegyzi meg valaki.

Az iskolatitkár megrázza a fejét.

– Zachet? Ugyan már! Az kizárt.

– Semmit sem tudunk – közli Ms. Marsha, és megszakítja a hívást. – Ne is terjesszünk légből kapott információt, amíg nem tudjuk, hogy mi történik pontosan.

Fenyegetően körbehordozza a tekintetét a jelenlévőkön, azután távozik.

Fallon követi a példáját, mielőtt szárnyra kapna a pletyka. A Belmontban gyorsan véleményt alkotnak az emberről, és nem akarja, hogy minden lében kanálnak tartsák.

Fogd be a szád, és mosolyogj!

A belmontos gyerekek számára ez a túlélés záloga, és miután visszatért, neki is ehhez kell alkalmazkodnia. Ráadásul fontos teendői vannak. Le kell töltenie az adatokat a kameráról, meg kell néznie a felvételeket, és ki kell találnia, mi legyen a következő lépés.

Az első lépésre hónapokkal korábban kerített sort, jóval a városba való visszatérte előtt. Először is tönkretette Teddy házasságát.

Olyan könnyű volt, mint az egyszeregy.

* * *

ZACH A RENDŐRSÉG ÉPÜLETÉBEN VAN, és egyedül várakozik a kihallgatóhelyiségben. Felvették az adatait, levették az ujjlenyomatát, és most nem tudják, mihez kezdjenek vele. Abba a börtönbe nem vihetik, ahol Courtney ül, a fogdák pedig zsúfolásig vannak, többek között riporterekkel, akiket birtokháborításért tartóztattak le.

Zach még soha életében nem félt ennyire.

Tizenhét éven keresztül folyamatosan azt mondogatták neki, hogy ne csessze el.

Beleverték a fejébe.

Minden azon múlik, hogyan ítélünk meg egy helyzetet. Ez is egy wardizmus, és az apja az ittas vezetést szokta felhozni példának, de valószínűleg egy őr megvesztegetésére is vonatkozik.

Végül mégis elcseszte, ráadásul nagyon. Elég nagy hibát követett el ahhoz, hogy minden megváltozzon, és csupán annyit tehet, hogy megvárja az anyját.

Pamela meg is érkezik, és olyan hangosan beszél, hogy a csukott ajtón át is hallani lehet a hangját.

– Hogy merészelnek az engedélyem nélkül beszélni a fiammal…?

Végül kitárul az ajtó, és amikor Zach megpillantja őt, látja rajta a haragot, az aggodalmat és a zavarodottságot. Rengeteg érzelem viharzik be az ajtón egyszerre.

A csalódottságot is beleértve.

Azonnal odasiet a fiához.

– Jól vagy?

Zach bólint.

A nő a két nyomozóra néz.

– Valaki nagyon gyorsan árulja el nekem, hogy mi folyik itt!

– Letartóztattuk a fiát, mert megvesztegetett egy megyei alkalmazottat – közli Tate.

– Ez nevetséges!

Tate hallgat.

– Anya… – kezdi Zach.

– Maradj csöndben! – vág a szavába Pamela anélkül, hogy rápillantana. Vesz egy mély lélegzetet, kihúzza magát, és átváltozik ügyvéddé. – Beszélgessünk odakint! – mondja a nyomozóknak.

A fiú megint egyedül marad. Mivel nincs ablak, sem telefon, csak azon gondolkodhat, mennyire ostoba.

Az elkövetkezendő órákat kábulatban tölti. Kiviszik a kihallgatóból, és az anyja megint rászól, hogy maradjon csöndben. Beviszik egy bíróhoz, aki felolvassa a vádakat, és kiszabja az óvadékot. Oda sem figyel. Azon töpreng, hogy mi lesz ezután. Vajon mi vár a Belmontban egy olyan diákra, akit megvesztegetéssel vádolnak?

Semmi jó.

Miután leteszik az óvadékot, elhagyják az épületet. James már várja őket.

– Mi a fenét műveltél? – kérdezi.

– Ne itt, majd otthon! – szól rá a felesége.

Zach úgy dönt, hogy az anyjához ül be, az tűnik a kisebbik rossznak. A nő egész úton telefonál. Először a munkahelyét hívja, azután védőügyvédek felől érdeklődik.

A fiú egyre idegesebb lesz.

– Fogalmad sincs, hogy mit tettél – mondja neki Pamela, miközben bekanyarodnak a ház elé.

– Én csak…

– Egy szót se akarok hallani!

Nem beszélhet, és nem adhat magyarázatot a tettére. Lucasnak sem írhat üzenetet, mert elvették a telefonját. Elég nagy szívás, ha az ember anyja ügyvéd.

Az apja még ki sem szállt az autóból, de már üvölt, a felesége azonban leállítja.

– Befelé!

Miután bemennek, Zachet felküldik a szobájába. Se telefon, se laptop, se tablet. Senkivel sem kommunikálhat, még velük sem, amíg az ügyvédje meg nem érkezik.

Az ágyán fekszik, a plafont bámulja, és tudja, hogy minden megváltozott. Egyetlen rossz döntés miatt más irányt vett az élete.

Az apjának igaza volt, talán kezdettől fogva. Lehet, hogy mégis van valami azokban a wardizmusokban.

Még el sem jutott az érettségiig, de máris úgy érzi, hogy a legszívesebben mindent elölről kezdene.

50

TANÍTÁS UTÁN TEDDY a termében marad, és megvárja, amíg mindenki kimegy. Nem jutott be az igazgatóhoz, ezért végül írásban tett panaszt Ms. Marshának, aki egyelőre nem válaszolt.

Úgy tesz, mintha dolgozna, de a plaketten jár az esze.

Joe és a szemeteskonténer is eszébe jut.

Sohasem kedvelte túlzottan a gondnokot, talán azért, mert régóta dolgozik a Belmontban, ezért túl sokat tud és túl sokat lát. Mindent észrevesz, a konténert is beleértve. Még Ms. Marshánál is rosszabb, pedig az a nő mindent tud.

Crutcher helyesen döntött, amikor gyanúba keverte Joe-t. Ha az öreg nem kapta volna rajta, amikor a szemétben turkált, talán minden másként alakult volna.

Azon töpreng, hogy a plakett vajon a konténerben van-e, és ha igen, akkor vajon Joe műve-e. Valahol nevetségesnek tartja az ötletet, hogy kimenjen és átkutassa. Ugyanakkor tudja, hogy meg kell tennie. Mire feláll és kimegy, szállingózni kezd a hó, és az alkonyat mindent szürkévé változtat. Ez a szín tökéletesen illik a hangulatához.

Elcsúszik. Káromkodik. Feltápászkodik, és leveregeti a havat és a sarat a nadrágjáról.

Amikor felemeli a konténer tetejét, a hó lecsúszik róla, és a lába mellett landol. Lerázza a cipőjéről. Megint káromkodik.

Utána Joe-t szidalmazza.

Egy ládát húz a konténerhez, és fellép rá. A bűz ugyanolyan elviselhetetlen, mint legutóbb, de elszántan turkál a szemétben. Néhányat öklendezik, és párszor lemászik a ládáról pihenni. Sötétedés után a kültéri lámpák fényénél dolgozik. Még kesztyűben is elzsibbad a keze a hidegtől, de a konténer minden négyzetcentiméterét átkutatja.

Nem találja meg a plakettet.

* * *

EZEKIEL T. FISHER hatalmas férfi, legalábbis Zach a kanapéról annak látja. Az új ügyvédje egy öltönyös futballistára emlékezteti.

A fiú egyelőre nem kapott felhatalmazást arra, hogy megszólaljon, de legalább meghallgathatja, hogy mit mond az ügyvéd.

Odakint már besötétedett, a vacsoraidő régen elmúlt, de Zach nem evett. A szobájában maradt, amíg a szülei lehívták, és most korog a gyomra. Már több órája, hogy azt a zabszeletet elmajszolta.

– Beszéltem az ügyésszel.

Ezekiel a kandalló előtt áll egy bögre kávéval a kezében, az anyja és az apja között. Zach úgy néz fel rájuk a kanapéról, mint egy kisgyerek.

– Az egyik őr elmondott nekik mindent, és a telefonját is megmutatta – folytatja Ezekiel. – A hívások egyértelműen Zach mobiljáról érkeztek.

Ezek szerint elkapták Kayt, és így jutottak el hozzá. Pedig ebből az üzletből mind a ketten profitáltak, legalábbis egy darabig.

– De ez az ügy valójában nem a megvesztegetésről szól.

– Erre már rájöttünk – vág közbe Pamela.

– De miért…?

Az anyja egyetlen kézmozdulattal elhallgattatja Zachet.

– Az érdekli őket, hogy Zach miért akarta mindenáron meglátogatni Courtney-t – magyarázza az ügyvédnek. – Nem értik, hogy miért fizetett le egy őrt azért, hogy bemehessen hozzá.

A férfi lassan bólint.

– Pontosan. És ez még nem minden. Őszintén szólva nem hibáztatom őket. Az időzítés még finoman szólva is… gyanús.

Pamela bólint, a család többi tagja értetlenül pislog.

– Megállapodást akarnak kötni – mondja a nő.

– Igen, ez is szóba került, de még nem biztos, mert elég rosszul fest az ügy.

Mrs. Ward az ügyvédre néz, és megrázza a fejét.

– Nem. Nem fest rosszul.

– Az biztos, hogy senkit sem tartóztathatnak le gyilkosságért azon az alapon, hogy rosszul fest az ügy – folytatja Ezekiel.

– Gyilkosság? – kérdezi Zach.

– Jézusom! – Az apja az ügyvédre pillant, majd Zachre, és végül a feleségére. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy azt gondolják, hogy…?

– De igen – feleli Pamela. – Pontosan azt gondolják.

James belerogy az egyik fotelbe, és tátott szájjal mered maga elé.

Ezekiel végre a védence felé fordul.

– Te érted, hogy mi történik itt, Zach?

A fiú nem meri kinyitni a száját, ezért megrázza a fejét.

– Lefizettél egy őrt azért, hogy bejuss Courtney-hoz.

Zach szólásra nyitja a száját, de Ezekiel egy kézmozdulattal elhallgattatja. Ezt biztosan a jogi egyetemen tanítják.

– Kérlek, maradj csöndben!

A gyerek hallgat.

– Találkoztál Courtney-val, beszélgettél vele, és a beszélgetésről nem készült felvétel – folytatja a férfi. – Néhány nappal később Sonia Benjamint megölték ugyanazzal a méreggel, mint Ingrid Rosst. A méreg nevét nem hozták nyilvánosságra. – Szünetet tart, hogy Zach felfoghassa a szavai értelmét. – Utána újra lefizetted az őrt, hogy beszélhess a lánnyal telefonon, és arról a beszélgetésről sem készült felvétel.

Zach kockánként összerakja a képet, és végül ugyanazt látja, mint a rendőrség.

Azt hiszik, azért találkoztak, hogy kiszabadítsák Courtney-t. Azt hiszik, hogy a lány elmondta neki, milyen mérget használjon, és ő meggyilkolta Mrs. B.-t.

Találkozott a tanárnővel, és az ételéhez is hozzáfért, mert salátát evett a szerkesztőségben. A rendőrök valószínűleg ezt is tudják.

Azt hiszik, hogy a két fiatal közösen követte el a gyilkosságokat.

Ez őrültség!

Mégis van benne logika.

51

FALLON MEGNÉZI a mai felvételeket. A kamera a kocsibeálló felé néz, ezért látja, hogy Teddy mikor ér haza és mikor távozik. A járda egy részét is látja. Tudja, mikor jön a postás, és azt is, hogy a szomszédok mikor szokták megsétáltatni a kutyájukat. Mindenről feljegyzéseket készít, ezért azzal is pontosan tisztában van, mikor mehet be a házba, ha esetleg be kell mennie.

Az lesz a következő lépés, hogy elhelyez egy kamerát Crutcher osztálytermében.

Még csak egy napja dolgozik a Belmontban, de már tudja, hogy nem lesz könnyű dolga. Tanítás előtt és után a terem zárva van. Napközben túl sokan járkálnak a folyosón. Csak az ebédidő jöhet szóba, amikor a diákok az étkezőben vannak, Teddy pedig a tanáriban.

Mindössze harminc másodpercre van szüksége.

A kamerát egy sálba csavarja, és beteszi a táskájába. Az alkalmazást már telepítette a telefonjára, ezért mindennap letöltheti az adatokat, sőt naponta akár többször is. Megfordult a fejében, hogy rácsatlakoztatja a kamerát az iskola wifijére, hogy az adatok automatikusan feltöltődjenek a felhőbe, de végül elvetette az ötletet, mert túl kockázatosnak ítélte. Csak egy ostoba bűnöző követne el ilyen hibát.

Kinyitja a laptopját, és belép a levelezőbe. Kapott néhány fizetési felszólítást a főiskoláról, egy dühös levelet a régi főbérlőjétől és egy csomó kéretlen reklámot.

Ezután felmegy a Belmont weboldalára. Tanárként sokkal több mindenhez hozzáfér. Elsősorban Teddy diákjainak a jegyeire kíváncsi, de azokhoz nincs hozzáférése. Csak a sajátjait látja.

Csalódottan felsóhajt. Azt remélte, ki tudja deríteni, kinek ad szándékosan rosszabb jegyet a megérdemeltnél. Vele is ezt csinálta.

Az órarendeket látja, de mivel mind a ketten angolt tanítanak, valószínűnek tartja, hogy nincs átfedés. Ezért megkeresi azokat a diákokat, akiket az előző években Teddy és Sonia egyaránt tanított, és listát készít.

A nevek többségét nem ismeri. Még a saját diákjaiét sem tudja, más tanárokét főleg nem. De végül talál egy ismerőst. Tavaly Sonia tanította, idén pedig Teddy.

Zach Ward.

Csak azért hallotta már, mert a fiút ma letartóztatták.

* * *

TEDDY OTTHON VAN. Már lezuhanyozott, és a számítógépe előtt ül, amikor értesül Zach letartóztatásáról. Belépett a közösségi oldalakra, hogy kiderítse, miről beszélgetnek a diákok, hátha valaki elszólja magát a plakettről. De csak Zachről értesült. A rendőrség csupán annyit hozott nyilvánosságra, hogy „az egyik belmontos diákot letartóztatták megvesztegetésért”, és a részleteket senki sem ismeri.

Teddy úgy nevet, hogy kilöttyinti a pohárból a vizet.

Egy cseppet sem csodálkozik azon, hogy a kis seggfej megpróbált lefizetni valakit. Az a meglepő, hogy most meg kell fizetnie érte. Az ilyen kölykök többnyire megússzák.

* * *

ÓRÁK TELNEK EL, mire Zach megszólalhat. Késő este van, és végre kettesben marad Ezekiellel az anyja irodájában. A férfi leül, és ettől normális méretűnek látszik.

– Ha jól sejtem, elég izgalmas napod volt – kezdi.

– Így is mondhatjuk.

– Fel fogok tenni néhány kérdést, és nagyon fontos, hogy csak arra válaszolj, amit kérdezek. Világos?

Zach bólint.

– Helyes. Szerepel a híváslistádon az őr száma?

– Igen.

– Hányszor hívtad fel?

– Ötször vagy hatszor – feleli némi töprengés után.

– És az autódban lévő GPS-en látszik, hogy a börtönnél voltál?

– Igen.

– Hányszor jártál ott?

– Egyszer.

Ezekiel nem jegyzetel. Tart egy kis szünetet, összekulcsolja az ujjait, és egyenesen a fiú szemébe néz.

– Vannak a telefonodon Courtney-nak küldött üzenetek?

– Azóta nincsenek, mióta letartóztatták.

– És szóba került az anyja is?

Igyekszik visszaemlékezni. Ez már elég régen történt.

– Valószínűleg – feleli végül.

– Mondott valami rosszat az anyjáról?

Állandóan.

– Igen.

– Azt is mondta, hogy a halálát kívánja?

– Igen. – A nyilvánosságra hozott üzenetek többségét a lány neki írta. – De nem gondolta…

Ezekiel felemeli a kezét.

– Az anyja haláláról is vannak üzenetek?

– Csak amit akkor írtam neki, hogy sajnálom.

– Több nincs?

– Csak erre az egyre emlékszem.

– És mi a helyzet a számítógépeden vagy a telefonodon lévő böngészési előzményekkel? Olvasgattál cikkeket az ügyről?

– Igen.

– A közösségi oldalakon is beszéltél róla?

– Egy keveset.

– Nyilatkoztál azzal kapcsolatban, hogy szerinted bűnös-e Courtney?

– Azt nyilatkoztam, hogy nem bűnös.

Az ügyvéd grimaszol, talán azért, mert nem a kérdésre válaszolt.

– Igen – helyesbít. – Elmondtam a véleményemet.

– És az őrökre is rákerestél az interneten?

Zachnek görcsbe rándul a gyomra.

– Igen.

– Magánjellegű információkat kerestél?

– Igen.

– Tanárokra is rákerestél? Különösen Sonia Benjaminra?

Ezen megint gondolkodnia kell. Már-már nemmel válaszol, de hirtelen eszébe jut, hogy rákeresett Mrs. B.-re, amikor a nő megkérte, hogy vállalja el az újság szerkesztését. Az anyja mindig azt mondogatja, hogy minden információ hasznos.

– Igen – feleli végül.

Ezekiel nem tűnik meglepettnek. Eddig egyik válasz sem lepte meg.

– És ez mikor történt? – kérdezi.

– Courtney letartóztatása után.

– És a mérgekkel mi a helyzet? Rákerestél, hogy milyen tüneteket okoznak, és milyen hatásuk van?

Zach úgy érzi, mintha pofon vágták volna. Természetesen rákeresett a mérgekre, de csak azért, hogy kiderítse, mi végezhetett Courtney anyjával. Mindenki ezt csinálta.

És ez is azután történt, hogy meglátogatta a lányt.

– De csak azért, mert…

Az ügyvéd ismét felemeli a kezét.

– Nem kell tudnom, hogy miért.

– Igen – feleli. – Rákerestem a mérgekre az interneten.

52

MÁSNAP REGGEL ZACH szokás szerint az iskolába megy. Az anyja azt mondta, hogy be kell mennie. Nem ítélték el, és a rendőrség nem hozta nyilvánosságra a nevét. De mindenki tudja. Mindig tudják.

Eleinte igyekszik normálisan viselkedni. Felszegi az állát, mosolyog, és úgy megy végig a folyosón, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Ám egy idő után észreveszi az emberek reakcióját, a hitetlenkedő, bizalmatlan és vádló pillantásokat, és a nagyszünetben már lehajtott fejjel járkál.

– Ne törődj vele! – mondja Lucas. – Te vagy a legfrissebb hír. Holnapra megfeledkeznek rólad.

Zach azt reméli, a barátjának igaza van. Már megbánta, hogy visszautasította az ajánlatát, és nem tépett be vele tanítás előtt.

Nem csak a diákok bánnak vele másként. Irodalmon Crutcher úgy üdvözli, mint egy rég nem látott barátot.

– Nahát, kit látnak szemeim? Zach Ward. Örülök, hogy itt vagy közöttünk.

– Öhm, izé. Köszönöm.

– Ülj le, ülj le! Sok mindenről kell beszélnünk. – A tanár mosolyogva az osztály felé fordul. – Remélem, hogy már mindannyian belekezdtetek a Pokol olvasásába, mert ma ez lesz a téma!

A táblán egy hatalmas plakát lóg, ami Dante poklát ábrázolja. Ha Crutcher is okostáblát használna, sokkal jobban lehetne látni.

Siobhan felemeli a kezét.

– De csak tegnap adta ki a feladatot, Mr. Crutcher!

– Akkor vedd úgy, hogy ez egy ajándék! Nos, a körök meg vannak számozva. Az első a legjobb, amennyiben annak lehet nevezni, a kilencedik a legrosszabb. Dante tulajdonképpen megalkotta a saját ítéletrendszerét. Nézzétek meg alaposan a köröket, és azt is, hogy ki hová tartozik! Láttok valami furcsát?

Zach a megvesztegetés szót keresi.

– Az erőszak a hetedik körben van – mondja valaki.

– Így igaz – helyesel Crutcher. – Valóban ott van. A mi társadalmunkban a gyilkosság számít a leggyalázatosabb bűnnek, Dante szerint viszont nem az a legrosszabb. Vegyétek szemügyre a nyolcadik kört! – Rámutat. – Ez a csalás köre, és idetartoznak azok, akik hazudnak, csalnak és becsapnak másokat. – Az osztály felé fordul. – A tolvajok is ebben a körben vannak. Dante úgy gondolta, a tolvajok még a gyilkosoknál is rosszabbak.

Tegnap Zach fülét nem ütötte volna meg a csalás szó, de azóta Ezekieltől megtudta, hogy a megvesztegetés is a csalás tárgykörébe tartozik.

– Az a helyzet, hogy a tolvajnál csak az áruló a rosszabb. – Crutcher a kilencedik körre mutat. – Érdekes, igaz? Ha valaki közületek hazudott, csalt vagy lopott már életében, akkor ide kerülne.

Végighordozza a tekintetét az osztályon. A diákok kényelmetlenül feszengenek, Zachet is beleértve, aki úgy érzi, hogy a tanár kifejezetten őt nézi.

Remek.

Mindenki tudja, hogy tegnap letartóztatták. Azt még nem tudják, hogy ennek Courtney-hoz is köze van, de azt igen, hogy megvesztegetéssel vádolják.

És Crutcher mindent elkövet azért, hogy megszégyenítse.

* * *

TEDDY KÉPTELEN URALKODNI MAGÁN, és rámosolyog a diákjaira. Jó érzés ráijeszteni egy kicsit ezekre az elkényeztetett kölykökre.

Mindannyian meg vannak rémülve, főleg azok után, hogy egy társukat letartóztatták. Ő sem olyan pimasz, mint máskor. Mindig ilyen szerénynek és visszafogottnak kellene lennie. Teddy megállapítja, hogy sokat fejlődött.

Azt is tudja, hogy az iskola összes diákját le lehetne tartóztatni megvesztegetésért. Biztosan előfordult már, hogy lefizettek valakit, hogy megcsinálja a házi feladatukat, vagy megírja a beadandójukat, vagy pedig azért, hogy ne kapjanak írásbeli figyelmeztetést gyorshajtásért. Mindegyik elkövetett valami olyasmit, amiért a pokol nyolcadik körébe kerülne. Például lopott. Valaki ellopta a plakettjét, és mindenki gyanús.

Joe is rajta van a listán, de Teddy Fallonra tippel. Mindig is egy kis rohadék volt, és elég dühös rá ahhoz, hogy elkövessen egy efféle ostobaságot. Persze lehet, hogy az egyik tanuló a tettes. Ezek a kölykök imádják a hecceket.

Mielőtt felmegy ebédelni, elolvassa a legfrissebb híreket. Történik valami a bíróság épületében, de senki sem tudja, hogy mi. Egymás után érkeznek az ügyvédek, többek között Courtney-é is.

Helyes. Talán végre szabadon engedik. Ha az igazságszolgáltatás malmai lassabban őrölnének, a lány halott lenne, mire megállapítják az ártatlanságát.

Lecsukja a laptopját, bezárja a szekrényébe, és elindul a tanáriba.

* * *

HARMINC MÁSODPERC. Fallonnak csak harminc másodpercre van szüksége.

Behúzódik a kanyarba a folyosón, és amikor Teddy végre elindul ebédelni, gyorsan bemegy a mosdóba, és megvárja, amíg a volt tanára felfelé veszi az irányt a lépcsőn.

A lány elszántan lépdel. Nem oson, és nem nézeget a háta mögé. Az összes belmontos diák tudja, hogy nem számít, hol van az ember, csak az a fontos, hogy úgy tegyen, mintha ott lenne a helye. Mindenki azt fogja feltételezni, hogy valóban így van.

Knight belép az ajtón, átvág a termen, és megkeresi a legjobb helyet a kamera számára. A tanári asztal mögött van egy szekrény, a tetején egy halom könyv. Végighúzza a legfelsőn az ujját. Poros.

Tökéletes.

A kamera pont befér a legfelső könyv és a fal közé. Teddy asztala felé fordítja, és miután ellenőrzi a telefonján a szöget, gyorsan megigazítja, és már végzett is. Ez a kamera jobb, mint a postaláda mögötti, sokkal drágább is volt. Olyat akart, amiben nemcsak mikrofon van, de zoomolni is tud.

Kilép a folyosóra. Tiszta a levegő. Senki sincs a környéken. Az új biztonsági rendszer még nem üzemel. Ms. Marsha azt mondta, csak a hétvégén fogják kipróbálni.

Fallon nem hisz a szerencsében. A karmában hisz, és a karma az ő oldalán áll.

Először tönkretette Teddy házasságát, most pedig el fogja intézni, hogy kirúgják.

53

TEDDY A TANÁRIBAN eszi a szendvicsét, amikor Louella üvöltve belép. Jó, ő mindig üvölt, de ma kifejezetten fülsértő a hangja.

– Sajtótájékoztató! – kiáltja. – Az ügyész most tart sajtótájékoztatót!

A tanárok többsége azonnal elindul a Porter szobába, a tévé elé. Teddy nem siet. Megeszi a szendvicset, készít magának egy kávét, azután végigsétál a folyosón.

Azt reméli, az ügyész helyesen dönt, és szabadon engedi Courtney-t.

Megoldott még egy problémát.

Ezek után végre rátérhet a következőre, vagyis Fallonra és az ellopott plakettre.

Kezdetben Joe-ra gyanakodott, mert az esti takarítás közben hozzáférhetett a kitüntetéshez, és indítéka is volt, mivel az irodalomtanár szándékosan gyanúba keverte, amikor kihallgatták a nyomozók. De már elég idős, és évtizedek óta dolgozik a Belmontban. Ha meglopna egy tanárt, azzal kockára tenné az állását, és ez butaság lenne.

Ezen töpreng, miközben belép a Porter szobába. Az ügyész hatalmas, ostoba arca a teljes képernyőt kitölti.

– Tegnap este rendkívüli indítványt nyújtottunk be a bíróságnak Ingrid Ross meggyilkolása ügyében. Ma reggel a bíró meghallgatta az indítványunkat, és úgy döntött, egy hónappal elhalasztja a tárgyalást. Egyelőre mindössze annyit hozhatok nyilvánosságra az ügyre vonatkozóan, hogy már nem csak egy gyanúsítottunk van Ingrid Ross és Sonia Benjamin meggyilkolása ügyében. Úgy tűnik, a tettesnek volt egy társa is.

Zach. Biztosan ő a másik gyanúsított.

Az ügyész úgy gondolja, Zach és Courtney követte el a gyilkosságokat.

Egy újabb probléma, amit meg kell oldani.

Ha a világ nem lenne tele dilettáns emberrel, rengeteg ideje lenne a fontos dolgokra. Például a tanításra.

* * *

ZACH MEGINT A KANAPÉN ÜL, Ezekiel pedig megint a kandalló előtt áll a Ward házaspár társaságában.

Minden ugyanúgy történik, mint tegnap este, és Zachnek olyan érzése van, mintha az élete folyamatosan ismétlődő események láncolata lenne.

– A sajtótájékoztató stratégiai húzás volt – magyarázza Ezekiel. – Az ügyész nyomást akar gyakorolni a fiúra. Már valószínűleg lekérték az adatokat a telefonjáról, és talán a böngészési előzményeit is. Tudatni akarják velünk, hogy ezek a birtokukban vannak.

– Ajánlottak már valamit? – kérdezi Pamela.

Zach szólásra nyitja a száját, de az ügyvéd megelőzi. Úgy társalognak az anyjával, mintha ő ott sem lenne.

– Beszélgetni akarnak.

– Ezek szerint nincs semmi konkrét a kezükben.

– Úgy tűnik.

James dühösen felmordul, és a telefonjára néz.

– Zach nem fog beszélni – közli a felesége.

– Ez is egy lehetőség – mondja Ezekiel. – De akkor nem fogják ejteni a megvesztegetés vádját, és nem fognak egyezkedni.

– Igen, ez igaz.

Zach feláll a kanapéról, és végre mindenki ránéz.

– Nekem is magyarázza el, hogy mi folyik itt! – követeli a férfitól. – Maga az én ügyvédem.

– Igazad van, az vagyok.

– Négyszemközt akarok beszélni magával.

A szülők egymásra néznek, de nem tiltakoznak. Zach és Ezekiel ismét Mrs. Ward irodájába vonul. Miután leülnek, Ezekiel beszélni kezd.

– A rendőrség és az ügyész arra kíváncsi, miért fizettél le egy őrt azért, hogy bemehess Courtney-hoz, ráadásul nem is egyszer, hanem kétszer. – Felemeli a kezét, hogy Zach ne szólaljon meg. – Azt hiszik, vagy inkább abban reménykednek, hogy te be tudod bizonyítani Courtney bűnösségét. És ha valóban volt valami közöd Sonia Benjamin halálához, akkor számukra ebből az következik, hogy a lány vett rá a gyilkosságra. Ő a vezér, hogy úgy mondjam.

Zach legszívesebben közölné az ügyvéddel, hogy hazugság az egész. Minden egyes szó. De inkább megpróbál a rendőrök fejével gondolkodni.

– Ezek szerint csak akkor hajlandóak megállapodást kötni velem, ha tanúskodom Courtney ellen.

– Pontosan.

– És mi van akkor, ha nem tudok semmit, és a rendőrség téved?

– Akkor nem fogják ejteni a megvesztegetés vádját.

– És Courtney-val mi lesz?

– Azt nem tudom. Mivel Sonia Benjamint ugyanúgy ölték meg, mint Ingrid Rosst, nem tudom, mi lesz a következő lépés.

Zach fontolóra veszi a hallottakat. Akárhogy is lesz, az biztos, hogy nyakig ül a szarban. És Courtney is.

– Milyen bizonyítékaik vannak Courtney ellen? – kérdezi végül.

– Nem tudom pontosan, de hallottam ezt-azt. Megtalálták a mérget a házuk udvarán, és több üzenetet is küldött a barátainak arról, hogy mennyire utálja az anyját.

– Milyen mérget használtak?

– Te nem tudod? – kérdezi meglepetten Ezekiel.

Ezek szerint azt hiszi, hogy ő is benne volt.

– Fogalmam sincs.

Az ügyvéd egy darabig hallgat, mintha azon töprengene, higgyen-e neki.

– Nem tudom pontosan. Csak annyit tudok, hogy egy növényből származik.

– De melyikből? Talán a bürökből?

– Lehet. Nem tudom.

A fiú bólint, és arra gondol, hogy megint szét kell néznie a neten. Korábban csak a mérgekre keresett rá úgy általában, de miután megtudta, hogy a szer egy növényből származik, leszűkítheti a keresést.

Persze nem segít rajta.

– Mi fog történni velem, ha nem ejtik a vádat? – kérdezi.

– Normális körülmények között le tudnám alkudni szabálysértésre, mivel még fiatal vagy, és nem politikai jellegű megvesztegetés történt. Valószínűleg megúsznád néhány óra közmunkával. – Szünetet tart. – De mivel Courtney-nak is köze van a dologhoz, valószínűleg nem fognak alkudozni.

– Börtönbe fognak zárni?

– Elképzelhető. És büntetett előéletű leszel.

– Csodás.

– Arról sem szabad megfeledkezned, hogy a közvéleménynek sokszor nagyobb a jelentősége, mint a bírósági ítéletnek – folytatja az ügyvéd. – Ez azt jelenti, hogy hamarosan mindenki rá fog jönni, hogy az ügyész rólad beszélt, főleg azért, mert az iskolában tartóztattak le. – Dühösen felmordul. – Stratégiai húzás volt. Azt akarták, hogy mindenki lássa.

Zach el tudja képzelni, mit fog művelni vele a média. Courtney-t is meghurcolták, és sokan bűnösnek tartják.

Gazdag és elkényeztetett kölyköknek fogják beállítani őket, akik azt hiszik, hogy megúszhatják a gyilkosságot.

Ha valaki másról lenne szó, ő is elhinné ezt a sztorit.

– Nem kötök megállapodást – közli Ezekiellel. – Nem beszélgetek senkivel.

54

AZ ÜGYVÉD VISSZAMEGY a nappaliba a szülőkhöz, a fiú pedig kioson a házból a hátsó ajtón. Beül az autójába, kikapcsolja a GPS-t, kiveszi a kártyát az új telefonjából, és egyenesen a Targetbe megy, ahol vásárol egy olcsó tabletet. Készpénzzel fizet. Azt is elhatározza, hogy nem a szobájában fogja tartani, arra az esetre, ha a rendőrök átkutatják, hanem a kerti bungalóban. Azt télen úgysem használja senki.

Fél órával később bemegy a Starbucksba, hogy nyomtalanul keresgélhessen az interneten.

Miközben a kávéjára vár, rádöbben, hogy senki sem tudja, hol van, és senki sem fogja megtalálni. Ilyen még nem volt. Furcsa. Senki sem kukucskál át a válla fölött, senki sem tartja szemmel, és senki sem ellenőrzi, hogy mit csinál éppen.

Tetszik neki a dolog. Életében először szabadnak érzi magát.

Erről eszébe jut még egy wardizmus, amit mindig is ostobaságnak tartott, mert úgy hangzik, mint egy plakátfelirat.

Nem a pénz a fontos, hanem a szabadság, amit ad.

Az apjának sok mindenben igaza volt. Ha kezdettől fogva hitt volna neki, most nem lenne csapdában. Vagy börtönbe megy, vagy el kell árulnia a barátját. Amikor ez eszébe jut, már nem érzi magát annyira szabadnak.

Miután a kávéja elkészül, leül, és beírja a keresőbe, hogy

halálosan mérgező növények

* * *

MÉG EGY GYANÚSÍTOTT.

Teddy el sem akarja hinni. Azt pedig végképp nem, hogy a másik gyanúsított Zach Ward, pedig mindenki ezt mondja.

„Biztosan ő volt.”

„Néhány nappal ezelőtt letartóztatták.”

„Ki más lehetne?”

Crutcher a hátsó tornácon ül a farkasordító hidegben. Van rajta kabát, sapka és kesztyű, de még így is fázik.

Vesz egy mély lélegzetet, és amikor kifújja, látja a leheletét. Ezt megismétli újra és újra. A párafelhő látványától egészen megnyugszik. Gyerekkorában is ezt csinálta a buszra várva. Egyik télen, amikor kilencéves volt, elromlott a házukban a kazán, és nem volt pénzük megjavíttatni. Odabent is látta a leheletét, és néha úgy tett, mintha cigarettát tartana a kezében, és dohányozna.

Az anyja azt mondta, hogy a fázás csak egy tudatállapot. Pokrócokba csavarta őt, és azt tanácsolta neki, tegyen úgy, mintha a tengerparton lenne a forró napsütésben. Néha annyira fázott, hogy fizikai fájdalmai voltak.

Most már felnőtt, fel van öltözve, és nem fáj a hideg. Kifejezetten jólesik. És remélhetőleg a gyomrában morajló férgeket is elpusztítja.

Ennyire bántják a legfrissebb hírek. Rettenetesen érzi magát. Ki akarta szabadítani Courtney-t, erre most két diákot gyanúsítanak a gyilkossággal.

Rendőrség! Micsoda dilettáns bagázs!

Miért neki kell mindent rendbe hoznia?

Hihetetlen.

Biztos, hogy erre a problémára is létezik megoldás, mert mindig van megoldás. Csak rá kell jönnie, mi az. Sokat segítene, ha intelligensebb emberek vennék körül, de mivel nem így van, mindent gondosan ki kell tervelnie.

Pofonegyszerű. A tanárok mindig ezt mondogatják.

Keményen kell majd dolgoznia, de ő nem fél a kemény munkától. Nem úgy, mint egyesek. Például Fallon. Ha a csaj több munkát fektetett volna saját magába, akkor most nem lenne dühös őrá.

De a Fallon-problémát későbbre kell halasztania. Most az a legfontosabb, hogy megmentse a jelenlegi diákjait.

Az iskolában lévő kamerák miatt nem lesz egyszerű dolga.

* * *

KÉSŐ ESTE VAN, Fallon a felfújható ágyán ül, és Teddy két utolsó óráját nézi. Egyelőre csak azokat vette fel. A mikrofonos kamerának az a hátránya, hogy hallania kell Crutcher hangját. Miközben Dantéról – Dantéról! – beszél a diákoknak, a lány úgy érzi, mintha visszarepült volna néhány évet az időben, és megint a tanteremben ülne.

Teddynek már akkor is idegesítő hangja volt.

És arrogáns. Csak most döbben rá, mennyire arrogáns is az irodalomtanár. Leereszkedően beszél a diákokkal, még azokkal is, akiket kedvel, habár azokból kevés van.

Mivel a kamera nem mozog, csak akkor látja Teddyt, amikor az osztály előtt áll, és az első sorban ülők némelyikét is látja.

Ha nagyon eltávolodik, Fallon csak az íróasztalát látja.

És pontosan az a lényeg.

Amikor elege lesz Crutcher hangjából, előretekeri a felvételt az utolsó óra végéig, és megvárja, amíg a diákok kimennek. Miután a terem kiürült, a tanár előveszi a laptopját.

Beírja a jelszavát.

Ezért kellett olyan kamera, amelyik zoomolni is tud.

Megnyitja a levelezőprogramot, viszont a kamera túl messze van, ezért a részleteket nem lehet kivenni. Rámegy a Belmont honlapjára, amit a címerről könnyen fel lehet ismerni, de semmit sem lehet elolvasni.

Fallon dühösen becsukja a laptopot, és áthajítja az egyetlen párnáját a szoba túlsó végébe. Felborítja a lámpát, ami kirántja a konnektorból a csatlakozót, és a szobában sötét lesz.

A lánynak ezek után vissza kell mennie a tanterembe, és meg kell igazítania a kamerát.

Teddyvel mindig csak a baj van.

55

FALLONNAK MÉG ÁLMÁBAN sem jutott volna eszébe, hogy a megoldás az ölébe pottyan. Illetve besétál az ajtón.

Főleg, miután elolvasta Teddy ajánlólevelét.

Rengeteg könyörgésbe és pénzbe került, mire a Columbia Egyetem egyik adminisztrátora megmutatta neki. Nem készíthetett róla fénymásolatot, és nem fotózhatta le, de végre megtudta, hogy a tanára csalással vádolta meg.

Úgy hiszem, hogy a Fallon Knight által beadott házi dolgozatokat nem ő írta, legalábbis nem egészen. Sohasem találtam erre egyértelmű bizonyítékot, de véleményem szerint nem képes ilyen magas szintű teljesítményre. Ezért nem javaslom a felvételét az Önök kiváló intézményébe.

Ezek a szavak belevésődtek a lány agyába, és végre megértette, miért nem vették fel sehová.

Megfordult a fejében, hogy panaszt tesz a Belmontban, de mivel nem fénymásolhatta le a levelet, nem volt bizonyítéka. Az ő szava állt volna szemben a tanáráéval, és tudta, hogy annak mi lenne a vége.

Ekkor feladta.

Már nem volt diák. Két évig járt a State-re, azután megpróbálta átvetetni magát egy jó nevű egyetemre, amelyik a szülei tetszését is elnyerte volna. Négyes volt az átlaga, és 1590 pontot ért el a felvételi vizsgán, de nem vették fel sehová.

A harmadik évben kibukott a State-ről. Részben azért, mert nem akart oda járni, részben pedig azért, mert depressziós lett.

Ezután egy ugyanolyan ócska lakásban lakott, mint most, és pultosként dolgozott, hogy ki tudja fizetni a lakbért.

És végre rámosolygott a szerencse.

Éppen a munkahelyén volt – italokat kevert, és zsebre tette a borravalót –, amikor az egyik belmontos tanár besétált az ajtón.

Frank Maxwell nem tanította őt, de tudta, hogy a férfi matematikát oktat. Sokszor látta az iskolában, és bizonyára Frank is gyakran látta őt.

– Jó napot, Mr…!

– Egy pohár csapolt sört kérek.

A lány kiszolgálás közben szemügyre vette a férfit a csapok fölött. Mr. Maxwell üres tekintettel meredt a pult mögötti tükörbe. Nem ismerte meg az egykori belmontos diákot, de Fallon ezen nem csodálkozott, mert a régi önmaga közönségesebb verziója volt. Sokkal erősebben sminkelt, mint a gimiben, és lényegesen kevesebb ruhát viselt, mert így több borravalót kapott.

A bár a semmi közepén volt, félúton a reptér és a város között. Fallon a helybélieket már ismerte, a többiek pedig általában látogatók voltak. Mr. Maxwell nyilvánvalóan az utóbbiak közé tartozott.

– Mi szél hozta a városba? – kérdezte Fallon.

– Konferencia. Oktatás.

– Maga tanár?

A férfi bólintott.

– Egy olcsó motelben lakom a reptér közelében. Megőrülök abban a szobában.

A lány töltött neki egy tequilát, és letette elé a pultra.

– Megérdemel egy rövidet. Nehéz munkája van.

Elmosolyodtak, és Frank megitta a töményet. Azután ivott még egyet.

– Árulja el nekem, mi zajlik a színfalak mögött egy iskolában – kérte Knight, miután a férfi kellőképpen berúgott. – A tanárok biztosan egy halom érdekes pletykát tudnak.

Szándékosan nem kérdezte meg tőle, hol dolgozik, hogy őszintén beszélhessen.

És Frank nem fogta vissza magát. Először Istenről beszélt, és arról, hogy az iskolájában sajnos nincs jelen. Utána azzal folytatta, hogy a tanárok letértek a helyes útról, és rossz példát mutatnak a diákjaiknak.

– Ezt hogy érti?

Pultosként megtanulta, hogy ostobának kell tettetnie magát. Nem volt ínyére, mégis megtette.

Frank elmondta neki, hogy a kémiatanárnak viszonya van az életmódtanárral. Fallon azonnal rájött, kiről beszél, mert arról a kapcsolatról már akkor is keringtek a pletykák, amikor ő oda járt.

Frank azt is elmesélte, hogy az egyik tanár pogány rituálékon szokott részt venni. Fallon számára egyértelmű volt, ez csakis Louella Mason lehet, a rajztanár.

Egész idő alatt töltötte az italokat Franknek, és úgy tett, mintha ő lenne a legérdekesebb ember, akivel valaha találkozott.

– De mi a legrosszabb, amit egy tanár valaha elkövetett? Én arra vagyok kíváncsi.

Ráhajolt a pultra, hogy Mr. Maxwell belenézhessen a dekoltázsába.

Bele is nézett, és lehalkította a hangját.

– Na jó, de ez tényleg elég szörnyű.

– Hadd halljam!

– Van nálunk egy irodalomtanár. Kedves férfi, de meglehetősen konzervatív.

Ez az! A Belmontban csak egy férfi tanított irodalmat.

– És mit tett?

– A feleségével már egy ideje gyereket szeretnének. Ő nem beszél erről, a nő viszont igen. Az én feleségem ismeri az asszonyt, mert kollégák voltak a kórházban.

Fallon bólogatott, habár nem tudta, hogy ennek mi lesz a vége.

– És a pasas felesége végül teherbe esett?

– Nem. Elmondta a feleségemnek, hogy a teszt kimutatta, Teddy meddő, és nem lehet gyereke.

– Milyen kár.

– Igen, valóban. – A matektanár belekortyolt a sörbe, egy darabig hallgatott, de már túl messzire jutott a történetben ahhoz, hogy ne fejezze be. – Az a helyzet, hogy a feleségem most egy magánrendelőben dolgozik. Ő állítja ki a számlákat.

– És?

– Ez az orvos, dr. Tobin a mesterséges megtermékenyítésre szakosodott, de nem csak azzal foglalkozik.

– Hanem?

Maxwell fészkelődni kezdett a bárszéken, és nyugtalanul körbenézett, de a hely kezdett kiürülni, mert fél óra múlva zárt.

– A feleségemnek hallgatnia kellett volna erről, mert elveszítheti a munkáját – folytatta. – Csak azért mondta el nekem, mert nem akarta elhinni. A kollégám nem azért ment el az orvoshoz, hogy termékenységi vizsgálatot végeztessen.

– Hanem miért?

– Elköttette az ondóvezetékét. A számlán vazektómia állt.

– Ezek szerint hazudott a feleségének?

– Igen, hazudott neki.

* * *

FALLON AGYÁBAN AZONNAL kattogni kezdtek a fogaskerekek. Úgy érezte, megnyerte a lottóötöst, és ki kellett találnia, hogyan költse el a nyereményt.

Sikerült elköltenie.

A Tobin nevű orvost könnyen megtalálta. Dr. Leo Tobin rendelője a Belmont közelében volt. Amikor felhívta a rendelőt, egy kedves hangú nő vette fel, akit Sandrának hívtak.

– Üdv, Sandra! Mary vagyok. A férjem el akarja köttetni az ondóvezetékét, és azt szerettem volna megkérdezni, hogy dr. Tobin mennyiért végez el egy ilyen műtétet.

– Az a biztosítótól függ.

– A Belmont Akadémián dolgozom, és rajtuk keresztül vagyunk biztosítva.

– Értem. Kérem, várjon egy kicsit!

Sandra végül mondott Fallonnak egy hozzávetőleges összeget, ami a körülményektől függően változhat.

A lány megköszönte, letette a telefont, és készített egy hamis számlát a számítógépén. De „véletlenül” elkövetett egy hibát: Crutcher feleségének címezte a borítékot.

Hoppá!

56

AZ ÉV EDDIGI LEGHIDEGEBB NAPJÁN síkosak az utak. Teddy autója megcsúszik a jeges úton, és majdnem az árokban köt ki. Egy kockás kabátos, kockás sapkás férfi megáll, hogy megkérdezze tőle, jól van-e.

– Szerencséje volt, hogy nem csúszott bele – mondja, és az árokra mutat.

Teddy felmordul.

– Ha szerencsém lett volna, akkor nem csúsztam volna meg.

A férfi sietősen távozik, Crutcher pedig egyenesen a Belmontba megy. A tévések nem álldogálnak a kerítésnél. Nekik is túl korán van. Még nem kelt fel a nap.

Amikor kiszáll, észreveszi, hogy sáros lett a nadrágszára. Biztosan az ároknál történt. Bosszantó, hogy így kezdődik a nap. Ha a szokásos időben jött volna dolgozni, talán felolvadt volna a jég az úton. De korán kellett jönnie, hogy ellenőrizze a kamerákat.

Csak a hétvégén fogják kipróbálni a rendszert, ezért még nem működnek. Ma péntek van, ez az utolsó esélye arra, hogy feljegyezze, melyik hol van, anélkül, hogy felvétel készülne róla.

A folyosók elég sötétek, mert még nem ég az összes villany, és a lépteinek zaját leszámítva csönd van. De nem félelmetes. Kellemes.

Mindegyik folyosót két kamera veszi mind a két irányban. A bejáratok fölött és a tanári ajtaja fölött is van egy, mivel Sonia salátája ott volt. A tantermekben, a pihenőben és azokban a helyiségekben, ahol a megbeszéléseket tartják, nincs kamera, ahogyan az igazgatói iroda ajtaja fölött sincs.

Teddy az ebédlőt ellenőrzi utoljára. Kitárja az ajtót, és szemügyre veszi a mennyezetet. Nincs kamera az ajtó fölött. Körbejárja az egész helyiséget, de ott sem lát egyet sem.

Talán senki sem akarja látni a gyerekeket evés közben, ami érthető.

Ezután a konyha következik.

Túl későn veszi észre a fényt.

Joe a konyhában van, a pult előtt áll, rántotta és két pirítós hever előtte a tányéron. Amikor megpillantja a tanárt, megáll a villája a levegőben.

Lebukott.

Micsoda véletlen!

– Nem számítottam magára – szólal meg Crutcher a tányért és a tűzhelyen lévő serpenyőt nézve. – Reggelizik?

Joe bólint, és felegyenesedik. Megpróbálja összeszedni magát.

– Jó reggelt, Teddy! Mit keres itt ilyen korán?

– Dolgozom. Zajt hallottam, és bejöttem, hogy megnézzem, mi folyik itt. Azok után, ami mostanában történt, majdnem hívtam a rendőrséget.

– Csalódottak lettek volna, ha csak engem találnak itt.

– Igen. – A tanár megint a tányérra néz. – Nincs itt semmi látnivaló, igaz?

Sarkon fordul, kisétál, és egyedül hagyja Joe-t a lopott reggelijével.

A konyhában is vannak kamerák. A jövő héten már figyelni fogják az ételt.

* * *

FALLON REGGELE rosszul kezdődik. Arra ébred, hogy fázik, mert nem működik a fűtés. Mivel nem tud visszaaludni, rákeres Teddyre az interneten, hátha új információkra bukkan a diákjairól, a volt feleségéről vagy a családjáról.

Nincs családja, legalábbis a lány semmit sem talál. A szülei már elég régen meghaltak, az egyik rákban, a másik autóbalesetben. Testvérei sincsenek, se gyerekei.

Fallon már számtalanszor rákeresett a tanárára, de azt reméli, hogy ma talál valami újat. Hiába. Kikapcsolja a laptopot, felöltözik, és korán bemegy az iskolába. Ott legalább meleg van.

A parkolóban csak két autó áll, Crutcheré és a gondnoké.

Furcsa, hogy a kollégája ilyen korán bejött, hiszen szigorú időbeosztás szerint él.

Fallon végigsétál az üres folyosókon a kopogós cipőjében, és egyenesen a termébe megy. Miután lepakolt, és felmelegedett kicsit, támad egy ötlete. Lehet, hogy rossz ötlet, de kialvatlan állapotban ezt nehéz megítélni.

Úgy dönt, ettől függetlenül véghez viszi a tervét, és átmegy Teddy termébe. A férfi felpillant, amikor megáll az ajtóban, és az arcán meglepetés tükröződik.

– Jó reggelt, Fallon!

– Jó reggelt! – Amint belép, megfagy odabent a levegő. – Azt hittem, még senki sincs itt rajtam kívül.

Némán merednek egymásra.

A lány csak haragot érez, ami nem meglepő, mert az mindig vele van. Néha valahol a mélyben szunnyad alacsony hőmérsékleten, máskor forrón izzik a felszínen. Ma valahol középtájon van.

Teddy feláll, és nekitámaszkodik az asztalának.

– Nos, hogy érzed magad a Belmontban?

– Egész jól.

– Ezt örömmel hallom. Sonia rendszerető ember volt. Biztosan könnyen eligazodsz az óravázlatai között.

– Igen, valóban az volt, és ez sokat segít. – Megköszörüli a torkát, mintha zavarban lenne. – Bocsánatot akartam kérni tőled.

A férfi ezúttal nem tűnik meglepettnek. Egy cseppet sem.

– Igazán?

– Azok az e-mailek… nos, talán elvetettem egy kicsit a sulykot. Elnézést kérek! Ostobaság volt.

Teddy hanyagul vállat von, mintha csak éppen átfutotta volna őket.

– Nem kell bocsánatot kérned. A diákok néha dühösek, de erre majd magadtól is rájössz.

Knight meglepődik, hogy ilyen normálisan viselkedik. Nem erre számított.

– Akkor sem kellett volna elküldenem őket. Bocsánatot kérek.

– Elfogadom.

– Köszönöm.

Megint némán merednek egymásra. Fallon valódi érzéseket keres a férfi tekintetében, de hiába.

– Visszamegyek dolgozni – mondja végül.

– Szép napot, Fallon!

– Neked is, Teddy.

Miközben végigmegy a folyosón, úgy érzi, hogy hibát követett el. Azért csinálta az egészet, hogy megnézze Crutcher reakcióját a felvételeken, de biztosra veszi, hogy nem lát majd semmi érdekeset. Teddy vissza fog ülni az asztalához, és folytatja a munkát, mintha nem is járt volna ott.

Azért nem bukik le soha, mert annyira normálisnak tűnik.

57

VÉGE AZ ISKOLÁNAK.

Zach szülei ezt mondták. Amíg a kávézóban volt, és nem fogadta a hívásaikat, kihasználták a rendelkezésre álló időt. Úgy döntöttek, kiveszik a Belmontból, és magántanulóként fogja befejezni a tanévet.

Vitának, kérdéseknek és alkudozásnak nincs helye.

Az anyja a rá jellemző hatékonysággal már talált is egy magántanárt. Az meg sem fordult a fejében, hogy ő maradjon otthon és tanítsa a fiát. Reggel értesítette az iskolát, és megkérte őket, hogy küldjék át az órai anyagokat és a feladatokat. Ha Pamela el akar intézni valamit, akkor nem késlekedik, és a pénzt sem sajnálja.

Közölte Zachkel, hogy becsengetés után Ms. Marsha a bejáratnál várja, és kipakolhatja a szekrényét.

A fiú bólintott, és igyekezett dühösnek látszani.

Miután kipakol a szekrényéből, és távozik a Belmontból, egyenesen a Starbucksba megy. A tanárával – aki biztosan sokba kerül az anyjának – csak délben találkozik.

Addig szabad.

Ismét rákeres a mérgekre, elég könnyű leszűkíteni a kört. Tudja, hogy Courtney anyja és Mrs. B. milyen tüneteket produkált, és kizárja azokat, amelyek más tüneteket okoznak. Majd kizárja azokat, amelyeknek csak napok múlva jelentkezik a hatása. Végül azokat, amelyekből túl sokat kellene fogyasztani, mert a nagyobb mennyiséget biztosan észrevették volna. És ha a rendőrségnek igaza van, akkor ezt a szert kávéba is bele lehet keverni.

A mérgező növények többsége – a bürök, a kígyógyökér és a ricinus – kezdetben szédülést, hányást vagy hasmenést okoz, a nadragulya pedig bénulást. Egyik nő sem produkálta ezeket a tüneteket.

A bőrön keresztül csak néhány méreg szívódik fel. Az is veszélyes, ha megérinti őket az ember. A leandertől kiütéses lesz a bőr, az olvasóbokor bogyója pedig halált okoz, főleg vérbe kerülve.

De mind a két áldozat szájon keresztül fogyasztotta el a mérget, és Ingridnek szívrohama volt, mielőtt meghalt.

Az egyik növény, amelyik ilyen tüneteket okoz, a Cerbera odollam, más néven „az öngyilkosok fája”. Elsősorban Indiában, Délkelet-Ázsiában, Kolumbiában és Costa Ricán honos, Észak-Amerikában ritkán fordul elő.

A másik az Actaea pachypoda, amit fehér békabogyónak vagy babaszemnek is neveznek. Kanadában, illetve Amerika középnyugati és keleti részén terem. A bogyójában lévő méreg megállítja a szívet. Ez lesz az.

Zach összepakol, és üzen az anyjának, aki azonnal válaszol.

Kipakoltam a szekrényemből, várom a tanárt.

Nagyszerű! Szeretlek.

A szüleinek hamarabb is eszébe juthatott volna a magánoktatás. Így sokkal egyszerűbb az élet.

A megvesztegetés vádját leszámítva.

Zach ki akarja deríteni, hol található meg a növény a környéken, ezért kimegy a hidegbe. Először abba a kertészetbe hajt, amit első találatként dobott ki a Google Maps. A Földanya nevű kertészet a város elegáns negyedében működik. Az anyja biztosan ide járna, ha vásárolna növényeket.

Mosolyogva üdvözli az ősz hajú eladót, aki annyi idős lehet, mint a nagymamája.

– Jó reggelt! – mondja a nő. – Nem számítottam vásárlókra ebben a hidegben.

– Ajándékot keresek az anyukámnak. Biztosan tud segíteni.

A nő elmosolyodik, és kirajzolódnak a szeme körül a ráncok.

– Ebben én is biztos vagyok.

Bemennek a fóliasátorba, és Zach alaposan körülnéz, hátha megpillantja a békabogyót.

– Virágot szeretnél? – kérdezi az eladó.

– Nem feltétlenül virágos növényt. Valami olyasmit, ami tavaszig kibírja odabent, és utána ki lehet ültetni.

– Okos döntés. – A nő helyeslően bólogat. – Anyukád szeret kertészkedni?

– Nagyon, úgyhogy valami különlegeset keresek.

– Már van is néhány ötletem.

Megmutat pár növényt, és részletesen beszél róluk. Valószínűleg egész nap képes lenne szóval tartani Zachet, de ő hirtelen megpillantja, amit keres.

– Ez érdekes – mondja, és rámutat a békabogyóra. – Nagyon különleges.

– És mérgező. Ha kisgyerekek vagy háziállatok vannak otthon, akkor nem ajánlom.

– Tényleg? Annyira veszélyes?

– Nagyon.

– És a természetben is megtalálható?

– Igen, főleg itt, északkeleten. Tavasszal elég sokat látni belőle a Grove közelében.

A Grove a város legrégebbi része, ahol hatalmas, 19. századi házak állnak. Az anyja imádja őket, de az apja mindig azt magyarázza, hogy zabálják a pénzt. James nyerte meg a vitát, ezért egy új házban laknak.

Az eladó részletesen tájékoztatja Zachet a növényről, de nem mond semmi újat. Azt is hozzáteszi, hogy csak azért van rajta termés, mert fóliasátorban tartják.

A fiú mosolyog, bólogat, és közben megpróbál fegyverként tekinteni a növényre.

A bogyója a legmérgezőbb. Elméletileg össze lehet zúzni, és bele lehet tenni valakinek az ételébe, de ez azt jelenti, hogy kifejezetten annak a személynek kell elkészíteni, és fel kell tálalni neki. Ezt nehéz megoldani, főleg két ember esetében. Csak akkor lehet megcsinálni, ha jól ismerjük őket.

Vagyis nem a bogyót kell felhasználni, hanem csak a benne lévő nedvet. Ha kipréselik vagy kiszívják belőle, akkor bármibe bele lehet keverni. Akár a kávéba is.

Zach biztosan így csinálná.

58

FALLON NAPKÖZBEN IS le tudja tölteni az adatokat a Teddy termében lévő kameráról. Nem is kell a közelébe mennie. A nagyszünetben úgy dönt, megnézi a felvételeket a termében.

Látni akarja, hogyan reagált a férfi a bocsánatkérésre. Arra számít, hogy visszaült az asztalához, és folytatta a munkát. De a valóság még ennél is rosszabb.

Miután ő kiment, Crutcher várt egy kicsit, majd becsukta a terem ajtaját, visszaült az asztalához, és nevetni kezdett.

Nem kuncogni, hanem hahotázni.

Olyan hangosan nevetett, hogy Fallonnak ki kell vennie a fülhallgatót, nehogy megsüketüljön.

* * *

TEDDY TUDTA, hogy Fallon sántikál valamiben, csak azt nem, hogy miben. De már nem számít. Miután meglátogatta őt a termében, már nem aggódik annyira miatta. Úgy nézett ki a drága ruháiban és a kopott cipőjében, mint egy jelmezbálba készülő kisgyerek.

Ráadásul ügyetlenül hazudik. Zavartan toporgott, és nem nézett a szemébe. Egy kislány, aki gyermekded játékokat játszik.

Ostobaság volt ennél többet feltételezni róla.

Biztos, hogy nem ő lopta el a plakettet. Nem lenne rá képes.

Miután majdnem lecsúszott az útról, arra számított, hogy rossz napja lesz. De először rajtakapta Joe-t a konyhában, azután beszélt Fallonnal, majd az első óra után kapott egy levelet a titkárságtól Zachről:

Ezúton tudatjuk, hogy Zach Ward a mai naptól magántanulóként folytatja a tanulmányait egészen a tanév végéig. Kérem, sürgősen továbbítsa az óratervét a titkárságnak!

Biztosra vette, hogy az ügyész Wardról beszélt a sajtótájékoztatón. Arra viszont nem számított, hogy az idén már nem látja a Belmontban, és ennek sokkal jobban örül, mint annak, hogy rajtakapta Joe-t, vagy hogy Fallon meglátogatta. Ez a nap legjobb híre.

Ebédidőben kinyitja a terem ablakát, és kidugja a fejét. Semmi. Nincsenek kamerák az ablakok környékén. Ez a nap második legjobb híre.

Becsukja az ablakot, de a távolabbi szárnyat nem zárja be.

* * *

ZACH TANÁRÁT TITUSNAK HÍVJÁK, és pontosan érkezik.

Magas srác, szemüveges, és dartmouthos pólót visel.

– Először is tisztázzunk valamit! – kezdi. – Igen, ez a valódi nevem, és nem azért, mert a szüleim vallásosak.

– Shakespeare? – kérdezi némi töprengés után Zach.

– Igen. – A tanár grimaszol. – A szüleim egy Shakespeare-fesztiválon ismerkedtek meg, a Titus Andronicus közben.

– Pfujj!

– Ne is mondd!

Zach úgy érzi, jól kijönnek majd egymással. Aki így tudja kritizálni a szüleit, csak jó fej lehet.

Kimennek a konyhába, Zach magához vesz egy zacskó csipszet és két üveg vizet.

– Megkérdezhetem, hogy mi történt veled? – fordul felé Titus. – Bajba kerültél?

A fiúnak néhány órára sikerült megfeledkeznie a megvesztegetés vádjáról, a gyilkosságokról és Courtney-ról, de most minden eszébe jut.

– Valami olyasmi – feleli végül.

Titus bólint, leül az asztalhoz, és elővesz a hátizsákjából egy laptopot, öt könyvet és egy jegyzetfüzetet.

– Voltál már valaha magántanuló?

– Nem.

– Akkor tisztázzuk a szabályokat! A kiadott feladatokat e-mailben fogod elküldeni nekem. Hetente egyszer találkozunk személyesen. A felmérőket a jelenlétemben írod meg. – Elhallgat és a tanítványára néz, aki egy szót sem szól. – Őszinte leszek veled. Ha nem dolgozol rendesen, vagy nem tartod be a határidőket, szólni fogok a szüleidnek, mivel tőlük kapom a fizetésemet. Erről nem nyitok vitát.

Zach le van nyűgözve. A tanára őszinte és igazságos, ami kellemes változatosságot jelent. Könnyebb betartani a szabályokat, ha az ember az első perctől kezdve ismeri őket.

– Megértettem.

Két órán keresztül dolgoznak. Zach közben üzenetet kap az anyjától, aki azt kérdezi, ott van-e Titus. Aztán Titustól is megkérdezi, hogy Zach rendesen tanul-e. A feladatok ugyanolyan nehezek, mint a Belmontban, vagy talán még nehezebbek, de Zach nem bánja, mert legalább elterelik a figyelmét.

A szünetben megeszik az ebédet, amit Pamela hetente szokott megrendelni. Közben beszélgetnek, és kiderül, hogy Titus most kezdte el a PhD-képzést.

– A szüleim úgy gondolják, hogy nekem is hozzá kell járulnom a tandíjhoz, ezért tanítok. – Grimaszol.

Kiderül, hogy ő is a Belmont Akadémiára járt.

– Sajnálom – mondja Zach.

– Igen, szívás. De mi folyik ott mostanában? Tényleg megölték azt a két nőt?

Zach bólint, és eszébe jut, hogy az anyja és az ügyvédje a lelkére kötötte, hogy erről senkivel sem beszélhet, semmilyen körülmények között.

– Te ismerted Mrs. B.-t? – kérdezi végül.

– Hát persze. Kedves nő volt.

– Igen.

– Úgy hallottam, hogy Fallon vette át a helyét.

– Fallon?

– Fallon Knight. Évfolyamtársak voltunk.

– Azt hiszem, láttam őt az iskolában. Én az idén Crutcher osztályában vagyok. Illetve voltam.

– Crutcher? – Titus megcsóválja a fejét. – Fallon nagyon utálta. Nem is értem, miért ment vissza a Belmontba.

– Rajta volt Crutcher feketelistáján?

– Azt hiszem.

– Én is rajta vagyok.

– Az szívás.

Valóban az, de már nem számít, mert magántanuló lett. Legalább ennyi jó van a dologban.

– Fallon miért került a listára? – kérdezi.

– Nem tudom pontosan. Csak arra emlékszem, hogy állandóan szidta Crutchert a neten, miután leérettségiztünk. Ha jól emlékszem, valami ajánlólevelet emlegetett.

– Crutchertől kért ajánlólevelet? Én sohasem tenném.

– A tanárok már csak ilyenek – mondja Titus. – Mire az ember rájön, hogy rajta van a listájukon, már késő.

59

TEDDY JÓL ÉRZI MAGÁT, amikor hétfőn besétál az iskolába. Az újságírók eltűntek, mert elegük lett abból, hogy a hidegben várakoznak egy hírre, ami sohasem érkezik meg. Az ügyész és a rendőrség azóta sem nyilatkozott. Nem szivárgott ki semmi, és pletykákat sem hallani. Úgy látszik, betömték a lyukakat.

A bejárat mellé egy új tábla került, amelyen az áll: FIGYELMEZTETÉS! AZ ISKOLA TERÜLETÉN KAMERARENDSZER MŰKÖDIK.

Ezek szerint végre beüzemelték a kamerákat.

Teddy azon töpreng, vajon ettől megváltozik-e a diákok viselkedése. Lehet, hogy jobban oda fognak figyelni arra, mit csinálnak és mit mondanak, ami egyáltalán nem baj.

Nem csak neki fordul meg a fejében ez a gondolat. Amikor felmegy a tanáriba, Louella a kristályait szorongatja, és a mindent látó nagy testvért szapulja.

– A gyerekeknek nem lenne szabad így élniük – mondja, és majdnem kilöttyinti a gyógyteáját. – Ha úgy érzik, hogy minden mozdulatukat megfigyeljük, akkor megfosztjuk őket a szeretetteljes és biztonságos környezettől.

– Egyetértek, de ez a valóság – jegyzi meg valaki.

Így igaz.

Crutcher készít magának egy kávét, összeszedi a holmiját, és lemegy a termébe. Miután kulccsal kinyitja az ajtót, bemegy, és szokás szerint megnézi a falat.

Az Év tanára díj ott lóg a helyén.

Az az első gondolata, hogy pénteken valaki beosont, amikor még nem működtek a kamerák, és visszahozta. De amikor közelebbről is szemügyre veszi, ragasztócsíkot talál a kereten.

Ez egy új plakett.

Az igazgató nem kezdett el nyomozni, hanem csináltatott egy másikat. Vagy inkább Ms. Marsha. A kiskaput választották. Teddy gyűlöli a kiskapukat.

Ettől függetlenül a teremnek sokkal kellemesebb lett a hangulata, miután a falon újra ott egy plakett. Mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Teddy tudja, hogy ma jó napja lesz. Már akkor tudta, amikor felkelt, mert sütött a nap, nulla fok fölött volt a hőmérséklet, és elolvadt a jég. Még mindig tél van, de hamarosan véget ér.

Ráadásul rögtön az első óráján Dante pokláról beszélhet. Ennél jobban nem is kezdődhetne a nap. Egyáltalán nem érzi szükségét annak, hogy a körömágyát piszkálja.

A nap eseménytelenül telik, ezért végre a tanításnak szentelheti az idejét.

De egy körül szédülni kezd. Éppen az ötödik óráját tartja, a pokol köreiről beszél, és le kell ülnie.

– Minden rendben, Mr. Crutcher? – kérdezi az egyik diák.

Bólint.

– Jól vagyok.

Valaki felsikolt, de a hang távolról érkezik. Lehet, hogy csak képzelődött. Úgy érzi, le kell tennie a fejét az asztalra, hogy ne szédüljön annyira.

60

FALLON KINYITJA A SZEMÉT, és pislog. Nem tudja, hol van.

Fehér szoba, fehér ágynemű. Az ő ágyneműje kék, és nem ilyen magas az ágya. A behúzott sötétítőfüggöny miatt nem tudja megállapítani, hogy nappal van-e vagy éjszaka.

De egy cső lóg a karjából.

Infúzió. Kórházban van.

Megmozgatja a kezét és a lábát, és megkönnyebbülten felsóhajt. Minden működik.

Az az utolsó emléke, hogy a Belmontban van, tanít, és amikor sikoltozást hall, kimegy a folyosóra, hogy kiderítse, mi történt.

Utána semmi.

Megnyomja az ágy melletti gombot, és egy perccel később felbukkan egy fiatal, mosolygós nő. Mintha nem is a kórházban lennének, hanem egy fodrászüzletben.

– Üdv! – A névtábláján az áll, hogy TAMMY. – Hogy érzi magát?

– Miért…?

Fallonnak reszelős a hangja. A nővér gyorsan hoz egy kis vizet, és ő tesz még egy próbát.

– Miért vagyok kórházban?

– Összeesett az iskolában.

– Összeestem?

Tammy bólint, és lebiggyeszti az ajkát. Már nem tűnik olyan vidámnak.

– Mi bajom van? Miért fáj a torkom?

– Ki kellett mosnunk a gyomrát, ehhez pedig le kellett dugnunk egy csövet a torkán, ami irritációt okoz, de hamarosan el fog múlni.

– De miért kellett…? – A fejét csóválja, és megpróbálja felidézni, hogy mit evett. – Ételmérgezést kaptam?

Az ápolónő leül az ágy szélére. Vastag, világoszöld keretes szemüveget visel, amitől hatalmasnak látszik a szeme.

– Megint történt valami a Belmontban. Többen is megbetegedtek.

Beletelik egy kis időbe, mire Fallon felfogja a szavak értelmét.

– Megmérgeztek?

– Még nem kaptuk meg a laboreredményeket, de elég valószínű.

Fallon felhúzza a takarót az álláig.

– Jóságos ég!

– Ne aggódjon, rendbe fog jönni! Éhes?

– Tessék?!

– Elnézést, ostoba kérdés volt. Éjszakára bent tartjuk megfigyelésre, de holnap hazamehet. – Megpaskolja Fallon lábát, azután feláll, és megigazítja a lepedőt. – Nyomja meg a nővérhívót, ha szüksége van valamire!

Miután kimegy, a lány döbbenten mered maga elé. Amikor visszatért a Belmontba, arra számított, hogy esetleg lebukik, mert nincs diplomája, és talán kirúgják vagy letartóztatják, attól függően, milyen messzire megy el azért, hogy kirúgassa Teddyt.

Arra viszont egyáltalán nem számított, hogy megmérgezik, főleg azok után, hogy Sonia is meghalt.

Az ápolónő azt mondta, többen is megbetegedtek. Fallon elveszi az éjjeliszekrényről a távirányítót, és bekapcsolja a tévét. Amikor megtalálja a helyi hírcsatornát, olyan gyorsan ül fel az ágyban, hogy majdnem kirántja a karjából az infúziót. A képernyő alján a következő szöveg fut: ÚJABB PROBLÉMÁK A BELMONT AKADÉMIÁN. EGY EMBER MEGHALT, HATAN KÓRHÁZBA KERÜLTEK.

A fiatal riporternő szőke, és túl erős a sminkje. Folyamatosan beszél, de csak a képernyő alján futó szöveget ismételgeti. Az nem derül ki, hogy ki halt meg.

Fallon megnyomja a gombot.

– Ki halt meg? – kérdezi, amikor felbukkan Tammy.

– Tessék?

Fallon a tévére mutat.

– Azt mondják, meghalt valaki.

– Ó! – A nővér összeráncolja a szemöldökét, és ez nem jelent jót. – Sajnálom, de nem tudom. Azok, akik hozzánk kerültek, rendbe jönnek.

Fallonban megint feltámad a jól ismert harag. Azóta dühös, mióta az eszét tudja. A szüleire azért haragudott, mert túl magasak voltak az elvárásaik. A barátaira azért, mert okosabbak, csinosabbak vagy jobbak voltak nála. A tanáraira azért, mert mindig többet és többet akartak.

Teddyre pedig azért volt dühös, mert miatta siklott ki az élete.

Fallont azonban a jelentéktelen dolgok is felmérgesítik. Dühös lesz, amikor valaki elkésik, amikor egy foltot talál a blúzán, és amikor bevág elé valaki. Mindig dühös.

Most is.

Megszorítja a távirányítót, amivel véletlenül felhangosítja a tévét, és a riporter üvölt.

* * *

– AZT HISZEM, NEM ÉRTETTE MEG, amit mondtam. – Teddy mély levegőt vesz, mert nem akar kiabálni a nővérrel. – A feleségem ebben a kórházban dolgozik. Allison Crutcher. Ez a neve. Kérem, csipogjon rá, és közölje vele, hogy itt vagyok!

Az ápolónő még a Mikulásnál is öregebb. Kicsoszog, és válaszra sem méltatja Teddyt.

A férfi felsóhajt. Nem érti, hogy miért ilyen bonyolult minden.

A tévé már egy órája be van kapcsolva. A riporternő olyan vékony, hogy hatalmasnak látszik a feje, de legalább a hangja elviselhető.

Allison már biztosan tudja, hogy itt van. Biztosan tudja. Lehet, hogy még mindig haragszik rá, de a kórházban fekszik, az ég szerelmére! Több mint tíz évig voltak házasok. Megérdemel egy látogatást.

A telefonra néz, és azon töpreng, hogy talán fel kellene hívnia a sürgősségi osztályt. Milyen kár, hogy eszméletlen volt, amikor behozták! Sohasem fog kiderülni, Allison látta-e, vagy segített-e neki. Ezt csak akkor tudná meg, ha a nő bejönne a szobájába.

Nem, nem fogja felhívni. Hónapok óta nem próbálta felvenni vele a kapcsolatot. Az árulás így működik. Sokk, harag és végül a beletörődés. Arra számított, hogy miután az erős érzelmek megkopnak, Allison jelentkezni fog. És jelentkezett is. Elküldte a válási papírokat.

Sohasem kedvelte a drámai jeleneteket, és őszintén szólva nem is áll jól neki.

Igaz, megegyeztek, hogy gyerekeket szeretnének, amikor eldöntötték, hogy összeházasodnak. Allison annyira ragaszkodott ehhez, hogy Teddynek nem volt más választása. Különben nem ment volna hozzá feleségül.

– Hát persze hogy szeretnék gyerekeket! – mondta neki akkor. – Ki ne szeretne?

Mivel az egész napját öntelt tinédzserek között töltötte, egyáltalán nem akart gyereket, még Allisonnal sem. Hát hazudott. Azt hitte, nem kell majd betartania az ígéretét. Azt hitte, le tudja beszélni a feleségét.

De tévedett.

* * *

– NEM ÉRTEM, hogy miért éppen most akarsz gyereket – mondta. – Talán nem élvezed az életet?

– Hogyne élvezném!

Éppen akkor fejezték be a vacsorát. Teddy a konyhaasztalnál ült, Allison mosogatott.

– Talán nem ez a legmegfelelőbb időpont a gyerekvállalásra – folytatta. – Az anyagi helyzetünkre gondolok. Még nem fejeztük be a házat.

– Az időpont nem számít. Én gyereket akarok. – A nő még mindig háttal állt, de már az edényeket öblögette. – Azt mondtad, hogy te is szeretnél gyereket.

– Ez így is van. Csak a pénz miatt aggódom.

– Ha addig várunk, amíg gazdagok leszünk, akkor sohasem lesz gyerekünk.

Teddy hallgatott, mert ez igaz volt. Allison szavai úgy lógtak a levegőben, mint egy kellemetlen szag.

– Legalább várjunk még egy kicsit – kérte. – Várjuk meg az ünnepek végét!

A nő felé fordult. A szemében remény csillogott.

– Az új évet? Ígérd meg, hogy szilveszter után megpróbáljuk!

– Megígérem.

Allison a szaván fogta. December elején már arról beszélt, hogy abbahagyja a tablettát.

A férfinak el kellett köttetnie az ondóvezetékét. Miután rájött, hogy nem csempészheti bele a fogamzásgátlót Allison kávéjába, mert az orvosa biztosan rájönne, nem maradt más választása.

Amikor közölte a feleségével, hogy nem lehet gyereke, elhitte, hogy nem az ő hibája. Néhány hónap erejéig minden visszatért a megszokott kerékvágásba.

De egy idióta asszisztens Allisonnak küldte el a számlát.

61

MÁSNAP REGGEL FALLON felébred, és néhány perc elteltével megjelenik a nővér. Ez a nő nem Tammy. Sokkal öregebb és sokkal mogorvább. Ősz haját rövidre nyírva viseli, az egyenruhája úgy ki van keményítve, hogy ropog.

– Biztosan kipihente magát – mondja. – Már tíz óra.

Fallon az éjjeliszekrényen lévő pohár felé nyúl.

– Lemaradtam a kijelentkezésről?

A nővér vet rá egy barátságtalan pillantást, és Fallon megköszörüli a torkát.

– Az orvos meg fogja vizsgálni, csak azután távozhat.

Teletölti a poharat vízzel, majd kimegy.

A lány bekapcsolja a tévét.

Kvízműsor. Beszélgetős műsor. Vígjátéksorozat. Miért nincsenek ilyenkor hírek? Az országos csatornákon a politikáról beszélnek.

A kapcsolgatást az orvos szakítja félbe. Fiatal férfi, akinek kedves mosolya és nagy szeme van.

– Hogy érzi magát? – kérdezi.

– Sokkal jobban. Már csak egy kicsit fáj a torkom.

– Ezt örömmel hallom.

Megnézi a kórlapot, és meghallgatja Fallon szívét.

– Valóban méreg került a szervezetembe? – kérdezi a lány.

Az orvos arcáról lefagy a mosoly, és megrázza a fejét.

– Erről nincs információm.

– És azt tudja esetleg, hogy ki halt meg? A tévében azt mondták, valaki meghalt.

– Nem tudom. – Aláírja a kórlapot. – Elhagyhatja a kórházat, de ha megint szédülne, azonnal jöjjön vissza a sürgősségire!

Miután az orvos kimegy, Fallon lassan kikászálódik az ágyból, de hirtelen rádöbben, hogy az infúzió még mindig be van kötve. Felsóhajt, és megnyomja a nővérhívót.

A mogorva nő kihúzza a karjából a tűt, és leragasztja. Fallon felöltözik, és az ajtó felé menet lélekben felkészül a következő lépésre. Fel kell mennie a számlázási osztályra.

De nem jut el odáig, mert az ajtó előtt egy nő és egy férfi várja, FBI feliratú dzsekiben.

* * *

TEDDY MÉG A KÓRHÁZI ÁGYBAN fekszik, és még mindig Allisont várja, de két FBI-ügynök lép be az ajtón. Nem meglepő. A tömeges mérgezések általában felkeltik a szervezet figyelmét. Lehet, hogy a DEA⁸ emberei is felbukkannak. Egy-két mérgezés a helyi rendőrségre tartozik. Hét emberé viszont már egyértelműen az FBI ügye, főleg ha a hétből egy meghalt.

Az egyik ügynök férfi, a másik nő, mindketten FBI-os dzsekit viselnek. Profinak tűnnek, és ez jó hír. Teddy nem kedveli az ostoba rendőröket.

A férfit Roland ügynöknek hívják, és kopasz. Ez a név annyira gyakori, hogy akár álnév is lehetne. Először is az érdekli, hogy mit fogyasztott tegnap Teddy.

– Nos, ittam otthon egy bögre kávét, feketén – feleli. – A Belmontban készítettem még egyet első óra előtt…

– Honnan vette a kávét? – vág közbe Roland.

Crutcher vet rá egy mogorva pillantást.

– A tanáriban csináltam kávét. A Prime Bold a kedvencem. Utána nem ettem és nem ittam semmit egészen ebédig. Mindig otthonról viszem a sonkás szendvicset és az almát. Mindennap ez az ebédem. – Tart egy kis szünetet, de Roland nem reagál. – Tegnap vettem egy kis doboz tejet az étkezőben. Azt is ebédidőben ittam meg.

– Máskor is szokott tejet venni az iskolában?

– Néha igen. Vagy otthonról viszek magammal vizet.

– De tegnap az étkezőben vásárolta a tejet?

– Igen. – Teddy arra gondol, hogy Rolandnak talán kicsit lassú a felfogása. – Biztos vagyok benne.

– A szendvicset is maga készítette?

– Igen.

– Hozzáfért valaki?

A tanár úgy tesz, mintha gondolkodna.

– Nem. Az ebédem mindig a táskámban van egy zárható zacskóban, a táskám pedig mindig a termemben.

– És otthon?

– Otthon? – kérdez vissza meglepetten Teddy.

– Egyedül él?

– Nem értem, ez miért lényeges.

– Azért, mert ki kell derítenünk, hogy hozzáfért-e valaki az ételéhez vagy az italához – feleli Roland.

– Egyedül élek.

Azt reméli, hogy ezzel lezárták a témát, de téved.

– Be tud jutni valaki az otthonába?

– Az előbb már megmondtam, hogy egyedül élek.

– Akkor csak magának van kulcsa?

Teddy közönyös arcot vág, nehogy az ügynök kiszagolja, mennyire gyűlöli.

– A feleségemnek is van kulcsa.

Roland meglepetten felvonja a szemöldökét.

– Az előbb azt mondta, egyedül él.

– Egyedül élek. A feleségem elköltözött.

Roland és a másik ügynök, Pruitt jelentőségteljesen összenéz.

– Nézzék! – mondja Teddy. – Ez volt a legtragikusabb időszak a Belmont történetében. Idén engem választottak meg az év tanárának, és nem véletlenül. A szívemen viselem a diákok sorsát, és ez az eset egyszerűen borzalmas. Inkább arra kellene összpontosítanunk, hogy ki tenne ilyet az iskolával és a diákokkal. A feleségemnek semmi köze az egészhez.

– Alapos munkát kell végeznünk – feleli Roland.

Teddy rájön, hogy ez hosszadalmas lesz.

– Kérdezhetek valamit?

A két ügynök egyszerre bólint.

– Úgy tudom, hogy valaki meghalt, de senki sem árulja el, kicsoda. Nyilvánosságra hozták már ezt az információt?

– A hírekben már szerepelt – feleli némi habozás után Roland. – Az igazgató halt meg.

Crutcher úgy tesz, mintha meg lenne döbbenve.

62

EGY NAPPAL a GyilkosGimiMészárlás hashtag megjelenése után Zach a nappaliban van Ezekiellel és a szüleivel. Mindenki a szokásos helyét foglalja el, de a hangulat egészen más.

– Ez jó hír – mondja Ezekiel. – Zach napok óta a közelébe sem ment az iskolának.

– Tudtam, hogy az lesz a legjobb, ha kivesszük onnan – mondja Pamela.

James a vállára teszi a kezét.

– Igazad volt.

Jó hír. Hatan kórházba kerültek, és az igazgató meghalt. Az ügyvédek ezt nevezik jó hírnek.

Zach olyan dühös, hogy a legszívesebben üvöltene.

Csak azért nem teszi, mert nem akarja azt a benyomást kelteni, hogy elvesztette az önuralmát. Nem akarja, hogy lássák rajta.

Ne mutasd ki az érzéseidet, mert labilisnak tartanak!

Senki sem akarja, hogy labilisnak tartsák. Ott van például Mr. Maxwell, a matektanár. Még mindig nem tért vissza a Belmontba.

– Ez jó hír – ismétli meg büszkén az ügyvéd. – De ez még nem minden… – Miután Wardék hallgatnak, folytatja: – Biztosan látták a híradásokban, hogy az FBI átvette az ügyet. Felülvizsgálnak mindent, ami eddig történt, Courtney letartóztatását is beleértve. – Végre a fiúra néz. – És beszélni akarnak Zachkel.

– Nem! – közli az anyja.

– Szó sem lehet róla – teszi hozzá az apja.

Ezekiel elmosolyodik, és feltolja az orrán a szemüveget.

– Természetesen én is ezt mondtam nekik, de az FBI jelenléte kissé megbonyolítja a dolgokat. A szövetségieknek elég nehéz nemet mondani.

– Mi történik akkor, ha Zach nem beszél velük? – kérdezi a nő.

– Hát, akkor a rendőrség nem ejti a vádat, és ez csak a kezdet. Mivel az FBI is bekapcsolódott a nyomozásba… – Széttárja a karját. – Ki tudja?

– Az igazságszolgáltatás akadályozása? – kérdezi Pamela.

– Lehetséges. Előállhatnak légből kapott vádakkal is, vagy kijelentik, hogy a megvesztegetés a szövetségi törvénybe ütközik. És ha így lesz, akkor…

Folytatja, Mrs. Ward néha közbeszól, és úgy dobálóznak a jogi szakkifejezésekkel, mintha a tárgyalóteremben lennének. Úgy beszélnek Zachről, akár egy videójáték karakteréről, akit a játékosok irányítanak.

Ő valójában mindig így érzi magát.

Általában nem tiltakozik ellene, mert ez a legegyszerűbb megoldás, hiszen még gyerek, és ezek az emberek elvileg az ő érdekeit tartják szem előtt. Lehet, hogy valóban így van. Lehet, hogy mindig jó döntéseket hoznak. De nem mindig a jó döntés a helyes.

Ha az apja lenne ebben a helyzetben, ő ezt nem tűrné el. És Zach az apja fia.

– Beszélek velük – közli, majd feláll a kanapéról. – Egyeztessen egy időpontot!

Nem vesz tudomást a felnőttek tiltakozásáról, és kisétál.

Jó érzés.

* * *

FALLON KÉSŐ ÉJJEL elhajt a Belmonthoz. Útközben senkivel sem találkozik, csak az utcai lámpák világítanak, és ez egy kicsit hátborzongató. Rendszeresen belenéz a tükörbe, hátha meglát valakit.

Az iskolát körbekerítette az FBI, de nem kell bemennie. Csak a kamera közelében kell lennie, hogy letölthesse és letörölhesse róla az adatokat.

Remélhetőleg az FBI még nem találta meg.

Fallon valószínűnek tartja, hogy nem találták meg. A kamera egy rakás könyv mögött lapul, távol az ételektől, az italoktól és a mérgektől. Ha az FBI nem akarja kiüríteni az iskolát, akkor nincs mitől tartania. Törvényellenesen felvett valakit egy magániskola termében, és ennél rosszabbkor nem is bukhatna le.

Szinte biztosra veszi, hogy nem tudja véglegesen letörölni a felvételeket a kameráról. Az FBI informatikusai nyilván helyre tudják állítani az adatokat, de tennie kell egy próbát.

Teddy terme az épület keleti részében van. Fallon félrehúzódik az üres úton, és előveszi a telefonját. Az alkalmazás csak a harmadik próbálkozásra csatlakozik a kamerához. Az adatok gyorsan letöltődnek, ami nem meglepő, mert a kamerában mozgásérzékelő van, és az iskola hétfő óta zárva. Fallon péntek délben töltötte le róla utoljára az adatokat.

Elhajt, és már nem tűnik olyan hátborzongatónak az üres város. Talán azért, mert senki sem állította meg, hogy megkérdezze, mit keres éjjel kettőkor odakint.

A hazafelé vezető úton azonban egyre dühösebb lesz.

Teddy pénteken a termében ebédelt, ezért nem tudta megigazítani a kamerát, ami azt jelenti, hogy a férfi laptopja nem látszik tisztán a felvételeken. Semmi sincs a kezében.

Információ híján nehéz tönkretenni egy másik ember életét.

Dübörgő léptekkel felmegy a lépcsőn, és belép a lakásába. Ugyanolyan kicsi és fullasztó, mint amikor távozott. Nem fekszik le aludni, hanem letölti az adatokat a számítógépére, és megnézi a felvételeket.

Teddy ebédel. Teddy a laptopján dolgozik. Teddy megtartja a délutáni óráit. Teddy összepakolja a holmiját, és távozik.

Ezután a kamera csak Joe-t rögzítette, aki minden este kitakarítja a tantermeket.

Fallon csalódottan felsóhajt, de ekkor történik valami érdekes.

63

KÉT FBI-ÜGYNÖK lép a kihallgatóhelyiségbe, ahol Zach és Ezekiel már várja őket. A férfi öltönyt visel, a nő nadrágkosztümöt. Mind a ketten középkorúak, a férfi kopasz, apró szeme van, és keskeny szája. A nő nem visel sminket, és rövid a haja. Pamela praktikusnak nevezi és utálja az ilyen frizurát.

Zach barna nadrágot és fehér inget vett fel, tegnap volt fodrásznál. Mosolyog, mert mindig mosolyog, amikor először találkozik valakivel, még akkor is, ha az illető az FBI-nak dolgozik, és éppen kihallgatni készül őt.

A szülei világosan megmondták, hogy ellenzik ezt a beszélgetést. Őt nem érdekli a véleményük. Ebben az államban a távollétükben is beszélhet az ügynökökkel.

– Köszönjük, hogy beleegyeztél ebbe a beszélgetésbe – mondja a nő. – Pruitt ügynök vagyok, a társam pedig Roland ügynök.

Roland Ezekiellel szemben foglal helyet, Pruitt pedig Zachkel szemben.

A nő fogja feltenni a kérdéseket. Jó tudni.

– Biztosan ideges vagy egy kicsit – kezdi.

– Igen, egy kicsit – feleli az igazságnak megfelelően a fiú.

– Az ügyvéded biztosan elmondta neked, hogy vizsgáljuk a Belmontban történt eseményeket, és felmerült a neved.

– Értem.

– Helyes. Akkor kezdjük Courtney Ross-szal!

– Tízéves korom óta ismerem.

Elhallgat, és a következő kérdésre vár.

– Akkor kijelenthetjük, hogy közeli barátságban vagytok?

– Igen.

– Olyan közeli barátságban vagytok, hogy lefizettél egy őrt, hogy meglátogathasd?

Ezekiel közbeszól, mert ez az ügyvédek dolga.

– Erre még nincs bizonyíték. A vádak…

– Tudom.

Pruitt ügynök felemeli a kezét, hogy elhallgattassa. Nem néz rá, csak Zachre. Ebben a rossz megvilágításban érdekessé válik a szeme, ami a fényviszonyoktól függően zöld vagy barna színben játszik. Az arccsontja is különleges. Nem hétköznapi jelenség, csak annak akar látszani.

– Amit itt elmondasz, az nem használható fel ellened abban az ügyben – magyarázza Zachnek. – Nem rögzítjük a beszélgetést.

Zach fontolóra veszi a hallottakat. Pruitt azt mondta, abban az ügyben nem használhatják fel, de az FBI-os ügyben talán igen, amennyiben az ügy már létezik.

Viszont ő senkit sem mérgezett meg.

– Igen, meglátogattam Courtney-t – feleli végül. – És lefizettem egy őrt, hogy bemehessek hozzá.

Ezekiel feláll.

– Négyszemközt kell beszélnem az ügyfelemmel.

Zach alaposan átgondolta, hogy mit fog mondani az FBI-nak, és tudta, hogy az ügyvédjének nem fog tetszeni. Ezért nem szólt neki előre.

– Szeretnél négyszemközt beszélni az ügyvédeddel, Zach? – kérdezi Pruitt.

– Nem.

– Azt tanácsolom, vess véget ennek a beszélgetésnek, Zach – mondja Ezekiel.

– Köszönöm, de szerintem semmi bajom nem származik abból, ha elmondom az igazat.

A két ügynök hallgat. Ezekiel leül, összekulcsolja az ujjait, és csöndben marad.

– Ott tartottunk, hogy meglátogattad Courtney-t – folytatja Pruitt.

– Igen. Egyszer meglátogattam, és egyszer telefonon beszéltem vele.

– Miről beszélgettetek?

– Nagyon el volt keseredve, egyrészt azért, mert meghalt az édesanyja, másrészt pedig azért, mert letartóztatták. Megpróbáltam felvidítani egy kicsit. Azt mondtam neki, hogy tévedés történt, és minden rendben lesz.

Nem éppen hazugság, de mindenképpen túlzás. A lány nem volt annyira maga alatt. Levert volt.

– Az anyja halálának körülményeiről is beszéltetek?

– Nem kérdeztem meg tőle, hogy ő tette-e, ha erre gondol – feleli Zach. – Ettől függetlenül elmondta nekem. Azt mondta, nem ő tette, és azt akarta, hogy efelől ne legyenek kétségeim.

– És te hiszel neki?

– Igen.

– És még miről beszéltetek?

– Beszámoltam neki a legfrissebb iskolai pletykákról, hogy eltereljem a figyelmét a problémáiról. Egyiknek sem volt különösebb jelentősége. Azt mondta, csak az apjával és az ügyvédjével beszélhet, és magányos. Valószínűleg még mindig az.

– És még? – kérdezi Pruitt.

– Másról nem beszéltünk. Kevés idő állt a rendelkezésünkre, legfeljebb tíz-tizenöt perc.

– És a telefonban miről beszélgettetek?

Zach mély levegőt vesz.

– Az Mrs. Benjamin halála után történt, és tudtam, hogy Courtney-t fel fogja zaklatni a hír. Közösen szerkesztették az iskolaújságot.

Pruitt ügynök bólint.

– Arra voltam kíváncsi, hogy érzi magát – folytatja Zach.

– És hogy érezte magát?

– Nagyon felzaklatta az eset. Annyira… hihetetlen volt az egész. Még most is az.

– Sonia Benjamin halálának körülményeiről is beszéltetek?

– Igen. – A fiú az asztalra szegezi a pillantását, és megcsóválja a fejét. Színészkedik. – Azt reméltem, Mrs. Benjamin halála után a rendőrség rájön, hogy nem Courtney a tettes, és kiengedik. Ezt mondtam el neki.

Az ügynöknő hallgat. Zach továbbra is az asztalra mered, kivár, és nem néz a szemébe. Még nem.

– Komoly erőfeszítéseket tettél azért, hogy bemehess Courtney-hoz, arról nem is beszélve, hogy kockázatos volt.

Pruitt elhallgat, Zach pedig a kérdésre vár. Számított erre, és felkészült rá.

– Miért csináltad? – kérdezi a nő.

Zach most néz a szemébe.

– Azért, mert szeretem őt. Úgy éreztem, megőrülök nélküle.

Roland ügynök, aki egész idő alatt hallgatott, alig észrevehetően bólint. De ez pont elég.

Számára ez megfelelő indok, és hisz Zachnek.

A fiú leejti a vállát, és igyekszik szomorú, szerelmes tinédzsernek látszani, aki képtelen volt elviselni Courtney Ross távollétét.

– Tudom, hogy ostobán hangzik, de igaz – teszi hozzá. – Ő nem is sejti, hogy szeretem, de ezért csináltam.

Pruitt a társára néz, aki vállat von, és Zach felé fordul.

– Rendben. Köszönjük, hogy bejöttél. Egyelőre nincs több kérdésünk.

A fiú csak akkor mosolyodik el, amikor kilép az épületből. Az ügyvédje olyan dühös, hogy nem szólal meg. Zach egy cseppet sem bánja. Ő már elmondott mindent, amit el kellett mondania.

Néhány hónappal ezelőtt nem hazudott volna az FBI-nak, sőt szóba sem állt volna velük. Engedelmeskedett volna a szülei és az ügyvédje akaratának. Legalábbis úgy tett volna, mintha engedelmeskedne nekik, mert ő egy ilyen gyerek.

De ez már a múlté. Talán a szülei mégsem tudják, hogy mi a legjobb neki.

64

LISSA. A nagy fejű riporternőt Lissának hívják.

Jellemző.

A helyi televízió stúdiójában ülnek, ahol Lissa dolgozik, és valaki egy mikrofont tesz Teddy ingére.

– Beszéljen normálisan! – mondja a nő. – Nem kell kiabálnia.

– Értem.

– És ne felejtse el, hogy élő adásban leszünk! Ha megbotlik a nyelve, haladjon tovább, ne hallgasson el! De ha elhallgat, akkor átveszem a szót.

– Rendben.

Normális körülmények között Crutcher nem szerepelne a tévében, mert nem kedveli a rivaldafényt. De ezek nem normális körülmények. Senki sem szólal fel a Belmont nevében.

Mivel az igazgató meghalt, és a felügyelőbizottság szeret a háttérben maradni, csak egy írásos nyilatkozatot tettek közzé:

A Belmont Akadémián történt tragikus események miatt az iskola hétfőn bezárt. A rendőrség és az FBI nyomozást folytat az ügyben. Miután a nyomozás lezárul, az iskolát kitakarítjuk, fertőtlenítjük, és mindent el fogunk követni annak érdekében, hogy magunk mögött tudjuk ezt a nehéz időszakot.

A diákoknak is küldtek egy levelet, amelyben felajánlották a segítségüket, amennyiben valaki átmenetileg át akar jelentkezni egy másik iskolába. Nem bocsátkoztak feltételezésekbe azt illetően, hogy a Belmont mikor nyitja meg újra a kapuit, de kifejezték abbéli reményüket, hogy ez hamarosan bekövetkezik.

Ennyi.

Teddynek sokkal több mondanivalója van. Beszélni akar a kórházról és a kórház segítőkész dolgozóiról, akik a gondját viselték. Beszélni akar a bátor és erős diákokról, akik elviselik ezt az őrjítő állapotot. Beszélni akar az iskoláról, ami rengeteg nehéz időszakot átvészelt a fennállása során.

Valakinek meg kell tennie.

A monitorra néz, ellenőrzi a testtartását, és kissé balra fordul, hogy inkább profilból látsszon. A fények kíméletlenek, és szemből nem kelt olyan jó benyomást. Leborotválta a háromnapos borostáját, és nyakkendőt visel.

A kezére pillant. A körömágya begyógyult, mióta nem piszkálja.

Allison valószínűleg látja majd az adást, és remélhetőleg azt fogja gondolni, hogy jól néz ki.

– Azzal fogom kezdeni, hogy mi történt magával hétfőn – mondja Lissa. – Készen áll?

– Igen.

A diákok nem is sejtik, milyen keményen dolgozik értük.

* * *

FALLON A KÁVÉZÓBAN ÜL, amikor megpillantja Teddyt a tévében. Képtelen volt a lakásában maradni, és a kollégája látványát sem bírja elviselni. Minden egyes szava hazugság. Minden. Egyes. Szava.

És ő be is tudja bizonyítani.

Amikor megnézte a kamera felvételeit, először nem értette, mi történt. Péntek délután hatkor Joe bement a terembe takarítani. Felmosta a padlót, és kiürítette a szemeteseket. Fél hétkor végzett, és a kamera kikapcsolt.

De szombat hajnalban újra életre kelt.

Teddy bement a terembe, de nem az ajtón, mert az a bal oldalon van. A jobb oldalról érkezett. Alig lehetett felismerni, mert kabátot, sapkát és kesztyűt viselt. Csak akkor vált láthatóvá az arca, amikor elhaladt az asztal előtt. Átvágott a termen, és az ajtón át távozott.

Tizennégy perccel később visszament az ajtón, újra elhaladt az asztal előtt, és eltűnt jobbra. A kamera akkor kapcsolt ki.

Fallonnak kétszer is meg kellett néznie a felvételt, mire rájött, hogy Teddy az ablakon át érkezett és távozott. A jobb oldalon csak ablakok vannak.

Bemászott az átkozott ablakon!

Így jutott be az épületbe. Ha a bejárati ajtót használta volna, le kellett volna húznia a kártyáját.

A lány ezután megnézte a postaláda mögött rejtőző kamera felvételeit is, és kiderült, hogy Crutcher tizenöt perccel azelőtt hagyta el a házat, hogy bemászott volna a Belmont ablakán. És miután kimászott, egyenesen hazament.

Fallon nem aludt, csak egy muffint és egy üres kávét fogyasztott – ez a legolcsóbb –, ezért talán nem működik rendesen az agya. De határozottan úgy tűnik, Teddy áll a mérgezések hátterében.

Egy része úgy gondolja, hogy ez nevetséges. A férfi egy arrogáns seggfej, de nem elmebeteg gyilkos.

A másik része viszont azon töpreng, hogy miért nem gondolt erre már hamarabb.

Felpillant a feje fölötti tévére, és még mindig Teddyt látja. Körülbelül nyolc óra van, és a kávézó megtelt dolgozni induló emberekkel. Minden szempár a képernyőre tapad.

– Az igazgatónk tiszteletre méltó ember volt, aki keményen dolgozott a diákokért. A halála óriási veszteség a tanárok, a tanulók és a Belmont számára.

Minden szava úgy hangzik, mintha egy marketingcsapat tollából származna.

De ez még nem jelenti azt, hogy gyilkos.

– Nem ijedtem meg, amikor elájultam, mert fogalmam sem volt, hogy mi történik. Csak a kórházban jöttem rá, hogy valószínűleg megmérgeztek. Tudomásom szerint a rendőrség egyelőre nem erősítette meg ezt a feltételezést, de elég valószínű, hogy így történt. És nem én vagyok az egyetlen áldozat.

Most, hogy a koffein kezd beütni, Fallon agya is jobban működik. A dedukció módszerét alkalmazza, vagyis az eredményből kiindulva próbálja visszafejteni az események sorrendjét.

Ezt is a Belmontban tanulta.

Hogy lehet megúszni három gyilkosságot és hat ember megmérgezését?

Olyasmit kell használni, ami gyorsan öl. Olyan helyen kell elkövetni a gyilkosságokat, ahol az ember rendszeresen előfordul, hogy a jelenléte ne keltsen feltűnést. És nem szabad sok embert megölni egyszerre, mert az is túl nagy feltűnést kelt.

Egyszerre csak egy embert.

Utána mindenkit egyszerre.

Fallon hirtelen kiegyenesedik a székén, ahogy az iskolában csinálta, amikor rájött a helyes válaszra. Ha a darabok illeszkednek egymáshoz, egyszerű a megoldás.

Mérgezz meg egy csomó embert egyszerre, magadat is beleértve, és rejtsd el a valódi célpontodat, vagyis az igazgatót!

65

Buli a Grove-ban 1-kor.

Zach délben kapja meg Lucas üzenetét.

Azóta nem járt a Grove-ban, hogy magántanuló lett. A belmontos diákok szinte mindennap bulit tartanak, mióta az iskola bezárt, de ő egészen mostanáig visszautasította a meghívásokat. Ma viszont elmegy, mert elege van az egyedüllétből.

Ezenkívül meg akarja ünnepelni, hogy Courtney-t kiengedik.

Mr. Ross hívta fel a hírrel korán reggel. Még aludt, mivel nem kellett nyolcra az iskolában lennie, és beletelt némi időbe, mire felfogta a szavak értelmét.

– Hivatalosan is bejelentették?

– Nem, csak engem hívtak fel a hírrel. De ez nem számít. Az a lényeg, hogy hazajön.

Zach felült az ágyban, és arra gondolt, hogy csak átverés.

– Ejtik a vádakat?

– Igen, jogfenntartás nélkül, ami azt jelenti, hogy megint vádat emelhetnek ellene, de az ügyvéd szerint csak azért csinálják, hogy jó színben tüntessék fel az ügyészt.

– Szóval elcseszték?

– Igen.

Vagyis beismerik, hogy tévedtek, de mégsem ismerik be. Jellemző.

Zach az elsők között érkezik a buliba, ahol azok a belmontos diákok nyüzsögnek, akik nem jelentkeztek át másik iskolába. Mindenkinek magának kell gondoskodnia az italáról, ezért a park tele van üvegekkel, dobozokkal és poharakkal, a levegőben fűszag terjeng. A Grove régen gyümölcsöskert volt, de a város elhanyagolta, és most a tinédzsereké.

Zach kissé bódult állapotban van az alkoholtól és a fűtől, és végre el tud lazulni egy kicsit. Ráadásul az egyik lány folyamatosan őt nézi.

Lana. Nem, Lena. Lena ebben a félévben iratkozott be a suliba, miután ideköltözött a szüleivel Kaliforniából. Nem volt szerencséje.

Észreveszi, hogy Zach is őt nézi, és elmosolyodik.

Helyes lány, és mivel Wardnak nincs kedvenc típusa, ezzel tökéletesen beéri. Mosolyogva odamegy hozzá.

– Helló!

– Te Zach Ward vagy, igaz? – kérdezi a lány.

– Igen. Te pedig Lena.

– A vezetéknevemet is tudod?

Kacéran elmosolyodik, és végighúzza az ujját a sörösüvegen.

– Ha nemmel válaszolok, utálni fogsz?

– Talán – feleli némi töprengés után.

– Akkor szerencsém van, mert tudom, hogy a vezetékneved Holliday.

Meglepetés!

De ki ne tudna megjegyezni egy ilyen nevet? A lány le van nyűgözve, vagy legalábbis úgy tesz. Nem számít. Az a lényeg, hogy távolabb mennek a többiektől, és leülnek egy betonpadra.

Lena Kalifornia déli részén nőtt fel, ahol sohasem esik a hó, és eddig még télikabátja sem volt.

– Mesélj a tengerpartokról! – kéri Zach.

A lány mesélni kezd, és ő egy kis időre megfeledkezik a hidegről és az elmúlt néhány hétről. A fény az alagút végén már csak egy karnyújtásnyira van tőle.

Amíg a lány rá nem kérdez:

– Milyen érzés, amikor letartóztatják az embert?

– Tessék?

– Úgy hallottam, hogy letartóztattak a rendőrök az iskolában.

Már nem tűnik annyira helyesnek.

– Igen. Lúzer vagyok.

– Nem mondtam ilyet. – Zach karjára teszi a kezét. – Nem akartalak…

– Semmi baj. Egyébként is el akartam indulni. Nagyon hideg van.

Feláll, körbenéz, és megállapítja, hogy a délutáni buli eléggé kinőtte magát. Valószínűleg hamarosan felbukkannak a rendőrök.

– Örülök, hogy megismertelek.

Megbánás nélkül távozik. Amúgy sem itt kellene lennie, mert Courtney-t ma kiengedik. Őt kellene meglátogatnia.

* * *

TEDDY A NAPPALIBAN ÜL. Már megivott egy pohár tejet és megevett egy zacskó csokis kekszet. Nem szokott ennyi cukrot fogyasztani, de ez a nap különleges.

A délutáni híradásokban részleteket adnak le a vele készült interjúból. Az összeset végignézi, és kritizálja saját magát – a megjelenését, a mozdulatait – és a riportert. Igaz, hogy Lissának nagy a feje, de elég jól végzi a munkáját.

– Köszönetet szeretnék mondani a kórház dolgozóinak, akik rendkívül magas szintű ellátásban részesítettek. Szerencsénk van, hogy egy ilyen világszínvonalú kórház működik a városunkban.

Ez az egyik kedvenc idézete. Kicsit eltúlozta, sőt bizonyos értelemben hazudott, de valóban megfelelő ellátásban részesült, függetlenül attól, hogy Allison nem látogatta meg.

Azt reméli, hogy a felesége is megnézte az interjút. Annyiszor leadták a tévében, hogy nem kerülhette el a figyelmét.

Késő délután az interjú felkerül a Belmont honlapjára. Ezenkívül felkerül rá egy megemlékezés az igazgatóról, és jobbulást kívánnak a túlélőknek, vagyis négy diáknak, Fallon Knightnak és Teddynek.

Fallon egy hiba volt, nem célpont.

Crutcher nem tudta, hogy tejet szokott inni. Honnan is tudhatta volna? Nem figyelt oda a fogyasztási szokásaira. Azt sem tudta, kinél köt ki a megpiszkált tej. Csak annyit tudott, hogy nem fog meghalni.

Valószínűleg.

A méreg csak azzal végzett volna, akinek szívproblémái vannak. Sajnos az igazgatónak tavaly volt egy szívrohama.

Kevesen tudtak erről, de Crutcher igen. Allisontól tudta meg, mert a házaspárok meg szokták osztani egymással a napjuk érdekes eseményeit. A Belmont igazgatója bekerült a sürgősségire, és ez érdekes eseménynek számított.

Teddy azt is tudta, hogy az igazgató tejet szokott inni. Mindennap a diákokkal ebédelt a menzán, és mindennap vett magának egy kis doboz tejet.

Crutcher éppen ezért azt gyanította, hogy csak ő fog meghalni a tejtől. Nem akarta megölni, de számolt ezzel a lehetőséggel is.

Természetesen azért csinálta az egészet, hogy megmentse a diákjait, mert egy jobb vezetőt érdemelnek. Egy olyan embert, aki semmitől sem riad vissza azért, hogy megmentse őket. Még Zach Wardot is.

A rendkívüli hírekből értesül arról, hogy sikerrel járt: SZABADON ENGEDTÉK AZ ÉDESANYJA MEGGYILKOLÁSÁVAL VÁDOLT COURTNEY ROSST. AZ ÜGYÉSZ EJTETTE A VÁDAKAT.

Éppen itt volt az ideje.

Teddy feláll, és kimegy a konyhába. Tölt magának még egy pohár tejet, ami a laktózérzékenysége miatt meglehetősen ritka, és közben azon töpreng, hogy mikor lesz a következő rendkívüli bejelentés. A rendőrségnek gyanúsítottra van szüksége.

Még szerencse, hogy ő megkönnyítette a dolgukat.

66

FALLONNAK TÖBBSZÖR IS megfordul a fejében, hogy el kellene mennie a rendőrségre.

Ehelyett az ágyán fekszik, a plafont bámulja, és fontolóra veszi, hogy mi történne akkor, ha megtenné.

Ugyanis Teddy nemcsak egy arrogáns seggfej, hanem okos is. Ha beviszi a felvételt a rendőrségre, ellene fogja fordítani.

Ez a felvétel hamisítvány. Annak kell lennie, ha Fallon Knighttól származik. Fallon gyűlöl engem egy ajánlólevél miatt. Nézzék csak meg ezeket az e-maileket! Látják? Többször is seggfejnek nevezett.

Ez elég ahhoz, hogy a rendőrök megkérdőjelezzék a lány indítékát és jellemét.

Fordított helyzetben ő is így viselkedne. Nekitámadna a férfinak.

Az is lehet, hogy téved. Talán Crutcher azért osont be az iskolába, mert szüksége volt valamire, otthon felejtette a belépőkártyáját, és nem akart hazamenni érte.

Ebben az esetben Fallon hülyét csinálna magából.

Azt is megtehetné, hogy feltölti a felvételt a közösségi oldalakra, és a nyilvánosságra bízza a döntést. De vajon felismernék Teddyt? Tudnák, hogy ki az?

Miután szerepelt a tévében, felismernék, és a média azonnal pálcát tör mindenki fölött, általában még azelőtt, hogy letartóztatnák az illetőt.

Ám amikor ezt végiggondolja, mindig arra a megállapításra jut, hogy ki fog derülni, ő szivárogtatta ki a videót. A figyelem középpontjába kerülne, és megkérdőjeleznék az indítékait, márpedig ezt nem akarja. És mivel nem jártas eléggé az informatikában, nem tudja eltüntetni a hozzá vezető nyomokat.

Ezzel bezárul a kör, és visszatér az eredeti ötletéhez.

Kikászálódik az ágyból, és robotpilótára kapcsol. Zuhany, smink, haj. Felveszi a legszebb ruháit, amelyek még az előző életéből maradtak meg. Amikor még nem utasították el mindenhonnan. Amikor még nem bukott ki az egyetemről.

Mielőtt elindul, a tükörbe néz. Vajon úgy fest, mintha önmaga lenne, vagy inkább egy csaló benyomását kelti?

Odakint sötét van, a vacsoraidő már elmúlt, és az út hosszúnak tűnik. Canary Lane, a ház az utca végén. Mindenki így hívja azt a nagy házat a Canary Lane végén.

Fallon szüleinek a háza.

Knighték nem tudják, hogy visszajött a városba. Nem szólt nekik, és nem látogatta meg őket. Úgy tudják, hogy még a State-re jár. Azt sem mondta el nekik, hogy kibukott. A neve nem szerepelt a híradásokban, csak az igazgató nevét tették közzé, a többi áldozatét még nem. Az iskolában mindenki tudja, hogy kiket mérgeztek meg, de a médiában még nem említették.

Nos, Teddyt leszámítva. De ő csak azért vált ismertté, mert bement a tévébe nyilatkozni.

Megáll a ház előtt, és visszagondol a gyerekkorára, amikor bezárták a szobájába, amíg el nem készült a házi feladattal. Az asztalánál ült, könnyek folytak végig az arcán, elhomályosult a látása, és igyekezett mindent befejezni lefekvés előtt. Kezdetben nem sikerült, utána ügyesebb és okosabb lett. Megtalálta a legegyszerűbb megoldásokat, mert boldoggá kellett tennie a szüleit.

El kell magyaráznia nekik, hogy miért jött vissza, miért tanít a Belmontban, és miért tett kamerát a kollégája termébe és a háza elé.

Maga előtt látja az anyját. Elegáns, kifinomult és csalódott. Mindig csalódott.

Az apja magas, tiszteletet parancsoló, akár egy isten. Amikor megcsóválja a fejét, Fallon mindig úgy érzi, mintha megátkozná.

Tudja, hogy mi lesz az első szava.

Még mindig másokat hibáztatsz a kudarcaidért?

Megfordul, és elhajt.

* * *

COURTNEY EGY PUHA KÖNTÖSBE BÚJT, szusit és gumicukrot eszik. Ez a két kedvence. Zach hozta neki, miután elindult a Grove-ból. Már teljesen kijózanodott, részben az ételtől.

– Egy órán keresztül feküdtem a kádban – mondja a lány. – Odabent mindig piszkosnak éreztem magam.

– Igen, jártam ott, és éreztem a szagodat.

Zach elhajol a felé repülő gumicukor elől.

– Kaptam egy üzenetet Siobhantól – folytatja Courtney. – Átjelentkezett a Pellierbe.

– Igen, hallottam. Connor is.

– Te is át fogsz?

– Ebben a félévben biztosan nem. Szeretek magántanuló lenni.

– Én megszívtam. Nem fejeztem be az előző félévet, és ennek a feléről is lemaradtam.

Courtney vállat von, mintha nem érdekelné, de a fiú tudja, hogy zavarja. A helyében őt is zavarná.

– Az a jó hír, hogy imádni fogják a felvételi esszédet.

A lány bekap egy Kalifornia-tekercset.

– Igen, legalább ennyi hasznom volt az egészből – dünnyögi teli szájjal.

A tévé megy. A Whatever című sorozat következő része után a híradó jön. A hírolvasó azzal kezdi, hogy Courtney-t kiengedték, azután felbukkan a képernyőn Crutcher arca.

– Most pedig bejátszunk néhány részletet abból az interjúból, amely a Belmont Akadémia egyik tanárával készült, aki szintén az áldozatok között volt.

Courtney felsóhajt.

– Annyira elegem van már magamból!

– Nekem Crutcherből – jegyzi meg Zach.

– De legalább már nem tanít.

A fiú kimarkol a zacskóból néhány gumicukrot.

– Megtudtam, hogy az a tanár, aki Mrs. Benjamint helyettesíti, a Belmontra járt.

– Tényleg?

– A magántanárom ismeri. Állítólag gyűlöli Crutchert.

– Miért?

– Rajta volt a feketelistáján – feleli Zach. – Elég furcsa, hogy mindkettőt megmérgezték.

– Igen, ez tényleg furcsa. – Eltünteti az utolsó tekercset, és leöblíti egy kis kólával. – Szerinted ha engem kiengedtek, akkor már van másik gyanúsítottjuk?

– Lehet. Vagy az FBI rájött, hogy az itteni rendőrök hülyék.

– Remélem, már tudják, ki tette! – Courtney a tévé felé biccent. – És remélem, hogy hamarosan letartóztatják!

– Remélem, úgy lesz, feltéve, hogy nem minket.

– Szerinted ki volt?

Zach már nagyon sokat gondolkodott ezen. Valószínűleg túl sokat. Ha azokból indul ki, akik meghaltak – egy túl magas elvárásokat támasztó anya, egy közkedvelt tanár és az igazgató –, nem érti az egészet. Senki sem profitált a halálukból, legalábbis úgy tűnik.

Ez azt jelenti, hogy a gyilkosságokat véletlenszerűen követték el. A tettes azért öl, mert szeret gyilkolni, és ez a legijesztőbb az egészben.

– Fogalmam sincs – feleli végül. – De tudom, hogy mivel gyilkolt.

– Kizárt dolog. Nem hozták nyilvánosságra.

A fiú elmosolyodik.

– Rájöttem.

– Oké, nagyokos! Áruld el, mi volt az!

– Egy növény. Pontosabban egy növény termése.

Courtney bólint. Neki már elmondta az ügyvédje.

Zach belelendül a témába. Részletesen beszámol a békabogyóról és a termésében lévő méreg hatásairól. Amikor észreveszi, hogy a barátja arcáról lefagyott a mosoly, hirtelen elhallgat, mert rájön, hogy az anyjára gondol. Sok idő telt el Mrs. Ross halála óta, ő szinte meg is feledkezett róla.

És arról is majdnem megfeledkezett, hogy amikor átkutatta Crutcher asztalát, talált benne egy növényhatározót.

67

ESTE NYOLC UTÁN Teddy besétál az elegáns Fairlane Hotelbe. Ez a hely inkább a diákjainak és a szüleiknek való, sőt talán az egyik belmontos szülő tulajdonában áll.

A Belmont Akadémia a Fairlane-ben rendezi az alapítványi bálokat, a karácsonyi partikat, az igazgatók beiktatási ceremóniáját és az érettségi bálokat. Mivel az iskola most zárva tart, a felügyelőbizottság itt ülésezik.

A bizottság a félemelet egyik szobájában várja Teddyt. A szőnyeg ocsmány, a függöny röhejes, de egyébként rendben van. Az elnök az asztalfőn ül. Alacsony, kövérkés, csúnya férfi, viszont nagyon gazdag.

– Köszönjük, hogy befáradt – üdvözli Teddyt.

Crutcher leül az egyetlen üres székre.

– Ez a legkevesebb. Készséggel állok rendelkezésükre.

– Köszönjük.

Az elnök bemutatja az egyetlen ismeretlen arcot. A fiatal férfit Grady Lewisnak hívják, jól fésült, és egy pöttyös zsebkendő lóg ki a mellényzsebéből.

– Grady egy New York-i PR-cég alkalmazottja. Az ügyvédeink javaslatára bíztuk meg azzal, hogy a segítségünkre legyen ebben a nehéz helyzetben.

Grady feláll, és a vetítővászonhoz lép, amelyen egy prezentáció van. Ránézésre igazi seggfej, de Teddyt ez egyelőre nem zavarja.

– A helyzet rendkívül tragikus – kezdi Lewis. – Ezen nincs mit szépíteni. Mindenki fél, a tanárokat és a szülőket is beleértve, ráadásul néhány diákot a feltételezések szerint megmérgeztek. – Körbehordozza a tekintetét a jelenlévőkön. – Becsléseink szerint legalább a diákok ötven százalékát el fogják veszíteni, mire az iskola újra kinyit.

Mindenki hallgat, és komor arcot vág.

– Jelenleg nincs sok választási lehetőségük – folytatja Lewis. – A nyomozással kapcsolatban semmit sem tehetnek, és az iskola zárva. Egy feladatuk van: folyamatosan tájékoztatni az embereket arról, hogy milyen intézkedéseket hoznak a probléma megoldása érdekében. Beszámolhatnak az új kamerarendszerről és az élelmiszer-biztonsági eljárásokról. Ezekről folyamatosan értesíteniük kell a szülőket, mert mindenben ők döntenek.

Vagyis ők tartják fenn az intézményt. Ezt mindenki tudja.

– Mivel az igazgató elhunyt, ami rendkívül sajnálatos esemény, először is azt javaslom, jelöljenek ki valakit az iskola képviseletére – folytatja Grady. – Az írásbeli nyilatkozatok és közlemények nem olyan hatásosak, mint egy arc. Erre az átmeneti időszakra akár egy igazgatót is kinevezhetnének.

A bizottság összes tagja Teddy felé fordul, aki magában elmosolyodik.

Ez a történet akkor sem alakulhatott volna jobban, ha az ő fejéből pattant volna ki.

* * *

ŐRÜLT TUDÓS.

Zach értetlenül mered Lucas üzenetére.

Vajon miről beszél? Egy filmről, egy rajzfilmről vagy egy videójátékról? Lehet, hogy egy szuperhősről vagy egy gonosz karakterről. Majdnem éjfél van, és ezen a kései órán a barátja bármiről beszélhet.

Ward a szobájában van, és a háziját írja, de válaszol az üzenetre:

Ez az új életcélod?

Nem, haver! Menj fel a netre! Úgy emlegetik, hogy az ŐRÜLT TUDÓS.

Zach net nélkül is rájön, hogy arról az emberről van szó, aki méreggel gyilkol a Belmontban.

Rögtön arra gondol, Courtney biztosan ki fog akadni, ha ezt meglátja. Végtére is az édesanyja gyilkosáról van szó. Amikor letartóztatásban volt, nem tudott felmenni a közösségi oldalakra, nem értesült a GyilkosGimi hashtagről, sem mások véleményéről. Talán jobb volt így.

Visszaír Lucasnak:

Ez elég gáz.

A gyilkosság is az.

A barátjának ebben igaza van.

Eszébe jut Crutcher, a fiókjában a könyv, és az interjú, erről pedig bevillannak a megtörtént bűncselekményeket bemutató műsorok. Néhány gyilkos a rivaldafényre vágyik, hogy újra és újra átélhesse a gyilkosságokat.

De Crutcher?

Zach agya zakatol, de nem jön rá a megoldásra. A házi feladat azonban hirtelen elveszíti a jelentőségét.

Tizennégy éves kora óta rendszeresen kioson a házból, úgyhogy ez most sem okoz neki problémát. Az épület elég nagy, így senkit sem ébreszt fel.

Amikor beül az autójába, nincs terve, és nem tudja, hová megy. De amikor kiköt a város túlsó végében, rájön, hogy kezdettől fogva ez volt az úti célja.

Crutcher háza az utcának háttal épült. A környékbeli házak többsége fel van újítva, de ez olyan ócska, mint amit bontásra ítéltek.

És az a legfurcsább benne, hogy üres a kertje.

A környékbeli házak udvara tele van fákkal és bokrokkal, de ez üres, mintha ledózerolták volna.

Zach lehúzódik, és leállítja a motort. Az utca kihalt, és a tanár házában sötét van, de ez nem meglepő, mivel korán kelő, korán fekvő típusnak tűnik.

A fiú mozgást lát a szeme sarkából, és odakapja a fejét. Az út másik oldalán is áll egy autó, és egy fiatal nő ül a volán mögött, aki meglepettnek látszik, amikor megpillantja őt.

Zach integet neki, mintha nem lenne furcsa, hogy Mrs. B. utódja az éjszaka közepén Crutcher háza előtt ül.

68

FALLON NÉZI, ahogy Zach elhajt. A figyelme az autó hátsó lámpáira irányul ahelyett, hogy az adatokat töltené le a kameráról.

Először arra gondol, hogy lebukott. Még sohasem látott senkit Crutcher háza előtt, de most biztosan felismerték. Ráadásul éjszaka van, ezért az is megfordul a fejében, hogy a fiú már többször is látta itt. Talán ismeri az autóját.

Rákeres a neten, és kiderül, hogy nem is ezen a környéken lakik.

Lehet, hogy az egyik barátjához jött. Vagy a barátnőjéhez. Fallon semmit sem tud Zachről, sohasem beszélt vele, ezért csak találgatni tud.

Végül befejezi a letöltést, újraindítja a kamerát, és hazamegy. Egyelőre nem biztos benne, hogy hasznosak lesznek-e a felvételek, mert csak annyi látszik rajtuk, hogy Teddy hazajön és elmegy. Senki sem jár hozzá a postáson és a futárokon kívül.

Ha rendszeresen felkeresnék a kurvák és a drogfutárok, sokkal könnyebb lenne tönkretenni az életét. De ők biztosan a hátsó ajtót használnák.

A belmontos srácok két kategóriába sorolták a lányokat: házi macskák és kóbor macskák. A kóbor macskákat nem mutatták be a szüleiknek.

Fallon a házi macskák közé tartozott.

Az első barátját Jeremy Locke-nak hívták. Gazdag kölyök volt, hasonló háttérrel rendelkeztek. A szüleik is ugyanolyan erőszakosak voltak. Sokat beszélgettek erről, és hogy mekkora nyomás nehezedik rájuk, mert jó iskolába kell kerülniük. És sikeresnek kell lenniük. A Belmontban ez már csak így ment.

Diákszerelem volt ugyan, de annak tökéletes, egészen addig, amíg Fallon szülei tudomást nem szereztek róla.

– Eltereli a figyelmedet a tanulásról – mondta az apja.

– Ez nem igaz! – tiltakozott ő. – Esküszöm!

A szülei nem hittek neki, és nem is érdekelte őket az egész. Az anyja felhívta Jeremy szüleit, és már vége is volt.

– Bőven ráérsz még járni valakivel – okoskodott az anyja.

Tévedett. Hatalmasat tévedett. Senki sem akar egy olyan vesztest, amilyen a lány most.

Mire hazaér, ismét Teddy körül forognak a gondolatai. Hárman meghaltak, a Belmont zárva, ezért most még nehezebb lesz kirúgatni azt a seggfejet. Ráadásul a média imádja.

Nagyot sóhajtva parkol le az épület előtt, és elhalad mögötte egy autó. A hátsó helyzetjelzője pont úgy néz ki, mint Zaché.

* * *

Másnap reggel Titus pontban kilenckor érkezik. Annyira pontos, hogy Zach biztosra veszi, az ajtó előtt állt a telefonjával a kezében, és számolta a másodperceket, hogy 9:00-kor kopoghasson be.

– A múlt héten engedékeny voltam veled, de csak a suliban történtek miatt – mondja Titus, miközben bemennek a konyhába. – Ennek vége.

Zach elfordítja a fejét, hogy ne lássa a mosolyát. Hát persze hogy vége. Nem először hallja ezt.

– Köszönöm, hogy elnéző voltál – feleli végül komoly arccal, mert nem akarja magára haragítani a tanárát.

– Szívesen. És most beszélgessünk a peloponnészoszi háborúról!

Zach már megtanulta ezt az anyagot, akár egész nap tudna a háborúról beszélni.

Kilencven perccel később szünetet tartanak, és szóba hozza a Belmontban lezajlott eseményeket, hogy feltehessen néhány kérdést Fallon Knightról.

Már egész sokat kiderített róla: egy lerobbant bérházban lakik, a szülei viszont a Canary Lane végén. Mindenki ismeri azt a palotát.

De vajon mi történt itt?

Miért ment egy gazdag lány a Belmontból a State-re?

Az alapvető információkat könnyen megtalálta az interneten. De mi történt azután? Fallon elköltözött, beiratkozott a főiskolára, majd eltűnt, és csak Mrs. B. utódjaként bukkant fel újra.

Nem stimmelt valami.

Mióta Zach magántanuló, sokkal több a szabadideje. Talán túl sok. Szinte kukkolónak érezte magát, amikor hazáig követte Fallont, de furcsának találta, hogy a lány Crutcher háza előtt üldögél az éjszaka közepén. Mintha ő kukkolta volna a férfit.

– Hallottad, hogy Fallon Knightot is megmérgezték? – kérdezi Titustól.

– Tényleg? Nem tudtam.

– Azt hittem, tartjátok egymással a kapcsolatot.

– Nem. Volt egy csoportunk a neten, de kikoptak belőle az emberek. Évek óta nem beszéltem vele. A State-re járt.

– A State-re? Ilyet még nem is hallottam, hogy egy belmontos diák oda menjen.

– Igen, furcsa. Nem jutott be oda, ahová jelentkezett, ezt már a gimiben tudtuk. És később Crutchert hibáztatta ezért.

Zach bólogat és hallgat. Azt reméli, Titus tovább beszél. Néha az is elég, ha az ember csöndben marad. Ezt az anyjától tanulta, nem az apjától. Pamela ezt a módszert alkalmazta a tanúknál.

– Nem igazán értem – folytatja Titus, és kivesz még egy zöldségcsipszet. – Biztos az volt a baj, hogy nem vették fel sehová, de nem ismerem az egész sztorit.

Zach megint vár, de a tanár vállat von, és a csipszestálnak szenteli a figyelmét.

– Ez tényleg furcsa. Az egyetemek nem három ajánlólevelet kérnek?

– De.

– Biztosan történt valami más is – jegyzi meg hanyagul, és ő is eszik. – Milyen volt Fallon a gimiben?

– Feszült. Ambiciózus.

– Vagyis normális.

– Igen. – Titus keze már elindul a tál felé, de megáll. – Valaki azt mondta, hogy idegösszeomlást kapott, de ebben nem vagyok biztos.

A belmontos diákok számára ez sem jelentett újdonságot. Sokan összeomlottak a nyomás alatt.

Szóval lehet, hogy ez történt. Idegösszeomlást kapott, és ezért üldögél az éjszaka közepén Crutcher háza előtt.

69

TEDDY NÉHA ELTÖPRENG azon, hogy miért csinálja. Az egész élete a diákok körül forog, akikért még ölni is képes, és ők mégis megtalálják a módját, hogy felbosszantsák. Mintha szándékosan tennék.

Az esti híradót nézi. Egész nap arra számított, hogy az új igazgató kinevezése lesz a vezető hír, így, hogy az előző elhunyt a Belmontban történt legutóbbi mérgezésben.

Helytelenül cselekedett volna? A gyilkosság helytelen, az biztos. Általában. De a nagyobb jó érdekében, ahogyan ő tette, hogy megmentse a diákjait, Courtney-t és Zachet a nehéz élettől, talán mégsem volt „helytelen” a szó tágabb értelmében.

És az sem akkora bűn, hogy saját magának is jót akart. Senkinek sem árulhatja el, mit tett, úgyhogy nem arathatja le a babérokat. Nem akart igazgató lenni. Az igazgatók mindig az egykori belmontos diákok közül kerültek ki. Biztosra vette, hogy ő nem lehet az, de tévedett.

Erről kellene beszélniük a híradóban. A Belmont élén első ízben áll olyan személy, aki nem oda járt. Mert ennyire jó, ennyire alkalmas a feladatra.

Ehelyett Veronicát kell néznie.

Kedves lány. Elsős korában ő tanította. Nem kiváló diák, de elég jó. Most már végzős, és a suli egyik legnépszerűbb diákja. Néhányan azt is hozzátennék, hogy a legcsinosabb, de Teddy nem tartozik közéjük.

Veronicát is megmérgezték hétfőn, és most előadja a tévében a történetét:

– Megebédeltem, és egy órával később szédülni kezdtem, mintha régóta nem ettem volna. Pedig a gyomrom még tele volt.

– Mit ebédeltél?

– Tacót és egy kis doboz zsírszegény tejet. A menzán vettem. Ötödik óra után felálltam, és megszédültem. Olyan érzés volt, mintha egy csövön keresztül látnék mindent, és minden egyre kisebb lett. Ez az utolsó emlékem.

Teddy fintorog. Egy csövön keresztül látni. Ha jobban odafigyelt volna irodalomórán, akkor jobb hasonlatot használt volna.

Az interjú nem akar véget érni, mintha nem lenne érdekesebb hír. Egy szót sem ejtenek arról, hogy a felügyelőbizottság megválasztotta az új igazgatót, sem a sajtótájékoztatójáról, sem az iskolai megemlékezés bejelentéséről.

Crutchernek hirtelen pattant ki a fejéből az ötlet, mintha megcsípte volna egy darázs. Ingrid Ross halála és Courtney letartóztatása miatt nem tartották meg az iskolai ünnepséget, amit az első elhunyt igazgató emlékére szoktak megrendezni. Nem avatták fel a szobrot, és ő nem tarthatta meg a beszédét.

Nos, az iskolai ünnepség kiváló alkalom az összes áldozatról való megemlékezésre és az új igazgató kinevezésére.

Az iskola előtt fogják megtartani. Az épületbe még nem mehetnek be, de a bejárat előtti lépcsőt és a parkolót igénybe vehetik. Már mindent eltervezett. A lépcső teteje lesz a színpad, és az épület a háttér.

Tökéletes.

Leszámítva, hogy senki sem beszél róla. Mindenki Veronicára figyel.

Kikapcsolja a tévét, és bemegy a dolgozószobájába. Néhány napja nem nézte meg a közösségi oldalakat, de tudni szeretné, miről beszélnek a diákjai. Valahol reméli, az új igazgatóról, még akkor is, ha rosszakat mondanak róla, a lényeg az lenne, hogy róla beszéljenek. Ám szinte biztosra veszi, hogy Veronicáról dumálnak.

És valóban.

Mindenki sajnálja, amiért megmérgezték, de ettől függetlenül médiakurvának nevezik. Egyetért velük.

Ezenkívül darabokra szedik az interjút: mit mondott, mit viselt, hogy sminkelt. Lenyűgözőnek találja az elemzést. Némi szerkesztés után kiváló házi dolgozat lenne belőle.

A Natasha nevű felhasználó segítségével megteszi a maga megjegyzéseit. Nem hízelgőek, de igazak.

Miután megunja a témát, rákeres néhány diákra, hogy nekik mi a véleményük. Courtney-val kezdi. Már egy napja otthon van, szóval biztosan belépett a közösségi oldalakra.

De nem. Az utolsó bejegyzése a letartóztatása előttről származik.

Okos lány. Mindig is kiváló diák volt.

Ezután Zach következik. Ő fent volt a neten, de nem tett megjegyzést Veronicára. Az új igazgatóról sem nyilatkozott, ami nem meglepő, mivel már nem jár a Belmontba.

Teddy visszatér a Veronicáról szóló beszélgetéshez. A csajnak szerencséje van, hogy utolsó éves. Különben Teddynek le kellene faragnia egy kicsit az önérzetéből.

* * *

ZACH MEGÁLLT.

Fallonnak ez csak később jut az eszébe, mert annyira felkavarta, hogy a fiú hazáig követte. A rákövetkező napon megint sokkos állapotba került, mert megtudta, hogy ideiglenesen Teddyt nevezték ki a Belmont igazgatójává.

Hát persze hogy őt!

Kezd összeállni a fejében a kép, annyira, hogy egy majdnem egész táblázatot ki tudna tölteni a történet részleteivel. Ingrid Ross halálát továbbra sem érti, de biztosan arra is létezik magyarázat.

Miközben a táblázatot nézi át, eszébe jut, hogy Zach megállt.

Odagurult Crutcher házához, lehúzódott, és lekapcsolta a világítást. Vagyis leparkolt, mintha meg akarta volna látogatni a tanárát az éjszaka közepén.

Amikor észrevette őt, odaintett, és elhajtott. Pontosabban úgy tett, mintha elhajtana, de valójában követte.

Miért csinálta ezt, amikor meglátta őt? Ha tényleg Teddyt akarta meglátogatni, miért gondolta meg magát, amikor meglátta a lányt?

Rákeres Zachre és a családjára. Tipikus belmontos diák, sikeres szülők, a házuk a város elegáns negyedében áll. A közösségi oldalai elég unalmasak. Nem trollkodik, legalábbis nem a valódi nevével. Zach Ward egy hétköznapi kölyök volt egészen addig a napig, amíg a rendőrség le nem tartóztatta és magántanuló nem lett.

Amiből Fallon le tud vonni néhány következtetést.

Ha azért ment volna oda Crutcher házához, hogy ártson neki, akkor valószínűleg nem a saját autóját használta volna. Ezt az ötletet elveti.

Azt viszont elképzelhetőnek tartja, hogy a férfinak van egy bűntársa.

HARMADIK RÉSZ

70

DÉLI TIZENKETTŐKOR Courtney bekapcsolja a tévét. Zach először le akarja beszélni, de nincs szíve. A híradó olyan hangos, hogy nem tud tőle tanulni.

– Három autó ütközött az autópályán. Tudósítónk, Trevor Harmon már a helyszínen van, és…

A lány csatornát vált.

– A városvezetés ma hosszasan tárgyalja az idei költségvetést…

Katt.

– A baleset lehetséges sérültjeiről még nincs információ, de a rendőrség hamarosan…

Katt.

– Egyelőre senkit sem tartóztattak le a Belmont Akadémián történt mérgezés ügyében, de az ideiglenesen kinevezett igazgató, Theodore Crutcher bejelentette, hogy az iskolai ünnepség az Emlékezés és felépülés: egy új kezdet címet viseli majd. A múlt héten beszámoltunk arról, hogy az egyik korábbi igazgató haláláról való megemlékezésen túl a rendezvényt idén valamennyi áldozat emlékének szentelik. Az iskola épületében a napokban került telepítésre az új biztonsági berendezés, amelyet az ünnepség keretében körbevezetett látogatók is megtekinthetnek. Most pedig térjünk rá az időjárásra! Tom, mik a kilátások ebédidőre?

– Ennyi? – kérdezi csalódottan Courtney. – Ez minden a Belmontról?

Zach felkapja a távirányítót, és kikapcsolja a tévét.

– Mivel az FBI nem áll szóba a médiával.

– Vagy csak nem csinálnak semmit.

– Nem fogják annyiban hagyni – feleli Zach. – Ez felér egy iskolai lövöldözéssel, csak kevésbé erőszakos.

Courtney felmordul.

Ő is magántanuló lett, de nem tett jót neki. Inkább távol kéne lennie a tévétől és a telefonjától.

– Mit derítettél még ki a Fallon nevű nőről?

Zach ebben is hibázott. Nem lett volna szabad beszámolnia neki Crutcher növényhatározójáról, sem arról, hogy látta Fallon Knightot az irodalomtanár háza előtt az éjszaka közepén. Ha tudta volna, hogy egy hét elteltével sem fognak letartóztatni senkit, nem említette volna.

– Semmit. Egyszerűen csak utálja Crutchert.

Courtney hitetlenkedve felvonja a szemöldökét.

– Esküszöm, csak ennyit tudok – mentegetőzik a fiú.

A barátja felsóhajt, és újra a laptopjára szegezi a tekintetét, Zach pedig a tanulásra koncentrál, és egy kicsit szégyelli magát.

Általában nem tölti el rossz érzéssel, amikor hazudik, de Courtney elől semmit sem szokott eltitkolni, legalábbis régebben. Csakhogy Ingrid akkor még életben volt, és a lány összes ismerete a börtönökről a Narancs az új fekete című sorozatból származott.

Mióta kiengedték, teljesen rákattant a börtönös sorozatokra, és pontozza őket hitelesség szempontjából.

Amikor nem filmet néz, a neten lóg, és minden cikket, bejegyzést és csetet elolvas a Belmontról. Ez részben érthető, részben nagyon aggasztó.

Zach szülei azt mondanák erre, hogy így próbálja feldolgozni az anyja halálát.

A fiú kivételesen egyetért velük.

Éppen ezért már nem beszél Courtney-nak Fallonról, sem Crutcherről. Nem mondja el neki, hogy többször is az új tanár nyomába szegődött, aki mindennap elmegy Crutcher házához, de sohasem száll ki az autóból. Megáll a ház közelében, előveszi a telefonját, azután elhajt.

Zach nem tudja mire vélni a dolgot, de biztosan van valami értelme, különben nem csinálná.

Knight is követi őt. Már többször kiszúrta a csotrogány kocsiját. Egyszer a házuk közelében parkolt, egyszer pedig néhány járművel mögötte állt a pirosnál.

Ward nem tudja, miért követi a nő, de szórakoztatónak találja. Az első alkalommal bement egy bababoltba, azután pedig egy kutyafuttatóba, kutya nélkül.

De ebből semmit nem mondott el Courtney-nak.

Hazudnia kell neki, az ő érdekében.

* * *

A TÁRGYALÓ a tizedik emeleten van, az ablakai a városra néznek. Teddy látja a távolban a Belmontot.

– El kell döntenünk, kik lesznek a felszólalók – mondja Winnie.

Crutcher megfordul, és rámosolyog. Nagyon édes, hogy többes számban beszél. Ő lett a tanárok és szülők szövetségének új elnöke, és élvezi a hatalmat, ami szerinte ezzel jár. Még nem tagja a bizottságnak, de csak idő kérdése. És a smúzolásé.

Teddy visszaül az asztalfőre, Ms. Marsha és közé. A többiekről nem vesz tudomást.

– Olvassa fel a listát! – kéri Winnie-t.

A nő engedelmeskedik, de hiába fáradozik, mert az irodalomtanár már eldöntötte, kik fognak felszólalni, viszont legalább elfoglalja magát valamivel, ha már nem taníthat.

A környező irodákban szorgos munka folyik. Papírokat tologatnak, felveszik a telefonokat, és lelkesen csapkodják a billentyűzetet. A cég az egyik belmontos szülő tulajdonában áll, aki felajánlotta a tárgyalótermet, amíg az iskola zárva tart. Teddy kapott az ajánlaton, és azt is hozzátette, hogy szereti, ha sok az ablak.

Aki kér, annak adatik.

Miután Winnie végez a listával, elhallgat, és Crutcherre néz. Nem olyan erős akaratú, mint Ingrid, és ez megkönnyíti a férfi életét.

– Az összes áldozatot fel kell vinni a színpadra, és bemutatni őket – közli Teddy. – De mindannyian nem beszélhetnek, az túl hosszú lenne. Sajnos elég sok az áldozat.

– Igen, ez valóban sajnálatos – ad igazat Winnie.

– Talán egy diáknak kellene képviselnie mindnyájukat – jegyzi meg Ms. Marsha.

– A számból vette ki a szót – néz rá Crutcher elégedetten. – Pontosan ezt akartam javasolni.

Winnie olyan buzgón bólogat, hogy az már bosszantó.

– Remek ötlet. Ki legyen az?

Teddy végigpörgeti a neveket a fejében, majd kimondja a nyilvánvalót.

– Veronica lenne a legjobb, nem gondolják?

– Teljes mértékben egyetértek – feleli Winnie.

– Vagy talán már túl sokat szerepelt a nyilvánosság előtt? – töpreng Teddy. – Lehet, hogy a neve túlságosan összeforrt a tragédiával. – Ms. Marshára néz, mert ki akarja deríteni, merre hajlik, de az arcáról semmit sem lehet leolvasni, és ez még bosszantóbb, mint Winnie lelkesedése. – Én Damienre gondoltam. Szerintem jó felszólaló lenne.

Damien Harcourt elsőéves, a szülei a város tíz leggazdagabb embere közé tartoznak.

Mivel Teddy az igazgató, az adományokra is gondolnia kell.

Eleinte nem törődött a pénzzel. Az iskola küldetéséről, a tanítás minőségéről és az oktatás jelentőségéről beszélt. Kijelentette, hogy a szülőkkel nem foglalkozik. Hacsak nem állnak az útjába.

Azután Ms. Marsha megmutatta neki a könyvelést, és közölte vele, hogy több szülő is perbe fogta az intézményt a mérgezések miatt. Mintha az iskola hibája lett volna!

Így hát Damien Harcourt fog beszédet tartani a megemlékezésen. A leggazdagabb diákok a legidegesítőbbek, de legalább ők is jók valamire.

Teddy az órára pillant.

– Maradt még valami? Háromkor találkozóm van.

Azt nem teszi hozzá, hogy ismét az FBI kívánja látni.

71

FALLON LAKÁSA napról napra kisebbnek tűnik. Az ágya egyre jobban leereszt, és képtelen elviselni a zajos szomszédokat. Nem sejtette, hogy ilyen sokáig lesz itt. Teddy elintézése lényegesen tovább tart, mint ahogy eltervezte.

Mély levegőt vesz.

Még egyet.

És még egyet.

Kinyitja a laptopját, átfutja a híreket és a közösségi oldalakat. Még egyszer elolvassa a híreket. Harmadjára is megnézi a postaláda mögötti kamera felvételeit.

Semmi.

Legszívesebben Zach házánál is elhelyezett volna egy kamerát, de túl kockázatosnak ítélte. Ő is hasonló házban lakott, és sejtette, miféle biztonsági rendszer lehet ott. Túl nagy a lebukás veszélye.

Tudja, hogy a srác Teddy társa. Annak kell lennie.

Újra megnézte a Crutcher óráin készült felvételeket, és azonnal rájött. Amikor Zachhez beszélt, megvetéssel vegyes tisztelet áradt a hangjából. Szándékosan úgy tett, mintha nem kedvelné őt.

Annyira nyilvánvaló. És annyira közvetett.

Ahogy minden, amit az interneten talált. A felhasználók végre kinyomozták, hogy milyen mérget használt a gyilkos. Az egyik GyilkosGimiMészárlás-csoport tagjai addig gyötörték a Google-t, amíg végre rábukkantak egy különös növényre, amit békabogyónak hívnak, és a környéken honos.

Knight még egyszer megnézte az irodalomtanár házáról készült felvételeket. Milyen érdekes, hogy néhány nappal Ingrid Ross halála után takarította ki a kertet! De a békabogyóról nem készültek felvételek, mert a kamera nem úgy volt beállítva, hogy ilyen részleteket rögzítsen.

Semmi sincs a kezében, ami meggyőzné a rendőrséget és az FBI-t arról, hogy Teddy áll a gyilkosságok hátterében. Főleg ha az információ tőle származik.

Nem kellett volna e-mailekkel bombáznia és seggfejnek neveznie a tanárát. Ráadásul többször. Tök egyértelmű, hogy bosszút akar állni rajta.

Nem megy semmire a felvételekkel, nem megy semmire Teddyvel, aki láthatóan a világ legunalmasabb embere, és Zachkel sem megy semmire. Nincs olyan fotója, amin együtt szerepelnek, hát még bizonyítéka arra, hogy beszélnek.

Majdnem ugyanott tart, mint amikor belekezdett az egészbe.

De ma talán szerencséje lesz. Lehet, hogy talál valamit. Felkapja a táskáját, és becsukja maga mögött a cipősdoboz-méretű lakás ajtaját. Ha mást nem is, a fiút biztosan megtalálja. Vagy otthon van, vagy a Grove-ban, vagy Courtney-nál.

És tényleg, épp kilép a kiscsaj házából. Vajon a barátnője? Nehéz megállapítani, de az biztos, hogy Ward sok időt tölt itt.

Még egy érdekes információ. Már rengeteg összegyűlt, de a füstölgő fegyver és a véres kés nem akar előkerülni.

Követi Zach drága autóját. A fiú bemegy a belvárosba. Helyes. Könnyebb a sűrű forgalomban. Ügyel, hogy legalább háromautónyira lemaradjon tőle. Ha sikerül, többre is.

Zach balra kanyarodik, maga mögött hagyja az üzleteket és az éttermeket, majd az ipari park felé tart, ahol irodák is vannak. A lapos és unalmas épületek elég messze esnek attól a környéktől, ahol Courtney lakik.

Fallon lemarad, egy parkolóban körözve figyeli a fiút, aki bekanyarodik az egyik földszintes, szinte ablaktalan épület elé, de nem száll ki. Lehet, hogy telefonál, vagy vár valakire. A lány nem tudja elolvasni a bejárat fölötti táblát, mert túl messze van, ezért behajt az épület mögé. Egy talpig feketébe öltözött, középkorú nő éppen akkor száll ki az autójából, és Fallon lefékez mellette.

– Elnézést, azt hiszem, eltévedtem. Meg tudná mondani, mi ez az épület?

A nő bosszúsan összeráncolja a szemöldökét, mintha Knight valami fontosat szakított volna félbe.

– A spermabank.

A spermabank. Hát persze!

Zach megint kiszúrta őt, és szórakozik vele. Nem ez az első eset.

Okos srác, ez kétségtelen, de Fallon simán túljár egy középiskolás gyerek eszén.

Csak nem tudja feltűnés nélkül követni.

Felsóhajt, elhagyja az ipari parkot, és elindul a Starbucks felé. Lehet, hogy inkább Teddyt kellene követnie, de ő ismeri az autóját. Ha kiszúrja, talán megváltoztatja az útvonalát, ami nem derülne ki olyan egyértelműen, mint Zach esetében. Na nem mintha annyival okosabb lenne, viszont már nem tizenhét éves.

Nagyon nehéz tönkretenni az életét.

Az öngyilkos igazgatóval sokkal könnyebb dolga volt.

72

TEDDYNEK MEGFORDUL A FEJÉBEN, hogy ügyvédet is visz az FBI-os elbeszélgetésre, de végül úgy dönt, ezzel csak gyanúba keverné magát. A testület a tanárok többségét kihallgatta, ezért nem meglepő, hogy őt is behívták. És mivel az áldozatok között volt, abban sincs semmi meglepő, hogy kétszer is kihallgatják.

Az FBI a seriffhivatalban rendezte be a főhadiszállását. Amikor Teddy belép az épületbe, mindenütt kék dzsekiket és barna egyenruhákat lát. A recepciós ingerültnek látszik, és neki is kezd elfogyni a türelme.

– Teddy Crutcher vagyok.

A férfi értetlenül pislog.

– Az FBI hívott be egy beszélgetésre.

A férfi felsóhajt.

– Arra – feleli, és az ujjával mutatja a helyes irányt.

Teddy elindul, félúton összetalálkozik a kopasz Roland ügynökkel, akit a kórházból már ismer. Ugyanaz az ügynöknő van vele.

Roland bekíséri egy irodába, és az egyik székre mutat.

– Foglaljon helyet! Köszönjük, hogy befáradt.

– Ez természetes. – Még nem mosolygott, és nem is áll szándékában. – Mindenkit megviselt ez a tragédia. Szeretnék a segítségükre lenni, hogy megtalálják a tettest.

– Ebben biztos vagyok – mondja Pruitt.

A nő szigorúnak látszik, és nem beszél mellé.

– Gratulálok a kinevezéséhez – veszi át a szót Roland. – Úgy tudom, maga lett az új igazgató.

Teddy bólint.

– Igazán sajnálatos, hogy új kinevezésre volt szükség, de mégis ez a helyzet.

– Igen – mondja Pruitt. – Ez a helyzet.

Crutcher megállapítja, hogy nem kedveli ezt a nőt.

– Először Ingrid Ross haláláról szeretnénk beszélni magával – tér a tárgyra Roland. – Mire emlékszik arról a napról?

Teddy beszámol Sonia partijáról, és azt is elmondja, hogy az évfordulókat mindig meg szokták ünnepelni a Belmontban.

– Mert mi olyanok vagyunk, mint egy nagy család. Ez így működik. Ezért annyira… hihetetlen az egész.

Felsorolja azokat, akikre emlékszik: az igazgató, Ms. Marsha, Frank, Louella, Nari, a tanár-szülő szövetség tagjai és jó néhány diák. Pruitt ügynök mindent leír.

– És mi a helyzet Sonia Benjaminnal? – kérdezi Roland. – Találkozott vele a halála napján?

– Hát persze. Mindennap találkoztam vele, vagy a folyosón, vagy a tanáriban. Biztos vagyok benne, hogy aznap is köszöntünk egymásnak, de sajnos másra nem emlékszem arról a napról.

Pruitt kinyit egy mappát, és belelapoz.

– Amikor a rendőrség kihallgatta magát, azt mondta, Sonia rosszul bánt Joe-val, az iskola gondnokával.

– Így igaz. Tudom, hogy a halottakról nem illik rosszat mondani, de Mrs. Benjamin ebből a szempontból meglehetősen… elitista volt.

– És az igazgató hogy bánt a gondnokkal?

– Tudja, ez nagyon jó kérdés, bár válaszolhatnék rá, de ritkán beszéltem a felettesemmel. Amint az önök előtt is bizonyára ismeretes, az esetek többségében Ms. Marshán keresztül kommunikáltunk vele. – Elhallgat, és leszegi a tekintetét. – Valóban ritkán beszéltem az igazgatóval.

– Pedig mindennap az étkezőben ebédelt – jegyzi meg Pruitt.

– Igen, de olyankor mindig a diákokkal beszélgetett, nem velünk.

Pruitt ezt is leírja.

– És mire emlékszik azok után, hogy Frank Maxwell megtalálta Soniát? – kérdezi Roland.

– Egyszerűen… le voltam döbbenve. Kezdetben mindannyian aggódtunk érte. Szerintem csak azután fedeztük fel az összefüggést Sonia és Ingrid halála között, hogy valamelyest elcsitultak a kedélyek.

– Térjünk rá arra, ami néhány héttel ezelőtt történt! – kéri Roland. – Tudom, hogy a kórházban már átbeszéltük, de egy kis idő elteltével néha jobban emlékszik az ember.

– Hát hogyne.

Elmondja, hol és mit evett, hogy érezte magát, mielőtt összeesett. Más szavakkal, de ugyanazt mondja el, amit a kórházban is.

– Nem emlékszik még valamire arról a napról? Nem történt semmi különös?

– De igen. – Kissé előredől a széken. Most mozdul meg először, mióta leült. – Ez egy héttel korábban történt, de nagyon különös volt. Az Év tanára díjam a termem falán lóg. És egyik reggel eltűnt.

– Eltűnt? – kérdez vissza Pruitt.

– Igen, eltűnt. Egyik napról a másikra. Megkérdeztem Joe-tól, hogy látott-e valamit, mert ő takarítja ki a termeket esténként, de azt mondta, semmit sem vett észre. Az igazgatóhoz is be akartam menni, mert lényegében lopás történt az iskola területén, és akként kellett volna kezelni az ügyet, de Ms. Marsha azt mondta, nagyon elfoglalt… Sonia halála és az új kamerarendszer miatt.

– És azóta sem került elő a plakett? – kérdezi Roland.

– Nem, de pénteken kaptam egy másikat, vagyis az utolsó tanítási napon. Azon a hétvégén üzemelték be a kamerákat, hétfőn pedig bezárt az iskola.

Pruitt még mindig ír.

– És kiderült, hogy ki lopta el?

– Nem, habár van néhány ötletem. Először arra gondoltam, az egyik diák követett el egy ostoba csínyt, és talán így is volt. – Vesz egy mély lélegzetet. – De az is elképzelhető, hogy olyasvalaki lopta el, aki el akarta nyerni a díjat, vagy úgy gondolta, hogy nem érdemlem meg. Persze azt nem tudom, ki lehet. Csak annyit tudok, hogy tanítási időn kívül lopták el, és az igazgatón kívül csak két embernek van mindenhová bejárása. Az egyik Joe, aki mindig késő estig dolgozik, ezért sokáig bent van az épületben.

– És ki a másik?

Teddy már akkor tudta, mit fog válaszolni erre a kérdésre, amikor leült. Senkit sem gyanúsíthatott meg név szerint, de azt közölhette az ügynökökkel, hogy ki juthatott be a legkönnyebben az intézménybe.

– Ms. Marsha – feleli. – Ő osztja ki a belépőkártyákat, és ő ellenőrzi, hogy ki használta őket, és mikor. – Úgy tesz, mintha gondolkodna. – Valójában észrevétlenül is bejuthatna az iskolába.

Az ügynökök ezt már valószínűleg tudják, de ő mindig abból indul ki, hogy senki sem végzi rendesen a munkáját.

Az FBI még valószínűleg nem kutatta át az idős nő asztalát.

Ezek után át fogják.

73

AMIKOR ZACH NEM COURTNEY-VAL vagy Titusszal van, és nem Fallont próbálja rajtakapni, hogy követi őt, akkor a Starbucksban ül az új tabletjével. Még mindig odajár a neten keresgélni, mert a letartóztatása óta kissé paranoiás lett az online tevékenységét illetően.

Ma este korán elindul otthonról, még mielőtt a szülei hazaérnek, és szokás szerint a belvárosba megy. Éppen a lámpánál várakozik, amikor megpillantja Crutcher autóját.

Az öreg Saabot nehéz nem észrevenni, már számtalanszor látta az iskola parkolójában, és a Belmont matricája virít a szélvédőn.

Csak az a furcsa, hogy egy italbolt előtt parkol.

A fiúnak meg sem fordult a fejében, hogy Crutcher iszik. Sok alkoholistát látott már életében, főleg a barátai szüleit, de a tanára nem mutatta ennek jelét; nem volt véreres az arca, sem felpüffedve a teste, sem megdagadva és kivörösödve a szeme.

Talán mostanában kezdett el a pohár fenekére nézni, ami hasznos információ lehet.

Bekanyarodik egy mellékutcába, és a visszapillantóból szemmel tartja a Saabot. Néhány perc elteltével Crutcher kilép a Fourth Avenue elnevezésű italboltból egy barna papírzacskóval a kezében.

Érdekes.

Megvárja, amíg elmegy, azután megnézi magának az üzletet. A csengő csilingel, amikor belép az ajtón, és mindenütt alkoholt lát. A sör hátul van a hűtőkben, a röviditalok pedig a polcokon sorakoznak a falaknál.

A pult mögött egy középkorú férfi áll, és tévét néz, de a biztonsági kamerák felvételeit is kétségkívül szemmel tartja. Zach rámosolyog, kivesz egy üveg vizet a hűtőből, azután felmarkol egy zacskó csipszet is, a pénztárhoz lép, és megint a férfira mosolyog.

– Jó napot! Hogy megy az üzlet?

Az eladó viszonozza a mosolyát.

– Nincs okom panaszra.

– Ezt örömmel hallom. Feltehetek magának egy kérdést?

– Halljuk!

– Esküdni mernék, hogy az egyik tanárom lépett ki az imént a boltból. A Belmont Akadémiára járok, illetve most éppen nem, mert… szóval, bizonyára maga is tudja, hogy zárva van.

A férfi komoly arccal bólogat. Mindenki tudja, mi történt a Belmontban.

– Teddy Crutcher járt itt az imént? Az új igazgatónk?

– Úgy bizony.

– Ez elég furcsa. – Kissé közelebb hajol a férfihoz, mintha egy titkot osztana meg vele. – Nem hittem volna, hogy iszik. Bizonyára sejti, hogy néhány tanár szeret a pohár fenekére nézni.

A férfi elneveti magát.

– Nem beszélem ki a vásárlóimat, de ő nem alkoholt vett, hanem tejet.

– Tejet? Tejért jár ide?

– Úgy ám. Csak nálam kapja meg a kedvenc márkáját.

– Kedvenc márkája van?

– Ott tartom, hátul. Kifejezetten az ő kedvéért rendelem, mert csak az üveges tejet szereti. Azt állítja, a papír és a műanyag elrontja az ízét.

Grimaszol. Ezek szerint ő is tudja, milyen nevetségesen hangzik.

Zach számára azonban az a legfurcsább az egészben, hogy a Belmontban nem lehet üveges tejet kapni. Csak dobozost árulnak, és azokba tett mérget valaki.

* * *

A LEGOLCSÓBB HELY a városban a Gödör, ahol van wifi, és senki sem zaklatja az embert. A gin-tonikot szopogatva Fallon azon töpreng, milyen keveset haladt. Elégedetlen önmagával, de már megszokta ezt az érzést.

Össze kell szednie magát, és be kell jutnia valahogy azokon az ajtókon, amelyek nem akarnak kinyílni.

Gimiben Teddy mindig azt mondogatta, amikor nehéz anyagot vettek, például orosz irodalmat, hogy: „Elemezzetek ki minden egyes szót és mondatot, hogy rájöjjetek, mit jelent! Csináljatok valamit!”

A lány először is rendel magának még egy italt. Az elsőtől elálmosodott, a másodiktól valamelyest erőre kap. És miután már kevésbé józan, jobban is ízlik neki.

Csinálj valamit!

Egészen mostanáig csupán arra várt, hogy Crutcher vagy Ward hibázzon. Megissza az italát, azután kinyitja a laptopját, és gépelni kezd. Három e-mailt küld három különböző embernek, és csak az egyiket írja alá a valódi nevén.

Tudja, hogy néha az is elég, ha az ember beolajozza egy kicsit a fogaskerekeket. Egészen kicsit, mert még valaki öngyilkosságot követ el.

De nem az ő hibája volt. Az igazgató teljesen önállóan akasztotta fel magát az irodájában.

Apró termetű, jelentéktelen férfi volt. Senki sem sejtette, hogy szerencsejáték-függő, de a lány végzős korában rájött.

Az igazgató behívta az irodájába. Minden évfolyamból kiválasztottak egy diákot, aki a többieket képviselte a felügyelőbizottságban, és Fallon neve is szóba került. A beszélgetés közben Ms. Marsha kihívta az igazgatót, ezért a lány néhány percig egyedül maradt az irodában. Kihasználta az alkalmat, és vetett egy pillantást a monitorra.

A böngészőben több lap is nyitva volt, az egyik pókeroldal. Knight gyorsan lefotózta a telefonjával, mert tudta, hogy a Belmont szabályzata tiltja a szerencsejátékot. Később rákeresett az online szerencsejátékra, és azt is megtudta, hogy illegális.

Illegális dolgokat művelni az iskola területén felfüggesztést von maga után.

Értékes információ került Fallon birtokába. És mire jó az információ, ha nem használjuk fel?

Amikor közölte az igazgatóval, az nem vitatkozott. Tudta, mit tehet vele a lány. És ő bőven beérte ennyivel.

Diákképviselet a felügyelőbizottságban, jobb esélyek a nyári szemináriumon való részvételre, határidő-hosszabbítás a házi dolgozatokra? Elintézve.

Tökéletes volt, legalábbis amíg az igazgató öngyilkos nem lett. És amíg Teddy csalással nem vádolta Fallont.

Ő nem csalt, nem igazán. Csupán információt gyűjtött, és előnyt kovácsolt abból, amit megtudott.

Megtette az igazgatóval, aztán megtette Crutcherrel is annak érdekében, hogy szétbombázza a házasságát.

Ez a különleges képessége.

74

ZACH SZÜLEI CSALÁDI VACSORÁT tartanak. Amikor kilépett az italboltból, kapott egy emlékeztetőt az apjától. Courtney, Fallon, Crutcher teje és a szülei… Kezd elfáradni. Nem könnyű a körülötte lévő embereket kezelni.

– A jelenlegi helyzetedről szeretnénk veled beszélni – kezdi az apja.

Az étkezőben vannak, és mindannyian a tizenkét személyes asztal végén ülnek. Megint lazacot esznek, mert anya meggyőződése, hogy az a legegészségesebb étel. A tej viszont nem az.

Zach lenyeli a falatot, és megköszörüli a torkát.

– A helyzetemről?

– Titus szerint magántanulóként nagyon jól teljesítesz – veszi át a szót az anyja.

– Az jó.

Az apja belekortyol az ásványvízbe.

– Igen, mi is így gondoljuk, de aggódunk a tanórán kívüli tevékenységeid miatt.

– A Belmontban rengeteg elfoglaltságod volt – magyarázza Pamela.

– És most egy sincs – teszi hozzá James.

Nem is sejtik, mennyi elfoglaltsága van.

– Igen, tényleg.

Az apja bólint.

– Biztosra vettük, hogy egyetértesz majd.

A fiú hallgat, mert tudja, hogy már kitaláltak valamit. Csak ki kell várnia, mi az.

– Önkéntes munkára gondoltunk – böki ki az anyja.

– A jótékonyság fontos – érvel az apja. – Tennünk kell a közösségért.

– A cégem sok szervezetet támogat. Átküldöm neked e-mailben a listát, és kiválaszthatod, melyik érdekel.

Zach mosolyog, bólogat, és belemegy a játékba. Úgy tesz, mintha nagyszerűnek találná az ötletet, és boldoggá tenné, hogy a szülei erre is gondoltak.

Amikor végre felmehet a szobájába, kinyitja a laptopot.

Kapott egy e-mailt egy ismeretlen feladótól. A tárgy az, hogy ŐRÜLT TUDÓS.

* * *

AZ ELBESZÉLGETÉST követő estét Teddy olvasással tölti. Nem kapcsolja be a tévét, sem a számítógépet, hanem előveszi Henry Miller Ráktérítő című regényét, és iszik hozzá egy pohár hideg tejet. Amikor Allison még otthon lakott, rendszeresen így töltötte az estéit, de az már régen volt.

A nő úgy kúszik be a gondolataiba, ahogy a férgek a gyomrába.

Szinte maga előtt látja, ahogy a kedvenc foteljében ül, és elmélyülten olvas. Allison nem volt válogatós. Mindent elolvasott a krimitől kezdve a romantikus történetekig. Együtt olvastak csendben, és nagyon megnyugtató érzés volt.

Jól működött a házasságuk. Mindenki ezt állítja a sajátjáról, de az övék tényleg. Jó életük volt együtt, ám Allison makacsul ragaszkodott a gyerekhez.

Crutcher most kénytelen egyedül olvasni, és ez egészen más.

Húsz oldal után feladja, kinyitja a laptopot, elolvassa a legfrissebb híreket, és átfutja az üzenőfalakat, amelyek az Őrült Tudóssal vannak tele. Nincs elragadtatva a becenévtől, de ezt ragasztották rá. Részben azért, mert nem utal a tettes nemére.

A média folyamatosan azt szajkózza, hogy a mérgezések túlnyomó részét nők követik el.

Teddy is tudja.

Bemegy a dolgozószobájába, mert el kell olvasnia az e-mailjeit. Mióta igazgató lett, rengeteg levelet kap. Sokan gratulálnak neki, de még többen osztogatnak tanácsokat. A szülők, a tanárok, de még a diákok is azt hiszik, megmondhatják neki, hogy mit tegyen.

Kimerítő.

Ma több mint száz levelet kapott. Reklámok is vannak közöttük, de sokra válaszolnia kell. Nem hagyhatja figyelmen kívül az adományozókat, főleg mivel sok diák elhagyta az iskolát. Kedvesnek kell lennie velük.

Miközben átfutja a levelek listáját, megakad a szeme az egyiken. A tárgy: ŐRÜLT TUDÓS.

Megnyitja.

Tudom, hogy te tetted.

Döbbenten bámulja a szavakat, a szíve kalapál. Majd kiugrik a mellkasából. Becsukja a szemét, és vesz néhány mély lélegzetet.

Lehetetlen. Ez csak egy tréfa. Spam. Egy beteg üzenet, amit mindenkinek elküldtek, nem csak neki.

Megnézi a címzetteket, de kifejezetten neki szól, és egy generikus fiókból érkezett. Ő is egy ilyen általános címmel hozta létre a hamis adatlapjait. Ha a levél nem lenne annyira felkavaró, még mulatságos is lehetne.

Ekkor megakad a szeme a felhasználónéven: KisMadár.

Mennyi az esélye, hogy egy férfi az?

Természetesen Fallon jut elsőként az eszébe. A csaj évek óta e-mailekkel bombázza, de azok mindig valós címről érkeznek.

Miért éppen most próbálná eltitkolni a kilétét?

Arról nem is beszélve, hogy nem tudhatja, hogy ő a tettes. Ez lehetetlen. Nem is volt még a városban, amikor Ingrid Ross meghalt.

Fontolóra veszi, hogy ki más küldhette a levelet, amikor kopognak.

Mozdulatlanná dermed. Egyenes derékkal ül a székén. Biztosan csak a szívét hallotta, ami hangosan ver.

Megszólal a csengő. Nem a szíve volt.

Feláll, az ajtóhoz megy, és igyekszik felkészülni a legrosszabbra. A rendőrség. Az FBI. Mindkettő.

Mély levegőt vesz. Ura a helyzetnek.

Nem néz ki az ablakon, mert természetesen akar viselkedni. Mintha nem számított volna erre. Habozás nélkül kitárja az ajtót, és őszintén meglepődik.

Nem a rendőrség. Nem az FBI.

Frank.

75

– FRANK! – KÖSZÖN TEDDY, és érzi, hogy normalizálódik a szívverése. – Micsoda meglepetés!

A kollégája szégyenlősen elmosolyodik.

– Tudom, hogy illetlenség váratlanul beállítani. Telefonálnom kellett volna.

– Szó sincs róla! Kellemes meglepetés.

Kitárja az ajtót, és int, hogy lépjen be. Azóta nem látta, mióta táppénzre ment, ami legalább száz évnek tűnik. Sok minden történt azóta.

– Gyere be, és foglalj helyet!

Bekíséri vendégét a nappaliba. Ez a ház legtisztább része. Maxwell leül a kanapé szélére, Teddy az egyik fotelbe, és szemügyre veszi a kollégáját.

Kissé lefogyott, de egészséges. Eltűntek a szeme alól a karikák, szinte sugárzik. Nyugodtnak látszik. Régebben hiperaktív volt, de most mozdulatlanul ül, akár egy szobor.

És Crutcher végül meglátja, hogy a zakója alatt fekete inget visel fehér gallérral.

Papi gallér.

Frank észreveszi a tekintetét, és elmosolyodik.

– Pap lettél? – kérdezi Teddy.

– Igen. – Elővesz a zsebéből egy borítékot, és átnyújtja. – Felszentelt pap vagyok.

Teddy kihúzza a borítékból a tanúsítványt a Találkozási Pont Egyház bélyegzőjével. Úgy néz ki, mint amit a netről nyomtattak ki.

– Gratulálok. Én… nos, le vagyok nyűgözve. Biztosan nehéz döntés lehetett.

– Igazság szerint ez volt életem legkönnyebb döntése – feleli mosolyogva Frank. – És én is gratulálok neked. Hallottam, hogy kineveztek.

– Köszönöm. Igazán sajnálatos, hogy egy tragikus esemény miatt.

Eszébe jut az e-mail. Igaz ugyan, hogy Frank fordított egyet az életén, de továbbra sem ért az időzítéshez. Bizonyos dolgok nem változnak.

– Igen – feleli a volt matektanár. – Nos, valóban… gonosz dolgok történtek a Belmontban. És a papok nagyon komolyan veszik ezt a szót.

Teddy bólogat, pedig hidegrázást kap a kifejezéstől.

– Ha jól sejtem, felmondasz az iskolában.

– Igen, és személyesen akartam közölni veled.

– Ezt nagyra értékelem.

– De nem csak erről akartam beszélni veled.

– Ó, a nyugdíjad miatt nem kell aggódnod! – Teddy legyint. – A könyvelőnk mindent elintéz.

– Nem erről akartam beszélni, hanem a megemlékezésről. – Frank kissé közelebb hajol. – Szerettem volna felajánlani a szolgálataimat, amennyiben egy papot is meghívnátok. Akkor már nem leszek az iskola alkalmazottja, ugyanakkor a szívemen viselem a sorsát.

Crutchernek elege van a beszélgetésből és Frankből. A levél sokkal jobban érdekli.

– Természetesen mindig szívesen látunk a Belmontban, Frank. Családtagnak számítasz. – Feláll, hogy az értésére adja, a beszélgetésnek vége. – Sajnálom, udvariatlan voltam. Nem kínáltalak meg semmivel. A feleségem nincs itthon, pedig ő sokkal jobb vendéglátó nálam.

– Hogy van Allison? Rég nem láttam.

– Jól van. Sokat dolgozik, de jól van.

– Ezt örömmel hallom. – Maxwell feláll. – Ideje indulnom. Nem akarlak feltartani. – Egy pillanatra elhallgat, azután hozzáteszi: – De ha imádkozni szeretnél, akkor szívesen maradok.

– Nem szükséges.

Teddy kikíséri az autójához, és közben megkérdezi, hogy van a felesége és a fia.

– Missy és Frankie jelenleg az anyósomnál lakik. Mindenkinek így a legjobb.

Ezek szerint az asszony elhagyta. Nem meglepő.

– Valóban ez tűnik a legjobb átmeneti megoldásnak.

– Még egyszer köszönöm – mondja Frank, és kinyitja a központi zárat. – Nem szeretnék végleg megválni a Belmonttól.

– Ez természetes.

Maxwell beül, Teddy pedig kényszeredett udvariassággal integet neki, ahogy elhajt.

Higgadt és összeszedett.

Amikor visszamegy a házba, még mindig az e-mailre gondolva, felkap egy üvegtálat. Nászajándékba kapták. Allison imádja. Akkora erővel vágja a földhöz, hogy egy üvegszilánk visszapattan, és a karjába fúródik.

Felsóhajt, és az este hátralévő részét takarítással tölti.

* * *

Tudom, hogy te segítesz neki.

Zach döbbenten mered az e-mailre.

Először arra gondol, Lucas szórakozik vele, de ő nem e-mailt küldene, hanem csetelne. És a világért sem választaná a KisMadár felhasználónevet.

A következő gondolata: Fallon Knight.

A nő régóta követi őt, és mindennap elmegy Crutcher házához. Ráadásul úgy gondolja, Zach… Mi van? Az Őrült Tudós társa? Azért, mert egyszer látta Crutcher háza előtt?

Ez nevetséges!

De az is lehet, hogy Fallonnak igaza van Crutcherrel kapcsolatban. Nem ő az egyetlen, aki úgy gondolja, hogy az irodalomtanár a gyilkos. Zach is erre a következtetésre jutott, főleg miután Crutchert kinevezték igazgatónak, és tudomást szerzett a tejről.

Hátradől a székén, és azon töpreng, miért küldene Knight ilyen levelet. Ha valóban úgy gondolja, hogy ő egy gyilkos bűntársa, akkor miért nem megy el a rendőrségre? Talán meg akarja zsarolni?

Talán az lenne a legjobb, ha felkeresné, és beszélne vele.

A nő őrült.

76

FRANK. FRANK MAXWELL!

Fallon hitetlenkedve csóválja a fejét. Hónapok óta megfigyelés alatt tartja Teddyt, és sohasem volt látogatója. Egyszer sem. Erre Frank éppen akkor bukkan fel, amikor ő elküldte Crutchernek a levelet.

Újra megnézi a videót.

Kora reggel van, már fél órája Wardék háza közelében parkol, és a tegnap esti felvételeket nézegeti a telefonján.

Frank Maxwell.

A matematikatanár elvileg betegszabadságon van, de hirtelen előkerült a semmiből. A lány azért küldte a levelet, hogy cselekvésre ösztönözze Teddyt. De Frankre nem számított.

Lehet, hogy nem Zachet kellene szemmel tartania.

Megkeresi Maxwell címét. Nem ezen a gazdag környéken lakik. Elhajt a házához, és leparkol a tömb mellett, pedig nem akar sokáig maradni. A középosztály városnegyedében, a Willow Hightsban a házak közel állnak egymáshoz és az úthoz. Biztosan van valaki a környéken, aki rögtön kiszúrja az idegeneket.

Néhány perc elteltével Frank kilép a házból. Knightnak ma szerencséje van. Öt perccel később már nem találta volna itt.

Frank felhajt az autópályára, és húsz perccel később elhagyja. Fallon nem ismeri ezt a környéket. Még sohasem járt itt. Maxwell végül bekanyarodik a Találkozási Pont Egyház parkolójába.

Egy templom. Még kilenc óra sincs, és máris templomba megy.

Lehet, hogy elkövetett valami szörnyűséget, és bűnbocsánatért kell imádkoznia.

* * *

ZACH BIZTOSRA VESZI, hogy neki is elment az esze.

Nem kellene Fallon háza előtt üldögélnie, egyrész azért, mert ettől bűnözőnek érzi magát, másrészt pedig azért, mert a nőnek egy elmegyógyintézetben lenne a helye.

Vagy pedig valóban idegösszeomlást kapott. Ez már többször is előfordult a Belmontban, de Zach nem ismert senkit, akivel megtörtént volna.

Az idegösszeomlást más néven „roarke-olásnak” hívják a suliban, egy régi diákról. Roarke családneve attól függően változik, hogy ki meséli el a történetet. A keresztneve mindig ugyanaz. Ő mondta a búcsúbeszédet a záróünnepségen, ő volt a matekklub elnöke, önkéntes munkát vállalt egy közeli árvaházban, és feltalált valamit, amit akár egy üzleti valóságshow-ban is bemutathatnának. De keveset aludt, és rosszul viselte a kudarcot.

Tökéletes akart lenni, és összeomlott. Felgyújtotta az iskolai szekrényét, elégette a könyveit, a laptopját és a telefonját, azután kisétált az ajtón, és senki sem látta többé.

Senki sem tudja, hogy a történet igaz-e, de Roarke-ból tanmese lett, legenda, és a belmontos diákok vele szokták ijesztgetni egymást. A gyerekeknek azt mondogatják a szüleik, hogy ne drogozzanak, válogassák meg a barátaikat, szerezzenek jó jegyeket és egy diplomát. A belmontos diákoknak folyton azt hajtogatják, hogy jusson eszükbe Roarke.

Lehet, hogy Fallon is összeomlott, kisétált az ajtón, és később az egészet Crutchernek rótta fel. Azért jött vissza, hogy bosszút álljon.

De az is lehet, hogy Zach kezdi elveszíteni a fejét. Nehéz lenne megmondani.

Afelől viszont nincsenek kétségei, hogy senkinek sem segített a gyilkolásban. Ezt higgadtan, józanul és tárgyilagosan fogja elmagyarázni Fallonnak, aki remélhetőleg nem támad majd rá baltával.

Bárcsak hazaérne már! Zach hátradönti az ülést, és elhatározza, hogy addig vár, ameddig kell. Igazán sajnálatos, hogy az új tanár ma nem szegődött a nyomába. Becsukja a szemét, de néhány perccel később felriad, mert becsapódik a közelben egy kocsiajtó.

Valaki megállt tőle jobbra, a parkoló végében. Felemelkedik, hogy jobban lásson.

Nem Fallon.

Crutcher.

77

CRUTCHER PONTOSAN tizennyolc percet tölt a házban, ahol Fallon lakik. Aztán visszaül az autójába, és elhajt.

Zach tudja, hogy a lány nincs otthon, mert bekopogott hozzá, és a parkolóból látja az épület bejáratát.

Várjunk csak! A hátsó ajtó. Biztosan van hátsó bejárat is.

A fiúból nem lenne valami jó bűnöző.

Kiszáll, és a bejárathoz megy. Nincs kapucsengő. Az ajtó nyitva, mint a szállodákban. Az épület valóban úgy néz ki, mint egy lakóházzá alakított régi hotel. Az előcsarnok is lobbiszerű, de nincs benne recepcióspult.

A neten azt olvasta, Fallon a 104-es lakásban lakik, vagyis a földszinten. Könnyen megtalálja, és a lakás valóban hátrafelé néz.

Elhatározza, hogy nyomozó sem lesz. Ahhoz sincs tehetsége.

Kétszer is bekopog, de nem kap választ.

A fülét az ajtóra szorítja; csönd.

Vajon Crutcher tizennyolc percen keresztül álldogált az ajtó előtt? Vagy üzenetet írt, és becsúsztatta az ajtó alatt? De miért? Kollégák, biztosan tudja a telefonszámát. Miért nem e-mailt vagy SMS-t küldött neki?

Persze ő az a tanár, aki nem hajlandó okostáblát használni.

Zach sarkon fordul, és megkeresi a hátsó bejáratot. Az épület mögött is parkoló van, de Knight autója nem áll ott.

Helyes. A fiúnak az is megfordult a fejében, hogy a tanára esetleg elkövetett ellene valamit.

Mivel otthon csak néhány házi feladat várja, úgy dönt, még nem megy haza. Lehet, hogy a nőnek elment az esze, de nem érdemli meg, hogy megöljék.

* * *

HÁROM ÓRÁJA. Frank három órája van a templomban. Ennyit nem lehet imádkozni. Az ember elalszik közben. Fallon is majdnem elaludt néhányszor, pedig ő nem Isten válaszára vár.

Nem akart beszélni Frankkel, csak szemmel tartani, és a terve egyelőre nem vezetett eredményre. Belenéz a tükörbe, megállapítja, hogy elfogadható a külseje, azután besétál a Találkozási Pont Egyház templomába.

Az épület hatalmas, és belülről egy sportcsarnokra emlékeztet.

– Segíthetek? – kérdezi halkan egy középkorú nő, aki türkizkék nadrágkosztümöt visel.

Kedves a mosolya, és túl erős a sminkje.

– Leülhetek egy kicsit? – kérdezi Fallon.

– Természetesen.

A nő a széksorok felé mutat. A színpad üres, és csak ketten ülnek a lelátókon lehajtott fejjel.

Egyik sem Frank.

A lány helyet foglal és vár. Húsz perccel később végre történik valami.

Egy idős, ősz hajú férfi felmegy a színpadra. Fehér öltönyt, fekete inget és fehér papi gallért visel. Elvesz a pultról egy tabletet, és megmutatja egy fiatalabb férfinak, aki mögötte lépdel.

Frank. És ő is papi gallért visel.

Ó!

Ó!

Nem imádkozni jött. Itt dolgozik.

Fallon döbbenten mered az új Frankre. A férfi végül elhagyja a színpadot, és kimegy. A lány nem várja meg, hogy újra felbukkanjon.

A visszafelé vezető úton igyekszik megbarátkozni ezzel a váratlan fejleménnyel, és azon töpreng, Frank vajon miért látogatta meg Teddyt. Ő aztán biztosan nem imádkozna bűnbocsánatért.

Elgondolkodva parkol le a ház előtt, azonnal kiszúrja Zach autóját.

A drága fekete sportkocsi egyáltalán nem illik ide.

Mégsem olyan okos ez a kölyök.

A jármű üresnek látszik. Óvatosan megközelíti, és megpillantja a gyereket, aki a vezetőülésen alszik.

Határozottan nem okos.

Megfordul a fejében, hogy otthagyja, amíg felébred és bekopog hozzá, de végül elveti az ötletet. Nem lenne túl okos csapdába esni a lakásában, Zach valószínűleg erősebb nála.

Pontosan azért küldte az e-maileket, hogy cselekvésre ösztönözze a címzetteket, és elérte a célját.

Egy másodpercig kivár, összeszedi a gondolatait, és felkészül a szembesítésre. Azután ökölbe szorítja a kezét, és bekopog az ablakon.

Zachnek azonnal kipattan a szeme, Fallonra néz, pislog, és felegyenesedik.

Knight hátrál egy lépést, és amikor kinyílik az ajtó, megcsapja az orrát a finom bőr illata. Beszívja, arra emlékezve, milyen érzés volt drága autóval járni.

És ha Crutcher nem tette volna tönkre az életét, most is ilyenje lenne.

– Jó estét, Miss Knight! – köszön Zach, és lesimítja az ingét. – Azt hiszem, még nem ismerjük egymást. Zach Ward vagyok.

Nagyon udvarias, figyelembe véve, hogy a lakása előtt aludt.

– Tudom – feleli. – Láttam, amikor a rendőrök letartóztattak a Belmontban.

A fiú arcáról lefagy a mosoly, és leszegi a pillantását.

– Igen, én voltam az.

– Elárulod, miért alszol a házam előtt?

Kihúzza magát, és igyekszik tanárnak látszani.

Zach felemeli a fejét, és egyenesen a szemébe néz.

– Miért követ engem napok óta?

Fallont nem éri váratlanul a kérdés.

– Azért, mert valami rosszban sántikálsz.

A gyerek elmosolyodik. A kis pöcs!

– Oké, KisMadár.

78

ZACH LÁTJA A RÉMÜLETET Fallon tekintetében. Nem elég jó színész ahhoz, hogy eltitkolja.

– Ezek szerint maga küldte azt az e-mailt – mondja a fiú, és megnyugszik egy kicsit.

Amikor megpillantotta a nőt az autójából, ő is megijedt egy kicsit, mert nem tudta, mire számítson.

– Sejtettem, hogy maga volt az – folytatja. – Maga követett.

Knight dacosan felszegi az állát.

– Biztosan rátapintottam valamire, különben most nem lennél itt.

Valóban rátapintott valamire, de nem arra, amire ő gondol.

Zach nem így képzelte el ezt a beszélgetést. Mindketten védekező álláspontra helyezkedtek. Rossz hozzáállás. Ha ellenségként tekintenek egymásra, akkor nem jutnak semmire. Össze kellene dolgozniuk.

A wardizmus szerint: Ne ellenségeket gyűjts, hanem szövetségeseket!

– Megértem, hogy ezt hiszi – feleli Zach. – A maga helyében én is ezt hinném.

Fallon bizalmatlanul méregeti, de hallgat.

– Ugyanazt gondoljuk Crutcherről. Azonos a véleményünk.

– Honnan tudjam, hogy nem hazudsz? Lehet, hogy segítesz neki, és ez is a színjáték része.

Zach bólint.

– Jogos.

– A helyedben én is pontosan ezt mondtam volna.

Igaza van, Ward nem tudná cáfolni.

– Ezek szerint patthelyzet.

– Úgy tűnik.

A fiúnak nincs bizonyítéka Crutcher ellen. Semmije sincs az alapos gyanún kívül a növényhatározó és a tej miatt. Vesztenivalója sincs.

– Hallgasson végig! – kéri végül. – Szerintem Crutcher a tettes. Ő gyilkolta meg a Belmontban az embereket Courtney anyukájával kezdve, és szerintem azért csinálta, mert elmebeteg, és ő akart lenni az igazgató. – Fallon szeme tágabbra nyílik, de nem eléggé. – Nem tudom bebizonyítani, de így gondolom. Ha maga is így gondolja, akkor össze kellene dolgoznunk, mert az FBI-nak fogalma sincs az egészről.

A nő szótlanul mered rá, de legalább nem nevet.

– Nagyszerű lenne, ha összedolgoznánk – folytatja Zach. – Lehet, hogy úgy gondolja, hazudok, de ez az igazság. – Elfordul, és már csak a kocsiból néz rá. – És leszállhat rólam végre. Csak az idejét vesztegeti azzal, hogy követ.

Beül, becsukja az ajtót, ráadja a gyújtást, és vár, hátha Fallon végre mond valamit.

De a nő hallgat.

– Még valami. Crutcher itt járt.

– Tessék?

– Láttam, amikor bement a házba, és csak tizennyolc perc múlva jött ki.

Knight karba teszi a kezét.

– Hazudsz!

– Tudom, hogy ezt hiszi, de a maga helyében nem ennék és innék semmiből a lakásában.

* * *

FALLON MEGVÁRJA, amíg Zach autója eltűnik szem elől, azután bemegy a házba. Nem lenne értelme követni a fiút, mert most úgysem fog semmi érdekeset csinálni.

A biztonság kedvéért abból indul ki, hogy igazat mondott, ezért óvatosan közelít a lakáshoz, és lenyomja a kilincset.

Az ajtó még mindig zárva van.

A kulcsot a zárba csúsztatja, kinyitja az ajtót, és a padlóra néz, hátha Crutcher üzenetet hagyott neki, vagy bármi mást.

Semmi. A világon semmi.

A lakás pontosan úgy néz ki, ahogy hagyta. Az ágy bevetetlen, a lámpa eldőlve a földön, a kis szekrény ajtaja résnyire nyitva, mert nem lehet becsukni a sok ruhától.

Ledobja a táskáját a padlóra, és bemegy a minikonyhába; a főbérlője enyhe túlzással így nevezi a mosogató, mikró és hűtőszekrény együttesét. Az ételt a hűtőben tartja, hogy ne lepjék meg a bogarak. Csak egy zacskó keksz, néhány fűszer és egy doboz narancslé árválkodik benne.

Minden ott van, ahol hagyta, de Teddy nem olyan buta, hogy bármit is elmozdítson a helyéről.

Fallon nem nyúl semmihez, és becsukja a hűtő ajtaját.

Kinyitja a laptopot, és rákeres az élelmiszer-bevizsgáló laboratóriumokra. Kevés cég végez magánszemélyek számára is ilyen szolgáltatást, és nagyon drágán dolgoznak. Szívesen fizetne a bevizsgálásért, ha bebizonyíthatná, hogy Teddy meg akarta mérgezni, de ehhez először is hinnie kellene Zachnek.

A srác őszintének látszott, vagy remekül hazudik.

De ha valóban igazat mondott, nem beszélt hülyeséget. Össze kellene dolgozniuk.

Nagyszerű lenne, ha lenne egy társa, akivel megoszthatja az elméleteit, akivel összerakhatnák a történetet úgy, hogy hihető legyen a rendőrség számára.

A rendőrség. Zach nem túl népszerű náluk, úgyhogy neki még annyira sem hinnének, mint Fallonnak, még abban az esetben sem, ha elolvassák a Teddynek küldött leveleket.

Végül úgy dönt, a tudományos bizonyítási módszerhez folyamodik, ahogy a Belmontban tanulták. Fel kell állítani egy elméletet, és utána ellenőrizni, hogy igaz-e.

Elmélet: ha Zach igazat mond, akkor jó társ lenne belőle.

Most nem használhat Bunsen-égőt és kémcsöveket a helyes válaszhoz. Visszatér az internethez, és rákeres a módszer lépéseire.

Az elméletet ellenőrizni kell, és a vizsgálatnak megismételhetőnek kell lennie.

Lehet, hogy nem ez a megfelelő módszer. Inkább ügyvédként kellene gondolkodnia, és azokat a kérdéseket kellene feltennie, amelyekre már tudja a választ.

Talán azokra a dolgokra kellene rákérdeznie Zachtől, amiket már tud.

Ez azt jelenti, hogy meg kell osztania vele a rendelkezésére álló információkat, de nincs vesztenivalója. Teddy nem válaszolt a levélre, viszont betört a lakásába. És a harmadik e-mailre sem kapott választ.

Leül a számítógépe elé, és elkezd egy levelet a fiúnak. Mindent leír Crutcherről, azt is beleértve, hogy beszökött az iskolába, de a kameráról nem tesz említést. Arról egyelőre nem kell tudnia.

A felénél elálmosodik. Késő van, és nem tud elég tisztán gondolkodni.

Majd holnap befejezi, és elküldi Zachnek. Akkor talán kiderül, hogy a srác igazat mondott-e.

79

TEDDYNEK HIÁNYZIK Ingrid Ross.

Megint a tárgyalóban ülnek, a tizedik emeleten. Winnie átadja neki a meghívottak végleges listáját. A megemlékezés időpontja vészesen közeledik, és Frank Maxwell miatt más egyházak képviselőit is meg kell hívniuk.

Ingrid tudná, hogy kiket kell meghívni. Mindenkit ismert.

Ms. Marsha is ismer mindenkit, de ma reggel nincs itt.

– Kétszer is kerestem, de még nem hívott vissza – mondja Winnie.

Teddy az órára néz. Kilenc óra húsz, vagyis Ms. Marsha már húsz perce késik, amire még nem volt példa. Az a nő olyan pontos, mint egy svájci óra.

Ez valószínűleg azt jelenti, hogy nem jön.

– Kevés időnk maradt a döntésre – állapítja meg Teddy. – Készítsen egy listát az egyházak képviselőiről, és közösen átnézzük, miután elkészült!

A nő bólint, és gépelni kezd.

Crutcher újra átfutja a meghívottak listáját. Allison neve nem szerepel rajta. Mindenki azt feltételezi, ő már meghívta a feleségét, és ott lesz az ünnepségen. Azt reméli, hogy valóban így lesz, habár Allison még arra sem vette a fáradságot, hogy gratuláljon neki. Örült volna egy e-mailnek, amelyben az áll, hogy: „Együttérzek veled a tragédia miatt, de nagyszerű igazgató lesz belőled.”

Allison azonban nem hallatott magáról, és ez rendkívül bosszantó. Tudomást sem vesz Teddyről, és ő pontosan ezért nem írta még alá a válási papírokat, és ezért nem vette fel a telefont, amikor az asszony ügyvédje kereste.

A szeretet és a gyűlölet elviselhető, de a közöny egészen más lapra tartozik.

Winnie feláll, és kimegy. Energikus és hatékony, de nem kiemelkedően intelligens. Talán Teddynek ilyen titkárnőre lenne szüksége. Egy olyan emberre, aki gondolkodás nélkül engedelmeskedik.

De egyelőre még nem kereshet magának új titkárnőt.

* * *

ZACH ÉS COURTNEY a Starbucksban tanul, és a lány hirtelen ledobja a tollát.

– Nem bírom a magántanáromat.

– Tudom – feleli Zach.

– Apám miért nem volt képes Titust felvenni?

Zach fel sem pillant a munkájából, mert ezt már ezerszer megbeszélték.

– Azért, mert egy fiatal srác, és az apád nem akarta, hogy kikezdjen az ő kislányával.

Courtney tanára egy idős nő, aki gimnáziumi tanárként ment nyugdíjba.

– Már nem vagyok kislány – morogja Courtney. – Letartóztattak.

– Ha jól sejtem, az apád számára ez nem volt elfogadható érv.

– Jól sejted.

Délelőtt fél tizenegy van, a reggeli és déli roham között a kávézó az alkalmazottakat és kettejüket leszámítva üres, de halkan beszélnek. Courtney nem szereti reklámozni, hogy letartóztatásban volt. Még a haját is levágatta, és sötétebb barnára festette. Zach szerint nem illik hozzá, de nem teszi szóvá.

Fallonról sem tesz említést, semmi szín alatt sem mondaná el a lánynak, hogy beszéltek, mégis folyamatosan az jár a fejében. Azon töpreng, hogy a nő végül hinni fog-e neki.

A lány a tévé felé fordul. Megint.

– Nem történik semmi érdekes – jegyzi meg Zach. Egy beszélgetős műsor megy.

– Tudom. Sohasem történik semmi.

– Az iskolai ünnepségre elmész?

– Muszáj, az anyám miatt – feleli csüggedten Courtney.

– Elmegyek veled, habár már nem járok a Belmontba.

– Lúzer. – Elmosolyodik.

A fiú már börtöntölteléknek nevezné, amikor felhangzik a híradó szignálja, és a lány azonnal a tévé felé fordul.

A képernyőn felbukkan Ms. Marsha fotója.

De nincs egyedül. A második fotón Joe jelenik meg.

Az igazgató titkárnőjét és a gondnokot letartóztatták.

* * *

MÁR ÉPPEN IDEJE VOLT.

Teddy a tárgyalóban nézi meg a híradót Winnie és néhány adminisztrátor társaságában. Valaki összedugta a laptopját az okostáblával, ezért HD-minőségben élvezhetik az adást.

Ms. Marsha egészen máshogy fest rendezetlen hajjal és rúzs nélkül. Joe… hát ő pont úgy néz ki, mint máskor. Szomorú.

– Jóságos ég! – dünnyögi Teddy. – Ez… hihetetlen.

– De miért? – kérdezi Winnie.

A nagy fejű riporter már mondja is:

– Marsha Fowler és Joseph Apple már több mint húsz éve a Belmontban dolgozik. A rendőrség most három ember meggyilkolásával és hat személy, köztük diákok megmérgezésével gyanúsítja őket. Ha igazak a vádak, az egyetlen kérdés: miért? Mi vitte rá őket?

Teddy legszívesebben felsóhajtana a megkönnyebbüléstől, de uralkodnia kell magán a többiek előtt. Csoda történt! Az FBI végre levonta a megfelelő következtetéseket.

– Már hívogat a sajtó – mondja Winnie.

– Ki kell küldenünk egy e-mailt a tanári karnak és a többi alkalmazottnak – közli Crutcher. – Az igazgatói irodát keressék meg a kérdéseikkel!

Körbenéz a helyiségben, mert tudja, hogy a levelet Ms. Marshának kellene kiküldenie, és megakad a tekintete Daphnén, aki a felvételi irodán dolgozik. Fiatal nő, és van benne valami furcsa. Az a fajta, akit sajnálni szokott az ember.

– Daphne, megbízhatom ezzel?

A nőnek elkerekedik a szeme, de bólint.

– Igen.

– Helyes.

Az elkövetkezendő napokban rengeteg dolguk lesz. Beszélniük kell az ügyvédekkel, a felügyelőbizottsággal és a kollégákkal, de a legfontosabbal kezdi.

– Közzé kell tennünk egy nyilatkozatot is arról, hogy mennyire lesújtott bennünket a letartóztatások híre – folytatja.

Még mindig Daphnéra néz, aki leül, és gépeli, amit diktál.

Winnie az okostáblára mered, és könnyek folynak végig az arcán. Crutchernek ismét Ingrid jut az eszébe. Sok mindennek lehetett nevezni, de bőgőmasinának nem.

Őt egyébként sem akarta megölni, és hónapokat töltött azzal, hogy helyrehozza a hibát. Ezért ölte meg Soniát, ezért tett mérget a tejbe, és ezért helyezte el a bizonyítékokat. Ms. Marsha íróasztalfiókjában elrejtett egy fecskendőkről kiállított számlát. Joe irodájában pedig némi békabogyót. Végtére is a gondnok rendszeresen beosont a konyhába, hogy reggelit készítsen magának. Egyedül.

Ők ketten voltak a Belmont legrégebbi alkalmazottai. Nyilvánvalóan nekik lett elegük abból, hogy gazdag kölyköket szolgáljanak ki. Ráadásul az egyik blogon névtelenül panaszkodtak is erről. Teddy nem is sejtette, hogy a hamis profilokra irányuló keresgélés ennyire hasznos lesz. Úgy állította be az IP-címeket, mintha a blogbejegyzések az iskola szerveréről érkeztek volna. Rosszul elrejtett e-mail-címeket használt, és olyan bizalmas információkat tett közzé, amelyeknek csak Ms. Marsha és Joe lehet a birtokában. Ez jellemzi azokat, akik nem tudják, mit csinálnak. Akár Ms. Marsha és Joe.

Végre bevált a terve. Courtney-t szabadon engedték, Zach már nincs a gyanúsítottak között, és a Belmont újra a diákok oktatására összpontosíthat.

80

– HA JOBBAN BELEGONDOLSZ, tök logikus az egész. Először nem akartam elhinni, mert annyit beszéltünk Crutcherről. De érthető, hogy Ms. Marshának és Joe-nak elege lett a magunkfajta kölykökből. A gondnok éveken keresztül takarított utánunk, a titkárnőt pedig biztosan számtalanszor hozták megalázó helyzetbe a szüleink. Nem azt mondom, hogy nem vagyok dühös rájuk, de megértem, hogy miért csinálták.

– Igen, én is – feleli Zach.

Örül, hogy boldognak látja a lányt, aki végre nem frissíti ötpercenként a híreket és a közösségi oldalakat. Megkönnyebbült.

Ettől függetlenül Zachnek kétségei vannak a letartóztatásokkal kapcsolatban.

Az ő autójában ülnek, Rossék háza felé tartanak, és szól a rádió. Courtney folyamatosan beszél, és néha belehallgat a hírekbe, de Zach nem szakítja félbe. És nem mondja el neki, hogy az FBI talán téved.

Persze az is lehet, hogy ő téved, és mégsem Crutcher a tettes.

De a könyv.

A tej.

Fallon, aki talán a legőrültebb mindenki közül.

Courtney-t az apja hívja, és neki is ledarál mindent, amit Zachnek már elmondott. Egyre meggyőzőbb és határozottabb az érvelése.

– Annyira nyilvánvaló, nem gondolod…? Pontosan! Ez eddig miért nem jutott senkinek eszébe…? Én is ezt mondom. Magunktól is rájöhettünk volna. Micsoda szerencse, hogy az FBI is bekapcsolódott a nyomozásba, nem igaz…?

Miután leteszi, ismét Zach felé fordul. Szó szerint ragyog a boldogságtól.

– Hát nem csodálatos?

– De az.

– Apával elmegyünk ebédelni, hogy megünnepeljük a hírt. Te is jössz?

A fiú megrázza a fejét.

– Nem lehet. Titus.

– Pfuj!

– Tudom.

Zachnek ma nincs órája Titusszal, Courtney viszont elhiszi, mert a fiú sohasem hazudik neki. Általában nincs rá oka. De egy ideje eltitkol előle ezt-azt.

Miután kirakja a lányt a házuknál, leparkol a következő sarkon, és azon gondolkodik, hová menjen. Lucas elhívta a Grove-ba, hogy megtárgyalják a KÉT ŐRÜLT TUDÓS-ról szóló híreket.

Megtárgyalás alatt azt értette, hogy beszívnak és összevissza beszélnek.

Jól hangzik, és biztosan mindenki ott lesz, habár Lucas semmit sem tud Crutcherről, sem Fallonról, és Zach még véletlenül sem akarja elszólni magát. De részegen megtörténhet.

Nem megy a Grove-ba.

Elmehetne Knighthoz is, hátha a nő végre hajlandó lenne szóba állni vele. Ez is elég jól hangzik, de a nő azóta sem vette fel vele a kapcsolatot, így a gondolattól, hogy újra a házához menjen, úgy érzi magát, mint valami zaklató.

Haza. Hazamehetne, és tanulás közben megnézhetné a híradásokat. Unalmas, de valószínűleg a legjobb választás. Nem az FBI-nak dolgozik, nem fér hozzá a bizonyítékokhoz, sem az interjúkhoz, úgyhogy felesleges ezzel foglalkoznia. Nem az ő problémája.

Ettől függetlenül zavarja, hogy tehetetlennek érzi magát. Az apjának erre nincs wardizmusa.

* * *

TEDDY OTTHON VAN, és a híradásokat nézi. Néha minden úgy van, ahogy lennie kell. Ez is egy ilyen nap.

Csak Allison nincs itt, hogy ő is lássa.

Ezt nem tudja helyrehozni. Nem tudja visszavonni a hazugságot, és nem tud elfogadható magyarázatot adni rá. Ezenkívül fáradt is. Isten a tanúja, hogy fáradt, pedig valószínűnek tartja, hogy nem hisz Istenben.

Ha beleegyezett volna, hogy gyerekük legyen, legalább egy, most minden másként lenne. Mindenki életben lenne, és Allison pedig vele.

Amikor erre gondol, megmozdulnak a férgek a gyomrában.

Felhangosítja a tévét, és kényszeríti magát, hogy élvezze a sikert. És élvezi is, de néhány perccel később megszólal a csengő.

81

FRANK. MEGINT. MEGINT!

Teddy nem mutatja ki, mennyire csalódott. Elrejti Frank elől, hogy ne lássa.

– Másodszor a héten – mondja, miközben kitárja az ajtót és beengedi a vendégét. – Örülök, hogy újra látlak.

Maxwell úgy mosolyog, hogy nem látszik a fogsora, és ez furcsa.

– Elnézést, hogy megint zavarlak. Hívtalak, de biztosan nagyon elfoglalt vagy.

Teddy a homlokára csap.

– Ne haragudj! Vissza akartalak hívni, de megtudtuk, hogy mi történt, és… Nos, bizonyára te is értesültél.

– Igen. – Frank arcáról eltűnik a mosoly. Komoly képet vág. – Rettenetes. Egyszerűen rettenetes.

Bemennek a nappaliba, és a volt matektanár leül a kanapéra.

– Hozhatok neked valamit inni? – kérdezi Crutcher. – Kérsz egy teát?

– Nem, köszönöm. Csak azért jöttem át, ha nem gond, hogy megbeszéljük az ünnepség programját. – Előveszi a zsebéből a felszólalóknak kiküldött tervezetet. – Remélem, nem bánod!

– A legkevésbé sem.

Teddy leül.

A következő fél óra azzal telik, hogy Frank pontonként átveszi a programot. Az az elképzelése, hogy ahová csak lehet, be kellene iktatni egy imát. Ideálisan minden beszéd után. Teddy többször is elmagyarázza neki, hogy más hitvallásúak is lesznek az ünnepségen, és ők is imádkozni fognak.

Alkudozásba kezdenek.

– Úgy gondolom, nekem kellene tartanom az utolsó imát, mivel a családhoz tartozom – érvel Frank.

Család. A Belmont előkelő család. Igazgatóként már Teddy is a része. Frank viszont nem.

– Már kinyomtattuk a hivatalos programot – magyarázza. Baromi sokba került, kizárt, hogy újranyomtassák. – Az ünnepség elején bejelentem, hogy a nap folyamán többször is imádkozni fogunk. A programot mindenki megtekintheti a színpad melletti plakáton. És te leszel az utolsó.

– Köszönöm, ezt nagyra értékelem. – Maxwell ezúttal igazán mosolyog, a fogsora is látszik. – Mielőtt elmegyek, szeretném, ha imádkoznál velem.

– Tessék?

– Imádkozz velem, kérlek! A szörnyű hír után imádkoznunk kellene a Belmontért. És érted.

– Értem?

– Pontosan.

Crutcher igazgatóként tudja, hogy döntenie kell, mely csatákat vívja meg, mert mindet nem lehet. Miután igent mondott Frank összes kérésére, ideje nemet mondani.

– Tiszteletben tartom a hitedet, és támogatom a vallásszabadságot, de az én hitem nem feltétlenül azonos a tiéddel.

Frank a vállára teszi a kezét.

– Ezt megértem, mégis úgy gondolom, hogy imádkoznunk kellene a múltban elkövetett bűneink megbocsátásáért. Együtt. Csak így van esélyünk az újrakezdéshez szükséges megtisztulásra, a Belmontot is beleértve.

Teddy elhúzódik tőle, és Frank keze lecsúszik a válláról.

– Azt hiszem, inkább a felekezeted tagjaival kellene imádkoznod.

Feláll. A látogatásnak vége.

Maxwell felsóhajt.

Az ajtóhoz mennek, és Teddy örömmel tárja ki Frank előtt.

– Imádkozni fogok érted – búcsúzik Maxwell.

– Köszönöm, ez igazán kedves tőled.

Ezúttal nem kíséri ki az autójához, hanem visszamegy a dolgozószobába. Lehet, hogy száz új e-mail jött, és az iskola könyvelését is át kell néznie.

De először a hírek. Frissíti a helyi újság honlapját. Figyeli a rovatot, várja a híreket Fallonról.

* * *

ZACHNEK FÁJ A FEJE. Nem beteg, csak túl sokat gondolkodott Crutcheren. A tanára az ismeretségük első napjától kezdve fejfájást okozott neki.

Azért, mert egy faszkalap.

Mi történne, ha bemenne az FBI-hoz? Miután egy szerelmes tinédzsernek állította be magát, aki még a törvényt is hajlandó megszegni azért, hogy láthassa Courtney-t, valószínűleg nem hinnének neki. Labilisnak tartanák. Akkor jó ötletnek tűnt, most már kevésbé.

Lehet, hogy hallgatnia kellett volna a szüleire és az ügyvédjére, és be kellett volna fognia a száját.

Kimerítő folyamatosan azon gondolkodni, hogy mi lenne a legjobb megoldás. Közel jár ahhoz, hogy feladja.

Nem neki kell elkapnia Crutchert. Nem neki kell helyrehoznia a dolgokat. Szokványos tinédzserként kellene viselkednie: betépni, gyorskaját enni és a kanapén fetrengeni.

Így is tesz. Bekapcsolja a tévét. A hírekben Ms. Marsháról és Joe-ról beszélnek. Kikérdezik a szomszédaikat és a barátaikat, fotókat mutogatnak róluk, és összefűzik azt a történetet, ami végül a gyilkosságokhoz vezetett.

Inkább átkapcsol egy akciófilmre, de csak tíz percig bírja. Megint visszakapcsol a híradásokra abban a reményben, hogy az FBI rájött, hibázott, de a Belmont már lekerült a napirendről. Időjárás-jelentés, sport…

És hirtelen megpillantja a képernyőn a házat, ahol Fallon lakik.

– Egy huszonhárom éves nőt holtan találtak a Hidden Palms-i lakásában. Szén-monoxid-mérgezést kapott. A rendőrség szerint a régi vízmelegítő hibásodott meg. A tragikus eset kapcsán arra kérjük nézőinket, gondosan ellenőrizzék a…

Fallon.

* * *

ZACH AZONNAL RÁJÖN, hogy ő halt meg, és azt is tudja, ki ölte meg. Tennie kellett volna valamit, amikor meglátta Crutchert a nő lakásánál.

Találkozott a tanárnővel, és beszélt vele, de nem állította meg Crutchert, és nem fotózta le őt, amikor bement az épületbe.

Nem követett el mindent azért, hogy megmentse Fallont, és emiatt bűnösnek érzi magát.

A nő biztosan rájött, hogy mi az igazság, különben Crutcher nem gyilkolta volna meg.

Zach fel-alá járkál a szobájában, és közben rákeres a telefonján a halál körülményeire, de nem sok újat talál. Szén-monoxid, régi vízmelegítő, tragikus baleset.

A tévében megint a Belmontról, a gyilkosságokról, a letartóztatásokról és az új igazgatóról beszélnek. Amikor Zach megpillantja Crutcher fotóját, felfordul a gyomra.

Meg fogja úszni az egészet.

82

HŰVÖS, DE NAPOS IDŐ VAN. Túl szép egy temetéshez. De Teddy nem panaszkodik. Nem szívesen álldogálna odakint az esőben.

Fel sem merült, hogy ne jönne el a búcsúztatóra. Fallon nem csak diákja volt a Belmontnak, halálakor az alkalmazottja is. Illetve amikor „távozott közülünk”. Gyilkosság és öngyilkosság esetén ezt a kifejezést szokták használni.

A rendőrök is így fogalmaztak. A riporterek is szenteltek egy perc figyelmet a ténynek, hogy az elhunyt az intézményben tanított annak bezárása idején, de amikor a nyomozók meglátták a vízmelegítőt, és a főbérlő bejelentette a nyilvánosság előtt, hogy minden lakásban ki fogja cserélni a készüléket, az ügy lezárult. A nagy fejű Lissa is azt mondta, az emberek néha csak úgy meghalnak, szóval biztosan így van.

A búcsúztatás a sír mellett zajlik. Fallon szülei is eljöttek, pedig nyilvánvalóan nem támogatták anyagilag a lányukat. Az első sorban állnak drága fekete ruhában. A nő sír, a férfi is szomorú. A helyzethez illően.

A temetésen sok tanár is részt vesz, továbbá azok az egykori diákok, akik ismerték az elhunytat. Teddy felismer közülük néhányat, látszólag sikeresebbek lettek, mint Knight. Vagy a szüleik nem zárták el a pénzcsapot.

Frank is ott van, Teddy mellett áll, akit bosszant a dolog, mert nem akarja, hogy az emberek azt higgyék, hogy megtalálta Istent, de egy papi galléros férfit nem lehet elküldeni egy temetésről.

A beszédet is pap tartja. Idős, elegáns úr, mély hangon beszél, és egy csomó hazugságot ad elő Fallonról.

– Fallon Meredith Knight, David és Olivia Knight hőn szeretett lánya mindenkinek és mindenhol segített, akinek és ahol csak tudott. A közelmúltban visszatért a Belmont Akadémiára. Önként jelentkezett a mérgezés áldozatává vált tanár helyére. Az iskola és a diákok iránti szeretete miatt háttérbe szorította a saját céljait, hogy segíthessen nekik.

Teddy megköszörüli a torkát, de nem szándékosan. Ez a férfi nem is sejti, hogy Fallon még mindig élne, ha nem küldte volna el neki azt az e-mailt.

És ha nem egy motelből átalakított lakóépület földszintjén lakott volna, Crutchernek nem lett volna ilyen könnyű dolga. Túl könnyű. A motelből kispórolták, amit lehetett, aztán egyáltalán nem újították fel, és az ócska ablakokon keresztül majdnem olyan egyszerű volt bejutni a lakásba, mint a Belmontba.

A vízmelegítő is régi volt. Egy aprócska lyuk miatt folyamatosan működött, és a halálos gáz gyorsan felgyülemlett abban a cipősdoboz-méretű lakásban.

Minden a helyére került, mintha így lett volna elrendelve.

Teddy természetesen B tervvel is készült. Rágcsálóméreg. Ezekben a régi épületekben gyakran előfordul, de szerencsére nem kellett használnia.

Már csak ennyi maradt hátra itt, a koporsó mellett. Néhány búcsúszó, pár könny, mielőtt leengedik a sírgödörbe, és mindennek vége.

Nem mintha Crutcher büszke lenne. Nem lehet, mert Fallon mindenekfelett belmontos diák volt, az ő diákja. Az lett volna a feladata, hogy segítsen neki, de minden igyekezete ellenére kudarcot vallott. Ez bántja a legjobban, és amikor erre gondol, görcsbe rándul a gyomra, mintha a férgek felébredtek volna.

Emlékezteti magát, hogy a szándéka ellenére nem tud mindenkit megmenteni. Bizonyos emberek nem hagyják megmenteni magukat.

Most a lány apja beszél. Bankigazgató, és pontosan úgy is néz ki.

– A lányom jólelkű volt. Talán túlságosan tiszta. Túl jó volt erre a világra. – Tart egy kis szünetet, és felnéz az égre. – Ötéves lehetett, amikor talált a kertünkben egy katicabogarat, amelyik egyedül mászkált a fűben, és elhatározta, hogy segít neki megkeresni a barátait…

Teddy végighordozza a tekintetét a gyászolókon, és megpróbálja felbecsülni a jelenlévők nettó értékét. Ennyi pénzből a Belmont száz éven át működne. Erről eszébe jut, hogy ki kell küldenie még egy adománygyűjtő levelet.

Amikor a koporsót végre leeresztik a gödörbe, és rádobják az első lapát földet, odamegy Fallon szüleihez részvétet nyilvánítani.

– A lányuk csodálatos ember volt. Fogadják őszinte részvétemet!

Miközben kezet ráz Mr. Knighttal, megpillant valakit a szeme sarkából, és arrafelé fordul.

Zach Ward.

A sötétszürke öltöny sokkal idősebbnek mutatja tizenhétnél. A haja frissen nyírva, és a cipője kifényesítve, mint az apjáé.

És Teddyt bámulja.

* * *

ZACH SEJTETTE, hogy Crutcher is eljön a temetésre. Végtére is ő a Belmont igazgatója.

És Fallon miatta fekszik abban a koporsóban.

Addig bámulja, míg a tanár észreveszi, és elindul felé, de Frank Maxwell megelőzi.

– Örülök, hogy látlak, Zach! Igazán sajnálatos, hogy egy ilyen tragikus esemény hozott össze bennünket.

A fiú bólint. Hónapok óta nem látta a matematikatanárt, és döbbenten mered a papi gallérjára.

– Jó napot, Mr. Maxwell! Én is örülök, hogy látom. Remélem, jól van!

– Igen, köszönöm.

A férfi mosolyog, de az arca valahogy nyugodt és békés marad. Zachnek megfordul a fejében, hogy talán be van tépve. Az sok mindent megmagyarázna.

– Eljössz a megemlékezésre? – kérdezi Zachtől.

– Mindenképpen ott leszek.

Mr. Maxwell bólint, mosolyog, elköszön, és átadja a helyét a volt kollégájának.

– Nem tudtam, hogy ismerted Fallon Knightot – kezdi Crutcher.

– Pedig ismertem.

Zach gyorsan zsebre dugja a kezét, mert remeg az idegességtől, és nem akarja, hogy a tanár észrevegye.

– Igazán? – Crutcher félrebillenti a fejét. – Ez a tragikus baleset mindenkit megrázott. Biztosra veszem, hogy a történtek után sokan beszereznek majd egy szén-monoxid-vészjelzőt.

– A szüleim nyolcat vettek, plusz egy új vízmelegítőt.

– Nagyon helyes. Jobb félni, mint megijedni!

– Ez érdekes – jegyzi meg Zach. – Én is pontosan ezt mondtam Fallonnak néhány nappal ezelőtt. Nem túl jó környéken lakott.

Crutcher meglepetten felvonja a szemöldökét.

– Ezek szerint valóban jól ismertétek egymást.

– Sokat segített nekem, mióta magántanuló lettem.

– Igazán?

A fiú bólint. A torkában dobog a szíve. Crutcher veszélyes ember. Halálos. Amikor elhatározta, hogy beszél vele, otthon volt, tökéletes biztonságban. Most arra gondol, hogy talán mégsem volt olyan jó ötlet. Nem neki kellene megoldani ezt a problémát.

De ha ő nem, akkor ki? Senki sem maradt rajta kívül.

– Láttam magát – mondja halkan.

– Hol láttál?

– Fallon lakásánál.

Crutcher majdnem elneveti magát.

– Biztosra veszem, hogy tévedsz.

– Találkoztam vele egy nappal a halála előtt. Együtt néztük át a dolgozatomat. – A hazugság folyékonyan szól, mintha igaz lenne. – Maga akkor lépett ki az épületből, amikor bekanyarodtam a parkolóba, és egyenesen az autójához ment, tudom, melyik az, ezerszer láttam a suli előtt.

– Az összes tanárt felkerestem, miután az iskola bezárt – feleli Crutcher, és legyint. – Nyugodtan megkérdezhetsz bárkit!

– De az előbb azt mondta, nem járt ott. Most viszont azt állítja, hogy ott volt.

A férfi úgy mered a fiúra, ahogy az osztályban szokott: teljes gyűlölettel. Ward akkoriban nem értette a dolgot, és mindent elkövetett azért, hogy megkedvelje őt. De ez már nem így van.

A tanár szája mosolyra torzul. Zachet teljesen váratlanul éri.

– Ez a nap mindenkit megviselt. Nézd el nekem ezt a tévedést!

– Már melyiket?

– Tessék?

– Ott volt, vagy nem volt ott?

A férfi még mindig mosolyog, de a tekintete ijesztővé válik. Zach sosem látta még ilyennek.

– Örülök, hogy találkoztunk, Zach – mondja végül, és elindul.

A fiú összeszedi magát.

Semmi sincs a kezében. Nincs bizonyítéka. Csak egy elmélete. De lehet, hogy Fallonnak volt bizonyítéka. Senki sem nézett bele a laptopjába, mert baleset áldozata lett. Talán bele kellene néznie valakinek.

Elindul Crutcher felé, és utánakiált:

– Mr. Crutcher! Kérdezhetek még valamit?

A tanár bosszúsan összeráncolja a szemöldökét, de bólint.

– Csak rajta!

– A tej. Azt a tejet itta meg, amit az iskolában vett, igaz?

– Igen. De ez miért lényeges?

– Azért, mert csak üveges tejet szokott inni.

Crutcher összepréseli az ajkát, és ökölbe szorítja a kezét. Zachnek megfordul a fejében, hogy talán meg fogja ütni.

De már nem fél, mert a sejtése beigazolódott.

– Viszlát, Zach!

Azzal sarkon fordul, és elindul a parkoló felé. El a temetésről, el a diáktól.

A fiú addig néz utána, amíg el nem tűnik a szeme elől.

Fogd be a szád, és mosolyogj!

De nem most.

Előveszi a telefonját, és felhívja a számot, amit ma reggel mentett el.

– Zach Ward vagyok. Emlékszik rám?

– Természetesen – feleli Pruitt ügynök.

Jó a memóriája.

– A birtokomba került néhány információ. Beszélhetek önnel?

83

KÁPRÁZATOS! EGYSZERŰEN KÁPRÁZATOS!

Két hét telt el Ms. Marsha és Joe letartóztatása óta. Az emberek már kiheverték a sokkot, és megkezdődhet a gyógyulás folyamata.

Teddy a lépcső tetején áll, a Belmont bejárata előtt, és elégedetten szemléli az egyre népesebb gyülekezetet. Szülők, diákok, sajtó… Mindenki itt van. Mindenki!

Széles szalag lóg a feje fölött:

EMLÉKEZÉS ÉS FELÉPÜLÉS

ÖRÖKKÉ BELMONT

Az emelvény is a lépcső tetején van, az egyházi személyek széksora előtt.

És a szikla. Végre felavathatják az emléksziklát. A súlya miatt már a helyére került, de letakarták aranybojtos vörös bársonnyal.

A textilt Winnie választotta ki, és Teddynek el kell ismernie, hogy jó ízlése van. A dekorációról is ő gondoskodott. A virágok lenyűgözőek. A bejárathoz vezető út két oldalán beton virágtartók sorakoznak, amelyekben hatalmas, kék őszirózsák és aranyszínű napraforgók pompáznak. Az iskola színei.

Mivel a megemlékezés egészen délig tart, ételt és italt is fel kellett szolgálniuk, ami komoly kihívást jelentett az iskolában lezajlott események miatt. Órákon át ment a vita arról, hogy mit adjanak, honnan hozassák az ételt, és vajon szívesen fogyasztanának-e a vendégek bármit, akár csak kávét is.

A Calisto Catering furgonja közvetlenül a széksorok mellett parkol, hogy mindenki lássa. Ez a cég szolgálja ki a felső tízezret. Minden esküvőn, jótékonysági bálon, céges golfozáson ők étkeztetnek. Ha bennük nem bíznak meg az emberek, akkor senkiben.

Teddy látja, hogy a vendégek már esznek és isznak. Nagyon helyes, mert egy vagyonba került.

Winnie és Daphne lép hozzá. Átmenetileg ők vették át Ms. Marsha feladatait, de már elhatározta, hogy ősszel felvesz egy új titkárnőt.

Winnie egy csíptetős táblát tart a kezében, és tájékoztatja a legújabb fejleményekről.

– Minden felszólaló ideért. A polgármester telefonált, és azt mondta, úton van. De több székre lesz szükségünk, mert kevés az ülőhely.

Teddy felpillant. A körömágyát bámulta, mert rettenetesen néz ki. Fallon halála óta megint elkezdte piszkálni.

– Helló, Teddy!

Frank. És megint az a furcsa mosoly az arcán.

– Helló, Frank! Örülök, hogy látlak.

– Jól nézel ki – mondja Frank, és körbenéz. – Allison hol van? Szeretném őt is üdvözölni.

Crutchert rettenetesen bosszantja a kérdés, de mosolyt erőltet az arcára.

– Megpróbál elszabadulni a munkahelyéről, de lehet, hogy nem ér ide. A kórház nem tudja nélkülözni a legjobb ápolónőjét.

– Nagyon elfoglalt lehet mostanában. Missy azt mondta, rég nem beszélt vele.

– Igen, rendkívül elfoglalt. – Crutcher Winnie felé fordul. – Igen, valóban több székre lesz szükségünk.

Lemegy a három lépcsőn, és elindul a nézőtér felé.

– Húsz perc! – kiáltja utána Winnie.

Nem fordul hátra. Az első sor mellett néhány szülő álldogál, és odalép hozzájuk, hogy üdvözölje őket. Kézfogás, mosoly és bólogatás. Azt reméli, sok pénzzel támogatják az iskolát. A letartóztatása előtt Ms. Marsha elmagyarázta neki, hogy ez is a munkája fontos részét képezi. Azt mondta, ő lesz az iskola arca.

És maradéktalanul teljesíti a kötelességét.

Ha még mindig tanár lenne, nem hárulna rá ez a feladat. Az év tanáraként bizonyára a beszédével lenne elfoglalva. És ha nem őt választották volna meg az év tanárának, akkor bekapna néhány falatot, vagy az utolsók között érkezne.

Ilyen az igazgatók élete.

Nem erre számított, de még mindig jobb, mint olyan tanárnak lenni, aki sosem kerül be a Belmont családba.

A legnehezebb az áldozatok családjával. Az első sorban ülnek, a központi folyosótól jobbra. A fekete ruhatengerből hullaszag árad. Ha ezt tudta volna, néhány sorral hátrébb jelölte volna ki a helyüket.

Először is üdvözölnie kell őket. Az elődje feleségével kezdi. A férje halála előtt komoly és szigorú nő volt, de most gyengének látszik, kissé meghajlott a háta, és fekete fátyol takarja el az arcát. Amikor Teddy részvétet nyilvánít neki, szótlanul bólint.

Ezután dr. Benjamin következik. Sonia férje szürke öltönyt visel, és hosszú a haja. A professzorok bármit megengedhetnek maguknak. Teddy azt is megállapítja, hogy sokat hízott Sonia búcsúztatója óta. Lehet, hogy a gyász meghozta az étvágyát.

– Köszönöm, hogy eljött – mondja, és kezet ráz vele. – Tudom, hogy ez már nem hozhatja vissza, de igyekszünk méltóképpen megemlékezni a feleségéről.

– Köszönöm, méltányolom.

Még az a szerencse, hogy Soniának nem voltak gyerekei. Teddy nem szereti a kisgyerekeket.

Utolsóként Courtney-hoz és az apjához lép oda. Igyekszik szívélyesnek és szerénynek látszani, mert elképzelhető, hogy a lány ősszel visszatér a Belmontba. Az apja megengedheti magának.

– Mr. Ross! Örülök, hogy újra látom, de természetesen jobban örülnék, ha nem ilyen szomorú körülmények között kellene találkoznunk.

– Köszönöm.

Courtney felé fordul.

– És elmondhatatlanul örülök, hogy az FBI átvette az ügyet, és tisztázta azt a szörnyű félreértést.

A lány bólint, és alig észrevehetően elmosolyodik.

– Köszönöm.

Crutcher megpillant valakit Courtney mögött, aki látszólag szintén a Ross családdal van.

Zach Ward. A kis szarházi!

– Jó napot, Mr. Crutcher!

– Köszönöm, hogy eljöttél, Zach. Természetesen azokat a diákokat is szívesen látjuk, akik már nem járnak a Belmontba.

A fiú rezzenéstelen arccal mered rá.

– A világért nem hagytam volna ki.

Teddy ismét Mr. Ross felé fordul.

– Kérem, jelezze, ha szüksége van valamire!

– Úgy lesz, köszönöm – bólint.

A tanár megfordul, és felmegy a pódiumra. Senki sem teheti tönkre ezt a napot. Még Zach sem.

Kezdődhet a műsor!

84

MIUTÁN CRUTCHER ELMEGY, Zach körbenéz.

Az FBI is itt lesz.

Amikor bement Rolandhoz és Pruitthoz, a két ügynök végighallgatta, és sok kérdést tettek fel neki, főleg a nő. Beszámolt a tejről, a növényhatározóról és Fallonról.

– A tanárnő kiderített valamit. Lehet, hogy fontos információk vannak a számítógépén, bár ebben nem vagyok biztos. Nem volt alkalmam belenézni a halála előtt, de kérem, ellenőrizzék!

– Természetesen ellenőrizni fogjuk – felelte Pruitt.

– És hamarosan megtartják az iskolai ünnepséget – folytatta Zach. – Fontos esemény, és Crutcher lett az igazgató, és… nem tudom, hogy tervez-e újabb gyilkosságot, de ez kiváló alkalom lenne, mert rengetegen lesznek. Az is lehet, hogy engem akar megölni.

Pruitt aggodalmasan összeráncolta a szemöldökét.

– Úgy érzed, veszélyben van az életed?

Zach hanyagul vállat vont, pedig félt egy kicsit.

– Semmit sem fogok enni és inni az ünnepségen, az tuti.

– Biztos, hogy ott akarsz lenni?

– Ott kell lennem. Courtney miatt.

Pruitt bólintott, és a szorgalmasan jegyzetelő Rolandra nézett.

– Rengeteg hasznos információt kaptunk tőled – mondta a férfi. – Köszönjük, hogy eljöttél.

– Tehetek még valamit?

– A többit mi elintézzük – felelte Pruitt. – De kérlek, egyelőre tartsd távol magad Teddy Crutchertől!

Eleget tett az ügynök kérésének. Egészen mostanáig. És mindent gondosan eltitkolt Courtney elől.

Mivel az első sorban ülnek, rendszeresen hátrafordul abban a reményben, hogy megpillantja az ügynököket.

– Kit keresel? – kérdezi a lány.

– Senkit, csak körbenézek. – Visszafordul. – Te jól vagy?

Courtney bólint, vállat von, és megrázza a fejét. Ez nemet jelent, és Zachnek hirtelen bűntudata támad.

Fent, a színpadon Crutcher üdvözli a felszólalókat. Winnie izgatottan szaladgál, és utasításokat osztogat, ahogy a tanár-szülő szövetség vezetőjéhez illik.

Zach tekintete azonban azon a férfin akad meg, aki sorba rendezi a székeket.

– Az ott Mr. Maxwell?

– Úgy tűnik – feleli Courtney, és kissé előredől. – Várjunk csak! Papi gallért visel?

– Nos… igen.

– Pap lett?

Zach nem válaszol. Találkozott Mr. Maxwell-lel Fallon temetésén, de nem szólt róla Courtney-nak. Azt sem mondta el neki, hogy elment a temetésre.

Miután Mr. Maxwell megigazítja a székeket, odalép a sziklához, és elegyengeti rajta a bársonyleplet. Lesimítja, és minden oldalról meghúzgálja, hogy tökéletesen álljon.

Courtney ránéz Zachre, és vállat von.

– Fura.

– Az – helyesel a fiú.

Winnie ekkor megkopogtatja a mikrofont, és a levegő vibrálni kezd.

– Kérem, mindenki foglalja el a helyét! Azonnal kezdünk, és rendkívül pontosak vagyunk.

* * *

TEDDY MEGIGAZÍTJA a zakóját, és megajándékozza a vendégeket egy alkalomhoz illő szomorú mosollyal.

– Köszönöm, hogy megtiszteltek bennünket a jelenlétükkel – kezdi. – Az elmúlt hónapokban számos tragédia történt a Belmontban. Ezzel az ünnepséggel elsősorban azoknak állítunk emléket, akiket elvesztettünk.

Tart egy kis szünetet, és komor arccal néz körbe a vendégeken. Sokkal többen vannak, mint amire számítottak, de ettől csak még jelentősebbé válik az esemény. Szereti a kihívásokat, mert kihozzák belőle a legjobbat.

– Ugyanakkor bizakodva tekintünk a Belmont jövője felé. A túlélés érdekében tovább kell lépnünk, és örülök, hogy ilyen sokan eljöttek, hogy ebben a segítségünkre legyenek.

Taps. Nem túl hangos, de nem is rockkoncerten vannak, hanem egy megemlékezésen.

Crutcher bemutatja az első felszólalót, vagyis Sonia férjét. Dr. Benjamin kissé összefüggéstelenül beszél, ami érthető, mivel gyászol. Utána Mr. Ross következik. Courtney nem fogadta el a felkérést, ezért csak ő beszél Ingrid Rossról.

Teddy a háttérbe húzódik, de állva marad, hogy lássa a vendégeket. Courtney elsírja magát az apja beszéde közben, és Zach ad neki egy zsebkendőt. Crutcher azt reméli, hogy tiszta.

Szerencsére az előző igazgató felesége sem fogadta el a felkérést, mert nincs abban az állapotban, hogy beszédet tartson. Az eredeti tervek szerint Ms. Marsha vette volna át a helyét, de azóta átírták. Nem közvetíthették a börtönből a felszólalását.

Éppen ezért az igazgatót a történelemtanár, Nari Tam képviseli.

Egy kis etnikai diverzitás sohasem árt.

Olyan unalmas a beszéde, hogy Teddynek elkalandozik a figyelme. Nari után egy felekezeten kívüli lelkész következik, és imára szólítja fel azokat, akik úgy érzik, szükségük van rá. Nagyon tiszteletteljes az egész.

Crutcher ismét fellép a pódiumra, és bemondja, hogy most a mérgezést túlélt diákok következnek. Damien Harcourt felmegy a lépcsőn, és a megbízott igazgató kezet ráz vele. A diák gazdag szülei az első sorban ülnek, a gyászolókkal szemközti oldalon.

Teddy megint a háttérbe húzódik, és örömmel veszi tudomásul, hogy a szomorkodás ideje hamarosan véget ér. Ő így nevezi az ünnepség első felét. Kellemetlen, de szükséges. Alig várja, hogy rátérjenek a második részre, vagyis a felépülésre. Akkor fogja leleplezni a sziklát, azután körbevezeti a vendégeket az iskolában.

Az épület ragyog a tisztaságtól, a konyhában mindent kicseréltek. Az összes hűtőre, mélyhűtőre és kamrára zárat szereltek, az italautomaták csak kártyával működnek.

Igen, a Belmontban komolyan veszik a biztonságot. Rendkívül komolyan. Az intézmény konyhájának a legdrágább és legbiztonságosabb létesítménynek kell lennie az egész országban.

Miután Damien részletesen beszámol a nem annyira halálközeli élményéről, Teddy bejelenti, hogy a második rész előtt húsz perc szünetet tartanak.

Eddig minden tökéletesen ment. Semmi sem siklott félre. Minden a tervek szerint halad.

És nem bukkant fel az FBI.

Természetesen tudja, hogy Zach beszélt velük. Az a két ügynök, Pruitt és Roland becsöngetett hozzá, és rengeteg kérdést tettek fel neki, többek között a tejfogyasztási szokásairól. Innen tudta, hogy a fiú uszította rá az FBI-t, és rá is kérdezett:

– Esetleg egy Zach Ward nevű diáktól kapták az információkat?

– Nem adhatjuk ki a forrásainkat – felelte Roland.

– Hogyne, megértem. De szerintem tőle származnak. Hadd áruljak el valamit maguknak Zach Wardról! Én vagyok a rögeszméje. Az előző félévben rosszabb jegyet adtam neki az egyik dolgozatára, mint amire számított, és azóta meglehetősen… dühös rám. A szülei bejöttek hozzám, és megkértek, hogy javítsam fel a jegyét, de természetesen nemet mondtam.

Teddy megborzongott, amikor felidézte azt a napot, és nem színészkedett.

Legfeljebb csak egy kicsit.

– Ezek után a gyerek elég furcsán viselkedett. Többször is a nyomomba szegődött, és erre az autójában lévő GPS lehet a bizonyíték. Az esetek többségében nem ijedek meg a dühös diákoktól, mert a Belmont nem egy szokványos iskola. De Zachkel nem stimmel valami. És bizonyára maguk is tudják, hogy a rendőrség letartóztatta megvesztegetésért. – Elhallgatott, és megcsóválta a fejét. – Személyes kudarcként értékelem, amikor egy diákom letér a helyes útról. Zach viselkedése azonban kifejezetten fájdalmasan érint, főleg azért, mert már igazgató vagyok. Úgy érzem, az összes belmontos diákért felelősséggel tartozom.

Az ügynökök többször is köszönetet mondtak neki. Sőt hálálkodtak!

Egyszer már elkövettek egy súlyos hibát, amikor letartóztatták Courtney-t. Valóban be akarják ismerni, hogy megint tévedtek, amikor letartóztatták Ms. Marshát és Joe-t?

Természetesen nem. Teddy mentőövet dobott nekik, és azonnal belekapaszkodtak, hogy elkerüljék a rossz sajtóvisszhangot.

Könnyedén elintézte ezt a problémát is.

Zachre néz, aki az első sorban ül. Megint az a szürke öltöny van rajta, mint Fallon temetésén, de most nem az apjára hasonlít. Úgy néz ki, mint egy kisfiú.

A diák felpillant, észreveszi, hogy őt nézi, és elmosolyodik. Nem is mosolyog, hanem vigyorog. A kis görény!

Crutcher óvatosan megrázza a fejét, hogy Zachen kívül senki ne vegye észre.

A gyerek arcáról lefagy a vigyor. Először döbbenet tükröződik rajta, azután harag. Végül elfordítja a fejét, és lesüti a szemét.

Így igaz, Zach.

Megint Teddy nyert.

85

FRANK MINDENT LÁT. A legszélső széken ül, fent, a színpadon, ezért látja a vendégeket, és a szeme sarkából Teddyt is, aki a pódiumon áll. A színpad és a széksor között álló szikla még nincs leleplezve.

Amikor elkezdődik a program második része, Crutcher elmondja, hogyan született meg a szikla ötlete. Éveken keresztül gondolkodtak rajta, rengeteg ötletet és tervet elvetettek, de úgy adja elő a történetet, mintha az ő fejéből pattant volna ki néhány nappal ezelőtt. Mintha mindenben ő döntene.

– Mi lenne a legmegfelelőbb? – kérdezi. – Valami olyasmit szerettem volna, ami egyrészt emléket állít azoknak, akiket elvesztettünk, másrészt pedig a Belmont jelképe lehet. Valami olyasmit, ami tisztelettel adózik azok előtt, akiket elvesztettünk, és megünnepli azokat, akik ezután jönnek.

Franknek hevesen ver a szíve a volt kollégáját hallgatva.

Ideges, de nincs benne megbánás.

Régóta ismeri Teddyt. Tudja, hogy hazudott a feleségének, tudja, hogy azt mondta neki, nem lehet gyereke, és eltitkolta előle, hogy valójában elköttette az ondóvezetékét. Mióta belépett az egyház kötelékébe, arra is rájött, hogy Crutcher a velejéig romlott.

Ő mindent megpróbált. Isten is tudja, hogy mindent elkövetett Teddyért. Kétszer is meglátogatta, és megkérte, hogy imádkozzanak. Szinte felszólította.

De mind a kétszer nemet mondott.

– A tanár-szülő szövetség a Belmont egyik támpillére, és a tagjai rengeteget tettek azért, hogy ez az emlékmű elkészüljön – folytatja a megbízott igazgató, és rámosolyog a vendégekre. – Kérem, tapsolják meg őket, hogy így köszönjük meg nekik a kemény munkát!

Frank is tapsolni kezd, de nem a vendégeket nézi, hanem Teddy kezét.

Akkor vette észre a körömágyát, amikor még kollégák voltak. Mielőtt Teddy hazudott a feleségének, szép volt a keze, de aztán kisebesedett a körömágya, sőt néha vérzett is.

Most is sebes, és ez egyértelműen arra utal, hogy a férfi belülről rohad.

A bűntudat nem múlik el. Örökre velünk marad, beleeszi magát a lelkünkbe, és növekedni kezd. Hasonlít a szerelemhez, csak az a különbség, hogy ez rettenetes érzés.

Frank elhatározta, hogy türelmes lesz, és vár, amíg Teddy készen áll arra, hogy bűnbocsánatért imádkozzon Istenhez. Ezt senkiből sem lehet erőszakkal kitaposni.

De egy napon felhívta Missy.

Miután Frank úgy döntött, pap lesz, az asszony visszaköltözött a szüleihez. Frank megértette, mert ez mindkettőjük számára komoly változást jelentett. Helyesen döntött, és jó irányba változott, de Missy azt mondta, hozzá kell szoknia a gondolathoz.

A férfi rendszeresen felhívta, hogy beszélhessen a fiával, de néhány nappal ezelőtt Missy jelentkezett. Frank azt mondta Teddynek, hogy a felesége régóta nem beszélt Allisonnal, de ez nem volt igaz. A nagyobb jó érdekében hazudott.

– Éppen most beszéltem Allisonnal – újságolta Missy.

– Hogy van?

– Nem túl jól. Azt mondta, kapott egy furcsa e-mailt egy Fallon Knight nevű nőtől. Azt írta, hogy korábban a Belmontba járt, és úgy gondolja, Teddy a gyilkos.

– Ezt nem értem – mélázott Frank. – Fallon Knight…

– Halott – vágott a szavába Missy. – Tudom. Allison elmondta. Először úgy gondolta, hogy a nőnek elment az esze, de aztán megtudta, hogy meghalt, és azonnal elköltözött a városból.

Maxwell hallgatott, mert képtelen volt felfogni a szavak értelmét.

– Frank! Allison attól fél, hogy Teddy őt is bántani fogja.

A férfi mozdulatlanul ült a fotelben. Azután sem mozdult meg, hogy letették a telefont. Nem kapcsolta be a tévét, sem a rádiót. Semmit sem hallott a saját gondolatain kívül.

Tudta, hogy Teddy hazug, tudta, hogy egy istentelen ember, aki nem hajlandó bűnbocsánatért imádkozni. De azt nem sejtette, hogy ártani is képes. Ez egyszerűen… hihetetlen volt.

Végül imádkozni kezdett. Útmutatásért, segítségért és megvilágosodásért imádkozott. Egész éjjel a fotelben maradt, és csak akkor állt fel, amikor felkelt a nap.

Tennie kell valamit.

Valamit tenni kellett. És Frank volt az, akinek meg kellett tennie.

Ez az információ nem véletlenül jutott a birtokába. Isten rendelte úgy, hogy tudomást szerezzen róla, és őt jelölte ki arra, hogy tegyen valamit. Senki más nem tett semmit Teddy Crutcher miatt, ezért neki kellett.

A volt kollégája egy szörnyeteg, és a felesége annyira fél tőle, hogy elköltözött a városból. Számtalanszor hazudott, és nem érdekli a bűnbocsánat.

És ez a szörnyeteg a Belmont Akadémia igazgatója.

Ezt nem hagyhatja annyiban!

A belmontos diákok évtizedek óta az ország legjobb egyetemein tanulnak tovább. Az intézmény már egy alelnököt és számtalan vezető üzletembert, filantrópot adott az országnak, és néhány diákjából fontos egyházi vezető lett.

Frank vesz egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon.

Így helyes. Így igazságos. Így kell lennie.

– Most pedig ideje leleplezni a jövő felé vezető utat – szónokolja Crutcher. – Leleplezzük a mottónkat, a hitvallásunkat, a sziklánkat. Hölgyeim és uraim, bemutatom a Belmont Akadémia emlékművét!

Megmarkolja a bársonyleplet. Mindenki tapsol, amikor lehúzza. A bronzzal bevont szikla gyönyörűen csillog a napsütésben. Szinte ragyog. Frank arra gondol, hogy később meg kellene áldani.

Teddy kezében még mindig ott van a bársony. Amikor végre leejti, megdörzsöli a tenyerével az ujjait, mintha lenne rajtuk valami.

Valóban van rajtuk valami.

Frank látja a piros port az ujjain és a tenyerén. A vörös bársonyon nem látszott.

A megbízott igazgató folytatja a beszédet, de közben folyamatosan vakarja az ujjait. Biztosan azt hiszi, piszkos lett a keze, a vakarással viszont csak még jobban szétteríti a port.

Az olvasóbokor összezúzott termése fel fog szívódni a bőrén keresztül.

Frank az Őrült Tudósoktól vette az ötletet, hogy egy növényt használjon, és könnyen rátalált arra, amelyik a bőrön keresztül is felszívódik. Amikor kiderült, hogy olvasóbokornak hívják, ezt is egy isteni jelnek vette. Ő csupán Isten akaratát teljesíti.

Az üres üvegcse most a zsebében lapul. Úgy tett, mintha segítene berendezni a színpadot, és amikor megigazította a leplet, rászórta a port.

És a por most Teddy kezén van.

Lehet, hogy egy-két napig még életben marad. Frank nem tudja biztosan, mert még sohasem mérgezett meg senkit. Abban viszont biztos, hogy Crutcher meg fog halni.

Igazán sajnálatos, de így kellett lennie.

Mióta pap, azt is megtanulta, hogy nem lehet mindenkit megmenteni.

EPILÓGUS

A GRANITE HILL GIMNÁZIUM kollégiuma sokkal szebb, mint amire Zach számított: hatalmas szobák, két ágy, két íróasztal és egy nagy könyvespolc. Vermontban húsz fok van, az ablakok kitárva, a szobába besüt a nap.

Elég jó helynek tűnik, függetlenül attól, hogy szombaton is van tanítás. Ez a bentlakásos iskola egyik hátránya.

A szülei már elmentek, a szobatársa még nem érkezett meg. Vermont időjárására való tekintettel a fűtőtest melletti ágyat választja, és gyorsan kipakol a táskáiból. Csak néhány ruhát hozott, a laptopját és egyéb kütyüket. A téli holmikért még haza kell majd mennie.

Miután végez, leül az íróasztalához, és körbenéz. Semmi sem szürke, semmi sem lehangoló.

Négy hónap telt el az iskolai ünnepség óta. Négy hónappal ezelőtt örökre maga mögött hagyta a Belmontot, és sok minden történt azóta.

Két nappal az ünnepség után Teddy nem jelent meg az egyik megbeszélésen. A tanár-szülő szövetség vezetője elment hozzá, és ő találta meg.

Már egy napja halott volt.

Kezdetben mindenki úgy gondolta, hogy öngyilkos lett, vagy szívroham végzett vele. Azután kiderült, hogy gyilkosság áldozata lett.

Újra felborzolódtak a kedélyek. Talán mégsem Ms. Marsha és Joe az Őrült Tudósok. Lehet, hogy a valódi tettes még mindig szabadlábon van, az FBI és a rendőrség pedig még mindig rosszul végzi a munkáját. Zach már nem törődött a híradásokkal. Elege lett belőlük. Ráadásul csak kétszáz óra közmunka árán sikerült megszabadulnia a megvesztegetés vádjától, és ez minden szabadidejét lefoglalta. A drága ügyvédnek mégis megvannak az előnyei.

A gyilkos ezúttal másfajta mérget használt. Összetörte az olvasóbokor termését, és rászórta a bársonylepelre. Ha Teddynek nem lett volna kisebesedve a körömágya, nem halt volna meg ilyen gyorsan. A sebeken át a méreg bekerült a véráramába.

Amikor Frank Maxwellt letartóztatták a gyilkosságért, mindenki megdöbbent. Azt mondogatták, hogy a Belmonton átok ül. Mr. Maxwell is összeomlott, amikor még ott dolgozott. Először elmegyógyintézetbe utalták, és miután elengedték, pap lett belőle.

Rájött, hogyan ölhetné meg Teddyt, de azt nem tervelte ki, hogyan fogja megúszni a gyilkosságot. Mindenki vitt magával kamerát a megemlékezésre, és egy profi videós is felvette az eseményt. A felvételeken látszott, hogy Mr. Maxwell elővett valamit a zsebéből, miközben a leplet igazgatta. Az FBI megtalálta a por maradványait a szemetesben.

A fiú látta a tévében, amikor letartóztatták. Mr. Maxwell megbilincselve ment be a rendőrség épületébe, és mosolygott. Ugyanúgy mosolygott, mint Fallon temetésén, amikor Zach azt hitte, be van tépve.

– Jóságos ég! – mondta Pamela.

– Helyesen döntöttünk, amikor kivettünk téged abból az iskolából – vélekedett James.

Zach hallgatott.

Annyi minden történt az elmúlt egy évben, hogy már semmin sem döbbent meg.

Akkor sem döbbent meg, amikor az FBI bejelentette, hogy nyomozást folytattak Crutcher ellen.

Nyilvánosságra hoztak ugyan néhány bizonyítékot, bár ennek már nem volt jelentősége, mert egy halott embert nem lehet bíróság elé állítani. Megmutatták a felvételeket, amelyeket Fallon készített. Végre megkapta az elismerést a munkájáért.

De az volt a legterhelőbb, amit Crutcher számítógépén találtak. A hamis e-mailek, amelyekkel gyanúba keverte Ms. Marshát és Joe-t, és a hamis felhasználók. Crutcher az interneten egy fiatal lánynak adta ki magát, és elsősorban ez győzte meg a közvéleményt a bűnösségéről. Normális ember nem csinál ilyet.

– Nem tudtam, hogy ennyire beteg – mondta Courtney.

Zach nem szólt semmit.

Most itt van Vermontban, mindentől távol. Majdnem mindentől.

Rezeg a telefonja. Courtney keresi.

– Helló, bébi!

Elmosolyodik.

– Helló!

– Milyen a szobád?

– Lenyűgöző. És a tiéd?

– Fantasztikus. Találkoztál már a szobatársaddal?

– Nem, még nincs itt. Remélem, jó fej!

– Az enyém annak tűnik. Felfedezzük a környéket?

– Még jó – feleli Zach.

– Találkozzunk tíz perc múlva az én kolim előtt!

Alig várja. Összejöttek Courtney-val, és most egy párt alkotnak. Utólag visszagondolva nem is érti, hogy ez miért nem történt meg már hamarabb.

Többször is eszébe jutott, hogy talán Crutchernek köszönhetik az egészet. Ha nem történtek volna meg azok a szörnyűségek a Belmontban, talán nem lennének együtt.

A szekrényhez lép, felvesz egy tiszta inget, azután az ajtó belső oldalára ragasztott tükörbe néz. A szekrény mellé már felakasztotta az Év tanára díjat.

Crutcher plakettjét.

Az utolsó óra után becsúsztatta a hátizsákjába, és kisétált a teremből. Dühös volt aznap délután. Dühös, mert Courtney még mindig letartóztatásban volt, dühös, mert mindenki bűnösnek tartotta, és mert Mrs. B. halt meg Crutcher helyett. Nem akarta megtartani a plakettet, de miután a szülei kivették a Belmontból, nem tudta visszavinni. Most már örül, hogy így alakult.

Crutcher miatt megváltoztak az elképzelései a jövőjét illetően. Már nem akart közgazdaságtant tanulni, sem jogot.

Úgy döntött, tanár lesz. És miután megszerzi a diplomáját, visszamegy a Belmontba.

Valakinek meg kell mentenie a gyerekeket. Az ő érdekükben.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A regény megírása közben rájöttem, hogy ez a legszemélyesebb könyvem. Nem magániskolába jártam, és a szüleim sem gazdagok, de a történetben szereplő események közül néhányat a tinédzserkori élményeim ihlettek (nem a gyilkosságokkal összefüggőket). Elsősorban a tanárok viselkedésére, Courtney és Zach barátságára gondolok. Persze senkit sem nevezek meg, de hálás vagyok azért, hogy hatással voltak az életemre.

Rengetegen segítettek abban, hogy ez a könyv valósággá váljon. Remélem, hogy senkit sem hagyok ki a felsorolásból!

Köszönettel tartozom a harcos ügynökömnek, Barbara Poelle-nek; a csodálatos szerkesztőmnek, Jen Monroe-nak; a két állhatatos sajtósnak, Lauren Burnsteinnek és Dache Rogersnek; a feltartóztathatatlan marketingeseknek, Jin Yunak, Jessica Mangicarónak és Fareeda Bullertnek; valamint sasszemű olvasószerkesztőmnek, Elizabeth Johnsonnak. A Berkeley munkatársai nélkül az olvasó most nem tarthatná a kezében ezt a könyvet.

A tengerentúli angol csapatnak is hálás vagyok a kemény munkáért: Joel Richardson, Grace Long, Ellie Hughes, Katie Williams, Ruth Atkins és a Michael Joseph összes munkatársa.

Különös köszönettel tartozom azoknak a tehetséges grafikusoknak, akik megalkották a könyveim borítóját!

Az elmúlt néhány évben több könyvklubos találkozón is részt vehettem az ország különböző részein, és nagyon hálás vagyok az izgalmas beszélgetésekért. Köszönöm a Fresno Book Clubnak, a Books & Brunchnak, a Gresham’s Book Clubnak, Celeste Foxnak és Sara Henrynek, hogy elolvasták a szövegeimet, és köszönöm, hogy részt vehettem a találkozókon.

A kritikusaim rengeteget segítettek a könyv megírásában. Különös köszönettel tartozom Marti Dumasnak, aki nem csupán a kritikusom, hanem az egykori tanárom is. Ő segített a részletek kidolgozásában.

Számos szerző elég kedves és nagylelkű volt ahhoz, hogy elolvassa a regény kezdetleges változatait, s a véleményük rengeteget számított: Megan Miranda, JP Delaney, Lisa Unger, Sarah Pekkanen, B. A. Paris, Chandler Baker, Gilly Macmillan és Hannah Mary McKinnon.

A könyvesboltok tulajdonosainak is nagyon hálás vagyok azért, hogy meghívtak, és a vásárlóik figyelmébe ajánlották a könyveimet. Most csak néhányat neveznék meg közülük: Mary O’Malley, Pamela Klinger-Horn, Barbara Peters, Maxwell Gregory és Alex George. Köszönettel tartozom továbbá azoknak a könyvesboltoknak, amelyeket személyesen vagy az interneten felkerestem: Garden District Book Shop, Gresham Bookshop, Skylark Bookshop, Murder by the Book, An Unlikely Story, Poisoned Pen, Mystery Lovers Bookshop, Book Passage, Parnassus Books, The Novel Neighbor, Lake Forest Book Store, Books & Books, Magic City Books… és még hosszasan sorolhatnám. A segítségük nélkül nem született volna meg a harmadik könyvem.

A Bookstagram felhasználói, a bloggerek és a kritikusok különleges helyet foglalnak el a szívemben. Hálás vagyok a lelkesedésükért, a támogatásukért, és azért, hogy imádnak olvasni. Ti vagytok a legjobbak!

A csodálatos könyvtárakról és könyvtárosokról sem feledkezhetek meg. Gyerekkoromban miattuk szerettem bele az olvasásba, és ez ösztönzött arra, hogy író legyek. Hálás vagyok azért, hogy ilyen nagyszerűen végzik a munkájukat.

És végül, de nem utolsósorban, köszönettel tartozom a családomnak és a barátaimnak mindenért.

A SZERZŐRŐL

Samantha Downing New Orleansban él. Az Elbűvölő feleségem című első regénye több országban bestsellerré vált, díjakra jelölték és Nicole Kidman produkciós cége tervez sorozatot készíteni belőle. Downing azóta folyamatosan ír a rajongók nagy örömére, és minden egyes műve nagy sikert arat. A legújabb regénye A saját érdekedben címmel jelent meg, és egy neves magániskolában történő rejtélyes gyilkosságsorozatról szól.

JEGYZETEK

1 Maya Angelou: I Know Why the Caged Bird Sings (1969). Magyarul nem jelent meg.

2 Upton Sinclair: The Jungle (1906). A második magyar fordításnak A mocsár a címe.

3 S. E. Hinton 1967-es regénye magyarul nem jelent meg, a belőle készült film és sorozat igen.

4 Bájgúnár, Lónyál és Senkiházi. A magyar nyelvű kiadásban nincsenek lefordítva a becenevek.

5 Női démon, aki elcsábítja az alvó férfiakat.

6 Norman Bates Robert Bloch Pszicho című regényének a főhőse.

7 Ernest J. Gaines: A Lesson Before Dying (1993). Magyarul nem jelent meg.

8 Drug Enforcement Administration: Kábítószer-ellenes Hivatal.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

JEGYZETEK