Lyukas bakancslista

Royd Tolkien

Cartaphilus (2022 szept)

Címke: életrajz, memoár, betegség, gyász, humor, utazás

életrajzttt memoárttt betegségttt gyászttt humorttt utazásttt

Royd és Michael Tolkien dédapjuk, J. R. R. Tolkien varázslatos történetein nőttek fel, nem csoda hát, hogy már gyerekkorukban imádták a kalandokat, és szoros testvéri kötelékük felnövésük után is megmaradt. Amikor Mike-nál halálos idegrendszeri betegséget diagnosztizáltak, a testvérek úgy döntöttek, hogy a lehető legtöbb mindent húznak le Mike bakancslistájáról, legyen szó táborozásról Norvégia távoli vidékein, vagy a Royd által A király visszatér forgatása óta imádott Új-Zéland meglátogatásáról.

Royd azonban csak öccse elvesztése után jön rá arra, hogy Mike titokban egy másik listát is írt: ötven dolgot, amelyeket Roydnak az ő halála után kell végrehajtania. Az első feladat: csináljon hülyét magából Mike temetési szertartásán. Majd: utazzon Gandalfnak öltözve Új-Zélandra. A kreatívnál kreatívabb feladatok valójában nem a polgárpukkasztásról szólnak, hanem kimozdítják az öccsénél mindig is visszahúzódóbb, félénkebb Roydot a komfortzónájából, hogy épp úgy élje az életét, mint Mike: szabadon, félelem nélkül. A lista Mike utolsó ajándéka szeretett bátyja számára.

Royd Tolkien életrajzi könyve a testvéri szeretet és a gyász feldolgozásának katartikus története, egyben pedig figyelmeztetés: becsüljünk meg minden egyes pillanatot.

Mike-nak

Előszó

Soha nem lettem volna képes egyedül megírni egy ilyen könyvet. Nem mintha nem tudnék írni. De még csak azért sem, mert, hogy divatos kifejezéssel éljek, hiányzik a motivációm. Hanem azért, mert bármennyire igyekszem is humoros lenni, ez a könyv olyan témáról szól, ami még most is ugyanolyan nyers és fájdalmas számomra, mint annak idején.

Mint ahogyan egy dalszerző „továbblép”, mielőtt érzelmes dalokat írna a nemrégiben átélt szívfájdalmáról, nekem úgy tűnik, hogy sokkal könnyebb néhány dolgot kívülről befelé nézve leírni. Egyelőre még nem tudtam továbblépni, még mindig nagyon megvisel az öcsém, Mike elvesztése. Ne érts félre, számtalanszor megpróbáltam az érzéseimet szavakba önteni, és van, amikor könnyebben megy, van, amikor nehezebben. Ha azonban nekem magamnak kellene elmesélni ezt az egész történetet, legszívesebben még mindig ordítani és üvölteni szeretnék, és ez az érzelmi hullámvasút csak megzavarná a helyesírás-ellenőrzést, és mindennél fontosabb lenne.

Mégis úgy éreztem, hogy ki kell adni magamból ezt a történetet, hogy kiűzhessem a szellemeket. Meg akartam osztani azokat az élményeket, amelyeket a Mike-kal együtt megtett utazások során szereztem, és azokat is, amiket a saját útjaim során éltem át. Ehhez azonban segítségre volt szükségem. Kellett valaki, akire feltétel nélkül rábízhatom az érzelmeimet is (ami akkor is nehezemre esik, ha minden rendben megy), valaki, aki empatikus, megértő, és aki a hangom lehet.

A csillagok szerencsés együttállásának köszönhetően megütöttem a főnyereményt. A könyv lapjai mögött álló fantom-szövegíró olyasvalaki, aki megosztotta velem ezt az utazást, sőt ő maga is az utazás részévé vált. Drew először csak a hőstetteim filmezésével megbízott szőrös operatőr volt, majd közeli barátom lett, és neki köszönhetem, hogy életre kelt a történetem.

Szeretnélek megnyugtatni, kedves olvasó, hogy ennek az előszónak a célja a vallomás. Őszinte akarok lenni. Én vagyok mindannak az értelme, érzése és igazsága mögött, amit most olvasni fogsz. Csak azt szeretném, ha tudnád, hogy maga a könyv megírása is az én utam, és egyben egy közös utazás része is Akárcsak maguk az események, a visszaemlékezés és a leírás fájdalmas folyamata ugyanolyan katartikus élmény volt számomra. Könnyek és nevetés tölti be ezt a könyvet, és ha valami hasonlót tudok inspirálni benned, akkor már megérte megírnom.

ELSŐ RÉSZ

A kezdet és a vég

Sétálj végig a pallón!

Nem fogok hazudni, rohadtul be vagyok tojva.

Egy olyan palló jobb végén állok, amely nagyjából háromméternyire nyúlik ki a szikla tetejéről. Azért mondom, hogy a „jobb végén”, mert a másik vége, a teljesen „rossz vége” hirtelen véget ér néhány száz méterrel egy olyan hely felett, amelyet normál körülmények között festői kanyonnak neveznék, és az alján egy bűbájos folyócska csörgedezik békésen. Ezt azonban most egyáltalán nem tudom értékelni. Ami engem illet, a nyilvánvaló metafora ellenére egyenesen az alattam tátongó szakadékkel nézek farkasszemet. Egy rémisztően szó szerinti, átvitt értelemben vett valódi szakadékkal.

Hevederek és csatok lógnak rajtam, a lábaim között meg egy hám feszül. Ezeket különféle kapcsok és karabinerek egészítik ki, és akad még egy-két kötél is, amelyek túl vékonynak tűnnek ahhoz, hogy elbírják a súlyomat (maga a tény, hogy egyáltalán szükségem van biztonsági kötélre, még inkább elbizonytalanít), és mindez valami óriási szárítókötélhez rögzít, ami az egyre kevésbé vonzó kanyonon át a túloldalon lévő sziklafalig húzódik.

– Mosolyogj a kamerába! – szólal meg egy pimasz kiwihang.

Milyen kamera? Hol? És mi a fenének mosolyogjak? Körbenézek, mint valami idióta, és érzem, a félelemtől kiszáradt a szám. Megpróbálom a lehető legcsábosabb vigyoromat villantani az utókornak.

– Biztos, hogy ez biztonságos? – teszem fel bárgyún a kérdést, titokban azt remélve, hogy ezek az őrült kiwik valami csoda folytán mégis úgy döntenek, hogy egyáltalán nem az, majd természetesen azt javasolják, hogy menjünk vissza Queenstownba, és igyunk meg egy jó kávét, és egy…

– Gyerekjáték lesz, haver. Ne aggódj!

– Hát persze. – A halálraítéltnek is jár az utolsó vacsora.

Ez csak egy drótkötél. Ugye, milyen egyszerű? Csakhogy ez a Fox-gleccser, a világ egyik legmagasabb sziklaugró helye, nem szokványos kötélpálya. A terv szerint végigrohanok, igen, végigrohanok ezen a nyikorgó pallón, majd a dróthoz rögzítő, elég gyengécskének tűnő kötél kegyelmére bízom magam. Aztán, szinte azonnal, az a drót egyszerűen véget ér. Vége lesz. Én meg zuhanok, és ha minden jól megy, elkap egy másik drót, mielőtt a 450 méteres semmin át a másik sziklára repülnék, 200 méterrel a folyó felett. Most úgy érzem, ez a legundorítóbb kinézetű kanyon, amit valaha is volt szerencsétlenségem megpillantani.

Álljon meg a menet! Zuhanás?

Igazság szerint már jó néhány „ugrás” van a hátam mögött, így joggal gondolnád, hogy ez gyerekjáték lesz. Én is pontosan ezt hittem. Ez egy drótkötél, mi a nehéz ebben? Hát kiderült, hogy sokkal nehezebb összeszedni a bátorságot ahhoz, hogy nekifutásból leugorj egy szikláról a semmibe, mint (még ha kissé vonakodva is) lelépni egy ugróplatformról. Az énem egyik része azon tanakodik, hogy talán könnyebb lenne, ha hasra feküdnék, és szép lassan a peremhez kúsznék, az ujjbegyeimmel kapaszkodnék a pallóba, majd az utolsó pillanatban nem túl elegánsan lehuppannék róla.

De most nem csak a futásról van szó. Hanem az esésről is. A zuhanásról. Azt várják el tőlem, hogy szabad akaratomból ugorjak le egy szikláról azzal a tudattal, hogy utána gyakorlatilag egy drótkötélre kell esnem. Ki találta ki ezt az egészet?

Nem fogok hazudni, rohadtul félek.

– Ugrás közben kiáltsd Mike nevét! – kiáltja valaki bátorítóan a hátam mögött.

Mike.

Pontosan ezért vagyok itt.

Mike miatt.

Mert Mike meghalt.

Ha már elolvastad a könyv fülszövegét, akkor tudsz néhány dolgot Mike-ról. Mike az öcsém volt. Motoneuronbetegségben halt meg, egy bakancslistát hagyva rám, amelyben felsorolta azokat a dolgokat, amiket az ő nevében kell megtennem. Fogalmam sem volt róla, hogy mik lesznek azok, egészen addig, amíg szembesültem velük. De ha most azt mondom, hogy a kanyonba ugrás nem a legnehezebb dolog volt a listáján, akkor lehet valami halvány sejtésed arról, mi járhatott a fejében.

– Csak fuss, és üvöltsd Mike nevét! – jött az újabb kiáltás.

Értem. Abban a pillanatban elcsitul a bennem remegő félelem, és ott érzem Mike-ot. Ha ő most itt lenne, biztosan megkapnám tőle a magamét. Már az idefelé vezető úton is hősködtem; játszottam a szájhőst és bohóckodtam, mindent megtettem, hogy ne kelljen szembenéznem azzal, amire készülök. Ha most Mike itt lenne és látná, hogy milyen beszari alak vagyok, ahogy itt tipródok, életem végéig ezt hallgathatnám tőle. Ha a helyemben lenne… nos, biztosan nem lenne a helyemben, nem ácsorogna itt. Ő már rég a másik oldalon lenne. Egy pillanatig sem habozott volna. Valószínűleg hátradobná magát, miközben nevetve beintene nekem. És ha sikerült volna ideérnünk, amikor beteg volt, biztosan kitalálta volna, hogyan ugorhatna le a kerekes székében ülve. Ha most itt lenne, akkor már én is megtettem volna. Bármit megtettem volna, csak ne adjak neki okot arra, hogy napokig gúnyolódjon rajtam.

A torkomban érzem a nevét. Meg fogom tenni. Most kell megtennem. Az biztos, hogy nem kiálthatom a nevét, hogy aztán behúzott farokkal eloldalogjak. Bárcsak itt lenne! Utazásom érzelmi súlya rám nehezedik, ordít bennem, hogy maradjak biztonságban, maradjak életben, maradjak ura a helyzetnek. Mike azonban nem ezt akarta. Azt akarta, hogy adjam át magam a sorsnak, és tényleg éljek. Gyávaságomat leküzdve kinyitom a számat, ajkaimmal az M hangot formálva nekilódulok.

– MIIIIIIIIIIIIIIIKE! – üvöltöm torkom szakadtából.

Nem vagyok benne biztos, hogy a „K” tényleg kijön. Túlságosan lefoglal a gondolat, hogy rongybabaként csapkodjak. Aztán hirtelen azt érzem, hogy elkap a második kötélpálya. És már siklok is a napsütésben a kanyon felett, és nevetek. Eufórikusan.

Hol a fék?

Gyerekkoromban szamaraink voltak. Mindenféle szamarunk volt, mentett állatok. Anyu és apu imádta az állatokat. Voltak még csirkéink, birkáink, disznóink és egy különösen gonosz és szeszélyes szürke gúnár, akit Füstös Joe-nak neveztünk el.

– Anyu, olyan lassú ez a szamár! Gyorsítsd fel! Menjen már gyorsabban! – nyaggattam állandóan anyát.

Végül anyám megelégelte nyafogásomat, és ostorral a jó öreg igavonó hátsójára suhintott, amelyen éppen lovagoltam. Szegény csacsi úgy kilőtt, mint valami megszállott agár, én a hátán kucorogtam, ordítottam, és úgy kapaszkodtam belé, mintha az életem múlott volna rajta.

Aztán belevájta mellső patáit a földbe, és hirtelen lefékezett. Egy szempillantás alatt teljesen megállt. Én azonban nem álltam meg. Nem túl kecsesen átrepültem a feje fölött, és úgy hevertem a földön, mint egy rongycsomó.

– Ne légy már ilyen hülye, Royd! - szólalt meg egy hang a fejemben, miután a sokk alábbhagyott. Soha ne kérj olyan dolgokat, amiket nem tudsz kezelni. Fő a nyugalom.

*

Mike öt évvel volt fiatalabb nálam, bár mire nyolc lett, ez már egyáltalán nem számított, összenőttünk. Remekül viselte a fiatalabb testvérek szokásos megpróbáltatásait, megörökölte az összes régi ruhámat. Megkapta az általános iskolai egyenruhámat és a régi, foltos farmernadrágokat, amelyeket már kinőttem. Az első biciklim lett az ő legelső biciklije is.

Anya és apa válása előtt egy kis birtokon nőttünk fel egy Halkyn nevű falucska külterületén, Észak-Wales vadregényes vidékén. Nem volt sok minden a faluban; egy kocsma, egy bolt és néhány ház. Apa, amikor éppen nem a nyomdaipari vállalkozását vezette, a helyi vidékfejlesztési bizottság oszlopos tagja volt, anyának pedig, aki Mike születéséig ápolónőként dolgozott, és ideje nagy részét a CND, az Amnesty International és hasonló, az igazságtalanság ellen küzdő szervezetek támogatásával töltötte, rengeteg barátja volt a faluban, akik mindannyian lovas dolgokkal foglalkoztak. Szüleim aktívan részt vettek a helyi közösség életében; néha adománygyűjtő esteket szerveztek az egyik melléképületünkben, vagy „a nagy fészerben”, ahogy mi neveztük. Diszkót tartottak vagy tábortűzpartikat rendeztek, amire a falubeliek is eljöttek.

Mandy, a nővérünk, másfél évvel idősebb nálam, tehát korban közelebb áll hozzám, mint Mike. Gyerekkorunkban, amikor Mike még túl kicsi volt, együtt játszottunk, és a legjobb barátainkkal egy klubot is alapítottunk, amely a disznóól fölötti padláson tartotta az összejöveteleit. De Mandy gyorsabban nőtt fel, mint én, ahogyan ez a lányokra jellemző, és amikor tinédzser lett, én még jó pár évig idegesítő kisgyerek maradtam a számára. Kalandozásaink és kincskereséseink nem tartottak olyan sokáig, mint szerettem volna.

Amikor tizenhárom éves voltam, az Adam and the Ants nevű együttes lépett fel a helyi szabadidőközpontban. Mandyhez hasonlóan én is nagy rajongójuk voltam. Egyik barátjának az apja volt a szabadidőközpont igazgatója, így őt is meghívták a koncertre, és bemehetett a színfalak mögé is.

– Hát ez elképesztő! – kiáltottam izgatottan. – Már alig várom!!

– Ja, te nem jöhetsz – mondta Mandy. – Te még túl kicsi vagy ehhez.

Teljesen magam alatt voltam. Ez nem igazság! És még csak tovább tetézte a bajt, hogy a koncert után elárulta, hogy mégiscsak elmehettem volna, mert volt egy elkülönített rész, ahol a kisebb gyerekek lóghattak. Azzal részben kiköszörülte a csorbát, hogy megszerezte nekem Mr. Ant autogramját.

Innentől kezdve már nem sok közös dolgunk volt. Ő csinálta a tinilányos dolgait, befejezte az iskolát, művészeti főiskolára ment, élte a felnőtt életét. Nehezteltem rá, mert idősebb és lázadóbb természetű volt nálam, és olyan dolgokat is megtehetett, amiket én még nem. Nem távolodtunk el egymástól, vagy ilyesmi; csak épp már nem volt gyerek többé.

Szerencsére Mike ekkorra már elég idős volt ahhoz, hogy belevághasson olyan dolgokba, amiket a fiúk szívesen csinálnak.

*

Felnőttként imádom a vidéki életet, walesi házam a végső menedékem. Valószínűleg rajtakapsz majd néhányszor, amikor valamilyen kalandos bakancslistás feladat előtt állok, hogy azt kívánom, bárcsak itthon lennék, és a kertemben teáznék. Talán különösen hangzik, de éppen ezt a visszavonult, békés környezetet szerettem volna biztosítani a fiamnak, Storynak is. Ám gyerekkoromban, különösen kamaszként, sokszor zavart, hogy olyan távol vagyok mindentől. Csapdában éreztem magam. Mindig a szüleimet kellett megkérnem, hogy vigyenek el valahová, például a barátaimhoz, ami nem történt meg olyan gyakran, mint szerettem volna.

Néhányszor az akkori legjobb barátomnál, Richardnál aludtam, aki egy közeli városban élt. Egy igazi utcában lakott, ahol igazi gyerekek játszottak este kilencig. És tévét néztünk. Micsoda luxus! Otthon nem sokat tévézhettünk. Amikor hétfő reggel bementem az iskolába, és hallgattam, ahogy a többiek a Tiswasról vagy Kenny Everettről vagy bármilyen más hétvégi tévés élményükről beszélgetnek, fogalmam sem volt, miről dumálnak. Az otthon számomra inkább az állatok etetéséről és a házimunkáról szólt.

Szó sincs róla, hogy nem értékelném a gyerekkoromat. Épp ellenkezőleg, legalábbis már így felnőtt fejjel másként látom a dolgokat. Csak azt próbálom érzékeltetni, hogy mennyire elszigeteltek voltunk. Gyerekként nem voltak barátaink a faluban, és ezen a szomorú helyzeten az a tény sem segített, hogy anya vallásos neveltetésének és a folyamatos hitgyakorlásának köszönhetően a legközelebbi katolikus iskolába jártunk, ami egy másik városban volt, teljesen más irányban, ahová a környékünkről senki sem járt. És én nagyon utáltam.

Az igazsághoz tartozik, hogy az általános iskola nagyon tisztességes hely volt. A középiskoláról már nem mondanám el ugyanezt. A legjobb barátommal együtt iratkoztunk be, de a sors kegyetlen szeszélye folytán nem egy osztályba jártunk. Én alsóbb évfolyamba kerültem, és természetesen ebben az osztályban volt az összes bajkeverő. A legkisebb ellenállás útja, ami most már jellemzően a kedvenc utam, nem az volt, hogy megpróbáljak tanulmányi eredményeimmel kitűnni, hanem az, hogy névtelen maradjak a komiszabb srácok között. Most már több mint 180 centi magas vagyok, de későn érő típus lévén én voltam a legcsenevészebb, tizenkilenc éves koromig a magasságom alig érte el a 160 centit. És figyelembe véve, hogy tizenöt évesen fejeztem be az iskolát, én voltam a legcingárabb gyerek mindvégig.

Mike iskolai pályafutása nagyon hasonló volt az enyémhez. Ugyanabba az általános iskolába járt (a tőlem örökölt iskolai egyenruhában), azután egy teljes évet töltött ugyanabban a gimnáziumban (amit meglepő módon nagyon szeretett), mielőtt a szüleim úgy gondolták, hogy javítanak az oktatása színvonalán, és egy magániskolába küldték. Ez olyan katonai jellegű iskola volt, ahol ragaszkodnak ahhoz, hogy mindenki kifényesítse a cipőjét, és úgy parádézzon, mint a kiskatonák. Csak sokkal később tudtam meg, hogy Mike nehezen dolgozta fel, hogy elszakították a másik iskolában levő barátaitól, és utálta az újat.

Mivel én voltam a kis seggdugó a suliban, könnyű volt megbújni a hátsó sorban (szóviccnek szántam), de a legtöbb iskolához hasonlóan itt is probléma volt a zaklatás. Nem volt annyira szörnyű, de ahhoz pont elég volt, hogy ellenszenvet ébresszen bennem mindenféle erőszakkal szemben. Utáltam, hogy az osztálytársaim állandóan piszkáltak. A természettudományos órák alatt csak ültem a helyemen, és vágyakozva bámultam ki az északi tömb ablakán, mindent megtettem, hogy kizárjam az órát a tudatomból, és inkább a mezőkön át a horizonton lévő dombra nézzek, ahol az otthonom volt. Azt kívántam, bárcsak ott lehetnék.

Bárcsak otthon játszanánk Mike-kal.

*

Azt hiszem, ha a helyi iskolába jártunk volna a katolikus helyett, és ha több korunkbeli gyereket ismertünk volna a faluban, és ha Mandy nem ment volna el, nem kezd el menstruálni, és nem csinálta volna a szokásos tinilányos dolgokat, Mike és én nem kerültünk volna olyan közel egymáshoz, mint amilyen közel voltunk. Még az is lehet, hogy a kisöcsémmel való lógást (vagy „rá való vigyázást”) is istencsapásként éltem volna meg. De nem így történt. Szóval hálás vagyok mindezért. Hálás vagyok, hogy úgy nőttem fel, nem sok embert ismertem, szar iskolába jártam, és Mandy előbb lett felnőtt, mint mi. Mert ezek helyett egy testvért kaptam.

Amikor Mike elég idős lett, útra keltünk. Minden alkalommal kint voltunk, játszottunk, bicikliztünk és fára másztunk. Volt egy saját kis dombunk a házunk közelében. Innen át lehetett látni a Wirral-félszigetre, Liverpoolra és a tengerpartra. És ha bárhová el akartál menni, először le kellett menni a dombon, ami komoly próbatételt jelentett a kis gyerekbicikliknek.

Nem tudom, hogy Mike tisztában volt-e a köztünk lévő korkülönbséggel, de keményen megdolgozott azért, hogy ez ne számítson semmit. Vagy kétségbeesetten próbált bizonyítani a nagy testvérének, vagy egyszerűen csak rohadtul bátor volt. Egy ideig fizikai fölényben voltam vele szemben, de (még hozzám képest is) aprócska termetét lelkesedésével ellensúlyozta. Így amikor elindultunk lefelé a dombon a kerékpárjainkkal, bátorságunk egyértelmű jeleként nem használtuk a féket. Hát persze! Emlékszel a szamárra? Én a kormányra görnyedve, kényelmes sebességre lassítva gurultam le a dombról, miközben ő úgy száguldott, mint egy rakéta, és csak akkor lassított, amikor nagy robajjal nekicsapódott a domb alján lévő marharácsnak.

Aztán ott volt a tó. Régen ólombányák vették körül, és a bányákból lefolyó víz szörnyen szennyezetté tette. Ott dobáltuk a köveket, és azon versenyeztünk, ki találja el pontosabban a kijelölt célpontot. Ebben egy ideig én voltam jobb, mivel sokkal idősebb és erősebb voltam. De minél inkább csökkent a fizikai különbség köztünk, annál élesebbé vált a verseny. Mike-nak mindig magasabbra kellett másznia a fára, mint amit én bölcs dolognak tartottam. Évekkel később egyszer úgy gondolta, hogy csak akkor mászik fel igazán egy fára, ha a feje kikukucskál a legfelső levelek közül.

És valahogy sosem esett le. Soha semmi rossz nem történt vele. Persze, volt egy-két karcolás, egy vágás itt, egy zúzódás ott, de csontja soha nem tört el. Mindenből versenyt csináltunk. Ki tud messzebbre dobni? Ki tud magasabbra mászni? Ki tudja bepácolni és megsütni a legkeményebb vadgesztenyét? Ki tudott gyorsabban hajtani a biciklivel? Ki tud legtovább egykerekezni? Lehet, hogy elég ügyesen manővereztem a Tomahawkommal (olyan, mint a Chopper, de olcsóbb), mégsem tudtam lépést tartani vele. Mert ő gyorsabban mert menni. Mert feljebb merészkedett. Volt mersze elmenni a végsőkig. Ahogy idősebbek lettünk, egyre közelebb kerültünk egymáshoz, és egyre erősebb lett köztünk a versenyszellem.

És Mike legtöbbször felülmúlt engem.

*

Gyerekkoromban asztmás voltam, és néha allergiám is volt – elsősorban a lovakra, ami nem volt túl ideális egy farmon. Mike is hasonló problémával küzdött, de az ő esetében ez nem volt annyira szembetűnő. Gyerekkorunkban egyikünknek sem voltak komoly egészségügyi problémái. Az egyetlen kivétel Mike agyhártyagyulladáshoz hasonló betegsége volt, tízéves kora körül.

A legrosszabb az volt, hogy lumbálpunkcióra, azaz gerincvelő-vizsgálatra volt szükség, hogy megállapítsák, nincs-e vírusos agyhártyagyulladása. Emlékszem, hogy a kis helyi kórház várótermében ültem… ez a leírás mindent elmond; sokkal inkább volt vidéki házikó, mint a kórház. Biztosan mindenki nagyon képzett volt és kiválóan végezte a munkáját, de akkor, amikor Mike gyötrő sikolyait hallgattam a szomszéd szobából, úgy éreztem, mintha egy részmunkaidős nővér aznap reggel sietve elolvasott volna egy könyvet arról, hogyan kell ezt a beavatkozást elvégezni, és most verejtékben úszva, pancser módon próbálja az olvasottakat végigcsinálni. Hallottam a rémületet Mike hangjában, és ez az élmény a későbbiekben még többször is visszatért és kísértett minket.

Kiderült, hogy minden rendben. Nem vírusos agyhártyagyulladás volt. Semmi olyan, amit a jó öreg antibiotikumkúra ne tudott volna megoldani. A beavatkozás eredménye azonban egy életre szóló tűfóbia volt.

És nem is volt semmi gond, egészen 2010 novemberéig. Harmincötéves koráig Mike egyetlen napot sem töltött betegágyban, de abban az évben megbetegedett. Felment a láza, és kiütések borították a testét körülbelül négy napig, influenzás tünetekkel kísérve. Nagyon lassan gyógyult fel. Ez elég különös volt, tekintve, hogy az apróbb problémákat leszámítva, makkegészséges volt.

Egy hónappal később Mike furcsa görcsöket kezdett érezni a bal vádlijában. Amikor erre panaszkodott, semmi rosszra nem gondoltam. Kinek nem görcsölt még be a vádlija? Kinyújtod a lábadat, vársz egy kicsit, aztán elmúlik. Azt mondják, hogy ez általában a testmozgással függ össze, és Mike aktív életmódja ellenére ezt a görcsöt semmi megerőltető mozgáshoz nem tudta kapcsolni. Úgy tűnt, hogy ha kinyújtja a lábfejét vagy megmozgatja a lábujjait, a bal vádlija azonnal görcsbe rándult, és nem akart szűnni a fájdalom. Ha pedig elmúlt, akkor is visszatért. Mindig ugyanott.

Ez így ment hónapokon át, és Mike-ot egyre inkább bosszantotta a dolog. De még mindig nem aggódott különösebben. Azon tűnődött, hogy talán a lázas betegsége miatt van, amin novemberben átesett, és végül elment a háziorvosához. Ha jól emlékszem, az orvos adott neki néhány izomlazítót vagy valami hasonlót, és útjára bocsátotta.

A gyógyszerek nem hatottak. A görcsök még hat hónapig tartottak. Állandóan orvoshoz járt, aki mindenféle gyógyszert írt fel neki, Aztán más tünetek is jelentkeztek, amelyek a kezét és a karját érintették. Kezdte úgy érezni, hogy a kezei egyre gyengébbek. De még mindig, bármilyen drámaian hangzik is, nem aggódott egyikünk sem túlságosan. Most én is úgy érzem, hogy a kezeim gyengébbek, mint korábban voltak. Biztos vagyok benne, hogy ízületi gyulladás van a hüvelykujjamban a túl sok Candy Crush játéktól. De ilyen az élet, nem igaz? Nem fogok sopánkodni, jaj, ne, mi történik velem, és akkoriban Mike sem ezt tette.

Akkor még nem is sejtettük, hogy négy év múlva Mike már nem lesz velünk.

Rocka főnök

Hallom, hogy szólítanak.

– Mike bátyja, Royd fog szólni néhány szót.

Ez Mary hangja, aki a temetési szertartást fogja levezényelni. A szavak visszhangosan és homályosan áradnak felém.

Mike elment. Épp most segítettem bevinni a koporsóját egy zsúfolásig megtelt krematóriumba a Lords of the Underground rapzenekar „Chief Rocka” című számának dallamaira. Micsoda dallam! A barátaink elkapták a ritmust. Láttam, hogy több fej is bólogat a ritmusra, a szomorú arcokon halvány, vonakodó mosoly jelenik meg. Mindannyian elvesztettük a mi Chief Rockánkat, a mi főemberünket.

Néhány szó. Hogyan tudnék néhány szóban elbúcsúzni Mike-tól? De aztán megint csak nem vagyok benne biztos, hogy képes vagyok erőt gyűjteni akár egyetlen szó kimondásához is.

A szószék felé indulok, a hozzá vezető néhány lépcső felé. Most van. Most kell megtörténnie. A csend fojtogató lepelként borul a gyülekezetre. Érzem, hogy minden szempár rám szegeződik, de én nem tudok senkire sem nézni. Érzem, hogy mindenki azt gondolja, hogy ez rettenetes lesz. Tarts ki, Royd, úgy tűnik, emberek százai drukkolnak nekem. Tarts ki!

Egy szék nyikorog. Valaki szipog. Tompa köhögés visszhangzik a teremben. Ennek most kell megtörténnie. Koncentrálj! Ez most számít. Tényleg számít. Csak azt akarom, hogy túllegyek rajta. Meg akarom törni ezt a csöndet.

Megtalálom az első lépcsőfokot, és felemelem a lábam. Úgy érzem, mintha a sárból kellene kilépnem. Jön a második lépcsőfok.

Ennek most kell megtörténnie.

A másik lábammal keményen belerúgok a lépcső oldalába. Bumm! És érzem, hogy zuhanok. Visz előre a lendületem előre visz, elesek. Az utolsó lépcsőfokra rogyok, és a fejem a szószék oldalának ütközik. A csattanás szinte mennydörög a teremben.

Ott fekszem, kiterülve a gyülekezet előtt, és azt érzem, hogy a csend valahogy még jobban felerősödik. Senki sem tudja, mit tegyen, vagy mit gondoljon.

Megcsináltam!

*

Emlékszem, Mike felhívta a legjobb barátját, és megkérte, hogy ugorjon át.

– Bocs, ma nem tudok, Mike – hallottam Ali hangját a telefonban. – Holnap átszaladok.

Mike rám vigyorgott, és közelebb emelte a telefont a szájához.

– Az a helyzet, hogy haldoklok, haver. Jobb lenne ma.

A humor volt az eszköze, ami elfeledtette vele mindazt a szörnyűséget, amin keresztülment.

Mike és én soha nem beszéltünk a haláláról. Azóta nem, amióta megtudtuk, hogy motoneuronbetegsége van. Ezért nem terveztünk semmit a temetésre. Mike nem rendelkezett semmiről, nem voltak szokatlan kérései, nem mondta meg, milyen zene szóljon. Mike csak az életről szólt, mindaddig, amíg képes volt rá. 2015. január 28-án délelőtt 10.20 perckor meghalt. Onnantól kezdve már csak rajtunk múlott minden. Jól ismertük őt, és tudtuk, mit szeretett volna.

A krematórium kéthetes lemaradásban volt, feltehetően a karácsonyi időszak miatt, ezért azt ajánlották, hogy február tizenkettedikén vagy tizenötödikén temessük el. Nem volt nehéz döntés. Mike születésnapja tizenharmadikán lett volna; a negyvenedik. Nem akartuk, hogy Mike-ot negyvenévesen temessék el, mivel harminckilenc évesen hunyt el, egyszerűen furcsa lett volna. Rögtön a korábbi időpont mellett döntöttünk.

A két hét gyorsan eltelt. Zsibbadtságban. Sok mindent meg kellett szervezni, de minden egyfajta érzelmi vákuumban zajlott. Rendeltünk egy elegáns, fűzfavesszőből font koporsót, kiválasztottuk a virágokat, a zenét, a helyszínt, én pedig megpróbáltam tollat ragadni, és megírni a nyilvános búcsúbeszédemet.

Mindannyian írtunk neki búcsúlevelet. Ezek vele együtt kerültek a koporsójába, azzal a falevéllel együtt, amit Bilbó fája alól szedtem az új-zélandi Hobbitonban, amikor Mike-kal elmentünk oda. Beletettem melléjük egy sárkányaranyat is. Igen, valódi sárkányaranyat! Oké, ezt most hadd magyarázzam meg. Ugyanezen az utazáson meglátogattuk azt a helyet, ahol A hobbit játszódik, és éppen akkor zajlott a forgatás. Én már voltam olyan szerencsés, hogy részt vehettem A Gyűrűk Ura-filmek forgatásán, amikor Peter Jacksonnal is megismerkedtem, de Mike számára ez az egész új és izgalmas volt. Miután Peterrel találkoztunk, összefutottunk egy közeli barátommal, Jed Brophyval, aki a törpét, Norit játszotta. Jed egyszer megkérdezte Petertől, hogy mennyire élje bele magát a „szerepébe” a forgatáson.

– Figyelj, Nori tolvaj – mondta neki Peter a maga lágy hangján –, szóval légy tolvaj! De ha lopsz valamit, azt az orrom előtt kell tenned, és én nem kaphatlak el.

Jed átnyújtott nekem egy darabot Smaug, a sárkány hatalmas aranykészletéből. Egyet a sok közül, amit sikeresen elcsent. Hát ez került Mike koporsójába.

*

Néhány nappal a temetés előtt Mike barátnője, Laura átadott nekem egy papírlapot. Laura egy éve volt együtt Mike-kal, mielőtt megbetegedett, és akkor is kitartott mellette, amikor sokan mások világgá szaladtak volna. Számomra Laura földre szállt angyal.

– Mike azt akarta, hogy ezt adjam oda neked – mondta.

Ez volt az első feladat a bakancslistán, amelyet Mike nekem készített. Tudtam a listáról, de fogalmam sem volt róla, hogy mi van benne. Még a betegsége elején kezdte el írni, és eredetileg minden olyan dolog szerepelt rajta, amit meg akart tenni, mielőtt, tudod… Azt akarta, hogy együtt térjünk vissza Új-Zélandra, ahová a legtöbb feladatot tervezte, és azt akarta, hogy megcsináljam azokat a dolgokat, amiket ő fizikailag már nem tudott vállalni.

De a motoneuronbetegség (MND) nem tétlenkedik. Gyors és folyamatos a hanyatlás, amelynek csak egyetlen lehetséges kimenetele van. Így amikor Mike számára lehetetlenné vált az utazás, úgy döntöttünk, hogy egyedül csinálom végig.

És azt akarta, hogy filmre vegyék.

–Te filmeket készítesz, Royd - mondta nekem. – Csinálj belőle egy filmet!

Így hát a lista rám maradt. Egy olyan valami, amit be kellett fejeznem. Egy dokumentumfilm, amelyet meg kellett finanszírozni, stábot összeállítani, leforgatni, megvágni és átadni. Ez Mike szívének kedves volt; nem azért, mert a halála után is tovább akart élni, nem hiúsági projekt volt, vagy valami mechanizmus, amivel posztumusz fel akart engem dobni. Az ötlet azokból a megtapasztalásokból született, amiken az MND miatt keresztülment, ami kimondhatatlanul szörnyű és magányos élmény volt. Az volt a célja, hogy megismertesse az emberekkel ezt a betegséget, hogy felhívja a figyelmet, és foglalkozzon az orvosi szakma negatív és gyakran elutasító hozzáállásával egy sötét prognózissal járó betegséggel kapcsolatban. Arról szólt, hogy megtaláljuk, hogyan lehet segíteni és támogatást adni a betegségben szenvedők és családjaik számára.

Bármit megtettem volna, amit Mike kért tőlem. Tudtam a listáról, és csak elképzelni tudtam, milyen borzalmakat tartogat számomra, de elhatároztam, hogy mindenképpen végigcsinálom. Nem hagyhattam őt cserben. És mindenekfelett arra vágytam, hogy újra halljam Mike hangját, miközben a listán szereplő feladatokat olvasom.

De nem ezen gondolkodtam Mike temetése előtt.

Felajánlották nekünk, hogy megnézhetjük a koporsóban, és azon dilemmáztam, hogy ezt tényleg akarom-e, vagy sem. Talán szükségem lenne rá. Végül is az utolsó emlékem az arca volt, amikor kikapcsoltam a lélegeztetőgépet, és lecsuktam a szemét. Ha láttam volna őt békésen feküdni, az talán felválthatta volna azt a képet, amelyet a mai napig magamban hordozok, talán valamiféle lezárást jelentett volna számomra. De úgy döntöttem, nem teszem. Mike a halála előtt nagyjából egy évig nem volt képes feküdni, nemhogy ágyban aludni. Nem éreztem helyesnek, hogy koporsóban fekve lássam őt. Nem lett volna értelme. Nem Mike lett volna. De az is lehet, hogy csak meg akartam tagadni magamtól ezt a fajta lezárást. Talán szükségem volt a fájdalomra.

Igazából két temetésünk is volt Mike miatt. Az elsőt reggel a temetkezési vállalatnál lévő pihenőkápolnában tartottuk. Az egész család ott volt. Anya, apa, Mandy és gyermekei, Jacob és Megan, Story, Mike fia, Edan, és a tágabb család többi tagja. Abban a pillanatban, amikor megláttam Mike koporsóját, összeomlottam. Elvesztettem minden kontrollt, azt sem tudtam, mit beszélek, és majdnem összeestem. És bőgtem. Megállíthatatlanul. Összetörtem. Ez történt. Kivették a kezemből. Mindenki kezéből. Nem láttam Mike-ot, mióta meghalt. Hátul álltam, és úgy éreztem, rögtön elájulok. Éreztem, ahogyan az egyéni gyászunk felerősíti a többiekét.

Gyönyörű szertartás volt. Mike fonott koporsója előkelő és elegáns volt. A virágok gyönyörűek voltak. A család fiatalabb tagjai kifejezhették gyászukat, és szabadon mozoghattak a teremben. Jacob és Edan vigasztalták egymást, miközben Megan fehér rózsákat osztogatott. Story felolvasta Bilbó utolsó dalát. Nagyon bensőséges és meghitt volt. És ami a legjobban megfogott, az nem is az volt, hogy apa sírt – soha nem láttam még sírni, de elkerülhetetlennek tűnt, hogy sírni fog –, hanem az, hogy láttam Christ, Mandy férjét, amint könnyei áradatával küszködik. Ez valahogy mélyen érintett. A terem tele volt gyásszal, veszteséggel és szívfájdalommal.

Ezután Mike házánál vártunk. Szürreális volt ott lenni, öltönyben és cipőben, és könnyeket hullatni, Mike nélkül. Jött a halottaskocsi, és mi csendben, megdöbbenve és értetlenül araszoltunk utána a második temetésre a krematóriumba. Fogalmam sem volt róla, hányan várják majd ott Mike-ot és minket. Talán tízen? Vagy százan?

Rengetegen voltak! Hatalmas tömeg gyűlt össze odakint, és ünnepélyes csendben várták Rocka főnöküket. Kiszálltunk a kocsiból, és egy ideig különös „mi és ők” pillanat volt, ami nem nagyon tetszett nekem, ezért odamentem a várakozókhoz. Ott volt egy csomó barátom és Mike barátai is, és mindannyian zavartan nézegettek rám, nem tudták, mit mondjanak, vagy mit tegyenek. Emlékszem, hogy ott volt Alit Skóciából, aki nekem is és Mike-nak is barátja volt, és akivel évek óta nem találkoztam. Abban a pillanatban, ahogy megláttam az arcát, olyannak láttam őt, mint legutoljára, mielőtt mindez megtörtént volna: együtt bulizott, ivott és élvezte az életet Mike-kal és velem. Ez már túl sok volt nekem. Kitárta a karját, átölelt, én meg zokogtam.

Ezután mindenkit behívtak. A család az utolsó pillanatig várt, és Mike koporsóját egy állványra állították. Ünnepélyesen betoltuk a krematóriumba. Apa ment elöl, utána én és Story, Edan, Laura, Chris, Jacob és Mike legjobb barátja, Ali következett.

És közben Chief Rocka bömbölt a hangszórókból…

Az első sorban ülve a zsebemben kotorásztam, hogy biztosan megvan-e a papírlap a beszédemmel. És a másik papírlap. A bakancslista első feladata.

Elolvastam a szavakat, Mike szavait.

„1. Botlás a temetési szertartáson. Kérlek, mielőtt belekezdenél a beszédedbe, csinálj hülyét magadból! Ess hasra, és tedd igazán drámaivá a dolgot! Nevettess meg mindenkit a kedvemért, és könnyítsd meg a pillanatot!” Tökéletes.

*

Feltápászkodok a padlóról. Nem sérültem meg, szerencsére. Sokkal látványosabbra sikerült ez a botlás, mint azt elterveztem. Tényleg elveszítettem az egyensúlyomat. Ez a módszeres színészkedés. Megcsináltam. Szívesen, Mike!

A teremben mintha megfagyott volna a levegő. Körülnézek. A legtöbb ember lehajtja a fejét. Rám sem bírnak nézni. Mindannyian arra gondolnak, „Royd épp most tett teljesen kibírhatatlanná egy szörnyű pillanatot”. Érzem az irántam érzett fájdalmukat. Pánikszag terjeng a levegőben, a terem tele van gyászolókkal, akik azon töprengenek, vajon előrejöjjenek és segítsenek-e nekem. Szerencsére már előre beavattam apát és Storyt.

– Jól vagy? – Mary oldalról felém siet, kinyújtott karral, hogy felsegítsen, de én már állok. Erősnek érzem a lábamat. Most értettem meg, most lett világos előttem a cél. Érzem, hogy már én irányítok.

Felemelem a kezem, és egy félénk, bocsánatkérő mosoly ül az arcomra. A többiek felé fordulok, némán megnyugtatom őket. Jól vagyok. Rendben vagyok. És tényleg jól vagyok. Szóval kiélvezem a pillanatot. Mike valahogy előadóművésszé változtatott éppen abban a pillanatban, amikor egyébként menthetetlenül elvesztem volna. Lassan benyúlok a zakóm zsebébe, és előveszem a beszédemet. Kihajtom a papírlapot, és leteszem, mielőtt újra az összezavarodott arcokra néznék. Végül előhúzom a másik papírlapot is, azt, amelyen nagy betűkkel, mindenki számára olvashatóan az áll: „ESS HASRA!”, és magasra tartom.

– Mike akarta azt, hogy ezt tegyem – mondom, miközben megkönnyebbülten sóhajtok.

Egy másodpercig néma csend, aztán leesik a tantusz. Az egész terem velem együtt nevet.

Köszönöm Mike! Ha ezt nem teszem, ha nem csinálok hülyét magamból, most képtelen lettem volna kiállni ide, és elmondani mindazt, amit mondani akarok. Tőled kaptam ezt a lehetőséget. És köszönöm, hogy mindenkit megnevettettél. Hogy egyesítettél bennünket. A síron túlról. Értem, hogy elmentél - de mi azért vagyunk itt, hogy az életedre emlékezzünk, nem a halálodra.

Mi a következő lépés?

Hamvak és tanga

Kétségkívül jobban nézek ki ruhában, mint meztelenül. Ez az, ami most inkább zavar, nem pedig az, hogy fagypont alatt van a hőmérséklet, én meg egy hófödte hegyoldalon állok. Bárcsak elmentem volna az edzőterembe, ahogy terveztem. Úgy akartam kinézni, mint Brad Pitt a Harcosok klubjában, de tutira nem jött össze.

Arra titokban számítottam, hogy a bakancslistán szereplő feladatok közül az egyikhez az is hozzátartozik majd, hogy megmutassam a testemet, de azt nem gondoltam, hogy ennek ilyen korán kell megtörténnie. Nem szívesen csinálok ilyet. Mike és én soha nem öltöztünk át ugyanabban a szobában, mindketten fenntartottuk azt a színlelt versengést, hogy természetesen saját testünk sokkal jobb, mint a másiké. Ritka alkalomnak számít, ha egyáltalán fürdőgatyára vetkőzök, és beugrok a medencébe. Persze ez csak hiúság kérdése, elismerem. Semmi több. Nem vagyok egy krumplizsák, de mivel most a barátaim filmre vesznek, nagyon szeretném, ha bárki, aki ezt végül megnézi, azt mondja: hű, micsoda férfitest – nekem is ilyen kell!

Szóval, bár teljes mértékben elszántam magam, hogy elmenjek edzőterembe, hajlamos vagyok a lustaságra. A hiúság és a lustaság pedig nem fér össze. Rengeteg időt töltöttem már eddig is azzal, hogy mindenki a helyén legyen, hogy filmre vehessük ezt az egészet, lefilmezhessük a förtelmes testemet. És a tetejébe még borzasztó hideg is van. Ez a bónusz!

Ezt most meg kell magyaráznom. Jelenleg Avoriazban vagyok, a francia Alpokban, egy lejtőn állok a snowboardomon, bakancsban és kabátban. És alatta nem sok minden van, csak egy cuki, leopárdmintás tanga. Ezen kívül, talán a kétes névtelenség jegyében, napszemüveget és egy gyönyörű, sokkolóan rózsaszín cowboykalapot viselek. Ó, és egy pár bolyhos bilincs van a csuklómra erősítve.

Biztos voltam abban, hogy itt, Avoriazban lesz majd egy teljesítendő feladatom, és azt is tudtam, hogy szörnyű lesz. Sejtettem, hogy nem arról szól majd az egész, hogy gyerünk Royd, legyen egy csodálatos napod, amit snowboardozással tölthetsz, és talán megtanulsz egy új trükköt. Naná! De hogy tangában? Most komolyan?

Ez egy jó nagy kicseszés, Mike.

Köszi, Mike!

*

A húszas éveink elején Mike és én lelkes gördeszkások voltunk. Volt egy Cleggie nevű barátunk Chesterben, aki minirámpát épített a hátsó kertjében. Így aztán ott csiszolhattuk a tudásunkat. Legalábbis Mike. Ő persze nem tudott kibújni a bőréből, mindig neki kellett a legmagasabb ollie-t megcsinálnia, és a legnagyobb rést átugrania. Én még a rámpára sem mertem felugrani. Csak gurulgattam, fordulgattam a deszkával. Nem voltam olyan bátor, mint Mike. Ha végül mégis megpróbálkoztam valamivel, annak általában a bokám fizette meg az árát. Csak azért, mert ideges voltam. Mike, aki félelmet nem ismerve zsonglőrködött a levegőben, soha nem szenvedett semmi egy-egy zúzódásnál vagy horzsolásnál komolyabb sérülést.

Amikor gyerekek voltunk, és esett a hó, rögtön kimentünk szánkózni. A házunkat mindenütt dombok vették körül. Rámpákat, ugratókat és kis akadálypályákat csináltunk. Mike volt az első, aki snowboardot vett. Bár addig még soha nem próbálta ki ezt az eszközt, mégis úgy tette fel a lábára, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne, és elindult lefelé a dombon. Engem persze egyáltalán nem érdekelt. Egyszerűen őrültségnek tűnt, hogy egy agyonmagasztalt deszkára szíjazod magad, és veszélyesen csúszol lefelé a havas lejtőn.

De évekkel később aztán eljött az én időm. Minden önbizalmamat összeszedtem, és végül beleszerettem ebbe a sportba. Egy baráti társasággal jártunk snowboardozni, és körülbelül tizenöt éven keresztül minden évben elmentünk valahová. A franciaországi Chamonix-ban kezdtük, de hamarosan átváltottunk Avoriazra. Ez egy igazán kellemes, olcsó üdülési lehetőség. A legegyszerűbb csomagot választottuk, ami tartalmazza a Manchesterből Genfbe szóló repülőjegyet, a transzfert az üdülőhelyre és a nagyon egyszerű, önellátó szállást. Minden megvan, amire szükséged lehet. Nos, minden és a hó, amelyből úgy tűnik, sosem lesz hiány.

Soha nem mentünk együtt Mike-kal. Néha elment Avoriazba a barátaival, de velem soha nem jött. Amikor úgy tűnt, hogy a vádlijában fellépő furcsa görcsök elmúltak, azt javasoltam, hogy egyesítsük erőinket, és tegyünk közösen egy nagy kirándulást.

Avoriaz káprázatos. A városba nem lehet járművel behajtani, csak lovas szánnal és a fura Skidoo motoros szánnal. A város központjában mindent megtalálsz. Tele van bárokkal, és mivel én már visszajáró vendég voltam, ismertem a legjobb helyeket. Tízen voltunk, és amint elhelyezkedtünk a szállásunkon, nekiindultunk, hogy felfedezzük a bárokat. Van valami különös ebben a helyben. Mindannyiunkból kihozza a tökéletes piást. Pár óra múlva már jócskán el voltunk ázva. Mike, aki nagylelkű volt, mint mindig, látszólag folyamatosan a bárpultnál lézengett, és hozta nekünk a következő kört. Ha próbáltuk megelőzni, annak csak az lett eredménye, hogy még több ital került elénk, és úgy tűnt, hogy végtelen mennyiségű sör és feles, Jägerbombák és az undorítóan gyógyszerízű Fernet-Branca vár arra, hogy legurítsuk a torkunkon.

Mikor már eleget ittunk, úgy döntöttünk, hogy átmegyünk egy pár házzal arrébb lévő klubba. Néhány srác a csapatból úgy döntött, hogy elegük van a bulizásból, és inkább hazamásztak. Valószínűleg bölcsen döntöttek, de mi, többiek, túlságosan jól éreztük magunkat. Tovább ittunk, táncoltunk és nevettünk. Mike történetesen a táncparketten kötött ki, és egy lány mellett kezdett el táncolni. A jelek szerint túl közel volt a lányhoz, mert a barátja ezt sértésnek vette, és befurakodott közéjük. Mike-ot, aki mostanra már eléggé berúgott, szórakoztatta ez a fajta macsó megnyilvánulás. Ekkor azonban még fogalmunk sem volt arról, hogy Mike mennyire beteg, de azt hiszem, mindannyian éreztük, hogy valami nincs rendben. Még akkor is működött egy tudatalatti csoportszellem, amely védelmezte őt. Szóval, amikor Mike barátai, Ali és Slick látták, hogy mi történik, felkeltek az asztaluktól, majd Mike és a srác közé álltak.

Mike csak vállat vont, és a bár felé vette az irányt, Slick azonban magára vonta a francia kidobófiúk figyelmét. Kirakták a bárból. Slick nem valami nagydarab fickó, és ez a két kidobó valóságos óriás volt, úgyhogy ennek nem lett volna jó vége. Hogy a lényegre térjek (mivel én is kicsit sokat ittam, néhány dolog kiesett az emlékezetemből), végül mindannyian a hóval borított utcán kötöttünk ki, így akadályozva meg, hogy Slicket agyba-főbe verjék. Illetve nem mindannyian. Mike és egy barátom, Andy, még mindig a bárban voltak. Végül rábeszéltem a kidobókat, hogy engedjenek vissza egy rövid időre a kabátjainkért és a társaságunk többi tagjáért. Mike-ot és Andy-t a bárpultnál találtam, felesek hosszú sorának társaságában.

– Volt egy kis zűr – magyaráztam. – Mennünk kell.

– De hát épp most kértük ki ezeket a feleseket – vigyorgott rám Mike.

Ő és Andy pedig egymásra néztek, és mindegyikük benyakalt vagy öt Jägerbombát. Az pedig köztudott, hogy ez sosem jó ötlet, főleg akkor nem, ha épp a fagyos hidegre készülsz kimenni.

A mély hóban visszavánszorogtunk a lakásba, és egyértelmű volt, hogy Mike tényleg nagyon elázott.

– Hányni fogok – nyögte, – nem tudok hányni – folytatta.

Végül pedig azt mondta:

– Hánynom kell!

Andy tehát felcsimpaszkodott Mike hátára, és megpróbálta a szájába tuszkolni az ujjait.

– Ettől majd hánysz! – nevetett.

És ez még csak az első éjszaka volt.

Káprázatos volt, ahogyan másnap reggel lecsúsztunk a pályán. Fenséges volt az idő. Nagyon élveztem, hogy megmutathattam Mike-nak azokat a helyeket, amelyeket ismertem, amelyekhez szép emlékek fűződtek. Ugyanez történt akkor is, amikor később együtt mentünk Új-Zélandra.

Mike és én kissé másképp álltunk a snowboardozáshoz. Számára minden a legjobb felszerelésről szólt. Mike és Slick között heves versengés alakult ki. Szóval Mike-nak volt egy szuper deszkája, amit kifejezetten erre az útra vett. Aztán ott voltam én. Én egy haveromtól kértem kölcsön a deszkáját, de ez nekem tökéletesen megfelelt. Akár egy sima deszkát is a lábamra ragaszthatnál, akkor sem érezném a különbséget. Mike mindig is a sport extrém oldalát kedvelte, én viszont inkább élvezni akarom a lefelé vezető utat. Szeretek meg-megállni, gyönyörködni a csodálatos kilátásban, esetleg arcátlan módon cigarettát sodorni, belekortyolni a butykosomban levő házi készítésű damson ginembe. Persze előfordulhat, hogy a lejtő egy kis bukkanóján, ha tudom előre, hol van, csinálok egy-egy mini (és szó szerint úgy értem, aprócska) trükköt, de ehhez tényleg nincs szükségem semmiféle flancos felszerelésre. Teljesen felesleges pénzkidobás lenne számomra.

Ez persze nem jelenti azt, hogy Mike és én ne versenyeztünk volna. Dehogynem. Mindig is. Íratlan (de jól bevált) szabály, hogy ha valaki elesik a lejtőn, akkor az az elsődleges küldetésed, hogy a lehető leggyorsabban közelítsd meg, majd hirtelen fékezz le mellette, és zúdíts a nyakába annyi havat, amennyit csak bírsz.

Ezen a sítúrán Mike elég sokszor ült seggre. Én pedig kötelességtudóan beterítettem őt egy félhegynyi hóval. Egy ideig még élveztem is, hogy most az egyszer én vagyok jobb valamiben. Ő nem is snowboardozott annyit, mint én, akkor miért ne lehetnék én a jobb? Az egyik lejtőn Mike indult el utolsóként a csoportunkból, és úgy tűnt, hogy nehezen tud talpra állni.

– Akarod, hogy feljöjjek és segítsek neked? – kiáltottam fel gúnyosan a hegyre, élvezve a pillanatot.

– Nem, nem. Jól vagyok – jött az ingerült válasz.

Már eltelt egy kis idő, Mike-nak azonban nem volt se híre se hamva.

– Biztos, hogy nem kell segítség? – kiáltottam.

– Nem, minden rendben.

Vártunk.

– Mike?

– Jövök már.

És még tovább vártunk.

– Mike, kell segítség?

– Nem!

És még vártunk egy kicsit.

– Gyere már, a fene egy meg! – kiáltottam, mire Mike nevetése gurult lefelé a jeges lejtőn felénk, és már láttuk is lefelé suhanni a deszkáján.

Lehet, hogy nem vagy járatos a snowboardozásban, de azt tudnod kell, hogy néha nem könnyű talpra állni. Ez olyan technika, amelyhez egy kis erőfeszítésre és egy kis erőre is szükség van. Először a seggedet teszed a deszkára, majd a kezeidet a hátad mögé teszed, a karjaiddal és a lábaiddal egyszerre tolod felfelé magadat, mindezt úgy, hogy közben próbálsz egyensúlyban maradni, és nem a seggeden végezni megint. Az is segít, ha nincs egy idősebb testvér a közeledben, aki odasiklik melléd, és betakar a hóval.

Mike frusztrált lett. Az egyik esése után nehezen tudott felállni. Végül úgy éreztem, hogy rá való tekintettel fel kell rúgnom a hózuhanyzás íratlan szabályait. Az első néhány alkalommal még vicces volt, de aztán elment tőle a kedvem. Inkább úgy gondoltam, segítek Mike-nak. Legalábbis felajánlottam a segítségemet. Ő, az örök független, félrelökött, és mindent maga akart csinálni. Korábban soha nem kérte a segítségemet.

– Meg tudom csinálni – mondta. És a következő alkalommal így szólt:

– Jól vagyok. Csak fel kell…

Végül kinyújtotta a kezét, és kelletlenül hagyta, hogy felsegítsem.

Mike egyre gyengült. Bár akkor még nem gondoltunk semmi rosszra. Azt hittük, hogy kicsit berozsdásodott és kijött a gyakorlatból. Feltételeztük, hogy ha egy kicsit tovább maradtunk volna, akkor elkapta volna a fonalat, és holtbiztos, mindannyiunkat lehagy. Az üdülés előrehaladtával egyre több segítséget fogadott el, de soha nem volt olyan érzése, hogy „valami baj van velem”. Inkább frusztráló volt, mint aggasztó, és esténként jól érezte magát, amikor Avoriaz városának mély hótakaróján keresztül a bárba vánszorogtunk, hogy újra és újra kiüssük magunkat.

Egyik reggel a barátaimmal korán elindultunk, és úgy terveztük, hogy ebédidőben találkozunk Mike-kal és a barátaival. Avoriazban van a világ egyik legnagyobb, síliftekkel összekötött pályarendszere. A barátaimmal már vagy tízszer jártunk ott, és még mindig fedezünk fel olyan pályákat, amelyeken korábban még sosem jártunk. Tehát annak az esélye, hogy Mike és én csak úgy összefutunk valahol, egyenlő a nullával.

A délelőtt nagy részében snowboardoztunk, és felfedeztünk egy felvonót, amit az elmúlt tíz év során egyetlen egyszer sem használtunk, és a völgy egy olyan részébe jutottunk, ahol még nem voltunk. A kalandvágytól vezérelve felkapaszkodtunk a felvonóra, és lassan emelkedni kezdtünk a felfedezésre váró hó irányába. Hosszú, lassú emelkedő volt, átmentünk egy út fölött, jobbra alattunk pedig egy hatalmas, erdővel borított meredek hegyoldal terült el. A szokásos pályánk, a jól ismert célpontunk pedig tőlünk balra húzódott.

És akkor valami megütötte a fülemet, valami, amire egyáltalán nem számítottam, amit a fák között, jobbra lentről sodort felém a szellő. Mike nevetése. Először halk volt, ezért sem akartam hinni a fülemnek. Aztán, tisztán, akár a csengő, újra felhangzott Mike harsány nevetése.

– Mike! – kiáltottam. És ő válaszolt.

Kiderült, hogy véletlenszerűen ugyanezt felvonót választották ki, és a csúcsra felérve a pályával ellentétes irányba, a fák közé merészkedtek. Bele a szűz, mély porhóba. Amikor felértünk a csúcsra, követtük a nyomukat, és egy erdei tisztáson bukkantunk rájuk. Szinte festményre kívánkozott a hatalmas, mély hóval borított érintetlen terület látványa. Soha nem fogom megtudni, hogyan sikerült Mike-nak és barátainak az első avoriazi látogatásuk alkalmával csak úgy rábukkannia erre a helyre. De annak az esélye, hogy mi megtaláljuk őket aznap, tényleg a nullával volt egyenlő. Még ha telefonon pontos útbaigazítást adtak volna, akkor sem találtam volna rájuk. A nevetése volt az, ami odavezetett. A nap kisütött, és az ég vakítóan kék volt. Egész nap együtt lógtunk, hülyéskedtünk, trükköket csináltunk, és ittuk a damson ginemet.

Ez volt az a nap, amelybe Mike betegsége alatt kapaszkodtunk. Még akkor is, amikor fizikai fájdalmai voltak, az Avoriazban eltöltött közös idő miatt volt, hogy snowboardja állandóan a falnak volt támasztva a házban, ő pedig a közelében üldögélt a kerekes székében. Ez adott neki reményt egészen a halála napjáig. Ránézett arra a deszkára, és meggyőzte magát, hogy egy nap majd újra felszáll rá, és visszamegyünk együtt ugyanoda, és egy újabb tökéletes napot fogunk eltölteni.

Erre azonban már sosem került sor.

*

Tegnap volt a „Mike-pillanatom”, az igazi ok, amiért vissza akartam jönni ide Avoriazba. Itt vagyok a barátaimmal, néhányuk itt volt akkor velem és Mike-kal. Tegnap mindannyian kimentünk a hegyekbe, arra a titkos helyre, és szétszórtuk Mike hamvait. Körbeadtuk a damson gint, és felidéztük azt a csodálatos napot, amit együtt töltöttünk. Jól gondolod, nem volt könnyű megtalálni a helyet. Minden alkalommal másképp havazik. De végül megtaláltuk. És pont olyan volt, mint amilyenre emlékeztem.

Van néhány kis miniatűr urnám, amelyben Mike hamvai vannak. Ezeket külön Amerikából rendeltem, és a temetkezési vállalkozó tett beléjük Mike hamvaiból. Van néhány hely, ami sokat jelentett Mike-nak, és szeretném, ha biztosan visszatérhetne oda. Hát így van most újra itt velem, Avoriazban. Velünk. Itt van, de még sincs itt.

Oké, oké. Tudom, hogy már csak arra vártok, mikor vetem már le a kabátomat, hogy megmutathassam ezt a csodálatos leopárdmintás tangát és az undorító testemet. Már így is furcsa pillantásokat kapok, kuncognak rajtam a rózsaszín cowboykalap miatt, így a gondolat, hogy szinte meztelenre vetkőzzek, nem tűnik kifejezetten vonzónak számomra. Azt gondolnád, hogy talán kölcsönvettem Mike mindentudó deszkáját; azt, amit mindig maga mellett tartott, az inspirációját, azt, amelyik milliárdszor jobb, mint az én ócska, régi izém. Egyszer elmentem Avoriazba, amikor ő beteg volt, és gondoltam, talán értékelné, ha kipróbálnám.

– Mi lenne, ha elvinném a snowboardodat? – vetettem fel.

– Verd ki a fejedből! – jött a válasz, amire számítottam. – Csak tönkretennéd.

Mintha nem bízott volna bennem. Mintha túl jó lenne nekem. Mintha csak ő tudna kezelni egy ilyen hihetetlen mérnöki precizitással készített deszkát.

– Maradj csak az ócska fadeszkádnál, Royd! – Akár ezt is mondhatta volna.

Egyre csak halogatom a dolgot. Hideg van, és egy csomó ember van körülöttem. Emberek, akiknek van szemük. Emberek, akik majdnem meztelenül látnak. De meg kell tennem. Mike miatt. Csak erre kell gondolnom: Mike-ért bármit megteszek. Nem tehetem meg, hogy nem teszem meg.

Felállok, és kibújok a kabátomból. A lejtő nagyon jeges. Ha elesek, az nagyon fog fájni. Mivel nem sok értelme van a tötyörgésnek, elindulok, bár lassan. Azt ugye senki sem mondta, hogy ezt gyorsan kell csinálnom? Jó, mert én nem tudok gyorsan menni. Csak el ne essek! El ne essek! Mindenki engem néz. Nehogy elessek! Bárcsak elmentem volna az edzőterembe! Ne ess el! NE ESS EL!

Aztán a kezdeti idegesség után hirtelen minden a helyére kerül. Nem számít, hogy nevetségesen nézek ki ebben a tangában, hogy a fenekem, mindenki szeme láttára, kilóg a hűvös alpesi levegőbe. Nem számít, hogy nem vagyok Brad Pitt. Érzem, ahogy a vigyor kiül az arcomra. Ez nem is olyan rossz! Keresem a kamerákat. Ott van egy. Elindulok felé, és áthelyezem a súlyomat, enyhe ívben megfordítom a deszkát a hóban.

– Popófotó! – kiáltom vidáman, miközben hátat fordítok a kamerának. Előrehajolok, hogy megállítsam a deszkát, és egy finom kis közelképet mutassak.

Felegyenesedek. Hű, remekül érzem magam! Felszabadultnak érzem magam. Tudod mit, nem is érdekel, hogy gyakorlatilag meztelen vagyok, és fél Avoriaznak mutogatom itt magam. Megcsináltam! Mike temetésén megbotlani egy dolog volt, de az már régen volt. Az egy teljesen más élmény volt, amit egy olyan napon kellett megtennem, amit nem éreztem valóságosnak. De ez most… ez most más. Feltehetően ilyen érzést válthat ki a lista hátralevő része is.

És megtettem. Nem akartam megtenni. Tényleg nem akartam. De nem volt olyan rossz. Meg tudom csinálni ezt a listát. Mi a következő? Meg tudom csinálni. Semmi gond.

Igen, mondogasd csak magadnak, Royd!

Pandora szelencéje

Mike-ot az Avoriazban szerzett tapasztalatai döbbentették rá arra, hogy valami nincs rendben. Akkoriban nem sokat foglalkoztunk ezzel, de Mike egyre csalódottabbnak érezte magát amiatt, hogy nehezen tudott felállni a deszkájára, és ez végül tényleg aggasztani kezdte.

Hazatérve Mike még nagyobb lendülettel fogott hozzá, hogy a végére járjon, mi okozza a lábában és karjában egyre súlyosbodó gyengeséget. Felkereste a kezelőorvosát, aki hamarosan az orvosok egész sorához küldte el mindenféle kivizsgálásra. Úgy tűnt, senki sem tud diagnózist felállítani, de még csak ötletük sem volt, mi állhat a tünetek hátterében. Azt vette észre, hogy orvostól orvosig küldözgetik. Orvosokat, neurológusokat, fizioterapeutákat, felsorolni sem tudom, ki mindenkit keresett fel. Megpróbált magánorvoshoz is fordulni, abban a reményben, hátha valaki legalább elmagyarázza neki a rengeteg vizsgálat eredményét.

A motoneuronbetegséggel kapcsolatos sok-sok szar dolog egyike az, hogy nincs rá egyetlen célirányos teszt. Az MND diagnózisát csak úgy kaphatjuk meg, ha kizárunk minden más lehetséges betegséget és panaszt, ami erre a betegségre utalhat. Ez az oka a tengernyi vizsgálatnak. Tehát nem csak, hogy még mindig messze voltunk attól, hogy ezt a bizonyos címkét ráaggassuk Mike állapotára, de még csak nem is foglalkoztunk vele, mint lehetőséggel. Gondolom, másokhoz hasonlóan, én is csak Stephen Hawking révén hallottam az MND-ről. Meg sem fordult soha a fejünkben, hogy Mike-nak is ilyen betegsége lehet.

Itt ez a rengeteg szakember, és úgy tűnt, mintha egyikük sem beszélne a másikkal. Mike-ot nagyon elkeserítette, hogy nem kapott egyértelmű válaszokat, az, hogy újra meg újra el kellett magyaráznia a tüneteit új embereknek, akik látszólag nem kapták meg a feljegyzéseit, vagy egyszerűen el sem olvasták azokat. Legalábbis ez érződött. Újra és újra visszatért a kezelőorvosához, lehangoltan, és megkérdezte, kihez fordulhatna még, mit próbálhatna még ki. A rendszer nagyon lassúnak tűnt. És közben hol ilyen, hol olyan tablettát kapott, különböző gyógyszereket írtak fel neki, amelyekről azt mondták, hogy talán használnak, de soha nem használtak.

Mike végül „Google doktorhoz” fordult, megkereste az összes szabadon hozzáférhető és veszélyesen kétes értékű öndiagnosztikai orvosi szakvéleményt, és laikusként megállapította, hogy Lyme-kórja van. Vagy ez az egész valami fura szövődménye az egy évvel ezelőtti láznak. Aztán a következő héten…

– Azt hiszem, hogy SM – közölte velem a telefonban. Akkoriban Londonban dolgoztam.

– Ez nem SM, Mike – mondtam neki.

– Szerintem pedig lehet. Ugyanazok a tünetek.

– Márpedig ez nem SM – ismételtem meg. Hallottam a félelmet Mike hangjában.

Egy kedves barátunk, egy Keith nevű fotós néhány évvel korábban hunyt el SM-ben. Saját szemünkkel láttuk, miken ment keresztül, ezért tudtam, hogy Mike fél. Elmagyaráztam neki, hogy még ha szklerózis multiplex lenne is, ami nem volt – biztos voltam benne, hogy Mike tünetei nem ugyanazok, mint Keith tünetei voltak –, akkor is meg fogunk birkózni vele. Az emberek képesek megbirkózni vele. Rengeteg kezelési módja van. Vannak gyógyszerek. Ez a betegség nem mindig halálos. Mondtam Mike-nak, hogy minden rendben lesz. Még ha szklerózis multiplex lenne is, ami nem az, akkor szedhetné az összes létező gyógyszert. Vacak lenne, de túlélné.

– Minden rendben lesz – mondtam neki.

Ezt mondtam, de azt hiszem, legbelül én is aggódtam. Minden bizonnyal egyre jobban kezdtem védeni őt, még ha csak tudatalatti szinten is. Nem sokkal azelőtt meglátogatott Londonban, és elmentünk inni egyet pár barátommal. Korábban ilyenkor Mike mindig a bárpultnál szokott álldogálni, és egymás után hajtotta fel a feleseket (à la Avoriaz), és úgy berúgott, mint az albán szamár. Most azonban csendben üldögélt az egyik sarokban, és szinte hozzá sem nyúlt az italához. A lábait furának és gyengének érezte.

– Hazaviszem Mike-ot – mondtam a többieknek. És, hála az égnek, összepakoltak és hazajöttek velünk. Azt hiszem, ez volt az első alkalom, amikor úgy éreztem, hogy megfelelően megvédtem őt. Avoriazban már segítettem neki talpra állni, de ez most más volt. Valami nem volt rendben.

– Túljutunk majd ezen is – ígértem neki.

Igen, mi. Ott leszek, hogy segítsek. Legyen átkozott az SM!

*

Természetesen nem SM volt.

A háziorvos felolvasott Mike-nak egy levelet, amit az egyik neurológustól kapott. Ennyi. Csak úgy felolvasta. Nem hiszem, hogy előtte olvasta volna már.

– Hűha! – mondta megdöbbenéssel a hangjában. – Itt az áll, hogy motoneuronbetegséggel diagnosztizálták.

Köszönöm. Azt gondolná az ember, hogy ilyen esetben a neurológus személyesen közli a diagnózist, vagy legalábbis közvetlenül Mike-nak küldi a levelet a háziorvos helyett. Vagy azt várnád, hogy egy szakorvos, aki teljesen felkészült, kíméletesen közli a hírt, és ott van, hogy válaszoljon a betegben elkerülhetetlenül felmerülő kérdések özönére. De nem így történt. Mike csak egy szerencsétlen és kíméletlen értesítést kapott, mintha csak úgy véletlenül odavetette volna valaki, hogy holnap eső várható.

Mike felhívott, hogy megossza velem a hírt

– Még nem erősítették meg, de… ennyit mondott az orvos, és én is csak ennyit tudok mondani most neked. Keress rá… vagy inkább mégse!

Motoros micsoda?

„Ne nyisd ki Pandora szelencéjét, mert nem tudod, mi vár rád!”

Azonnal felmentem a Google-ra, és olvasni kezdtem.

Borzalmas volt. Kétségbeejtő.

Sokkot kaptam. Ahhoz képest, hogy azt hittük, az SM-nél nem történhet rosszabb dolog, most tényleg itt tartunk? A motoneuronbetegségnél.

Mike-nak rohadtul annyi – a szörnyű valóság mellbevágott. Lezsibbadtam. Két-három év. Ennyi. Ennyi adatott még neki. Még két-három év Mike-kal. Én nem akarom ezt a szart, gondoltam. Nem akarom ezt a szart az életemben, de mégis itt van, már része az életemnek. És meg fogja változtatni – már meg is változtatta – az egész életemet!

Egy szempillantás alatt omlott össze minden ezzel a diagnózissal. Valóságos volt, és egyáltalán nem voltam felkészülve arra, ami ezután következett. Rémült voltam és tehetetlen, az összeomlás határán álltam, könnyeimmel küszködtem, dühös voltam, és elveszettebb már nem is lehettem volna.

Közben meg az járt a fejemben: „Miért vele történik meg mindez, miért nem inkább velem?” A szavak ott visszhangoztak a fejemben. „Ez nem lehet igaz, de azt biztosan nem akarom, hogy ez Mike-kal történjen meg!”

Kábultan, a pusztító érzelmek örvényében utaztam hazafelé a vonaton, összevissza kalimpált szívem a mellkasomban, a torkom összeszorult, és úgy éreztem, nem kapok levegőt. Képtelen voltam elhinni, ami történt.

Velem. Velünk.

Az én drága, drága, kedves öcsémmel.

*

Aznap, 2012. április 5-én este 6.12-kor Mike és én kettesben ácsorogtunk a kocsifelhajtón. A család többi tagja – apa, Mandy, Laura, Edan és Story – épp akkor ment el, miután egy furcsa módon visszafogott, hétköznapi és nagyon „angolos” beszélgetést folytattunk hétköznapi témákról. Szinte mindenről szó esett, csak arról nem, amiről nyilvánvalóan beszélnünk kellett volna – Mike diagnózisáról.

És akkor ott, a felhajtón állva, már nem tudtuk tovább kerülgetni a forró kását, muszáj volt beszélnünk róla. Beszéltünk arról a szörnyű, pusztító és hihetetlenül hatalmas dologról, ami történik velünk. Beszéltünk arról, hogy Mike már nem lesz itt, és nem fogja látni, ahogy a fia férfivá válik, és nem lesz ott mellettünk, amikor szükségünk lesz rá. Beszéltünk Avoriazról, hiszen már tudatosult bennünk, hogy soha többé nem fogjuk megismételni. A halál mindentől megfosztja őt, tőlünk pedig szép lassan elragadja.

Mindketten összeomlottunk, és vigasztalhatatlanul zokogtunk. Szorosan átöleltük egymást, és szabadjára engedtük érzelmeinket. Szívszorító és fájdalmas érzések hatására csak sírtunk. A karomban tartottam a kemény, jóképű, gondoskodó, hűséges kisöcsémet, és éreztük, ahogy a rémület elborít bennünket. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor tudomásul vettük az elkerülhetetlen tényt. Mike meg fog halni. És inkább előbb, mint később.

Ettől kezdve erősnek kellett lennem, miközben csendben zokogtam.

Moel Famau

Fent vagyok a hegyen. A Moel Famau tetején, Flintshire megye legmagasabb csúcsán. Itt élek, és Mike is itt élt.

Régen gyakran feljöttünk ide, és sokat hülyéskedtünk. A főbb túraútvonaltól egy kicsit távolabb nagyszerű búvóhelyek vannak. Mindig beástuk magunkat az aljnövényzetbe, azt vártuk, mikor jön valaki arra, majd furcsa madárhangokat adtunk ki, és figyeltük a döbbent reakcióikat. Aztán halkan kuncogtunk magunkban. Ez nem akkor volt, amikor még gyerekek voltunk. Nem is volt olyan régen. És amikor nem gyerekként viselkedtünk, akkor fára másztunk és aranyat kerestünk. Mike-ot lenyűgözte a walesi arany, és úgy gondolta, hogy itt, Moel Famau környékén is találhatunk ilyet. A patakokban kvarcot kerestünk, ami arany jelenlétére utal.

Mike zöld kabátja van rajtam. Egy fának támaszkodva ülök. Úgy, mint mindig. Több mint másfél éve szinte minden nap itt vagyok fent, nem számít, milyen az idő. Néha Mike-kal beszélgetek. Néha csak ülök itt csendben. Amikor időnként el kell mennem Mandyhez Manchesterbe, vagy valahova máshova, fontosnak tartom, hogy indulás előtt feljöjjek ide, akár reggel hatkor is. Van, hogy csak öt percre ugrok fel, de van, amikor fél órára, vagy akár hosszabb időre is. Volt, hogy felhoztam ide a kávét, a reggelit, néha az ebédet is. Voltam itt már hajnalban, napnyugtakor, reggel, délben, délután és este. És itt ülök, ennél a fánál, a hegyoldalban. Néha emberek sétálnak el a fa mellett, ahol csendben üldögélek, és észre sem vesznek, ilyenkor mindig eszembe jut, amikor Mike-kal madárhangokat adtunk ki. És ilyenkor halkan kuncogok magamban.

Fent vagyok a hegyen.

Mert ez az a hely, ahol Mike hamvainak nagy részét szétszórtuk.

*

Mike nagyon szeretett volna eljutni Machu Picchura. Ez volt álmai úticélja. Amikor beteg volt, Laurával együtt láttak róla egy műsort a tévében. Ez azon ritka alkalmak egyike volt, amikor tényleg elismerte, hogy van valami, amit soha nem fog megtenni, van olyan hely, ahová soha nem fog eljutni.

– Sosem lehet tudni – mondta Laura optimistán. – Egy nap talán még megtörténhet!

Mike azonban tudta, hogy ez soha nem jön el, és ezt meg is mondta. Legalábbis nem a fizikai testében.

Halála előtt Mike nem rendelkezett arról, hol szórják szét a hamvait, a Machu Picchu kivételével. Azért készíttettem a miniatűr urnákat, mert tudtam, hogy vannak még olyan helyek, ahol szívesen lenne. De a családunk azt akarta, hogy legyen egy olyan hely, amely közel van hozzánk, és ahová el tudunk látogatni. Olyan hely, amely egy kicsit közelebb van, mint az Andok teteje.

Moel Famau volt a legkézenfekvőbb hely.

Néhány hónap telt el a temetés óta. Hazahoztam Mike hamvait a temetkezési vállalkozótól, és egy ideig a vendégszobámban tartottam, ami már önmagában véve is elég furcsa volt. Megvártuk, amíg anya feljön Oxfordból, aztán mindannyian összegyűltünk a hegy lábánál – anya, apa, Edan, Mandy és Chris Jacobbal és Megannal, Laura, Mike barátja, Ali, Story és én.

A fák között átszűrődött a napfény, mi pedig elindultunk a parkolóból. Próbáltam felidézni, hol is van a legjobb hely; az a hely, ahol Mike és én mindig lógtunk. Tudtam, hogy le kell térnünk a fő turistaútról, és egy kis mellékösvényen kell lekanyarodnunk az út egyharmadánál. Mike és én ott szoktunk átvágni az erdészeti utak felé, ahol a nagyközönség soha nem járt. Emlékeztem rá, milyen kilátás nyílik onnan a völgyre. Tökéletes lenne, gondoltam. Anya és apa akkoriban már nem mozogtak túl fürgén, így szép lassan sétáltunk. Anyánál ráadásul már jelentkeztek a demencia első jelei. Mellette sétáltam, amikor felismertem a kis kereszteződést.

– Azt hiszem, itt kell lefordulnunk – mondtam.

Story, Edan, Jacob és Megan már jóval előttünk jártak, és addigra már valószínűleg a hegyre vezető út felénél jártak. Chris és Ali önként jelentkezett, hogy utánuk megy és visszahozza őket. Apa még mindig mögöttünk volt Laurával és Mandyvel, így én vezettem anyát végig a keskeny ösvényen.

Anya pillanatok alatt idegeskedni kezdett. Összezavarodott, és nem értette, hová tűnt mindenki, és nem igazán tartotta sokra egyébként is kétes szervezőkészségemet.

– Várj meg itt, anya – mondtam neki türelmesen. – Mindjárt körülnézek, mi a helyzet.

Talált egy helyet, ahol várakozhatott, és leült egy fatörzsre, míg én egy kicsit távolabb merészkedtem, hogy felderítsem a terepet, és megtaláljam azt a helyet, amit elképzeltem. Biztos voltam benne, hogy itt van valahol a közelben, így tovább trappoltam az aljnövényzeten gázolva. De ez nem az a hely volt. Felesleges volt tovább menni.

Visszafordultam, hogy megkeressem anyát, és akkor már a többiek is elkezdtek visszaszállingózni. És abban a pillanatban, amint megláttam anyát, ahogy békésen üldögélt fatörzsön, ezen a kis tisztáson, hirtelen rádöbbentem, hogy megérkeztünk! Anya megtalálta a helyet. Annyira ragaszkodtam a fejemben élő képhez, hogy észre sem vettem, milyen gyönyörű, jól megközelíthető, ugyanakkor rejtett helyre bukkantunk, ami tökéletes számunkra.

Mindannyian sírtunk. Mondtunk néhány szót. És mindannyian felváltva szórtuk Mike hamvait egy fa tövébe. Még soha nem szórtam szét emberi hamvakat, de nem erre számítottam. Azt hittem, hogy valami finom porfelhő lesz belőle, amit szép csendben elsodor a szellő, valami derűs, szimbolikus és spirituális élményt nyújtva. Ehelyett, ahogy a kezemben tartottam a Mike maradványaival teli urnát, hallottam és éreztem a kezemben és a karomban az el nem égett darabok (gondolom, a csontok) brutális és zörgő rezgését, ahogy a hamuval együtt szabadon szétszóródtak. Mike darabjai. És abban a pillanatban elborzadtam. Annyira rosszul éreztem magam.

A pillanat elillant, és a könnyek közepette mindannyian együtt vettünk búcsút Mike-tól. Az egyik kisebb urnából is kiszórtam a hamvakat, majd a dobozt – réztáblácskával a tetején, amelybe Mike neve van gravírozva – egy erős kőre ragasztottam, amelyet a fa alá helyeztünk. Elbúcsúztunk Mike-tól, és még mindig gyászolva, de egy kicsit megkönnyebbülve tértünk vissza a hegyről.

Másnap visszamentem a Moel Famau-ra. Vissza arra a helyre. A rákövetkező napon is elmentem. És az azt követőn is. Mindennap elmentem. Ez volt az, ami kirángatott a házból. Kiragadott abból a szomorúságból, amiben voltam, az otthonücsörgésből és a gyászból. Egy kicsit fittebb is lettem.

Nem hiszek abban, hogy a lélek ott marad, ahol az ember hamvait szétszórják. Nem azért mentem oda, hogy beszélgessek Mike-kal, vagy a közelében legyek. Kezdetben legalábbis nem. Ott találtam vigaszt. Békére leltem. Menedéket találtam. Találtam egy helyet, ahol homokba dughatom a fejemet, és hagyhatom, hogy az élet csak úgy elmenjen mellettem. Ez volt a mankóm, a módszerem, hogy ne kelljen semmit sem tennem, hogy ne kelljen továbblépnem.

És idővel ez lett az a hely, ahová azért mentem, hogy Mike-kal lehessek.

*

Ma azért vagyok itt, hogy elbúcsúzzak Mike-tól. És hogy köszönetet mondjak neki. Azért vagyok itt, hogy megváltoztassak egy szokást. Holnap már nem leszek itt. Holnap Új-Zélandra repülök. Elkezdem a saját utamat járni, távol innen, távol Mike-tól. De tudom, hogy ugyanakkor ez az utazás közelebb is visz hozzá. Igen, végre teljesíteni fogom a bakancslistát, amit rám hagyott.

Több mint másfél év. Ennyi időbe telt, amíg a dokumentumfilm zöld utat kapott. Már attól tartottam, talán soha nem lesz belőle semmi. Egymást váltották a producerek és a projektet finanszírozó támogatók, az ígéreteket elfújta a szél, a reményeim pedig annyira szertefoszlottak, hogy belefáradtam az erőfeszítésbe. Elég lélekölő dolog, amikor pénzért kell kuncsorognod bármilyen film készítéséhez, mert csak folyamatos kudarcokkal és csalódásokkal találod szemben magadat. A helyzetet csak nehezíti, amikor személyesen is érint a film, mint engem, minden egyes akadályt személyes támadásnak fogsz fel, ami akár el is téríthet az eredeti szándékodtól. Egyszer már ott tartottam, hogy megpróbálok saját erőmből eljutni Új-Zélandra, és a telefonommal fogok lefilmezni mindent. De Mike nem ezt akarta. Azt akarta, hogy rendesen csináljuk meg. Én is ezt akartam. És ehhez pénz kell. Nem sok, de annál több, mint amennyi nekem van. Egyre dühösebb, szomorúbb és frusztráltabb lettem, hogy nyilvánvalóan képtelen vagyok finanszírozni ezt a filmet, és nem tudom teljesíteni Mike kívánságát. De itt vagyunk. Végre. Most megtörténik.

Sodrok egy cigit, és érzem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe. Mindjárt itt az idő. Mennem kell. Ez a szokásom, hogy itt fent vagyok, hogy nem haladok előre, nem jó dolog. Stagnálok, megrekedtem a gyász egy bizonyos szakaszában, amiből egyszerűen nem tudok kiszabadulni.

Nem akarok menni. Nem akarom itt hagyni Mike-ot. És pokolian ideges vagyok. Fogalmam sincs, mi vár rám Új-Zélandon. Egy csomó dolog, ami biztos ijesztő lesz. És egy csomó dolog, amitől úgy érzem majd, hogy bohócot csinálok magamból. És még egy tucat olyan dolog, ami arra késztet majd, hogy vonakodva felismerjek magamban valamilyen érzelmet – annyira zsibbadt vagyok. De legfőképpen azt remélem, hogy olyan dolgok is várnak rám, amelyek újra visszahozzák Mike-ot, ha csak egy pillanatra is. El sem tudom mondani, mennyire vágyom arra, hogy a lista szövege mögött az ő hangját halljam. Nem akarok menni, de mégis akarok menni. Ez azért bonyolult, nem?

Köszönöm, Mike. Köszönöm a bakancslistát. Köszönöm, hogy kihúzol ebből a helyzetből, hogy elküldesz erre a szörnyen ijesztő utazásra. Köszönöm, hogy hagytál nekem egy utat vissza hozzád.

– Kösz, Mike – hangosan is kimondom.

Felállok, felveszem a kabátomat, Mike régi zöld kabátját, belebújok, mint egy ölelésbe. Itt az ideje, hogy visszamenjek a hegyről. El kell érnem a londoni vonatot.

Nehéz elmenni. Nehéz feladni ezt a szokást. És ha a dokumentumfilm finanszírozása még egy évig tartott volna, akkor minden nap feljönnék ide. Annyira nehéz. És minden nap két rohadt fontba kerül nekem a parkoló használata!

– Szia, Mike! – Megfordulok, lefelé indulok, és közben folynak a könnyeim, a sírásban ott van az előttem álló utazás öröme és ott van a bánat is, hogy elhagyom ezt a helyet. Elhagyom Mike-ot.

MÁSODIK RÉSZ

ODA-VISSZA

Fussatok, bolondok!

Hajnali 3 óra 57 perc van. Nem vagyok biztos abban, hogy aludtam-e valamit, de ha aludtam is, azt is csak megszakításokkal. Néhány óra múlva felkelek, és úton leszek Heathrow felé. Aztán Los Angelesen keresztül Új-Zélandra. Ez tényleg megtörténik.

És pokolian ideges vagyok.

*

Világos van, a reggeli cigarettámat szívom, néha belekortyolok a kihűlt kávémba. Már süt a nap, de itt még határozottan tél van. Én legalább elrepülök a nyárba.

Drew, akivel tegnap este találkoztam először a reptér melletti szállásunkon (elég kedvesnek tűnik, ha kicsit szőrös is), bekapcsolja a kamerát. A milliónyi dolog egyike, ami miatt nem tudtam éjszaka aludni, az volt, hogy vajon hogyan fogok reagálni arra, hogy egész idő alatt filmeznek. Eddig, akárcsak Avoriazban, csak a telefonnal kaptunk el vicces pillanatokat. Most pedig tényleg filmet készítünk, végre azt csináljuk, amit Mike várt el tőlem. És még mindig nem voltam edzőteremben.

Néha filmre vettek már, amire mindig előre felkészültem, legyen szó egy stúdióinterjúról, valamilyen rendezvényről, vagy amikor A Gyűrűk Ura és A hobbit premierjén beszélgetnem kellett a sajtó képviselőivel. Tudod, hogy kezdődik, tudod, hogy tesznek fel pár kérdést, amit valószínűleg valaki korábban már feltett, és tudod, hogy nem tart sokáig. A múlt éjszaka sötét álmatlanságában elképzeltem, hogy forog a kamera, ami tolakodóan és mesterkélten az arcomba nyomul, de mégsem érzem sértőnek. És most itt ez a Drew nevű, szakállas fickó a kamerával. Kit érdekel, hogy mit csinál? Csak intettem neki, amit valószínűleg nem is várt el tőlem senki, de őszintén szólva most jobban lefoglal az izgató türelmetlenség, hogy megyek vissza Új-Zélandra.

Különben is, annyi felvételt készít, amennyit csak akar.

A bakancslistát csak akkor kezdjük forgatni, amikor odaérünk. De hé, vedd már filmre, ahogy bepakolok a taxiba, vagy nem akarod?

*

Már itt is vagyunk a Heathrow-n. Ránézek a telefonomra. Negyven percig tartott az út, de nekem két percnek tűnt. Kipakoljuk a csomagjainkat és az összes kamerát, majd besétálunk a 2. terminál épületébe. Pár beállítás, és már veszik is fel, ahogy sétálok be.

Az utasfelvételi pulthoz vezetnek. Most különösen csendes, nincs tömeg és sorban állás. Ahogy közeledem, meglátok egy ismerőst. Roxyt. Micsoda véletlen! Odarohanok hozzá, és megölelem. Roxy az Air New Zealand utaskísérőjeként dolgozik. Vannak közös barátaink Los Angelesben, így néhányszor már találkoztam vele, amikor egy-egy átszállás miatt ott kellett töltenie az éjszakát. Annyira jó látni őt.

Miközben a felszerelésünket becsekkolják és a papírjainkat átvizsgálják, izgatottan magyarázom Roxynak, hogy mit keresek itt. A szemem sarkából észreveszem, hogy Drew a vállán tartja a kamerát, és ránk irányítja. Ez azért túlzás, csak beszélgetek egy régi barátommal.

– Figyelj csak, van itt neked valami, Royd – mondja hirtelen Roxy.

Mintha egy kicsit kellemetlenül érezné magát. Nem vagyok meglepve. Gondolom, nem akarja, hogy filmezzék.

– Mi az? – kérdezem, és próbálok nem venni tudomást a kameráról.

– Mike-tól jött.

Kihúzza magát, és hirtelen teljesen hivatalosnak tűnik az Air New Zealand egyenruhájában, a csini kis kalapjával meg mindennel.

Mike.

Tudhattam volna. Ezért forgat Drew. És Roxy pontosan tudta, hogy miért vagyok itt. Micsoda ravaszság!

– Amikor legutóbb Új-Zélandon jártunk – kezdi Roxy az olvasást, és már az első szavak hallatán hatalmas érzelmi cunami indul el bennem –, nehezen tudtam járni, és botra támaszkodva tudtam stabilan tartani magam.

Mike.

– Hangolódj rá az utazásra, és öltözz be Gandalfnak!

Most mi van?

– Éld bele magad a szerepbe! Mondd meg az embereknek, hogy ne erre menjenek folyton, álld el az útjukat a varázslóbotoddal! – fejezi be Roxy a felolvasást, együttérzően mosolyogva.

Már potyognak is a könnyeim.

Ezek igazi könnyek. Csak mellékesen jegyzem meg, hogy annak ellenére, amit az eddig olvasottak alapján feltételezhetsz rólam, én tényleg nem vagyok sírós típus. Mielőtt Mike beteg lett, ritkán sírtam. Egyszerűen nem vagyok egy érzelmeit kimutató, sírós fickó. Mielőtt eljöttem Walesből, megfogadtam, hogy ezen a reményeim szerint varázslatos utazáson soha, semmilyen körülmények között nem leszek más, mint önmagam. Nem akarom megjátszani magam a kamera előtt (csak akkor, ha hülyét kell magamból csinálni), vagy erőltetni egy olyan érzelmet, ami nincs bennem. A kocsifelhajtón zokogtam aznap, amikor Mike betegségét diagnosztizálták. Sírtam a temetésén. És néha sírtam akkor is, amikor senki nem látta. Ezenkívül soha. Nem tudtam megbirkózni ennek az egész helyzetnek a szörnyűségével. Utáltam, hogy nem tudok uralkodni a gyászomon. Így hát magamba zártam. Elnyomtam magamban. És egészen egy perccel ezelőttig teljesen biztos voltam benne, hogy nem maradtak bennem könnyek.

Úgy értem, nem zokogok, de ez nagyon megfogott. Már a legelső szavai. „Legutóbb, amikor…” Még csak nem is Mike botjának említése váltotta ki bennem ezt az érzést. Pusztán a szavai. Amelyek róla és rólam szóltak. Rólunk, kettőnkről. Hogy jutottam el az én-biztosan-nem-sírok pasitól odáig, hogy egy dokumentumfilmet forgató kamera rögzítette a könnyeimet az utókor számára? Az érzelmekre adott első reakcióm általában az, hogy elbújok valahova a sarokba. Biztos, hogy nem az, hogy egy reptéri terminál közepén álljak egy rakás idegen és a légitársaság alkalmazottai előtt.

Erősebben törölgetem az arcom, megpróbálom visszaszívni a könnyeimet. Elég volt. De most csak Mike-ra tudok gondolni. És… álljunk meg egy pillanatra… mit kell csinálnom?

Gandalfnak kell öltöznöm!

*

Kilenc éves lehettem, amikor anya felolvasta nekünk A hobbit című regényt. Minden különleges ceremónia nélkül. Nem volt olyan érzés bennünk, hogy hallgassátok nagyon figyelmesen ezt a könyvet, mert a dédnagyapátok írta. Számunkra és anya számára is csak egy könyv volt a sok közül, amelyet leemelt a polcról, bár gondolom, ő is ugyanolyan családi büszkeséget érzett, mint én, amikor ugyanezt tettem Storyval. Homályosan értettem, hogy az egyik rokonunk írta, de mi biztosan nem tartottuk őt nagyobb becsben, mint családunk bármely más tagját, így igazából nem is nagyon foglalkoztam a dologgal.

A középiskola első irodalomórájáról azonban már teljesen más emlékeim vannak. A tanárom valami megmagyarázhatatlan oknál fogva kiállított az egész osztály elé, majd úgy mutatott be, hogy én vagyok annak az embernek a dédunokája, aki azt a könyvet írta, amivel abban az évben foglalkozunk. A hobbit. Egyáltalán nem értettem, miért egy olyan könyvet tanulunk, amelyet egy rokonom írt. Fogalmam sem volt róla, hogy valaki más is hallott róla egyáltalán. Azt meg pláne nem fogtam fel, hogy miért kellett engem kiállítani, és egy idegen gyerekekkel teli osztály előtt megalázni. De lassan kezdtem rájönni, hogy ez a kis könyv nagyobb dolog, mint amit addig értettem.

A Tolkien Társaságról először tizenéves koromban szereztem tudomást. A társaság több mint fél évszázada működik, és Tolkien műveinek tisztelői és rajongói alapították. Maga J. R. R. Tolkien volt az első elnök, majd halála után a cím lányára, Priscillára szállt. A társaság minden évben, Oxfordban, az úgynevezett Oxonmoot rendezvényen gyűlik össze. Oxon nevet Oxford miatt kapta, mert Tolkien itt tanult és tanított. A moot egy szász eredetű szó, ami a vitára való összejövetelt jelent. Alapvetően az Oxonmoot alkalmával egy csomó rajongó gyűlik össze, hogy megvitassák Tolkien különböző irodalmi műveit, rengeteg sört és bort igyanak, és a The Bird and Babyben lógjanak, ahol maga Tolkien is szeretett legurítani egy-két sört. Manapság a társaság érdeklődési körébe a filmek is beletartoznak, de amikor én még tinédzser voltam, minden csak a könyvekről szólt.

Anya és apa minden évben elvittek engem és Mandyt (és Mike-ot is, amikor már elég nagy volt) Oxfordba a Mootra, és ilyenkor Prisca szerény házában laktunk Summertownban. Prisca (így hívom Priscilla nénit) minden alkalommal szellemes beszédet mondott az összegyűlt vendégeknek, és az emberek dőltek a nevetéstől. Vasárnap pedig egyfajta nyílt napon látta vendégül az új tagokat a házában. Az én feladatom a bár kezelése volt, ami gyakorlatilag a garázsa előtti kis felhajtón felállított, vörös-és fehérborral megrakott kecskelábú asztalt jelentette. És persze, amikor senki sem figyelt, én is nyakaltam, amiből csak tudtam!

Ahogy idősebbek lettünk, egyre inkább részt vettünk az esti ünnepségeken is. Láttam a könyvek szereplőinek beöltözött rajongókat, akik kardpárbajokat vívtak, és mindenféle Középfölde-szerű csínytevést találtak ki. Minden évben egyre jobban rácsodálkoztam arra, milyen kiterjedt a rajongótábor. A világ minden tájáról érkező emberekkel való találkozás fokozatosan ráébresztett arra, hogy milyen messzire, szélesre és mélyre nyúlik a Tolkien művei iránti szeretet. Biztos vagyok abban, hogy volt idő, amikor csak a Bibliából adtak el több példányt, mint A Gyűrűk Urából, feltehetően csak azért, mert a szállodák nem szokták Tolkien könyvének egy-egy példányát kitenni a szobáikba. Lehet, hogy kellene.

Még a mi kis walesi tanyánkat is megnyitottuk a „Summer Moots” alkalmából, ahová a Tolkien Társaság tagjai is eljöttek, hogy egy-egy hosszú júliusi hétvégét töltsenek nálunk. Ilyenkor a mezőkön táboroztak, gombát szedtek, tábortüzet gyújtottak és történeteket meséltek. Tűzijátékot lőttek fel és kardpárbajt vívtak jelmezbe öltözve. Tinédzserként ez nagyon jó móka volt. A könyvek szereplői közül Aragorn volt az első számú kedvencem. Szóval csatlakoztam a kardpárbajokhoz, aztán elmentem, elloptam a sörüket és a borukat, és berúgtunk a barátaimmal… félre ne érts, nem vagyok megrögzött alkoholtolvaj, csak jól tudok alkalmazkodni!

A társaság állandó tagjai választhatnak maguknak egy Tolkienre jellemző becenevet. Volt egy idősebb fickó, aki a „Gandalf” nevet választotta magának. Egy Triumph márkájú motorkerékpáron érkezett, aminek az oldalkocsija tele volt tűzijátékkal. Bombasztikus bemutatókat tartott a tanyánk körüli mezőkön, amelyek csúcspontja egy fülsiketítő robbanás volt, amit egy magasba hajított, óriási pirotechnikai eszköz adott ki. Amikor mindenki elment, megpróbáltam összekaparni a puskapormaradványokat, majd nagy vidáman meggyújtottam.

Nagyon élveztem a Moot rendezvényeit. Megszoktam a rajongókat, és nagyon kellemes és szórakoztató volt velük lenni. De az éves eseménytől eltekintve nem igazán zavartak bennünket. Néha, amikor tizenéves koromban névtelenül bementem egy könyvesboltba, és megláttam ott a könyvek sorát, meleg, bizsergető érzés fogott el; büszke voltam arra, hogy ezeket a dédapám írta.

*

És most az egyik legkitartóbb szereplőjének kell beöltöznöm. Hát ez nagyon gáz! Úgy értem, hogy voltam már mindenféle rendezvényen, találkoztam rajongókkal, és hasonlók, de soha nem bújtam jelmezbe. Ezt mások dolga, például színészeké. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor volt jelmez rajtam, amikor bulikon Adam Antnek vagy Heath Ledger Jokerének öltöztem be. Persze imádom a szuperhősöket, de soha nem öltöztem be Supermannek, Pókembernek vagy ilyesmiknek. Egyszerűen nem szeretnék. És biztosan nem öltöznék be Gandalfnak sem.

Gandalf! Micsoda remek feladat! Milyen okos húzás Mike-tól! Így indítani az utazást!

Az egyik producer, akiről azt hittem, hogy csak azért jött, hogy elbúcsúztasson, egy nagy táskát nyújt át nekem.

– Ez Ian McKellen valódi filmbeli jelmeze, úgyhogy nagyon vigyázz rá! – mondja nekem.

Hogy mi van?

– Ó, és itt van még ez is. Előhúz egy két és fél méter hosszú rudat. – És ez pedig Ian McKellen valódi botja.

Ez elképesztően fog kinézni a filmben!

*

Hát ez jól kezdődik!

Kiderül, hogy az operatőrt, Drew-t, valószínűleg körözik az Egyesült Államokban. Vagy inkább nem nagyon szívesen látott vendég az országban. Isten tudja, hogy mit tett, vagy nem tett, de úgy tűnik, hogy az ESTA (Utazási Engedélyt Jóváhagyó Elektronikus Rendszer) engedélyét rejtélyes módon visszavonták. Még azt sem engedik, hogy Los Angelesben átszálljon Új-Zéland felé menet.

– Kibaszott Trump – morogta, és ez volt az utolsó dolog, amit hallottam, mielőtt elindultam, hogy a biztonsági ellenőrzésen át az indulási váróterembe menjek. A jegypénztárak felé trappolt a producerrel, hogy megpróbáljon olyan járatot találni, amely a másik irányból közelíti meg Új-Zélandot. Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. Ráadásul, hogy őszinte legyek, így megspóroltam magamnak azt a kellemetlenséget, hogy a nap nagy részében összezárva legyek vele a repülőn, és „ismerkedjünk”. Nem mintha bármi bajom lenne vele, egyáltalán nem. Inkább velem van baj. Nem vagyok oda az új emberekkel való ismerkedésért. És nem akarom úgy érezni, hogy meg kell nyílnom egy másik ember előtt. Ami azt illeti, Drew nem hangos, nem nagyképű vagy tenyérbemászó, amitől mindig is ódzkodtam. Teljesen belefeledkezik a kamerába és a mesterségébe, és úgy érzem, hogy talán jól kijövök vele. Majd az idő eldönti.

Közben fel kell vennem Sir Ian McKellen jelmezét, de nincs operatőr, aki filmre venné. A show-nak folytatódnia kell! Az indulási csarnokból egy nyugalmas különterem nyílik, ide vittek be, hogy átöltözhessek. El sem hiszem, hogy megkaptam a valódi jelmezt, és a valódi botot. Maga Peter Jackson engedélyezte, hogy átküldjék nekem. Milyen kedves gesztus! És mennyire megbízik bennem!

Ez ugyanakkor azt is jelenti, hogy Peter, és valószínűleg sok más új-zélandi ismerősöm már tudja, hogy elindultam. Tudják, hogy végre teljesítem Mike végakaratát, és végigcsinálom a bakancslistát.

Amikor Mike meghalt, nem sok emberrel beszéltem. Nem mondtam el senkinek. De a halálhíre gyorsan elterjedt, és a Tolkien-közösség, a filmekben részt vevő emberek, a rajongói oldalak, a barátaink mind együttérzésükről biztosítottak, és olyan emberek is kifejezték részvétüket, akik ugyan futólag ismerték csak Mike-ot, mégis kötődtek hozzá. Peter és felesége, Fran, egy hatalmas virágcsokrot küldött. És most itt van ez. Gandalf jelmeze.

Mike biztosan arra gondolt, hogy majd besétálok egy jelmezboltba, és keresek valami béna varázslóruhát, egy vékony szürke lepedőt, hegyes varázslósüveget és egy idétlen vattaszakállt. Biztos nem így tervezte. Felhúzom a vastag, szürke aláöltözőt, és a vállamra csúsztatom a hózentrógert. Erre jön a köntös, majd a kalap… de micsoda kalap! Bármilyen kínos is maga a helyzet, legalább jól fogok kinézni!

Kezdek tiszta ideg lenni. Így kell kimennem az emberek közé, hogy lássanak. Szerepet kell játszanom. Ez milyen „cringe”! De azt legalább nem fogják tudni, hogy egy Tolkient látnak. Az nagyon gáz lenne. Nem nagy ügy, nyugtatom magam. Minden oké. Csak élvezd! Ha én jól érzem magam, az emberek nevetni fognak, és jó buli lesz. Emlékeztetem magam arra, hogy Mike gyengülő teste csupán jelmez volt, amit kénytelen volt viselni. Nem volt választása, nem volt beleszólása, és nem tudta levetni. Én legalább egy idő után levehetem majd ezt a varázslójelmezt, és megint önmagam lehetek. Oké, vágjunk bele! Nem csak úgy simán beöltözöm Gandalfnak. Igazán Gandalffá válok!

A jelmez remekül áll, de a szakáll egy kicsit idétlenül néz ki rajtam. Maga a szakáll fantasztikus, ahogyan ez várható volt, de az igazi filmes szakállt profi sminkesek rögzítik féltő gonddal és körültekintően a színészek arcára speciális ragasztó segítségével. Nekem nincs se ragasztóm, és se profi sminkesem, természetesen. Van viszont kétoldalú ragasztószalagom.

*

Feszengve állok a repülőgép ajtajában. Teljes Gandalf-üzemmódba kapcsoltam, kezemben az irdatlanul nagy bot. Az indulási váróteremben az utasok tájékoztatására bemondták, hogy a Tolkien család egyik tagja Gandalfnak öltözve szeretné üdvözölni őket, amikor felszállnak a gépre. Tisztában vagyok vele, hogy előre kell őket figyelmeztetni, hiszen filmezni fogják őket (még ha okostelefonnal is, Drew-nak hála!), de azt tényleg muszáj volt bemondaniuk, hogy én is a család tagja vagyok?

Izzadni kezdek. Az idegeim. És nagyon meleg ez a jelmez. De ha őszinte akarok lenni, inkább az idegesség miatt van. Érzem, hogy a nyirkos arcbőrömön a ragasztószalag kezdi megadni magát, felkunkorodik, ezért visszatolom a szakállamat az arcomba. Maradj már ott, a fenébe is! És már jönnek is.

– Nem léphetsz át! – dörmögöm az első Tolkien-rajongóknak, akik a kézipoggyászukkal a kezükben felém tartanak a folyosón. Nevetnek. Ez nem is olyan rossz.

– TE nem léphetsz át! – ismétlem, kicsit megváltoztatva a hangsúlyt, amivel kiérdemlek néhány mosolyt és nevetést a következő csoporttól is. Elvigyorodok, és intek, hogy menjenek tovább. Ez nagyon jó móka.

– Te nem…– kezdem el újra a jól bevált szöveget egy kellemes külsejű párnak. – Ó, akkor menjetek csak, menjetek csak

Újra a normális hangomon szólalok meg. És nevetést kapok. Royd, te született tehetség vagy! Fejemet a gép belseje felé fordítva az imént beengedett emberek után nézek.

– Fussatok, bolondok! – süvöltöm felszabadultan a boldog, nevető arcokba.

Ó, aztán lejön még egy kis szakáll.

Egy darabig jó néhányan ott tolonganak körülöttem, és örülnek, hogy a kamera megörökíti őket, aztán én is elfoglalom a helyemet a repülőn, ami történetesen éppen az ajtó mellett van. Így most már bárki meglát, aki csak beszáll (hacsak nem balra fordul, az üzleti vagy az első osztály irányába). A szakállamat már csak az utolsó darabka ragasztószalag tartja a helyén, ezért úgy döntök, hogy leveszem. Most már csak néhány ragasztócsík tapad az arcomra. Nem néz ki valami jól.

– Hűha, ez Dumbledore! – mondja valaki, ahogy elmegy mellettem.

– Nem, nem, én Gandalf vagyok – elfordítom a fejem, és utánuk kiáltok. Kiderül, hogy a többi utas nemcsak azt nem tudja, hogy a család tagja vagyok, de úgy tűnik, fogalmuk sincs, hogy ki is akarok lenni.

– Nézd, anyu, itt van Dumbledore! – néz rám sugárzó arccal egy kissrác.

– Valójában Gandalf vagyok – mosolygok vissza rá.

Semmi reakció. Így is jó. Akkor Dumbledore vagyok. Ahogy akarod, kölyök. Egyébként sem ő az utolsó. Kapok még néhány lelkes elismerést a Harry Potter-filmekben való állítólagos szereplésem miatt, és végül feladom, hogy kijavítgassam őket.

Azt hiszem, most, szakáll nélkül, úgy nézek ki, mint egy középszerű Gandalf (ami a jelmez pedigréjét tekintve nagy kár), aki épp most maszatolta össze magát a reggelire elfogyasztott ragasztószalaggal. Az utasok, akik elmennek mellettem, biztosan nem hallották a hangosbemondón keresztül, hogy Tolkien egyik rokona vagyok, és most valami bánatos csodabogárnak tarthatnak, aki annyira rá van izgulva Új-Zélandra, hogy teljes harci díszbe öltözve is hajlandó megtenni ezt a hosszú, hosszú utat. Lekuporodok az ülőhelyemre.

– Royd! – szólít meg az egyik utaskísérő. – Nincs kedved bemenni a pilótafülkébe? A pilóták szívesen találkoznának veled.

– Szíves örömest! – és már ugrok is fel, így legalább megszabadulhatok ettől a kínos helyzettől. Itt az ideje pár remek szelfit lőni!

*

A kivetítőn éppen valami Új-Zélandról szóló műsor megy, kedvcsinálóként. Én legalábbis próbálok hangolódni. Nézem a filmet, amiben valami elmebeteg épp most készül arra, hogy összekötözött bokával levesse magát egy hídról. Már a puszta látványától is rosszul vagyok. Ki az az idióta, aki képes ilyet csinálni?

– Hölgyeim és uraim! Itt a kapitány beszél. Egy kis figyelmet szeretnék kérni – reccsen a fülembe egy férfihang, túlkiabálva a fülhallgatómból dübörgő rockzenét.

Semmi gond, csak nyugodtan szakíts félbe.

– Már valószínűleg észrevették, hogy mai utunkon velünk tart légitársaságunk saját varázslója is – folytatódik a bejelentés.

Na, helyben vagyunk! Ebből mi lesz?

– Ő Royd Tolkien, J. R. R. Tolkien dédunokája.

A fejemhez szorítom a fejhallgatót, hogy jobban halljam, mit mond. A nyakamat teszem rá, hogy egy csomó ember most hülyének érzi magát, mert összetévesztettek Dumbledore-ral.

– Sajnos Mike, Royd öccse, két évvel ezelőtt motoneuronbetegségben elhunyt, és egy bakancslistát hagyott örökül, amelyet Roydnak teljesítenie kell az emlékére. Engem ért az a megtiszteltetés, hogy bejelenthetem a lista negyedik helyén szereplő feladatot. Ezt Mike saját maga írta le, úgyhogy tessék, Royd!

Összeszedem magam.

„Vedd rá az embereket, hogy készítsenek egy fotót veled. Harminckilenc fényképet kell szerezned. Pontosan harminckilenc nevető arcot kell megörökítened! Harminckilenc – pontosan ennyi éve szeretlek, tesó!”

Mosolygok. Egy okostelefon már úgyis rám van állítva, ezért mosolygok. De a bensőmben vihar tombol, újra a Mike-kal kapcsolatos gondolatok és emlékek kavarognak bennem. Igazából maga a szám kavar fel. A túl rövid életére emlékeztet, arra, hogy milyen fiatal volt, amikor elvették tőlem. Tőlünk. Olyan, mintha hirtelen kaptam volna egy gyomrost.

Rohadtul utálom a szelfiket. Nem szoktam szelfizni. Kivéve, ha egy repülőgép pilótafülkéjében ülök Gandalfnak öltözve. Az király volt! De általában a szelfizés nem az én világom. Mint ahogy az sem, hogy vadidegenek előtt beégessem magam. De legalább a jelmez ápol és eltakar.

Mivel a kapitány ilyen kedvesen invitálta az utasokat egy kis önkénteskedésre, így készséges jelentkezőkben nincs hiány. Mindenki nagyon jó fej; mosolyognak, és annyira lelkesek, hogy közös fotón szerepelhetnek velem. Még azt is megengedem, hogy megfogják Gandalf botját, ha szeretnék, és közben a telefonommal kattintgatok. Az utaskísérők közül is voltak páran, akik nem akartak kimaradni a buliból.

Persze nem mindenki akar benne lenni. Voltak savanyújóskák, akik fanyalogva néztek félre, ahogy elsétáltam mellettük, lehet, hogy csak azért, mert még nálam is jobban zavarba jöttek, de az is lehet, hogy csak egyszerűen nincsenek oda A Gyűrűk Uráért. Vannak ilyenek. Páran úgy tesznek, mintha aludnának, de titokban mégis lekapom őket, széles vigyorral az arcomon. Úgy tűnik, hogy egy fickó annyira belefeledkezik abba, amit éppen néz vagy hallgat, hogy észre sem veszi a kétméteres Gandalfot, aki egy rohadt nagy botra támaszkodva magasodik fölé.

– Elnézést – szólítom meg udvariasan. – Elnézést, nem szeretne egy…

Mindegy, nem érdekes. Hát nem tudsz mindenkinek a kedvére tenni.

Valaki a saját telefonjával is akar szelfit készíteni, nemcsak az enyémmel. Csessze meg, nem érdekel. Na, még egyet. Csak tessék. Rájövök, hogy egy csomó Facebook-profilon fogok Gandalfnak öltözve megjelenni. Sebaj. Boldoggá teszem az embereket.

Gyorsan elvesztem a fonalat, már nem is tudom, hány szelfit készítettem. Ez könnyen megy. És ez még csak a kezdet. Köszönöm, Mike!

*

Ha repültél már az Egyesült Államokba, akkor tudod, hogy az országba való belépés elég ijesztő lehet. Talán még azzal is tisztában vagy, hiszen néha szeretnek emlékeztetni rá, hogy a határátkelőhelyen a hatóságoknak jogában áll bárkitől bármilyen okból megtagadni a belépést. Nem kell megkérdezniük a felettesüket, nincsenek jogi előírások. Gyakorlatilag elég egyetlen pillantás, és simán dönthetnek úgy, hogy nem tetszel nekik. És ha ez megtörténik, akkor neked annyi. A következő géppel repülhetsz haza, és még csak bele se szagolhatsz az amerikai levegőbe. És ezek a bevándorlási fickók a mi-aztán-nem-ismerünk-tréfát hozzáállásukról híresek.

Már nem vagyok Gandalf. Valahol az Atlanti-óceán fölött levettem a jelmezt. A bot azonban még mindig nálam van. Ez a két és fél méteres, műfa varázslóbot. És ott állok a hatalmas sorban, arra várva, hogy beléphessek az országba, amikor hirtelen leesik, hogy én gyakorlatilag egy fene nagy fegyvernek látszó tárgyat szorongatok a kezemben. Az egy dolog, hogy az operatőrnek a másik irányba kell mennie Új-Zélandra, de én is ráfaragok, ha most megtagadják tőlem a belépést.

– Ez meg micsoda?

Az amerikai akcentusra felkapom a fejem. A kérdés a bevándorlási hatóság egyik alkalmazottjától érkezik, aki a tömeget próbálja sorokba rendezni. És a nagy, díszesen faragott fadarabra mutat, amelynek a tetején egy bazi nagy kristály van. Gandalf botjára mutat. Amit a kezemben tartok.

– Ja, ez csak egy filmes kellék – mondom olyan jámboran, ahogy csak tőlem telik.

– Ó, valóban? – kérdez vissza. – Melyik filmből való?

– Hát A Gyűrűk Urából – felelem mosolyogva. – Légy barátságos, mondom magamnak. Neki is legszívesebben ugyanezt mondanám, ha meghallgatna, de csak annyit mondok: – Gandalf botja.

– Ezt el sem hiszem! Tényleg ez az igazi bot a filmből?

Mégiscsak barátságos ez a fickó!

– Bizony! A filmből. Most viszem vissza Új-Zélandra.

– Ez nem semmi! Imádom azt a filmet. Nagy rajongója vagyok. Jesszusom, el se hiszem! Megfoghatom?

Hát erre nem számítottam.

– Hogyne – mondom, és örülök, hogy megtaláltuk a közös hangot. Átadom neki a botot, ő a kezébe veszi, szinte elolvad a gyönyörűségtől.

– Ez nagyon király! Apám, bárcsak lőhetnék vele egy szelfit, de itt a repülőtéren nem lehet használni a telefont. Nem lehet fotózni.

– Ez nagy kár! – mondom, és közben várom, mikor adja vissza a botot.

– Jöjjön utánam! – hangzik el az utasítás, és máris utat tör előttem az emberek sűrűjén át, meg sem áll az útlevélellenőrzésig.

Megköszöntem a kedvességét, és már a következő próbatételen jártak a gondolataim.

Persze a fülkében ülő fickó ugyanolyan rémisztő, mint a hatóság bármelyik alkalmazottja. Tagbaszakadt, böhöm arcú pasas, látszik rajta, hogy nem igazán dolgoztatja meg a nevetőizmait. Most épp egy másik utassal foglalkozik, de látom, hogy máris kiszúrt magának. Ja, és természetesen kiszúrta a botot is. Könnyen a hazafelé menő gépen találhatom magam. Sőt, úgy tűnik, hogy én sokkal jobban érdeklem, mint az a vélhetően gyanús alak, akit hamarosan beenged az országba. Azért jutottam erre a következtetésre, mert túlságosan leköti a figyelmét ez a tekintélyes méretű pózna, amit a kezemben tartok.

Lepecsételi az útlevelet, amit szinte meg se nézett, és már int is nekem, hogy lépjek előre. Odamegyek, és minden erőmmel azon vagyok, hogy ne lássa rajtam, mennyire be vagyok rezelve.

– Az meg mi? – a botot nézi.

Na, kezdődik elölről.

– Kellék A Gyűrűk Urából – válaszolom a lehető leghatározottabban.

Észreveszem, hogy az első fickó még mindig ott őgyeleg, és mosolyogva néz rám. Még mindig magán kívül van, hogy a kezében tarthatta a botot. Talán megengedem neki, hogy még egyszer megfogja, mielőtt felszállok a londoni gépre.

– Az igazi filmből? – kérdezi tőlem a böhöm arcú.

– Igen. Ez Gandalf botja.

– Ne már, komolyan?

– Igen, ez az, amit Ian McKellen használt a filmekben. Most viszem vissza Új-Zélandra.

– Öregem, bárcsak tudnánk itt fotózni! Szeretnék egy szelfit vele. – Szerintem már mosolyog is.

Tök jó! Mögöttem a haverja vigyorog és bólogat. Azt hiszem, feldobtam a napjukat.

– Az útlevelét, legyen szíves! – nyújtja a kezét. Megkönnyebbülten állok, ahogy átfutja az útlevelemet.

– Tolkien, mi? Csak nem rokonok?

Szerintem nem ilyen válaszra számított.

– A dédunokája vagyok.

– Ezt nem hiszem el! Ez csúcs! Állati!

BUMM! Bélyegzője hatalmasat csattan, és már nyújtja is az útlevelemet.

– Kellemes pihenést kívánok az Egyesült Államokban, uram! És jó utat! Isten áldja!

Hát, ez könnyen ment. Ezután ha Amerikába megyek, mindig viszek magammal egy botot.

Szkarabeusz

Lassan kiheverem az időeltolódás okozta fáradtságot. Los Angelest elhagyva újabb hosszú és álmatlan utazás várt rám, és most itt vagyok a világ másik felén, a napsütötte Aucklandben. Pár napja érkeztem, és nagyon élvezem, hogy elég egy pólót felvenni. Az időzónaváltás azonban meg is fáztam, ami még most is kínoz. Én is férfiból vagyok, én is nagyon tudok ilyenkor szenvedni. Vettem ilyen kis tasakos folyékony C-vitamint, amit csak a számba kell spriccelni; úgy nyomom őket magamba, mint a legénybúcsún a tequilát. Nagyon szeretném már Mike bakancslistáját folytatni.

Közben Drew is megérkezett, Dubajon és Ausztrálián keresztül. Már tizenkét órája itt volt, amikor megérkeztem, addigra már tökéletesen kipihente magát, és most itt állt, bevetésre készen. Már eléggé immunis lettem a kamerára, és a hülye megfázást leszámítva, készen állok arra, hogy bármelyik pillanatban megérkezhet a következő feladatot. Fel vagyok spanolva. Meglepődtem azon, hogy sírtam a Heathrow repülőtéren. Azt hittem, hogy már az összes könnyemet kisírtam magamból. És ha mégis maradtak még bennem, nem gondoltam volna, hogy ilyen könnyen kijönnek. Szóval felfokozott idegállapotban vagyok, és próbálok felkészülni a rám váró érzelmi hullámvasútra; már tudom, hogy tényleg az lesz. Ez az első alkalom, hogy Mike nélkül vagyok Új-Zélandon, és most nagyon hiányzik.

Miután Mike-nál diagnosztizálták a motoneuronbetegséget, küldetésünkké vált, hogy amíg lehet, annyi mindent csináljunk együtt, amennyit csak tudunk. Amíg ő képes rá. És a legfontosabb utazások listáját egy régóta esedékes új-zélandi utazás vezette. Mike mindig is szeretett volna eljönni ide, de valahogy mindig kimaradt. Addigra én már legalább tízszer jártam itt. Voltam itt A Gyűrűk Ura, a King Kong és A hobbit forgatásán, én magam is készítettem itt egy filmet, aminek az utómunkálatai itt, Wellingtonban készültek el, részt vettem különböző premiereken és még egy csomó rendezvényen. Igazából bármilyen ürügyet megragadtam, csak hogy jöhessek. Egész egyszerűen imádok itt lenni, és tudtam, hogy Mike-nak is tetszene. Ahányszor csak eljöttem, képekkel vagy FaceTime-hívásokkal bombáztam őt: „Szia, Mike, nézd csak, ezen a csodálatos tengerparton vagyok!”, vagy „Hé, Mike, épp a Weta Workshopban teszek egy sétát. Bárcsak itt lennél!”. Nevető, síró emoji.

És tényleg így volt. Élveztem, hogy halálra szekálom, és féltékennyé teszem. Nős volt. Edan pedig még kicsi volt. Akkor még azt hitte (velem együtt), hogy rengeteg ideje van, hogy elutazzon ide. Majd akkor, ha megfelelő lesz az időzítés. Amikor Edan idősebb lesz. Amikor több ideje lesz.

Egy barátom javasolta, hogy írjak e-mailt az Air New Zealand néhány emberének, akikkel az egyik premieren találkoztam, és kérdezzem meg, hogy nem tudnának-e kedvezményes repülőjegyet szerezni nekem és Mike-nak. Lehet, hogy szemtelenségnek tűnik, de mit ártunk vele, ha megpróbáljuk? A lelkiismeret-furdalásom szabadságra ment, mióta Mike-ot diagnosztizálták, és mivel mindent megtettem volna azért, hogy elhozzam ide, és megmutassam neki azokat a helyeket, amelyeket szeretek, végül elküldtem az e-mailt. Kiderült, hogy az időzítés tökéletes volt. És a Tolkien név is sokat segített. A válasz meglepően gyorsan megérkezett. Azt írták, hogy épp egy repülésbiztonsági videó előkészítésének utolsó fázisában járnak, amihez A hobbit témáját használják fel, és nagyon örülnének, ha mindketten részt vennénk benne.

Az Air New Zealand első osztályon repített minket Londonból, teljesen ingyen. Igen, lehet, hogy ezt most kicsit felvágósan „Látod, mekkora ász vagyok?” stílusban nyomtam, úgyhogy most valószínűleg azt gondolod, hogy egy pöcs vagyok, de várj egy percet! Mike ekkorra már napról-napra gyengébb lett. Kezdett petyhüdtté válni a lába. Ez az az állapot, amikor a lábad csak úgy lóg, mert már ahhoz sincs elég erőd, hogy megemeld. És amikor ez megtörténik, egyre többet botladozol és előrebuksz. És már a karjaidban sincs elég erő ahhoz, hogy megtartsd magad. Még a sima padló is veszélyessé válik.

Mike ezért bottal járt, és a cipőjére egy olyan szerkezetet csatlakoztattak, ami ruganyosabbá tette a járását, így valamelyest lehetett szabályozni a láb petyhüdtségét. Kis mértékben. A kockázat nem szűnt meg, csak csökkent. Így a repülőn Mike a ledönthető ülés minden luxusát élvezhette. Én meg annyira izgatott voltam, hogy végre együtt utazhatunk Új-Zélandra. Csak azt akartam, hogy eltereljük a gondolatainkat – az ő gondolatait – a szörnyű valóságról, amely annyira megviselt bennünket.

Amikor Aucklandbe repülök, általában rögtön átszállok egy másik gépre, és irány Wellington. De most Mike-kal először Aucklandben volt dolgunk. Egy repülésbiztonsági videóban kellett szerepelnünk. Volt pár napunk, hogy akklimatizálódjunk, így találkoztunk pár ottani haverommal, és együtt lógtunk. Normál körülmények között a kocsmákban kötöttünk volna ki, hogy a szokásos módon trollkodjunk, de Mike már kezdett elég óvatosan viselkedni, nem akart semmi olyat tenni, ami súlyosbíthatja a még kezdeti stádiumban levő betegségét. Lehet, hogy másként gondolod, de nem iszom sokat, és Mike sem tette. Csak a társaság miatt tettük, így csak akkor engedtük el magunkat, amikor a haverokkal találkoztunk vagy nyaralni mentünk. És ha már így teljesen feltárulkozom, akkor azt is be kell vallanom, hogy már egy pohár húgymeleg sör után is padlót fogok, úgyhogy véletlenül se tévessz össze Oliver Reeddel.

Így hát laza sétákat tettünk, és kávézókban találkoztunk a barátainkkal. Pár nap múlva értünk jöttek a szállodába, és egy hatalmas repülőgéphangárba vittek, ahol a forgatás zajlott. Az új-zélandi filmipar nagy része, a létesítményektől a stábig minden, Peternek A Gyűrűk Ura birodalmából nőtt ki. És mindenki mindent csinál. Így amikor odaértünk, kiderült, hogy ugyanaz volt a reklámfilm első rendezőasszisztense, aki az én filmemnél is, amit a Fidzsi-szigeteken forgattam, és részt vett A Gyűrűk Ura és A hobbit készítésében is. A stábban és a videóban szereplők között is felfedeztem ismerős arcokat, akik mindig mindenben benne vannak. Szóval ismerős, baráti légkör fogadott minket.

A reklámfilm – ha kíváncsi vagy rá, könnyen megtalálod a YouTube-on – egy repülőgépen játszódik, amelyen hobbitok, törpék, tündék, Gandalf, Gollam együtt utaznak Középföldére, és most mondják el nekik a repüléskor szokásos biztonsági utasításokat. Kétségkívül sokkal jobb volt, mint a hasonló biztonsági videók, főleg azért, mert Mike-kal együtt szerepeltünk benne. Nagyon figyelj, nehogy lemaradj arról a részről, amikor a kézipoggyász elrakásával kapcsolatos tudnivalókat ismertetik!

Martin Freeman adta kölcsön a hobbitlábait, amit a Weta Workshop egyik sminkese segített feltenni. Piszok jó lábak, kétszer akkorák és határozottan szőrösebbek, mint az enyém. Annyira valósághűek (feltételezem, hogy tudod, hogyan kell kinéznie egy hobbit lábának), és meglepően kényelmesek. A zsúfolt repülőgépen egy folyosó melletti ülésen ültem, Mike pedig mellettem. Nem tudom milyen megfontolásból, az ablak melletti ülést Sauron szeme foglalta el. Most, hogy belegondolok, valószínűleg ez az élmény adta Mike-nak a Gandalf-feladat ötletét. Akkor itt lennénk, a Tolkien család két tagja, én Bilbó lábát viselve, egy olyan repülőgépen, amely zsúfolásig megtelt Középfölde szereplőinek öltözött emberekkel. Kicsit ciki. De nagyon vicces.

A mi kis jelenetünk akkor következik, amikor az utaskísérő azt mondja az utasoknak, ha nincs elég hely a felső csomagtartóban, tegyék a kézipoggyászt az előttük lévő ülés alá… biztosan tudod, hogy van ez. A kamera először a folyosót mutatja, majd megjelenünk Mike-kal együtt, ezután a kezemet követi egészen a padlóig, ahogy a táskámat az előttem lévő ülés alá tolom, majd a hatalmas lábfejemmel a helyére csúsztatom. Aztán még bele kellett néznem a kamerába, és elereszteni egy pimasz kis hobbit-mosolyt. A gyakorlatban a következőképpen történt:

Felvétel. Megy a kamera. Már téged vesz. Viselkedj természetesen!

– Az állad! – figyelmeztet Mike, és én már nevetek is.

– Ennyi volt.

Felvétel. Gyerünk, csak szép nyugodtan.

– Húzd be a hasad – suttogja Mike. Kihúzom magam.

– Ennyi.

Valahányszor a kamera közelít felénk, Mike mindig rám szól, húzzam ki magam, emlékeztet, hogy látszik az állam, odasúgja, hogy húzzam be a hasamat, és toljam ki az államat. Nem tudom, hogy végül is melyik felvételt használták fel – elég sok készült –, de az tuti, hogy az elsőknél úgy vigyorogtam, mint pék kutyája a meleg bucira, Mike állandó beszólásai miatt. Szuper nap volt!

*

Auckland kikötőjével szemben vagyunk, tűz a nap, és a kezembe nyomnak egy iPadet, azzal az utasítással, hogy nyomjak rá a lejátszásra a megnyitott videofájlon. Hangosan szipogok. Átkozott megfázás. Oké, akkor kezdjük. Megnyomom a lejátszást, és a képernyőn megjelenik egy billentyűzet, fölötte pedig egy keresősáv. A szívem rögtön szétrobban. Ez egy képernyőfelvétel arról, hogy Mike gépeli be a szavakat az Apple TV kereső funkciójának segítségével. Még meg sem jelennek az első betűk, már fájdalmas görcsöt érzek a gyomromban, és a torkom összeszorul. Ez már túl sok nekem.

A kurzor kicsit esetlenül, gyötrelmes lassúsággal mozog a képernyőn. Siralmasan lassan. Még akkor is, ha most egy kicsit mintha felgyorsulna.

C

s

i

n

á

l

t

a

s

s

Mike szavai jelennek meg a keresősávban. Máris kész vagyok.

e

g

y

Itt most álljunk meg egy kicsit. Ezt meg kell magyaráznom.

*

Ahogy Mike állapota rosszabbodott, úgy gyengült a tüdeje. Egy idő után már alig tudott beszélni. Nagyon lassan beszélt, és figyelmesen kellett hallgatnom, ahogy a nehézkesen kiejtett szavakat suttogta, csak egy-egy szót egyszerre. Hamarosan azonban a tüdeje annyira meggyengült, hogy nem volt képes önálló levegővételre. Légzéssegítőre volt szüksége, ezért állandóan egy arcmaszkot kellett viselnie. A maszk eltakarta az orrát és a száját, és egy lélegeztetőgéphez csatlakozott, ami szabályozta a levegővétel ritmusát. Minden belégzéskor a készülék adott egy oxigénlöketet. És minden egyes kilégzéskor segített kifújni a levegőt és a méreganyagokat.

Még egy-két hónapig tudott kifulladva beszélni. Közel hajoltam hozzá, miközben beszélt, és a maszkon keresztül megpróbáltam leolvasni az ajkáról, mit szeretne mondani, próbáltam kihallani a szavakat is. De a beszéd akkora erőfeszítéssel járt, hogy egyre nehezebben vette a levegőt, így egyre kevesebb szót tudott mondani. Néha cikizett, hogy gond van a hallásommal.

Hogy könnyítsek a helyzeten, kidolgoztam egy gyors rendszert. Összegyűjtöttem a legfontosabb kérdéseket, amiket fel akartam tenni, és nem vártam arra, hogy megerőltesse magát a szavak kimondásával. Ha szüksége volt valamire, csak egyszerűen végigmentem a listán. Meg kell igazítani a maszkot? A tömítésen lévő rés volt az első, amit ellenőrizni kellett. Nagyon fontos volt, hogy a légzéssegítője tökéletesen működik. Ha állítani kellett rajta, először le kellett vennem róla a maszkot, és a lehető leggyorsabban visszatenni, mert enélkül Mike nem tudott lélegezni. Ha a maszk rendben volt, mentem tovább az ellenőrző listán. Csiklandozta valami? Állítani kellett a kerekes székén? Ki kellett mennie a mosdóba? Éhes volt? Szomjas? Minden nyilvánvaló dolgot összeszedtem. És ha valami másról volt szó, akkor megpróbáltam kivenni a nehezen megformált szavait a maszkon keresztül. Néha borzasztóan nehéz volt, főleg egy magamfajta félsüketnek. Ilyenkor olyan lemondóan nézett rám, mintha idióta lennék. Aztán megérkezett Laura, és Mike kifújt néhány alig kivehető szót.

– Csak azt akarja, hogy válts csatornát – mondta egyszerűen. Ilyenkor mindegy volt, milyen semmiségről van szó, az öcsém tekintete mintha azt mondta volna, mekkora seggfej vagyok.

Mike egyre nehezebben beszélt. Minden energiáját a légzésre kellett fordítania. A lehetséges problémaforrások listája egyre hosszabb lett. De egyszer, amikor a lista végére értünk, Mike még mindig akart mondani valamit. Megpróbáltunk egy optikai eszközt csatlakoztatni a számítógéphez, ami követte Mike szemmozgását. Gyakorlatilag a szemét kurzorként használná a képernyőn, de nem működött a dolog. Túl gyenge volt a szeme ahhoz, hogy pontosan irányítani tudja a kurzort. Ekkor már alig tudta mozgatni az izmait. A jelbeszéd soha nem is került szóba. Az ujjai az izomgyengeség és az inak összehúzódása következtében karomszerűen összezáródtak. A fejét is alig tudta megmozdítani. Beszélni már nem is tudott.

Rájöttem, hogy ugyan nagyon megromlott a látása, mégis a szeme maradt az egyetlen esély arra, hogy kommunikálhassunk, ezért kitaláltam valamit. Régebben sokat néztük az Apple TV-t, és rájöttem, hogy a keresési funkciójával segíthetünk Mike-nak kommunikálni. A távirányítóval a kezemben leültem, és Mike-ot figyeltem, miközben ő a képernyőt nézte. Balra, jobbra, fel, le mozgatta a szemét, és pislantott, amikor azt akarta, hogy beírjak egy betűt. Ez nagyon lassú és nehéz volt Mike számára.

Végül ennél maradtunk. Élete utolsó hónapjaiban Mike csak lassan, betűről betűre tudott kommunikálni velünk. És már maga a szemmozgás is egyre fárasztóbb és nehezebb lett számára. Egy pislantás is hatalmas erőfeszítésébe került. Egy ilyen egyszerű, apró mozdulathoz még mindig idegsejteket kell működésbe hozni. Ha szüksége volt valamire, inkább én léptem a látóterébe, hogy neki kelljen az arcát vagy a szemét felém fordítania. Bármit megtettem, hogy megkönnyítsem az életét, tudva, hogy mekkora erőfeszítésébe kerül, hogy csak egy rövidke üzenetet is végigpislogjon az Apple TV-n.

A végén már odáig jutott, hogy képes volt akár nyitott szemmel is aludni, ami nagyon megdöbbentő és sokkoló volt. Keith jutott eszembe, aki SM-ben halt meg. Emlékszem, hogy egy nappal a halála előtt mentem be hozzá abba a hospice-palliatív otthonba, ahol feküdt. Elsétáltam a szobája előtt, a nyitott ajtón át megláttam ezt a csontvázszerű alakot az ágyon feküdni, és nem ismertem fel. A hátán feküdt, látszólag tágra nyílt szemmel bámulta a plafont. Föléhajoltam, és ahogy az arcát néztem, rájöttem, hogy alszik. Egy pillanat múlva már éber volt, bár továbbra is mozdulatlanul feküdt, és merev szemében ott láttam az öntudatlanság és éberség közötti különös átmenetet.

Tehát ezt az egész Apple TV dolgot a szükség hozta így. Mindent megteszel a kommunikáció érdekében. Rögtönzöl. Kitalálsz dolgokat. Alkalmazkodsz. Most azonban rá sem tudok nézni. Ha vendégségben vagyok valakinél, akinek Apple TV-je van, ki kell mennem a szobából, amikor valamit keresnek. Ilyenkor nem szólok egy szót sem. Mindig kitalálok valami kifogást, például kimegyek cigizni. Egyszerűen nem tudom ránézni arra a képernyőre.

*

Remeg a kezem, ahogy az iPadet nézem.

„Csináltass egy…” Lassan jelennek meg előttem a betűk, ugyanúgy, mint amikor Mike beszélgetett velem. Ezek Mike szavai. Mi kell most nekem? Könnyeimen át hunyorgok.

ú

j

t

e

t

k

ó

t

Egy új tetkó. Keserédesen mosolygok. Teljesen összetörtem. Minden erőm elhagy.

S

z

e

r

i

n

t

e

m

t

u

d

o

d

m

i

r

e

g

o

n

d

o

l

o

k

R

o

y

d

Igen, pontosan tudom, mire gondol. És összeszorul a szívem, amikor eszembe jut az a hét, amit együtt töltöttünk Chicagóban. Emlékszem, milyen jól éreztük ott magunkat.

Ö

r

ö

k

r

e

s

z

ó

l

ó

A szkarabeusz. Az újjászületés és a feltámadás jelképe. Az egyetlen tetoválás, ami Mike-nak volt. Akkor ez illett hozzá. És most is illik. Hozzám.

e

m

l

é

k

r

ó

l

a

m

Micsoda ajándék! Mike szólt hozzám. Nagyon fáj az emlékezés. Leteszem az iPadet, és felsóhajtok. És veszek egy nagy levegőt.

Tizenhét éves koromban jártam Chicagóban, teljesen egyedül. Egy kétéves képzés felénél tartottam, színházi kellék-és díszletkészítést tanultam, amelyet a helyi színház szervezett. Mindig is erről álmodtam, nagy hatással voltak rám a walesi Summer Moots rendezvényei, ahol kardoztunk és jelmezekbe bújtunk, a Triumph motorkerékpárján berobogó Gandalf és tűzijátékai. Ezt a lelkesedést még tovább fokozta a Fangoria magazin, ahol először olvastam Peter Jacksonról és első filmjeiről, az Ízlésficamról és a Hullajóról. Imádtam ezeket a filmeket, és minden vágyam az volt, hogy bekerülhessek abba a világba.

Philip bácsikám azonban, aki Chicagóban élt, kissé megkavarta a dolgokat, amikor egyik karácsonykor az ebédlőasztalunkra kiterítette Amerika nagy térképét. A térkép még jobban felcsigázta a már bennem levő erőteljes vágyakozást. Ahogy megmutatta, hol él, és olyan helyekről mesélt, amelyekről alig hallottam, de látni akartam, rájöttem, hogy utaznom kell. Fel kell fedeznem a világot. A walesi életet hirtelen provinciálisnak és visszahúzónak éreztem, és fájdalmasan tudatosult bennem, hogy micsoda élet várhat rám a nagyvilágban. És ekkor beadtam a vízumkérelmet.

Körülbelül egy hónappal az első évfolyam vége előtt Mandy elővett egy levelet, amelyet az amerikai nagykövetségtől kaptam. Ez az, gondoltam. Ez a levél hozza meg a várva-várt változást az életembe. Vagy elutasítják a vízumkérelmemet, és akkor (boldogan) folytatom a Theatr Clwydban megkezdett kurzust, aztán majd meglátom, merre tovább. Vagy megkapom a vízumot, és indul a mindent elsöprő kalandom Amerikába. Már előrelátóan összespóroltam a repülőjegy árát, és alig vártam, hogy először ízlelhessem meg a függetlenség valódi ízét.

Végül is megkaptam a vízumot, és egy hónap múlva már Chicagóban voltam. Ekkor ismertem meg Dave-et és Maryt, akik aztán jó barátaim lettek. Sokat dolgoztam együtt Chicago környékén Dave-vel, aki asztalos. Az országot is bejártam, a legendás Greyhound buszok elvittek Tennesseebe, Texasba, mindenfelé. Az évek során rengetegszer jártam Amerikában; többször, mint Európában. Voltam Floridában a haverokkal, Los Angelesben egy csomószor, és a kilencvenes évek végén három hónapig még táborban is dolgoztam gyerekvigyázóként Virginiában.

Itt ismertem meg Marcust, aki később az egyik legjobb barátom lett. Ő szintén az Egyesült Királyságból származott, és ugyanabba az amerikai táborba kerültünk mindketten ’88 nyarán. Tíz évvel később Marcus úgy döntött, hogy vissza akar menni, és újra végig akar csinálni mindent. Kieszeltünk egy tervet. Amikor már ott lesz, csatlakozom hozzá én is, és együtt töltünk egy hetet, találkozom azokkal a barátaimmal, akiket már vagy tíz éve nem láttam, aztán északra megyünk, és még egy hetet töltünk Chicagóban. És azt akartam, hogy Mike is jöjjön velem.

Mike még soha nem járt Amerikában. Még nem is voltunk együtt külföldön. Egy apró, festékeket árusító boltban dolgozott Moldban. A szokásos életöröme mintha megcsappant volna, visszafogott volt. Hónapokig győzködtem, hogy jöjjön velem, felsorakoztattam az utazás előnyeit, és megígértem, hogy jó móka lesz. Nem számítottam rá, hogy beleegyezik, ezért kellemesen meglepődtem és teljesen lázba jöttem, amikor végül igent mondott.

Egy hetet töltöttünk Virginiában, onnan pedig egyenesen Chicagóba mentünk, és Marcus is velünk tartott. Az egyik korábbi chicagói utamon csináltattam egy tetoválást magamnak. A szárnyas kígyót varrattam magamra, ami az azték teremtő isten, Quetzalcoatl jelképe volt. Dave is festetett egy ilyet a hatvanas évekbeli New York-i kaktuszboltjának a falára, és a chicagói lakása padlóján is megjelent ugyanez a motívum. Igazából csak egy létra tetején állva lehetett jól látni. Én imádtam. Egy régi azték mintákat tartalmazó könyvből származott, amelyet Dave végül megtalált és nekem adott. Még mindig megvan. Ebből a könyvből akartam egy másik tetoválást csináltatni, amikor visszamentem Mike-kal. És mivel Mike már csak Mike marad, nem tud a bőréből kibújni, úgy döntött, hogy neki is kell egy.

Akkoriban Mike-ot nagyon érdekelte az egyiptomi kultúra és mitológia, ezért indulás előtt elég sok időt töltött azzal, hogy aprólékosan kidolgozza, milyen tetkót is szeretne. Egy szárnyas szkarabeuszra esett a választása, amely az önteremtést és az újjászületést szimbolizálja. A szkarabeuszok trágyagolyókkal táplálják utódaikat. A lárvák jókat lakmároznak, és teljesen kifejlett szkarabeuszokként bújnak elő, és ennek köszönhető, hogy az önmagából való keletkezés és feltámadás szimbólumává váltak. Mindezt a Wikipédiából másoltam.

Dave elvitt minket ebbe a Bucktownban levő menő tetoválószalonba, Chicago egyik „jobb” részében. Én már tudtam, mit fogok a vállamra varratni, Mike pedig a szkarabeuszt akarta a hátára. Mike-nak még sosem volt tetoválása, ezért kárörvendően mondtam neki, hogy mennyire fog fájni. Már a tudattól is izzadni kezdtem.

Amikor ránk került a sor, egymás mellett ültünk egy-egy tetoválóval. Mike lekapta a pólóját. Muszáj volt, mert a hátára csináltatta. Röhögtem a testalkatán, és lazán felgyűrtem az ingujjamat. Az ing maradhatott! Aztán a tűk munkához láttak. Atyaég, mennyire fájt! Mindig fáj. Úgy értem, hogy ez a fajta fájdalom valamiféle furcsa függőséget okoz, akinek van tetkója, tudja, miről beszélek. Tényleg rohadtul fáj.

Mike-ot néztem, ahogy előre dőlt a székén, nyugodtan, ha úgy tetszik, miközben a tűszúrások nyomán egy hatalmas szárnyas szkarabeusz rajzolódott ki a háta felső részén és a vállán. Még csak meg sem izzadt. Még csak a szeme se rebbent. Pedig biztosan fájhatott, annyi szent! Ne felejtsd el, hogy Mike-nak tűfóbiája volt. Most azonban itt van, millió és milliónyi szúrás a hátába, újra és újra, és úgy nézett ki, mint aki simán szunyókálgat közben. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy előcsalogassam a szokásos versenyszellememet, kétségbeesetten igyekeztem lazábbnak látszani, mint ő, de természetesen ő nyert. Ragadtam az izzadságtól, mire végeztem. Ráadásul az én tetoválásom tizedannyi idő alatt készült el, mint Mike-é, és közel sem nézett ki olyan jól, mint az övé. Az övé elképesztő volt.

Mike lepipált. Már megint.

*

– Fel kell hívnom Mandyt – mondom. Már tudom, hogy Mike mit akar tőlem, de nem vagyok felkészülve.

Otthon már rohadtul késő van, de szerencsére Mandy felveszi, és én meg elmagyarázom neki a helyzetet. Megkérem, hogy küldjön nekem egy képet a szkarabeusz mintájáról. Ő és Chris mindketten tehetséges tervezők, és ők segítettek Mike-nak elkészíteni az eredeti rajzot, és finomítgattak rajta. Úgy tűnik, ma délutánra van időpontom a tetoválóművésznél. Mandy azonnal veszi az adást, kissé álmosan bekapcsolja a számítógépet, és azt ígéri, hogy hamarosan elküldi e-mailben.

– Átküldtem – mondja. – Most már mehetek aludni?

– Persze. Köszi, Mandy. – A telefonom pittyeg.

„Sok szerencsét, Royd!”

Már csak azt kell eldöntenem, hol legyen a tetoválás. Arról szó sem lehet, hogy a hátamon legyen, két okból kifolyólag. Először is azért, mert Mike is oda csináltatta. Ez az egész nem arról szól, hogy utánozzam őt, hanem arról, hogy emlékezzek rá. Másodszor pedig, és ez sokkal fontosabb, ha oda tetováltatnám, egy rohadt nagy tetoválásnak kellene lennie. Én túlságosan nyúlbéla vagyok ahhoz, hogy ilyesmit csináltassak.

A bal karomon már ott díszeleg az azték minta, amit még Chicagóban csináltattam Mike-kal. A jobb alsó lábszáramon pedig a szárnyas kígyó van. Ezen gondolkodom, miközben Auckland belvárosába hajtunk, és végül úgy döntök, legyen a bal csuklóm belső oldala. Azt akarom, hogy bármikor láthassam, ha akarom, de nem feltétlenül kell állandóan láthatónak lennie. Erre a csuklómra szoktam felhúzni a tartalék hajgumikat, így azok majd takarják is kicsit a tetoválást. Mindig ott lesz előttem, ha látni akarom, de mégsem szem előtt. Ez azt is jelenti, hogy nem kell túl nagynak lennie. És kevésbé fog fájni, ha a csuklómra tetetem. Akkor ez megvan. Döntöttem.

Megérkezünk a tetoválókhoz, és most már csendesen parázok. Mindjárt zilliószor belém szúr a tű. Rögtön rám kerül a sor. Mindjárt beülök a székbe, és Mike szkarabeuszának tintával megrajzolt körvonala készen van, és ott várakozik a bal csuklómon. Halkan zümmögni kezd a tű.

Tévedtem. Óriásit tévedtem. Borzasztóan fáj. Biztosan a csontos csuklóm miatt. Valahányszor a tű csontot ér, csillagokat látok. Tudom, hogy jó cél érdekében történik, de attól még fájdalmas. És most vesz a kamera, emiatt nyugodtnak kell látszanom. Rámosolygok Drew-ra, és csak remélem, hogy a nagy felbontás nem mutatja a homlokomon gyöngyöző izzadságcseppeket.

A húsomat csipkedi a tű, és a fájdalom közepette érzem azt a szálat, ami Mike-kal összeköt. Lenézek a lassacskán előbújó bogárra, kitárt szárnyaira, majd lehunyom a szemem. Szinte látom magam előtt Mike-ot, amint mosolygós és nyugodt arca a szék háttámláján pihen, miközben a tű ugyanazt a mintát rajzolja a hátára.

Körülbelül egy óra múlva végzek. Ki vagyok varrva. Lenézek Mike tetoválásának saját verziójára. Ez egy nagyon erős összekötő kapocs köztünk. Remekül érzem magam. Tényleg tök jól érzem magam. Valahogy ez az egész élmény sokkolta a szervezetemet, hogy végre kilábaljak abból a rohadt megfázásból. Furcsa egybeesés. Akárhogy is van, remekül vagyok. Ezzel kipipálhatom az első új-zélandi feladatomat, és készen állok a folytatásra. Akkor vágjunk bele!

Ha most ránézek erre a tetoválásra – a most alatt azt értem, hogy most, itt Walesben, nem pedig az Új-Zéland és a bakancslista mesélésének jelenében -, egyszerűen imádom. Imádom, hogy amikor ránézek a karomra, látom, ahogy a szárnyak legvége felkunkorodik. Bárhonnan nézem is a csuklómat, a tetoválás valamelyik kis részlete mindig látható. Azonnal tudom, hogy ott van. Mindig. Örökké. Pont úgy, ahogy Mike akarta. Bárki, aki meglátja, mindig megjegyzi, hogy milyen szép, és tudod mit… ez mindig jó ürügy ahhoz, hogy elkezdjek Mike-ról beszélni. Mindig csak annyit mondok, amennyit akarok. Legtöbbször elég, ha csak annyit mondok, hogy az öcsém tervezte, ugyanilyen tetoválás volt a hátán. Segít abban, hogy bemutathassam Mike-ot más embereknek. Összeköt engem Mike-kal, egy kicsit itt tartja őt velem. Mindörökre.

Igen, azt hiszem, ezt a feladatot megoldottam.

Sámson

Most káromkodni fogok, és nem érdekel, ki hallja. Sokat fogok káromkodni. Leengedem az iPadet, és tudom, hogy kiül az arcomra a hitetlenkedés és félelem, amit megpróbálok egy suta mosollyal palástolni.

– Hogy vágassam le a kibaszott hajamat? – kezdem. Ez a következő feladat, amit Mike épp most osztott rám. – Baszd meg! Nem fogom leborotválni… Kizárt, hogy leborotváljam! De most tényleg azt akarod, hogy szó szerint leborotváljam a hajamat?

Megrázom a fejemet, a hosszú, sűrű, sötét hajkoronával megáldott fejemet. Az én drága HAJAM. Oké, festetem, hátul összefogom, hogy ne zavarjon, de akkor is.

– Micsoda egy faszfej! Nem vágathatom le a hajam, ennek még nem jött el az ideje, baszd meg!

„Túl hosszú a hajad. Vágasd le.” – Ezt írta Mike.

Ez kicseszés. Egy fa alatt ácsorgok a Jucy Snooze szálloda közelében, és innen nincs menekvés. Teljesen lefagytam. Ha tényleg megpróbáltam volna kitalálni, mit ír fel Mike a listára, biztosan erre is tippeltem volna, de nem tettem, úgyhogy most teljesen ledöbbentem. Muszáj ezt már a legelején megtennem? És persze a kamera előtt, rohadt életbe!

Jó, befejeztem a káromkodást. Inkább mesélek egy kicsit.

A király visszatér című filmben egy kószát játszottam. Igaz, hogy csak statiszta voltam, de mégiscsak egy kósza. Valahol olvastam, hogy A Gyűrűk Ura forgatása a végéhez közeledik, és gondoltam, teszek egy próbát, hátha bekukkanthatok a forgatásra. Így hát küldtem egy e-mailt egy kedves barátomnak, Tracy Lorie-nak (sajnos már nincs közöttünk), aki történetesen a New Line Cinema reklámfőnöke volt akkoriban, és megkérdeztem tőle, nem tudja-e elintézni, hogy bemehessek a forgatásra.

Azonnal jött a válasz:

– Ó, te jó ég, persze, gyere csak! Eszembe sem jutott, hogy érdekel, nagyon szívesen látunk. Klassz lenne, ha ott lennél! De siess, mert már csak egy hónap, és befejezik a forgatást.

Egy hétre rá már ott is voltam, alig vártam, hogy beleszagolhassak egy kicsit a filmkészítés világába, de igazából különös elvárásaim nem voltak. Erre mi történt? Jelmezbe bújtattak, és máris a kósza szerepében találtam magam, és osztogattam a lándzsákat Osgiliathban. Még ha csak nagyon rövid időre is, de kameraközelben voltam, így kellett a paróka. Méghozzá egy jó paróka. Végül Viggo Mortensen parókájára esett a választás. Aragorn haja omlott a vállamra!

Ráadásul még egy kicsit hasonlítok is Aragornra. Szerintem tök jól néztem ki, és az élmény hatására elkezdtem növeszteni a hajamat. Azóta sem vágattam le, így mára már jól megnőtt. Sűrű, dús, gyönyörű sörényem van. Azt még nem is mondtam, hogy egy ideig Mike-nak is hosszú haja volt. Lófarokban hordta, de aztán egyszer úgy gondolta, hogy elég hülyén néz ki, ezért levágatta. Hajgumival szoktam összekötni a hajamat. Nem igazán szeretem, amikor az arcomba hullik, mert zavar, ezért hátul mindig összefogom. De mivel nagyon sűrű a hajam, ilyenkor úgy nézek ki, mintha kontyom lenne. Hogy ne álljon el annyira fejemtől, az alsó tincseket le szoktam borotválni.

Már vagy húsz-harminc éve nem voltam rendes fodrásznál. Ha úgy érzem, már túl hosszú, fogom az ollót, és megigazítom. Volt, amikor kiborotváltam belőle részeket, befestettem mindenféle színűre, és szinte mindig hátrafogva hordtam. Mike szerint nagyon bénán nézett ki, és évekig cikizett miatta. De nekem bejött. Különben is csak rám tartozik. Szerintem passzol az egyéniségemhez. És most állandóan a kamera előtt vagyok – muszáj jól kinéznem. Az egy dolog, hogy nem jutok el az edzőterembe, és kicsit kínos, amikor le kell vennem a pólómat, de arról szó sem lehet, hogy a film hátralévő részében kopasz fejjel jelenjek meg. Csak a hajamban bízhatok. Ez a biztonsági hálóm. Ha már félmeztelenre kell is vetkőznöm, legalább a hajam nézzen ki jól, nem igaz?

Hát tévedtem. Mike felemelt ujjal bemutat nekem.

– Most bejöttél a csőbe! – mondaná vigyorogva. Éveken át nyúzott, hogy vágassam le. És most, amikor tudja, hogy nincs más választásom, mert megígértem, hogy mindent megteszek, amit a listára írt, most ezzel jön. Persze tudhattam volna! Amikor Mike a listát állította össze, nagyon vigyáztam, nehogy felhívjam a figyelmét valamilyen félelmemre, vagy olyan dolgokra, amiket nem akaródzott megtenni. A pókoktól rettegek a legjobban. Soha nem említettem neki a pókokat, mert teljesen beparázok tőlük. Velem ellentétben – ő mindig megfogta, és óvatosan kivitte az összes ijesztő pókot a házból, miközben én, akár egy idióta, üvöltve rohangáltam fel-alá.

Abban biztos voltam, hogy a listán lesznek szívatós dolgok, amiken Mike jókat nevetne. Az én rovásomra, persze.

– Figyelj csak – mondtam neki pár hónappal a halála előtt. – Bármit megteszek, amit felírsz nekem, de azért olyan Dirty Sanchez-féle cuccok ne legyenek a listán. – A Jackass walesi változatára utaltam, ami hasonló őrültség, csak felturbózva. – Olyat azért ne találj ki, hogy sétáljak be egy étterembe, és kakáljak az asztalra a vendégek szeme láttára!

Most eszembe jut Mike, aki akkor már állandóan maszkban volt, és nem tudott beszélni, csak nézett rám azokkal a nagy, kifejező szemeivel, mintha azt mondaná:

– Azt teszed, amit mondok neked, Royd!

De én nem akarom kopaszon végigcsinálni ezt az egészet a kamera előtt. Kell valami kompromisszumot találnom.

– Oké, megteszem, de ez lesz a legutolsó dolog – javaslom. – Szerzek egy borotvát, és a legutolsó napon majd megcsinálom magamnak.

Szerintem ez jó megoldás.

Ezt azonban senki sem akarja. Drew tagadóan rázza meg szőrös fejét. Ez ellentétes lenne a lista szellemiségével. Kezdeti kétségbeesésem hamarosan szomorúsággá szelídül. Hát jó. Ha meg kell tenni, hát meg kell tenni. Ez volt az alku, amit Mike-kal kötöttem. Ha ő azt mondja, hogy csináljam, akkor megcsinálom. Ha jól belegondolok, most tulajdonképpen a gyász öt szakaszán megyek át. Annyira fájdalmas ez nekem.

Tagadás. Nem, ez nem lehet, ez soha nem fog megtörténni.

Harag. Szó sem lehet róla, nem fogom leborotválni a hajam.

Alkudozás. Rendben, megteszem, de majd később, jó?

Depresszió. Ez szívás.

Elfogadás. Na jó, csináljuk!

A fodrászhoz menet párszor átmegyek ezen az öt szakaszon. Még mindig sokkos állapotban vagyok, még mindig nem vagyok biztos abban, hogy képes leszek végigcsinálni. Haragszom, szomorú és kétségbeesett vagyok. Csinálom, nem csinálom, mégis csinálom. A hajam a mindenem. Az énem része. Mi vagyok én nélküle? De Mike azt mondja, borotváljam le. A francba! Muszáj lesz megtennem. De ha nem vagyok rá képes!

Korán érkeztünk, így van még idő egy kávéra. Sokra megyek vele. Szerintem egy felessel jobban jártam volna. Úgy döntök, hogy várakozás közben FaceTime-on dumálok kicsit Storyval, aki az Egyesült Királyságban van. Pár nap múlva csatlakozik hozzám, de egyelőre még otthon van, ott pedig már későre jár. Éjszakai bagoly, szóval biztos vagyok benne, hogy még fent lesz. Kíváncsi vagyok a véleményére.

– Ugyan már, ez csak haj – mondja segítőkészen, miután elmagyaráztam neki, mi a helyzet. Könnyű neki, rövid haja van. Hol marad az empátia?

– Ne aggódj, majd visszanő! Fogd fel úgy, hogy ez most valami újnak a kezdete! Végre belevágtál ebbe a fontos utazásba, ami pozitív változásokat hoz majd az életedbe. És ne legyél már ilyen beszari!

Igaza van. A fenébe is! Ő a fiam, ő a fiatalabb; nem neki kellene itt az észt osztania és tanácsokkal ellátni engem. De teljesen igaza van. Ez csak haj. Vissza fog nőni. És remélem, hogy ez az utazás megváltoztat engem, és végre ki tudok jönni a hullámvölgyből, amiben vagyok. Természetesen Mike-ra gondolok. Hogy is tudnék nem gondolni rá? Amit ő átélt, azt azzal a szörnyű tudattal élte át, hogy nem fog meggyógyulni. Nekem meg le kell vágatnom a hajamat? Mi ez ahhoz képest, amin Mike keresztülment? Nulla a köbön. Vágjunk bele!

Ahogy lépkedek felfelé a szalonba vezető lépcsőn, azonban máris meggondolom magam, ismét elkezdem magamat sajnálni. Ennyi erővel akár abba is beletörődhetnék, hogy soha többé nem lesz csajom. Ez kész katasztrófa.

– Hogy van? – kérdezi a „hóhér”, amikor belépek.

– Nem túl jól – válaszolom, közben úgy csoszogok, lehajtott fejjel, akár egy elkényeztetett durcás tinédzser. Úgy érzem, ha lenne itt egy sörösdoboz, akkorát rúgnék bele, hogy átrepülne az út másik oldalára.

Ragaszkodom hozzá, hogy az első vágást saját magam csináljam. Ezt nekem magamnak kell megtennem. Belenézek a tükörbe, és utoljára még megnézem az arcot, aki hamarosan a régi énem lesz, és bekapcsolom a hajnyíró gépet. Amint meghallom a gép dühös zümmögését, elönt a pánik. Én ezt képtelen vagyok megtenni.

De igen, megteszem! Levágok egy darabot az én gyönyörű, drága hajamból, és hagyom, hogy lassan a padlóra hulljon. És ezzel elkezdődik. Átadom a hajvágógépet, és hagyom, hogy a szakember munkához lásson. Pár pillanat múlva már csak egy lankadt kakastaréj billeg a fejem közepén, a hajgumival összefogott utolsó hajtincs. Fejem két oldala már kopasz. Hátul is kopasz vagyok. Az utolsó vágást én magam akarom megtenni, ezért megkérem a fodrászt, hogy tartsa függőlegesen a hajamat, én pedig kezembe veszek egy nagy ollót.

Csatt. Vége.

Nincs hajam.

Végigsimítok a fejemen. Olyan, mintha egy teniszlabdát simogatnék. Mielőtt Új-Zélandra indultam, befestettem a hajam; jól akartam kinézni a forgatáson. Hát az a hajó már elment, ugye? A mindenféle silány hajfesték és az „önfodrászolás” megtette a hatását; teniszlabda-fejem, úgy néz ki, mint egy leopárd bundája: vörös, barna és kiszőkített foltok rajzolódnak ki rajta.

Tulajdonképpen kellemes érzést kelt. Szokatlan, de kellemes.

Felállok, és lenézek a padlóra. Valóságos hajtenger. Úgy néz ki, mintha legalább tizenöt ember haját vágták volna le egyszerre. Felemelek pár levágott tincset, és szomorúan megsimogatom őket a kamera előtt, de ha őszinte akarok lenni, nagyszerűen érzem magam. Azt mondom magamnak, hogy aki ismer, az magasról tesz arra, hogy rövid a hajam, és aki eddig nem ismert, az úgysem fogja tudni, hogy valaha ilyen csodálatos hajkoronám volt. Szóval kit érdekel?

Tényleg nem számít.

– Már csak olyan csajokat kell találnom, akik buknak a rövid hajú pasikra.

*

Drew tuti megsajnált engem és az új frizurámat. Vagy ez, vagy az, hogy – arcszőrzete és a testalkata alapján feltételezem – szívesen legurítana egy-két sört, és ezért vezetett az egyik kikötőre néző bárba, ahol egy sör mellett még „szorosabbra fűztük” a kapcsolatunkat. Azt hiszem, ez elkerülhetetlen volt. Pár hónapot együtt fogunk itt tölteni, így egyértelmű volt, hogy lesznek olyan helyzetek, olyan beszélgetések, amelyeket nem rögzít majd a kamera.

És kiderült, hogy mindkettőnk életében van közös pont, ami mindkettőnket nagyon mélyen érint. Drew néhány éve veszítette el a testvérét. Chris, aki oxigénhiányos agyi bénulásban szenvedett, a körülményeivel dacolva olyan aktív életet élt, amennyire ezt a fogyatékossága megengedte. Hosszú hajóutakra ment, és kerekes székében még a kapitányi hídra is felvitték. Társaságkedvelő ember volt, kiváló humorérzékkel megáldva. Ahogy Drew-t hallgattam, miközben róla beszélt, azonnal Mike jutott eszembe. Bár Chris mozgássérült volt, és sosem élhetett olyan teljes életet, mint Mike az MND megjelenése előtt, az egész életét azzal töltötte, hogy megküzdjön a sztereotípiákkal, amelyek megpróbálták bekorlátozni, hogy hol vannak a teljesítőképességeinek a határai. Egészen harminchét éves koráig ez sikerült is, ám akkor egy rutinszerű csípőprotézisműtét olyan fertőzéshez vezetett, amely ellenállt minden antibiotikumnak, amit kapott.

– Nem akartam ezt elmesélni neked – mondta Drew. – Nem akarok most azzal jönni, hogy tudom, min mentél keresztül, mert én is átéltem. Ez van.

Olyan, mintha most látnám Drew-t először. Eddig csak úgy tekintettem rá, mintha csak a vállán lévő kamera része lenne. Nem volt szükségem az ilyen beszélgetésekre. Nem volt szükségem arra, hogy a barátom legyen. És most mégis úgy érzem, hogy könnyen lehet, hogy pont az. Természetes együttérzést látok az arcán. Megérti a helyzetemet. Hozzám hasonló tragédiát élt át, és most ő is velem együtt megteszi a maga útját.

Belekortyolok a sörömbe. Egy fél korsó valószínűleg elég lesz. Vicces, de azt hiszem, hogy amikor Drew legközelebb rám szegezi a kamerát, inkább hozzá fogok beszélni, mint a lencséhez.

Szikla és üveg

Ma van Mike születésnapja. Pontosabban lett volna. Annyira nehéz. Az évfordulók, születésnapok, karácsonyok meg az ilyenek…még fájdalmasabbak. Ha lehet, a tegnapi nap még keményebb volt, mert pont két éve ilyenkor temettük el Mike-ot.

Annak persze nagyon örülök, hogy Story itt van. Pár napja mentem érte a reptérre, és jól megölelgettem. Hiába felnőtt férfi már, nekem csak a kisfiam marad.

A húszas éveim közepén lettem apa. Soha nem gondolkodtam azon, vajon jó szülő leszek-e, nekem való-e a szülői szerep. Akkoriban nem foglalkoztattak különösebben a kiskölykök, de azt hiszem, ebben az életkorban ez tipikus. Fiatal voltam, szabad és féktelen. Zenekarokat menedzseltem, közösen béreltünk egy nagy házat a haverjaimmal, ahol egymást érték a bulik. Mike-kal belevágtunk egy vállalkozásba, ruhaüzletet nyitottunk.

Volt Liverpoolban egy nő, aki egyedi megrendelés alapján saját maga varrt farmereket. Mike és én mindketten odavoltunk a rapért, ezért szerettük a pár számmal nagyobb, buggyos farmernadrágokat. Úgy gondoltuk, hogy lenne kereslet az ilyen cuccokra. Rendeléseket vettünk fel a farmerekre, a megrendelő igényeinek megfelelő bőségben és ülepmélységben készítettük őket. Szitanyomással menő mintákat nyomtattunk pólókra, amiket az egyik barátunk, Jon gyártott. A kedvencem egy mackókkal teli száguldó autó volt, az egyikük pisztolyt szegez rád, és egyenesen rád céloz.

Egy ideig Hobbit – Truly Phat Rags néven futott a vállalkozás, mígnem kaptunk egy barátságos hangvételű ügyvédi felszólítást, hogy ezt fejezzük be, és udvariasan felhívták a figyelmünket a szerzői jogok megsértésére, és megkérdezték, hogy mégis mi a jó középföldei fenét képzeltünk. Erre gyorsan nevet változtattunk, az új márkanév Fernandez - Stitches for Bitches lett, és ezzel az új alteregóval azonosultunk is, amikor a katalógusban rap stílusban pózoltunk. Mike „Micky” lett, én pedig egy pornósztár után szabadon a „CitKat” becenevet kaptam. Röhejes az egész. Az üzlet azonban virágzott.

De aztán szembe kellett néznem a közelgő apaság tényével, és minden gyökeresen megváltozott. Apa háza mellett volt egy mobilház, oda költöztem be. Hideg volt, huzatos, és egy erősebb szél mindig megtáncoltatta, de nem került semmibe. Apa vállalkozásában is dolgoztam, az alapoktól kezdve kitanultam a nyomdaipar csínját-bínját, és később át is vettem tőle a céget. És amikor Story megszületett, minden újra megváltozott. Amikor először megpillantottam, azonnal beleszerettem, ilyen mindent elsöprő érzelmet még soha nem éltem át. Semmi értelme sem volt, és mégis. Ott volt egy hús-vér ember, akit szerethetek és akiről gondoskodhatok, akit megvédhetek, akinek mindent megadhatok. Életem hátralévő részében. Azt hiszem, ekkor váltam felnőtté. Most lett belőlem érett férfi. Legalábbis egy kicsit. Felhívtam apát a kórházból, és hallottam a büszkeséget a hangjában. Nem voltam többé kisgyerek. Apa voltam. Azt tettem, amit ő is tett, és ezzel kialakult egy erős kapocs közöttünk.

Néhány évvel később Story anyukája és én elváltunk, de békésen megegyeztünk a láthatással kapcsolatban. Éltem az egyedülálló apák életét, menet közben sok mindent megtanultam, és azt hiszem, tisztességes munkát végeztem. Mikor Story anyukája pocakjában növekedett, Mike állandóan ugratott, mert már nem akartam a gondtalan aranyifjak életét élni. Ő pedig szépen megtanulta, hogyan kell nagybácsinak lenni. Még mindig piszkált, amiért nem jártam el bulizni, mert szerinte unalmas voltam, de megértette. Még inkább megértette a hozzáállásomat, amikor pár évvel később megérkezett Edan. Mike is csatlakozott a klubhoz. Hozzám hasonlóan ő is imádta a fiát.

Persze mindketten egy kicsit másképp neveltük a gyerekünket. Mike nem tudott kibújni a bőréből. Nagyon örült, hogy Edan érvényesíti a függetlenségét, hogy kalandvágyó, képes kockázatot vállalni, hogy állandóan beveri a fejét és tele van horzsolásokkal. Én persze pont az ellenkezője voltam. Legszívesebben vattába csomagoltam volna Storyt. Nem engedtem, hogy sisak nélkül biciklizzen. Már a legkisebb sérülés gondolatára is kivert a víz.

Azt akartam, hogy Story is részese legyen ennek az utazásnak. Egy évre szóló munkavállalási vízumot kapott, úgyhogy majd valamikor különválunk, és ő átéli a saját kalandját. Ha el bírom majd engedni egyáltalán. Sok dologban hasonlít rám. Alig várja, hogy utazhasson, és szereti szélesíteni a látókörét. Amikor elég idős lett, hat hónap alatt autóstoppal bejárta egész Európát. Ugyancsak hat hónapot töltött utazással és munkával Indiában, és végül egy bárt reklámozott a Himalájában. Story nemcsak a fiam, hanem a legjobb barátom is. Szeretjük megölelni egymást, és nagyon közel állunk egymáshoz. Ez mindig így volt. Azóta képtelen vagyok elengedni, amióta megszületett. Mióta Mike meghalt, az egész családom felvette az a szokást, hogy amikor találkozunk, megöleljük és megpusziljuk egymást, és azt mondjuk: Szeretlek!

Ezt teszi a veszteség a családdal.

Itt van Andy is, egy kedves barátom, aki Mike-hoz is közel állt. Valamikor egy általam vezetett zenekarban dobolt. Eljött velem és Mike-kal Norvégiába, velünk volt Avoriazban, sőt a telefonjával még a leopárdmintás tangámat is megörökítette. Még egy szkarabeuszos tetoválása is van. Azt akartam, hogy Storyn kívül legyen velem még valaki, aki ismerte Mike-ot.

Szóval mindannyian itt vagyunk most Mike születésnapján, csendben és egy kicsit szomorkásan üldögélünk egy kedves kis kávézó teraszán Ponsonbyben, Auckland gyönyörű bohém külvárosában. Épp most ettem egy adag lassan főtt tojást. Hogy őszinte legyek, az íze teljesen olyan volt, mint a normál gyorsasággal főtt tojásé, de mit értek én ehhez.

– Most figyelj apa! – kezdi Story meglehetősen hivatalosan. A kezében ott a rettegett iPad. – Egy üzeneted van Mike-tól.

Lehunyom a szemem, és lehajtom a fejem. Ez most egy nagyon intim pillanat, csak nekem szól, különösen ma. Hallgatom a fiamat. Felolvassa a nagybátyja szavait.

„Írtam neked valamit a tévébe. Emlékezz vissza arra a pillanatra! Rendkívül sokat jelentett nekem.”

Jól emlékszem. Túlságosan is jól. Még Story sem tudja, mit jelent ez az utalása.

Este kilenc körül járt az idő. Hosszú és fárasztó napot töltöttem Mike-kal, és Laura már készülődött, hogy átvegye az éjszakai felügyeletet. Akkor még nem tudtuk, hogy már csak pár napja van hátra.

Mike akart valamit.

Egy nanoszekundumnyi időre átfutott az agyamon, fáradt vagyok. Haza akarok menni, hogy kipihenjem magam. Aztán összeszedtem magam, és elkezdtem Mike-kal végigmenni az ellenőrző listán. Abban már biztos voltam, hogy nem vészhelyzetről van szó, így előkerült az Apple TV. Elkezdtem beírni a betűket, miközben Mike egy lassú és fájdalmas pislantással jelzett nekem. Én őt figyeltem, nem a tévét, de néhány pislogás után rápillantottam a képernyőre. A keresősávban megjelent egy mondat kezdete: Szeret_”.

– Nem, nem, nem, nem, nem. Mike, jól tudom. Tudom – mondtam neki, és elöntöttek az érzelmek. – Én is nagyon szeretlek. Nem kell, hogy…

Nem akartam, hogy átjárja a fájdalom, amíg végigpislogja a mondat hátralévő részét. Erre nincs semmi szükség. De nem erről van szó, a szemei elárulták nekem. Nem ezt akarta mondani.

Így tehát folytattuk. Befejeztem a „szeretem” szót, majd Mike arcát figyeltem, miközben a képernyőt nézte, pislogott, eltökélten, hogy kimondja a szavakat. Mindig tudtam, mikor van készen, mert a szeme ilyenkor kissé tágra nyílt, mintha azt mondaná: „Most nézd meg!”

Szemei résnyire nyíltak. A tévé felé fordultam.

„Szeretem az öleléseket.”

Elolvadtam.

És átöleltem, egy jó nagy ölelést kapott tőlem, ami nem volt olyan egyszerű, mint gondolnád. Mike már egyetlen izmát sem tudta megmozdítani, a teste nagyon érzékeny volt, és állandóan fájdalmak gyötörték. Amikor megöleltem, át kellett fonnom a karjaimat a hordozókötélen, a hámon, a légzéssegítő csövön és a különböző egyéb dolgokon, amelyek hozzá voltak erősítve, vagy amelyekkel megtámasztották, és nagyon óvatosnak kellett lennem, hogy semmiképpen se okozzak neki fájdalmat. Átkaroltam, és a nyakába fúrtam az arcomat. Tudom, hogy Mike rettenetesen vágyott arra, hogy viszonzásul átkarolhasson és visszaölelhessen, ezért minden tőle telhetőt meg is tett. Olyan erősen nyomta a fejét az enyémhez, ahogy csak tudta.

– Reggel találkozunk, tesó! – mondtam neki. – Szeretlek.

Szeretem az öleléseket.

Mike pár nappal a halála előtt írathatta le Laurával ezt a feladatot.

– Írd rá az egyik szórólapra! – fejezi be Story, és átnyújt egy kinyomtatott fényképet. Mi vagyunk rajta, valószínűleg egy régi iskolai fotón. Biztosan ez volt Mike első éve az általános iskolában, nekem pedig az utolsó. Ez volt az egyetlen év, amikor ugyanabba az iskolába jártunk. Ott vagyunk a kis egyenruhánkban, a nevetséges iskolafotós frizuránkkal. Nagyon cukik voltunk.

Szeretem az öleléseket. Egy filctollal írom rá ezt a mondatot a fényképre. Belül össze vagyok szakadva, kavarognak bennem a Mike halálát megelőző napok emlékei, és azt kívánom, bárcsak itt lenne a születésnapján, miközben nézem az ötéves Mike arcát, drága fiam, Story pedig itt van velem.

Megteszem azt az egyetlen dolgot, amit tehetek. Átölelem Storyt, arcomat a vállába nyomom.

– Szeretlek! – suttogom.

Amikor reggeli után beülünk a kocsiba, képtelen vagyok elengedni Storyt. Ahogy kifelé megyünk Aucklandből, az anyósülésről hátranyúlok és megfogom a kezét. Senki sem szól egy szót sem. Csak a zene szól, és a fejemben zajos gondolatok dübörögnek.

Egy idő után kiszúrok néhány ismerősnek tűnő dolgot.

Már tudom, hová tartunk.

*

Amikor Mike és én az Air New Zealand biztonsági videója miatt Aucklandben jártunk, összefutottunk pár barátommal, Cliff-fel és Larryvel, akiket szintén felkértek, hogy szerepeljenek a videóban. Ők a TheOneRing nevű rajongói oldalt működtették, és egészen odáig mentek, hogy még lesifotósokat is felbéreltek, hogy a hegytetőről fotózzák le A Gyűrűk Ura díszleteit, csak hogy kielégítsék a Tolkien-rajongók éhes kíváncsiságát. Eleinte kivezették őket a forgatásról, de hamarosan visszahívták őket, és végül derekasan kivették részüket a sajtó érdeklődésének felkeltésében, és már a forgatás alatt hypolták a filmet.

A forgatás előtti napon Cliff azt javasolta, hogy menjünk el egy olyan helyre, ahol ő már korábban járt. Egy olyan tengerpartra mentünk, ahol a homok a vulkáni tevékenység miatt fekete volt. Fekete homokos partnak nevezte el, de valószínűleg van rendes neve is. Így Mike és én bepattantunk egy autóba, és útnak indultunk.

Egészen lenyűgöző ez a partszakasz. A parkolóból egy ösvényen indultunk el, amely hatalmas, fekete homokos területre vezetett. És ott töltöttük az egész napot, sétáltunk, lazsáltunk, készítettünk pár remek fotót, és beszélgettünk Cliff-fel és Larryvel. Csodás volt az idő, sütött a nap, a homok pedig egyenletesen sima volt, nem süppedt be a lábunk alatt, így Mike is biztonságosan sétálhatott.

Mike a botjával egy szót írt a homokba. Nem egy költői kifejezés, de a hitelesség kedvéért le kell hogy írjam…

PUNCI

Lefényképeztem a kajánul mosolygó Mike-ot, ahogyan a botja végével, ami még a homokban pihent, feltette a pontot az i-re. Ez nagyon nem illett bele abba a gyönyörű környezetbe, de számunkra jelentése volt. Egyszer egy paintball pisztoly festékpatronjából fújta ki a szót, és elküldte nekem a róla készült fotót. Én hóba pisiltem (nem kis teljesítmény!), és arról küldtem neki fotót. Egy másik alkalommal, amikor anyu teraszát mostam le nagynyomású mosóval, a vízsugár segítségével sikerült belekarcolnom ezt az ominózus szót a penész és a moha zöldjébe. Persze rögtön küldtem Mike-nak egy fotót a művemről, a következő képaláírással: „Csak anya házát mostam – eddig jutottam. Már nem bírom tovább, úgyhogy itt abba is hagyom.”

Ez csak egy volt a sok hülyeség közül, amit Mike-kal csináltunk. Szórakoztató és eredeti módokat találtunk ki arra, hogy szeretetteljesen a … szóval ugrassuk egymást, általában a legalkalmatlanabb pillanatban. Így amikor Mike odahívott, hogy nézzem meg, mit csinált a botjával, az egyfajta kapcsolódás volt, privát vicc, ami a mai napig megmosolyogtat.

Különben is, közeledett a dagály ideje. Mike felirata nem maradt fenn az utókor számára.

Miközben sétáltunk vissza a kocsihoz, Cliff-fel és Larryvel beszélgettem. Mike már előre ment. Ahogy bekanyarodtunk egy sarkon, ott kucorgott hosszú kabátjában a parkolót körülölelő hatalmas kövek egyikén, és elgondolkodva tartotta a botját. Nagyon vagány volt. Ezt nyilván nem mondtam neki. Nem kiáltottam oda hozzá:

– Hé, Mike, meg ne moccanj! Csinálok egy fotót rólad, mert rohadt jól nézel ki, tesó!

De mindenképpen meg akartam örökíteni a pillanatot.

– Várj csak, ez egy egész jó kép lesz – mondtam, közömbösséget színlelve, és készítettem róla egy szuper fotót, ahogy ott ül és gondolkodik. Annyira Mike!

*

A fekete homokos strand. Kapok egy üveget, hogy beletegyem a szórólapot, rajta a Mike-kal készült fotónkkal, és a mosolygó arcunk fölé odaírom: „Szeretem az ölelést!” Az, hogy Storyval együtt itt vagyok, éppen a születésnapján, ez egyszerűen tökéletes.

Közben a parkolót fürkészem, Story itt áll mellettem, a telefonom a kezemben, a képernyőn Mike fotója. A nagyon vagány Mike. Ül a kövön. Arról a napról mesélek Storynak, miközben keressük azt a bizonyos nagy követ. És akkor meglátom. Összehasonlítom a telefonom kijelzőjén látható képpel. Semmi kétség, ez az. Benőtték a növények, és mások a fényviszonyok is, de a formája összetéveszthetetlen. Furcsa érzés fog el – pedig ez csak egy kődarab. És Mike nem is ül rajta.

Üres.

Mike azt akarja, hogy dobjam ezt a „palackba zárt üzenetet” a tengerbe, a Csendes-óceán nagy kebelébe. Storyval a habok felé sétálunk a fekete homokon. Elég nagy ez a strand, így hosszú ideig tart a séta. De gyönyörű! Könnyes a szemem, elárasztanak az érzelmek, és nincs más a világon, akibe most szívesebben kapaszkodnék, mint Storyba. Sétálunk, én felidézem Mike-ot, amikor itt, kajánul mosolyogva, azt a bizonyos szót a homokba írta. Story pedig most látja ezt a helyet először.

Elég szeles napunk van, és a hullámok magasra csapnak. Többször is megpróbálom a hullámok közé hajítani a palackot, olyan messzire, amennyire csak tudom, de az ár folyamatosan visszaveti a partra. Nem megy, Mike. Ne haragudj! Felveszem az üveget, és a kapucnis felsőm zsebébe csúsztatom. Majd a tengerbe dobom, ha eljön a megfelelő pillanat.

Ígérem.

Ahol a hit lakik

Aucklandből vitorlással jutottunk el a Coromandel-félszigetre. Elég sokáig tartott, de megcsináltuk. Maga a félsziget gyönyörű. A kis kikötővárosból buján zöldellő hegyek között kanyarog az út, amelyen eljutunk az úticélunkhoz. Annyit tudok csak, hogy felfelé kell tartanunk, végig a hegyoldalon. Egyébként gőzöm sincs, hova megyünk. De nem számít, már annak is örülök, hogy végre szilárd talajon állok.

Idefelé jövet az volt a feladatom, hogy tanuljak meg vitorlázni. Rengeteg időm volt arra, hogy pár fogást elsajátítsak; felhúztam a vitorlát, kormányoztam a hajót, megtanultam speciális csomót kötni, sőt még a vízbe is bedobtak, hogy kipróbáljam az „ember a vízben” túlélési gyakorlatot (nekem legalábbis ezt mondták). De hogy őszinte legyek, én magam ugrottam a tengerbe. Kétségkívül ez a legkirályabb a vitorlázásban. A hajóról a tengerbe veted magad, és tudod, hogy nem kell félned, hogy megsérülhetsz, amikor a hajó elúszik feletted. Nem én vagyok a világ legjobb úszója, így mindig cidrizek, amikor olyan helyen kell vízbe ugranom, ahol nem ér le a lábam. Attól is rettegek, mit rejt a mélység. Például a cápákat.

És ugrottam. És újra ugrottam. Másodszorra, az utasításoknak megfelelően, már kapaszkodtam a biztonsági kötélbe, és megvártam, hogy a hajó lassan eltávolodjon tőlem. Taposni kezdtem a vizet, és néztem, ahogy a katamarán beleolvad a kékségbe. Nyugtalanító érzés volt, ugyanakkor tudtam, hogy jó kezekben vagyok. Megnyugtatott, hogy az adott helyzetben a legideálisabb fickó taposott mellettem – Rob Hamill kiwi evezősbajnok.

Rob élő legenda. 1994-ben ezüstérmet nyert az evezős világbajnokságon, majd az 1997-es első atlanti evezősverseny győztes párosának egyik tagja volt. Átevezett az Atlanti-óceánon. Meztelenül. Ha valaki vigyázni tud rám a tengeren, akkor az Rob. Ez az ő katamaránja, és neki és kedves családjának köszönhetem, hogy eljutottam ide, a Coromandel-félszigetre.

A hajóút nem csak vitorlafelhúzásból, fürdésből és tanulásból állt. Sokat beszélgettem Robbal. A katamarán két törzse közé kifeszített függőágyban üldögéltünk, és a bennünket ért tragédiákról beszélgettünk. 1978-ban, amikor Rob még csak tizennégy éves volt, a bátyja, Kerry Szingapúr és Bangkok között vitorlázott, és egy hatalmas viharba került. Hajója véletlenül kambodzsai vizekre sodródott. A vörös khmerek elfogták, kihallgatták, megkínozták, végül meggyilkolták. És ha ez még nem lenne elég, a másik bátyja, John öngyilkos lett, miután megtudta, mi történt Kerryvel.

Rob nyíltan beszélt arról, mit élt át, arról, hogyan tanúskodott a bátyját megölő háborús bűnösök ellen, és ugyanolyan érdeklődéssel hallgatta Mike történetét, mint én az övét. Bármennyire is komor volt a téma, mégis jóleső érzés volt megnyílni egy ennyire empatikus és nagyszerű ember előtt. Rob és élettársa, Rachel gyakran szállnak tengerre három fiukkal, Finn-nel, Declannel és Ivannal, és ezért úgy döntöttek, hogy otthon tanítják őket. És rohadt jól csinálják. A fiaik annyira kedvesek, érettek, aranyosak és intelligensek. Különleges élmény volt velük utazni ezen a kis hajón. Tudom, hogy Mike-nak is tetszett volna.

*

A Coromandel Turisztikai Hivatal képviselője autóval visz fel minket a hegyekbe, ahol tombolt az aranyláz a tizenkilencedik században. Mike szemei biztosan felcsillantak volna ennek hallatán. Egy lélegzetelállító utazás végén megérkezünk a félsziget túloldalára. Egy strandon szállunk ki, ahol kapok egy kajakot.

Már értem a logikát a Mike által rám rótt feladatokban. Vannak köztük kihívást jelentő feladatok. Vannak, amik a vele együtt töltött időket idézik fel. Akadnak olyanok is, amiket csak azért talált ki, hogy hülyét csináljon belőlem. És vannak olyanok is, amiket Mike maga szeretett volna megcsinálni.

A most rám váró feladat biztosan olyan dolog, amit Mike nagyon szeretett volna megcsinálni: körbeevezni a Coromandel-félsziget keleti oldalán, a zord hegyoldalak között, és a kikötni a Cathedral Cove gyönyörű, eldugott strandján. Bárcsak most együtt tehetnénk meg! Tudom, hogy amikor ezt a listát készítette, ráguglizott az Új-Zélandon található helyekre. Szinte látom őt magam előtt, ahogyan nézegeti a helyről készült képeket, kikeresi a térképen, és egyszerűen lenyűgözi a táj szépsége.

Tényleg lélegzetelállító. A Cathedral Cove valóban a tenger felől közelíthető meg a legegyszerűbben. Van egy ösvény, amelyen Drew remélhetőleg éppen most csúszkál lefelé, miután a forgatást vízálló GoPróra bízta, de az az igazi, amikor rettenthetetlen kalandor módjára a Csendes-óceán felől érkezel. A puha homokos strandot hatalmas kövek pöttyözik, és az egészet két meredeken emelkedő szikla foglalja keretbe. Van itt egy barlang, egy természetes vízesés, és egy szép szikla, amire leülhetek, és csodálhatom a tengert, amely most aranylóan ragyog a kora esti napfényben.

„Köszönöm, hogy szerettél és gondoskodtál rólam a magad módján. Mindig veled leszek!” – írta Mike a küldetésemről szóló feljegyzésében.

Mike ajándékozott meg ezzel az élménnyel. Így mondott köszönetet. Soha nem vártam Mike-tól köszönetet. Egyetlen egyszer sem. Amikor beteg volt, mindennap átöleltem, és kimondtam, hogy szeretem, és ő is azt mondta, hogy szeret engem. És megköszönte nekem. Én meg csak legyintettem. Nem vártam semmit cserébe azért, hogy szeretem és gondoskodom róla. Ez teljesen természetes. Az emberek azt mondták, hogy hihetetlen volt, amit tettem, ahogyan Mike-ról gondoskodtam. Igazából nem is értem, miért mondják ezt. Mindenki így tett volna az adott helyzetben. Csak akkor tudod magad beleképzelni abba a helyzetbe, hogy neked kell a testvéredről vagy a szeretteidről gondoskodnod, amikor valóban belekerülsz. Igazából nem tudsz belegondolni, hogy ez mivel jár. Nem tudsz előre felkészülni rá. De amikor helyzet van, akkor a helyedre állsz. Mert ez fontos. Mert ez a dolgod.

– Köszi – mondta Mike esténként, mielőtt hazaindultam.

– Pszt! – intettem le. – Mit köszönsz? Csak ültem itt, és néztük a tévét! Pofa be!

Nos, most már el kell fogadnom a köszönetét. Nem utasíthatom vissza. Már nincs itt velem.

„Köszönöm, hogy szeretsz engem!”

Most erre mit mondjak? Semmit. Behúzott a csőbe. Végre sikerült megköszönnie, és az övé volt utolsó szó.

Drága öcsém!

Bárcsak itt lennél, Mike! Mit nem adnék érte!

Tökéletesen el tudom itt képzelni őt. Annyira otthon érezné itt magát, ebben a békességben. Itt ülne mellettem, nézné a tengert és a naplementét, szinte meg sem szólalna, csak gyönyörködne a minket körülvevő természet dicsőségében. Magába szívná ezt a szépséget. Hagyom, hogy a béke átjárjon, hagyom, hogy az érzelmeim, a félelmeim, az aggodalmam, az üresség, a gyász lecsillapodjon bennem.

„Köszönöm, hogy szeretsz engem!”

Nem, Mike. Én köszönöm neked!

*

A leleményes kiwi kajakos, aki mutatta az idevezető utat, ideballag hozzám.

– Kérsz egy kávét, Royd?

– Ó! – mondom meglepve. Egy latte jólesne.

– Oké, haver. Cukrot kérsz bele?

Most mi van? Csak hülyéskedtem. Vagy mégsem. Tényleg szívesen innék egy lattét, de egyértelmű, hogy nem gondoltam komolyan. Menő búvárruhába bújva itt ülünk a tengerparton a semmi közepén, épp most másztunk ki a kajakból. Csak a háborítatlan természet vesz körül minket. Kávézó meg pláne nincs.

Isten áldja meg a kiwiket! Ez a fickó aztán tényleg tudja, mitől döglik a légy. Gondosan kicsomagolja a vízhatlan csomagját, és összeszerel valami cuccot, beváltva az ígéretét. Néhány perc múlva már egy csésze gőzölgő, habzó lattét kortyolgatok.

– Egy kis házi készítésű sütit hozzá, haver? – És már nyújtja is felém a kis Tupperware dobozt.

– Uh… igen, kérek.

Végre Drew is levergődik a partra, azon a borzalmasnak látszó ösvényen. Idegesnek tűnik, és mintha nem kapna levegőt. Egyfolytában morog, hogy rohadt nehéz a felszerelése, hogy mennyit kellett gyalogolnia, és milyen meredek hegyoldalakat kellett megmásznia. Mégis örülök, hogy itt van. A fekete homokos strandon volt egy pillanat, amikor rám irányította a kamerát, miközben beszélgettünk. Engem vett, és Mike-ról dumálgattunk. Nem is törődtem a kamerával, csak Drew-val beszélgettem. Úgy, ahogy egy baráttal szokás.

– Hát ja – tettetem az együttérzést –, a kajakozás is elég jó kis testmozgás.

– Elhiszem, haver. Nem akarsz visszafelé cserélni?

Úgy teszek, mintha valóban fontolóra venném ezt a lehetőséget.

– Nem, minden rendben van – A legkedvesebb mosolyomat villantom rá. – Vegyél egy sütit! Ez majd feltölt energiával.

A felhők fölött

Tudom, hogy hülyeség, de én tényleg azt hittem, hogy csak a kávé miatt vagyunk itt.

Újra Aucklandben vagyok, miután Rob és családja visszahozott a Coromandel-félszigetről. Amikor már a kikötő felé tartottunk, Rob azt javasolta, hogy másszak fel az árbócra. Nem rajongok annyira a „magaslati levegőért”, de egye fene. Legyen. Döbbenetes, milyen ijesztően aprócskának tűnhet egy hajó, amikor tizennyolc méter magasan egy dróton csimpaszkodva nézel lefelé. Jól ráláttam a Sky Towerre is, amely büszkén emelkedik Auckland égboltja felett.

És most még jobban látom, bár most egészen közelről. A kávé hirtelen megkeseredik a számban. De miért? Mert úgy tűnik, most fel kell mennem a toronyba, és le kell ugranom róla. Ki az a hülye, aki ilyet akar csinálni? Ez őrültség. Nagyon be vagyok tojva. Már megint.

Bemegyünk a toronyba, és rögtön lemegyünk néhány lépcsőt az alagsorba. Megmérnek (egyébként mi az ideális súly, ha valaki ilyesmit csinál?), speciális ugróruhába bújok, és mindenféle hámot szíjaznak rám. Közben a falra kitett fényképeket nézegetem, amelyeken hasonló cuccokba öltözött emberek mosolyognak, és úgy tűnik, nagyon élvezik a dolgot. Gondolom, olyan fotókat ki se tennének, amelyeken halálra rémült, sápadt arcú emberek (mint jómagam) néznek farkasszemet a kamerával.

A tarkabarka ugróruhában pont úgy nézek ki, mint akit mindjárt kilőnek egy cirkuszi ágyúból. Beszállunk a liftbe. Ez olyan lift, amitől eldugul a füled. Félúton felfelé az üvegen át már látom Aucklandet, és hogy őszinte legyek, már most is rohadt magasan vagyunk. Nem tudom pontosan, milyen magasan, de nem is érdekel. Több száz méter, azt tuti.

Végre felérünk a tetőre, és egy keskeny folyosón át egy világos szobába jutunk. Az ablakból azt látom, hogy valami őrült éppen most veti le magát és tűnik el egy szempillantás alatt a zsúfolt belvárosi járda irányába. Valami iszonyatos csikorgó hangot hallok. Ahogy odanézek, látom, hogy valami csigarendszerről egy kábel gyorsan tekeredik lefelé, a másik vége pedig szerencsére még mindig az ugróhoz van rögzítve.

– Belehalt már ebbe valaki? – teszem fel a hülye kérdést, miközben valaki még egyszer ellenőrzi, hogy elég szorosak-e a szíjak rajtam.

– Nem. Ha megtörtént volna, mi már rég bezárhattuk volna a boltot.

De bármikor megtörténhet. Valaki belehalhat. Példának okért én.

Drew előttem lép ki a szabadba. Élénk narancssárga színű ugróruhát visel, mint a fegyencek, és az elutasított ESTA engedélye alapján ezt akár el is hinném róla. Az arcát eltakarja a vállán lévő kamera, amit egyenesen rám szegez, de biztos, hogy ő is ideges egy kicsit. A csiga felnyög mellettem, ahogy a drótot behúzzák.

Most én következem. Bizonytalanul csoszogok ki az ajtón a szélbe. A torony oldalából kiálló fémjárda és oldalkorlát rúdjához csatolnak, és kétszer is ellenőrzik, hogy minden rendben van-e. Lenézek. Miért csináltam ezt? Rácsos a padló, át lehet látni rajta. Azonnal szédülni kezdek, és az ujjaim elfehérednek, annyira szorítom a korlátot. Az emberek szórakozásból csinálnak ilyet.

Az a szegény nő, akit azért fizetnek, hogy embereket küldjön a saját maguk által választott végzetükbe, nagy élvezettel ecseteli, hogy hány százezer méter magasan vagyunk. Nézze csak, milyen szép kilátás nyílik innen Aucklandre! Muszáj ezt, de tényleg? Beszél a földön lévő (hulla-eltakarító?) csapattal, és közli velük, hogy rögtön leugrok. Hogy én? Tényleg? Vonakodva vonszolom magam a perem felé. Egy hirtelen széllökés kibillent az egyensúlyomból, és még erősebben kapaszkodom a korlátba.

– Oké, Royd most ugrik. – Mintha kezdené elveszíteni a türelmét.

Úgy terveztem, hogy valami szuperhősszerű ugrást csinálok, vagy igazi karate kölyök módjára darupózban vetem magam a levegőbe – az egyik lábamat felemelem, a kezemet kinyújtom, és suhanok a levegőben, mint Amerika Kapitány. Ez persze még jóval azelőtt volt, hogy tudtam, milyen az, amikor több millió méter magasan vagyok a levegőben.

– Akkor három…

Ne, ne, várj még!

– Kettő…

Oké, megcsinálom.

– Egy…

Ugrani fogok!

– Rajta!

A fenébe is! Lefagytam. A kezem egyáltalán nem hajlandó engedelmeskedni. Ahogy a nő rám néz, nem tudom, hogy most jól szórakozik rajtam vagy egyszerűen tanácstalan, hogy mit is kezdjen velem. Biztosan látta már a félelem különféle megnyilvánulását itt fent. Én csak egy újabb anyámasszony katonája vagyok, aki túlságosan fél az ugrástól. Vagy túl okos. Vagy… jaj, istenem, miért nem ugrottam már le? Most még nehezebb.

– Gyerünk, Royd, csináld! – Ebben a mondatban benne van a „gyerünk, csináld már!” noszogatás és a „meg tudod csinálni, haver!” biztatás is.

Összeszedem magam.

– Három…

Kérem, ne!

– Kettő…

Tényleg nem akarom.

– Egy…

Royd, te szuperhős vagy! Csináld meg!

– Rajta!

És ugrok. A darupózom mindössze pár másodpercig tart, aztán ki vagyok szolgáltatva a gravitációnak és a drótnak, amihez mintha nem is lennék hozzákötve. De fura! Ezt hívják támogatott zuhanásnak, ami azt jelenti, hogy csak olyan gyorsan esel lefelé, amennyire a drót megengedi, ami egyébként elég nagy sebességet jelent. Érzek egy kis ellenállást, valami akadályozza a tökéletes szabadesést. Az alattam lévő több milliárd méteres mélységben hangyaembereket és játékautókat látok. És amikor a szél és a drót csikorgása elnyomja a sikolyomat, egy röpke pillanatra megáll az idő.

Aztán egyszer csak azt érzékelem, hogy a semmiből előbukkanó beton az arcom felé száguld, és a fék bekapcsol. Végzetesnek tűnő zuhanásom hirtelen lelassul, és mielőtt teljesen megállnék, valami elkezd függőleges pozícióba húzni, és bár kissé remegek, de rendben földet érek. Köhögök, és megkönnyebbült mosollyal az arcomon lekapcsolom magamról a drótot. A szám kiszáradt, akár a sivatag, a lábaim pedig remegnek, mint a kocsonya. Nem csináltam össze magam, de lehet, hogy nem sok hiányzott hozzá. De megcsináltam. Pipa. Kész. Soha többé.

Akkor jut eszembe, hogy Story utánam következik. Ez egy teljesen más fajta félelem. Még senki sem halt meg, aki ezt csinálta. Én sem haltam meg. Story is rendben lesz. De mi van, ha mégsem? Az én drága kisfiam! Amikor gyerek volt, még azt sem engedtem meg neki, hogy a faluban biciklizzen. Hónapokig könyörgött, mire végül beadtam a derekam. Ráadásul egy nagyon csendes faluban élünk.

És most ugrani készül. Biztonságos, persze, hogy az. Épp most csináltam meg én is. De mi van, ha mégsem? Jaj, ez csak nem ő? Felnézek, és látom, hogy Story kinyújtott karral zuhan felém. A föld felé. Nézni sem bírom.

Biztonságosan földet ér. Méghozzá nagyon kecsesen.

– Ez rohadt jó volt – vigyorodik el. – Ugye, megcsinálhatom még egyszer?

Egy cseppet sincs berezelve.

Mintha Mike-ot látnám.

*

Teljesen megfeledkeztem a feladat második részéről. Közben átöltöztem narancssárga ugróruhába, Storyval és Andyvel együtt. Drew még le sem vette az övét. Újra felmentünk a lifttel. Eljött az idő, hogy megcsináljuk az égi sétát – jön a skywalk. Kilépünk a torony (majdnem) tetejéről, és körbesétáltuk. Majdnem meg is feledkeztem róla, mert az ugráshoz képest semmiségnek tűnt. Ezt most visszaszívom. Kint vagyok a friss levegőn, lazán egy fejem fölött kifeszített dróthoz csíptetve. A torony körül végigfutó rácsos járda talán egy méter széles lehet. A falaktól pár méternyi távolság választja el. Így tehát nincs semmi, amibe belekapaszkodhatnék vagy amire rátámaszkodhatnék, nincs semmi, ami valamiféle biztonságérzetet nyújtana. Az úgynevezett biztonsági kötél pedig lötyög; a legkevésbé sem tart meg. Megbízható forrásból úgy értesültem, hogy ha véletlenül leesek, megtart. De nem akarok leesni. Egy cseppet sem. És mögöttem ott van Story, úgyhogy duplán félek.

Laikusként az ember azt gondolná, hogy pofonegyszerű ezen az egy méter széles járdán magabiztosan végigsétálni, de az erős szélben, a több ezer méter magasságban már az is nehézséget okoz, hogy megtartsd az egyensúlyodat, nemhogy még sétálj is. Az a kényszerképzetem támadt, ha megbotlom a saját lábamban, elesek, és a biztosítókötél elszakad. Átnézek a torony fölött a The Sugar Club ablakaira, ahol a díjnyertes séf, Peter Gordon egyik étterme van. Közben látom, hogy Drew éppen szünetet tart a forgatásban. Eliszkolt innen a biztonságos belső térbe, ahol most elképzeléseim szerint a világ legjobb kávéját szürcsöli. A mázlista! Tisztelgésképpen felém emeli a csészéjét, és közben vigyorog, szemmel láthatóan örül neki, hogy a ránk erősített GoPro kamerák majd elvégik a piszkos munkát helyette.

A vezetőnk (még mindig nem tudom elhinni, hogy vannak emberek, akiknek az a munkája, hogy nap mint nap feljöjjenek ide, és a torony körül sétálgassanak) azt mondja, itt az ideje, hogy teszteljük a biztonsági köteleket. De ez nem is teszt. Ez egy igazi bemutató. Azt akarja, hogy tegyem a lábam a járda szélére, és dőljek hátra, a szakadék fölé. Hát ez nem normális! Nem érdekel, hogy ki várakozik mögöttem, én nem sietek sehová. A perem felé araszolok. Nem tudom, hová nézzek, minden annyira rémisztő. A lábamra meredek, mert úgy gondoltam, hogy az legalább valami stabil ponton áll, de akkor a rácson keresztül megláttam az alattam futkosó hangyákat és játékautókat. Összeszedtem minden erőmet és önbizalmamat, és szép lassan hátradőlök. Izzadságtól csúszós kezem értelmetlenül markolja meg a kötelet, de aztán megérzem, hogy a kötél megfeszül és ráteszem a teljes a súlyomat.

– Engedd el a kötelet, Royd! – utasít a vezetőnk. – Nyújtsd ki a karodat!

Tudom, hogy a kötél megtartása rohadtul nem jelent semmit, de már az elengedés puszta gondolata is teljesen logikátlannak tűnik. Na jó. Lassan engedek a szorításból, és kicsit kinyújtom a karomat, és eltartom az oldalamtól. Csak egy pillanatra. Aztán már húzom is vissza magam a járda soványka biztonságába. A szívem majd kiesik a helyéről. Balra nézek, és meglátom Storyt, aki lazán hátradől, tökéletesen megbízva a kötélben. Kitárt karokkal, hátrahajtott fejjel áll ott. Imádja ezt az egész helyzetet, én meg mindjárt elájulok már a puszta látványától is.

Folytatjuk a torony körüli sétát. Egy ponton felerősödik a szél, és kifújja belőlem az eddig érzett picinyke bátorságot is, de szerencsére már látom az ajtót. Megtesszük az utolsó métereket, és akár a fuldokló, máris elkapom a legközelebbi korlátot. Végre bent is vagyunk. Biztonságban. Egyelőre.

Volt ebben az élményben valami tanulságos? Tanultam valamit magamról az ugrás vagy a séta során? Hálás voltam-e, hogy a listán szerepelt?

Nem. Nem. És nem. Csak tovább erősítette bennem az érzést, amit már tudtam. Gyáva, beszari alak vagyok.

Száguldás

Megint ugróruhában vagyok. Vagyis lehet. hogy ez inkább csak egy szimpla kezeslábas. Fogalmam sincs. Sehol egy torony a láthatáron. Nem, ma a Hampton Downs Motorsport Park versenypályáján vagyok Waikatóban. Végre megmutathatom a vezetési képességeimet. Egy nagyon gyors autóval.

Nedves pályán.

Jó buli lesz.

*

Fiatalkorunkban Mike-kal együtt lelkes amatőr versenyzők voltunk. Gyerekként az isten háta mögött laktunk, és ha a nagy távolság miatt kerékpárral nem mehettünk, akkor a szüleink fuvaroztak minket, vagy a teljesen hasznavehetetlen és csigalassúságú buszjáratra kellett hagyatkoznunk, amely csak két óránként járt, és este hat után már nem is közlekedett.

Alig vártam, hogy végre megtanuljak vezetni. Tizenhat éves voltam, amikor karácsonyi ajándékként megkaptam életem első autóját, egy ütött-kopott Mini Clubmant. Eléggé leharcolt, öreg vacak volt, és igencsak ráfért a felújítás. Az eredeti terv az volt, hogy mivel csak akkor kaphatok jogosítványt, ha betöltöm a tizenhetedik évemet, a következő hét hónapot azzal töltöm majd, hogy kitapasztalom, hogy működik a verda, és felújítom. Tehát teljesen szétkaptam, csak a vezetőülést nem piszkáltam, és mindent megtettem, hogy raliautót csináljak belőle.

Közben autodidakta módon megtanultam vezetni. És elsajátítottam pár kaszkadőrmutatványt is. Vagy legalábbis én így hívtam. Amikor a szüleim elmentek valahová, már ültem is a kocsiba, és irány a kocsifelhajtó és a környező mezők. Itt száguldoztam, drifteltem, és persze ezek a mutatványok nem igazán tettek jót a gyepnek. Apám állandóan leszidott miatta, de ez nem szegte a kedvemet.

A házunktól egy hosszú dombon át vezetett az út, levitt a marharácshoz az aljáig, majd ismét felfelé kellett menni, aztán egy kanyar után kiértünk a főútra. Az egyik barátomnak, Justinnak is Minije volt. Egyszer megnéztük a RAC Rally egyik futamát, amelyben a versenyzőknek éppen a közeli erdőn keresztül kellett átszáguldaniuk. Ez a verseny adta az ötletet, hogy tuningoljuk fel a Miniket. Bukócsövek, kagylóülések és más spéci dolgok kerültek a kocsijainkba. Egyszer Mike is be akart szállni egy körre. Akkor olyan tízéves lehetett, mi pedig tizenhat évesek voltunk és nagyon hülyék! Szóval Mike beszállt a kocsiba. Nem volt benne biztonsági öv. Nem voltak ülések! Sőt, még ajtaja sem volt! Justin elhajtott, Mike pedig jó erősen kapaszkodott. Lezötyögtek a dombon, át a marharácson, aztán fel a dombra, a kanyaron a főút felé. Bár nem forgalmas főút, de attól még út. Az út túloldalán, pont a bekötőúttal szemben volt egy kis füves rész. Amikor kocsival jöttem, mindig megálltam az útelágazásnál, elnéztem balra majd jobbra, aztán ha nem jött semmi, áthajtottam a főúton, drifteltem egy kicsit a füvön, kipörgettem a kerekeket, és már száguldottam is vissza a bekötőúton. Viszonylag biztonságos volt. Nem hiszem, hogy Justin tisztában volt ezzel a rutinnal.

A felhajtónk tetejéről láttam, hogy egy másik autó közeledik a főúton. Láttam Justint is, amint a Minijével száguld felfelé a dombon, és semmi jele annak, hogy lassítana. Mellette ott a kisöcsém. Ahogy a két autó mozgását figyeltem, láttam, hogy elkerülhetetlen lesz az ütközés. A fák miatt a két autó vezetője nem láthatta egymást. A másik autó balról jött, így egyenesen az én autóm utasoldala felé tartott. Ahol persze nem volt ajtó, nem volt ülés, nem volt biztonsági öv, és ahol a tízéves Mike kapaszkodott.

Semmi értelme sem lett volna kiabálni. Túl messze voltam ahhoz, hogy egyáltalán meghalljanak, és a motor zúgását úgysem tudtam volna túlkiabálni. Lelki szemem előtt lepergett az a jelenet, ahogy Mike-ot oldalba kapja az az autó. A szüleimmel irtózatos nagy pácban lennénk! Imádkoztam, hogy jusson Justin eszébe az útkereszteződés, és lassítson. De sajnos nem így történt.

Nagy sebességgel hajtott ki a bekötőútról, és pár centiméteren múlott, hogy nem ütköztek össze. Még egy méter sem volt a két kocsi között. Iszonyú volt. Justin azonnal megfordult, és már hajtott is vissza, én meg ott vártam a felhajtón. Rettentő dühös voltam, minden haragomat rázúdítottam, de tizenhat évesek voltunk; hamar elfelejtettük. Végül is semmi rossz nem történt, mindenki megúszta, akkor meg mire verjük magunkat?

Ahogy Mike idősebb lett, őt is elkezdték érdekelni az autók, és mindig gyors autói voltak. Miután az orvos közölte vele a diagnózist, vett magának egy izmos Golfot. Nagyon pöpec kis gép volt, és szuper könnyű. Félautomata sebességváltóval volt felszerelve, mert Mike nem tudta volna használni a kuplungot. És persze gyors autó volt. Párszor én is vezettem, amikor együtt mentünk valahová. Általában azt feltételezte, hogy nem tudok sebességet váltani, folyton figyelmeztetett, hogy lazítsak, és ne használjam a lábamat.

– Gyerünk, adj neki! – biztatott. – Hadd szóljon!

Szent szar, de gyors volt!

*

Most tehát Hampton Downsban vagyok, és egy oktatóval az oldalamon tettem pár kört az autóval. Végigmehettem volna a pályán kísérő nélkül is, bármilyen autóval. De jó volt így, legalább volt másodpilótám. Azt mondtam már, hogy vizes volt az útfelület?

Azt hittem, gyorsan vezetek. Az volt az érzésem, hogy ilyen gyorsan még senki nem ment végig ezen a pályán, civil legalábbis nem. Elégedetten mentem vissza a boxba, büszke voltam magamra.

– Ugye, milyen gyors voltam? – tettem fel a kérdést, megerősítésre várva.

Mindenki a fejét rázta. Végtére is vizes a pálya. Mit vártak tőlem?

Na mindegy, már egy Porsche anyósülésén ülök. Ne kérdezd, milyen Porsche, gőzöm sincs. A volán mögött a kiwi versenyzőlegenda, Greg Murphy ül. Most megmutatja nekem, hogy csinálják a profik.

– Még soha nem vezettem ezt az autót – vigyorog rám, bár ezt inkább csak sejtem, mert a bukósisak alatt ezt nem látom pontosan. – Megnézzük, mit tud a kicsike?

Szerintem ő sem fog gyorsabban menni, mint én.

Már a bokszban felbőg a motor, és kilövünk a pályára. Hű, ez rohadt gyors. Jól rálépett a gázra. Még sosem vezette ezt az autót. Biztos, hogy ez most jó ötlet? Elérjük az első kanyart, és az az érzésem, mintha nem lenne teljesen ura a helyzetnek. Szeretném látni az arcát, de nem tudom levenni a szememet az előttünk húzódó, párába burkolózó útról.

– Egy kicsit csúszós, nem? – Greg túlharsogja a motor bőgését. – Ki akarom próbálni, meddig tolhatom neki. Kapaszkodj!

A következő kanyarban driftel egyet, és úgy érzem, mintha a Halálos iramban egyik jelenetében lennék. A kerekek szinte nem is tapadnak a nedves aszfalton. Az autó hátsó része mintha állandóan ki akarna csúszni. Minden kanyarban elmormolok egy imát. Hányingerem van. Émelygek és kicsit meg is vagyok rémülve, ugyanakkor le vagyok nyűgözve.

Ha most Mike ülne itt, az anyósülésen, fülig érne a szája, úgy vigyorogna. Arra biztatná Greget, hogy lépjen rá még jobban a gázpedálra. Nem tudom, hogy Greg tud-e gyorsabban menni. A határokat feszegeti, nemcsak az autóét, hanem a sajátját is. Most saját szememmel láthatom, hogyan dolgozik egy profi. Így kell ezt csinálni.

Néhány vakítóan gyors kör után lehúzódunk és beállunk a bokszba. Kavarog a gyomrom, remeg a lábam. Alig bírok kikászálódni az autóból, és szerencsétlenkedek a sisakommal.

– Hűha. – Ennél többet nem tudok kinyögni.

Dyob0vxjGthMHA==

*

Mike maximum tízszer vezette azt a Golfot. Keze egyre gyengült, de ami még fontosabb, bizonytalan lábával a féket sem tudta biztonságosan működtetni. Nagyon sajnáltam. Imádott vezetni. Imádta azt az autót. De egész egyszerűen képtelen volt használni. Még normál sebességgel sem.

Később, amikor már kerekes székre volt szüksége, jogosult lett rokkantsági támogatásra, és egy nagyobb járművet kapott. Olyat, amibe a kerekes széke is befért. Mások biztosan vezetik az ilyen fajta járművet, Mike soha. Kicsit furgonszerű volt, de a méretéhez képest még mindig tisztességes motorral rendelkezett. Eleinte egy kis segítséggel fel tudta húzni magát, és be tudott szállni. Én vittem őt mindenhová, gyakran céltalanul autókáztunk, csak azért, mert szeretett autóban ülni. Körbe-körbe mentünk a városban, zenét hallgattunk, és versenyeztünk, melyikünk tud jobban rappelni.

Egy idő után már odáig fajult a dolog, hogy Mike egyáltalán nem volt hajlandó beülni az autóba. Nem nagyon szeretett utas lenni, mert ez állandóan arra emlékeztette, amit valamikor imádott csinálni, de soha többé nem lesz képes rá. Tizenhét éves kora óta a vezetés volt a mindene, és nehezen dolgozta fel, hogy ezt most fel kell adnia, és elveszíti a függetlenségét is. Mire odáig jutott, hogy már úgy kellett beemelni a kocsiba (ami nem kis teljesítmény), már szinte teljesen elvesztette az érdeklődését.

Pontosan tudom, miért tette ezt a feladatot a listára. Neki szólt. De én imádtam.

Hobbitok gumicsizmában

Hobbiton, alias Hobbitfalva Új-Zélandon, dombokkal, zöld rétekkel és legelőkkel körülvett vidéken fekszik. A helyszínt a stáb egyik sasszemű tagja fedezte fel helikopterről, amikor a forgatásokhoz kerestek megfelelő helyszínt. Abban a pillanatban, amikor a magasból megpillantotta a hullámzó, buja zöld tájat, tudta, hogy megtalálta a filmbeli Megye tökéletes megfelelőjét. Itt forgatták A Gyűrűk Urát, majd a forgatás befejezése után a díszleteket elbontották, és visszaállították az eredeti állapotot. Ezután A hobbit forgatásához visszaépítettek, és úgy döntöttek, meg is hagyják a helyet, és ma már egy egész tematikus parkot építettek ide.

Boldogan téblábolok most az ajándékboltban Storyval és Andyvel. Ma reggel Aucklandből autóztunk át, megelőzve a csapatot. Tegnap mindenki „szabadnapot” kapott, és úgy látszik, a mai nap is ilyen laza lesz, azzal a különbséggel, hogy teszünk egy klassz kirándulást ezen a fantasztikus helyen.

*

Utoljára Mike-kal jártam itt. Nekem nem az volt az első látogatásom, megfordultam már itt pár évvel korábban, A hobbit sajtótájékoztatóján. Azt akartam, hogy Mike is lássa ezt a helyet.

Hobbitfalva csak korlátozott számban fogad látogatókat. Nem lehet csak úgy besétálni, venni egy belépőjegyet és odacsapódni egy vezetett túrához. Már hónapokkal, sőt néha évekkel korábban le kell foglalni a helyedet. Amikor már pontosan tudtuk az érkezésünk időpontját, küldtem egy emailt a barátomnak, Sebnek, aki történetesen Peter személyi asszisztense. Kértem tőle egy kis protekciót, hogy elmehessünk Hobbitonba. Seb összehozott Russell-lel, aki Peter mellett Hobbitfalva társtulajdonosa. És máris beindultak a dolgok.

Amikor megérkeztünk Hobbitfalvára, arra számítottam, hogy kifizetjük a belépődíjat, és szép csendben becsatlakozunk az egyik csoportba. Már ez is hatalmas segítség lett volna. Persze nem ilyen egyszerűen történtek a dolgok. Érkezésünkkor maga Russell fogadott minket és beültetett a dzsipjébe. A látogatókat általában külön buszok szállítják az ajándékbolttól az eredeti forgatási helyszínre. Velünk azonban nem ez történt – a farm tulajdonosa az egész napját velünk töltötte, saját maga vezetett minket körbe, és mindent szép nyugodt tempóban megnézhettünk.

Bár ragyogóan sütött a nap, az érkezésünk előtti napokban esett az eső, így Russell figyelmeztetett minket, hogy a forgatási helyszín egyes részei kissé sárosak lesznek.

– Nem kértek egy gumicsizmát, srácok? – kérdezte nagyvonalúan.

A bejárat közelében levő fészerben voltunk, ami tele volt gumicsizmákkal. Vagy sártaposókkal, ahogy a kiwik mondják.

– De igen, az nagyszerű lenne. Köszönöm. – Nagyon megkönnyebbültem, hogy felajánlotta, így legalább nem a saját cipőmet kellett összekoszolnom. Felkaptam egy pár kilences méretű csizmát és belebújtam.

Ekkor Russell Mike-hoz fordult:

– Te is kérsz egy jó kis sártaposót?

Mike huncutul rám nézett, és udvariasan visszautasította. Abban a pillanatban pontosan tudtam, hogy hamarosan gúnyolódni fog rajtam a gumicsizma miatt. Senki sem néz ki jól gumicsizmában. Mike persze nagyon trendi volt a menő edzőcipőjében. Mindaddig, amíg nem került sár közelébe.

Hobbiton egy dimbes-dombos területen fekszik, és Mike, mint az tudvalevő, ekkorra már bottal járt. A szóban forgó bot egészen Amerikából utazott ide. Egyik reggel, miközben Mike épp szörnyű macskajajjal küzdött, Marcus (az amerikai barátom), Dave és én pár mexikói sráccal fociztunk a forró chicagói napsütésben. Az előző éjjelt átbuliztam, felszedtem egy csinos lányt, akivel egy kocsmában kötöttünk ki, és csak valamikor hajnalban tántorogtam haza. Arra érkeztem meg, hogy Mike az éjszaka nagy részében a vécékagylóval folytatott elmélyült beszélgetést. Mike mindenre alkalmatlan volt, az én agyamra köd ereszkedett, mindketten annyira másnaposak voltunk, hogy még a labdát sem találtuk el, mégis Marcus volt az, aki végül megsérült. Meghúzódott a háta. Dave botjára támaszkodva tudott csak menni, és az a bizonyos bot vele jött Angliába. Pár évvel később Mike-nak lett rá szüksége. Hiába, kicsi a világ.

Természetesen nagyon vigyáztam Mike-ra a hobbitfalvi lejtőkön sétálva, nem akartam, hogy elessen vagy megbotoljon, és természetesen mindent szép lassan, komótosan, az ő tempójában akartam csinálni. Folyamatosan készenlétben álltam, hogy ha kell, azonnal elkapjam és megtartsam őt. Russell eltért a szokásos túraútvonaltól, és egyáltalán nem sürgetett minket. Ha be akartunk nézni egy hobbitházba, akkor bementünk és megnéztük. Maga a tulaj volt az idegenvezetőnk. A házikók némelyike nem is igazi ház, csupán hegyoldalba épített álhomlokzat. Az ajtó mögött éppen annyi hely van, hogy egy színész ki-és beléphessen. De ettől eltekintve minden pont úgy néz ki, mint a filmekben. Egy gyönyörűen karbantartott, működő hobbitfalu. Van még egy gondosan ápolt kert is, tele mindenféle gyümölccsel és zöldséggel, amely a Zöld Sárkányt, a malom tava mellett lévő kocsmát ellátja nyersanyaggal. Annyira élethű az egész, hogy akár azt is elképzelheted, hogy a hobbitok éppen délutáni sziesztájukat töltik. Már tényleg csak ők hiányoznak.

Alaposan körülnéztünk Bilbó otthonában is, amit hétköznapi látogatóként nem tehetnénk meg. Ez nem csupán egy homlokzat; valóban be lehet menni, és elférnek benne a törpék, egy hobbit és persze Gandalf. Bilbó háza fölött, egy domb tetején, ahonnan lenyűgöző kilátás nyílik Hobbiton többi részére és a környező vidékre, egy óriási, hamis tölgyfa áll – éppen úgy, mint a könyvben. Minden egyes szövetlevele kézzel készült, amit aztán egyesével kötözgettek fel a fára. Ennek köszönhetően a fa mindig ugyanúgy néz ki, ősszel és télen sem hullanak le a levelei. Mike-kal egy jó órán át bóklásztunk a magas fűben, olyan levelek után kutatva, amelyek mégiscsak lepottyantak a fáról. Végül sikerrel jártunk, jó pár levelet összeszedtünk, amiket ajándékként odaadhattunk a családtagoknak és a barátoknak.

Ahogy leértünk a völgybe, belefutottunk egy vezetett túrába.

– Öcsém, ezek a fickók eldobnák az agyukat, ha tudnák, kik vagytok – vigyorgott Russell.

– Hát akkor menj csak, és mondd el nekik! – javasoltam. – Minket nem zavar.

– Hűha, tényleg? – Ezzel Russell odalépett a csoporthoz. Az idegenvezető azonnal lázba jött, és arról áradozott, milyen szerencsések a túra résztvevői, hogy ennek a csodálatos létesítménynek, Hobbitonnak a tulajdonosával személyesen is találkozhatnak. A látogatók örömükben visítozni kezdtek, és már kattogtak is a fényképezőgépek.

– Egy pillanat – szakította félbe az örömujjongást Russell. – Látják ott azt a két fickót?

Ránk mutatott, majd elmondta a csoportnak, hogy mi J. R. R. Tolkien dédunokái vagyunk, és mesélt egy kicsit rólunk.

Sok ember számára Hobbiton nagyon messze van, és alaposan meg kell tervezni a látogatást, ezért tényleg csak az elszánt rajongók jutnak el ide. Hamarosan egy szelfi-cunami kellős közepén találtuk magunkat, és izgalmas beszélgetéseket folytattunk Középföldéről. Sikerült ezeknek a rajongóknak egy igazi, életre szóló élményt szereznünk, és őszintén bevallom, mi is nagyon élveztük Mike-kal. És az összes képen, amelyeket még mindig őrizgetek és imádok, ott feszítek büszkén a gumicsizmámban. Amikor most rájuk nézek, még mindig a fülemben cseng Mike nevetése és szinte hallom, ahogy azt kiabálja: „A gumicsizma rajta legyen ám a képen!” Annyira jellemző rá! És akkor még nem is láttunk sarat.

De ami késik, nem múlik. Nem kellett sokat várni. Volt egy különösen meredek ösvény, amely egy kanyar után ereszkedett lefelé, és a legutóbbi esőzések mocsárrá változtatták. Ez nem jelentett túl nagy kihívást egy ügyes, gumicsizmás fickónak, Mike számára azonban igen.

– Srácok, itt most lesz egy kis sár – állapította meg Russell, aki nyilvánvalóan ugyanúgy aggódott Mike miatt, mint én. – Gyere, pattanj fel a hátamra!

Mike egy cuppanás kíséretében kihúzta a botját a sárból.

– Nem, nem, köszi, erre igazán semmi szükség! – Mike még mindig rohadtul független volt, és az utolsó pillanatig tartotta magát ehhez. Éppen csak kezdett hozzászokni, hogy apró kis dolgokban elfogadjon segítséget olyanoktól, akiket jól ismert: a családjától és a barátaitól. Azonban egy idegentől soha.

– Gyere, ugorj már! – Russell nem tágított.

Számomra egyértelmű volt, hogy Russell nem szánalomból teszi és egyáltalán nem lekezelően. Látta, hogy Mike küszködik, és csupán segíteni akart. Bárkiért megtette volna. A kiwik már csak ilyenek. Másfajta neveltetést kapnak, mint mi. Hatalmas szívük van, és szívesen felajánlják a segítségüket, és nem szégyellik elfogadni sem. Hobbiton Russell tulajdona volt, amely a családja birtokában lévő hatalmas mezőgazdasági területnek csupán a töredékrészét teszi ki, ő azonban roppant nagylelkű és két lábbal áll a földön, egyáltalán nem szállt el önmagától. Egyébként meg azt hiszem, hogy ez az egykori rögbijátékos, ha akarna, úgy felkapna mindkettőnket, mint a tollpihét, a hóna alá csapna bennünket, és tetszése szerint fejezné be a túrát.

– Csak egy kanyar, haver, aztán visszateszlek a földre.

Mike ezt már nem tudta visszautasítani. Így tehát felkapaszkodott Russell hátára, és elindultak. Az első reakcióm, valószínűleg az egész „gumicsizma” ügy miatti bosszútól vezérelve – bár az igazat megvallva, abban a pillanatban nagyon örültem, hogy hallgattam Russellre – az volt, hogy előkapom a telefonomat, és lefotózom Mike-ot, amint egy másik fickó cipeli a hátán. Normál esetben, az eddigi életünk bármelyik pillanatában pontosan ezt tettem volna. Elmentettem volna a képet, és könyörtelenül cukkoltam volna vele Mike-ot. De egy szempillantás alatt, amikor megláttam az én drága öcsémet ennek a szelíd és kedves idegennek a hátán, hatalmas melegség és szeretet árasztott el.

Russell szerintem egyáltalán nem gondolt rá, de Mike-nak és nekem ez a lélekbe markoló szépség pillanata volt. Mindkettőnkre óriási hatást gyakorolt. Nemcsak abban a bizonyos pillanatban segített Mike-nak, hanem megnyitotta az ajtót Mike számára, hogy képes legyen több segítséget elfogadni másoktól, amire hamarosan gyakrabban lesz szüksége.

*

Csörög a telefonom.

– Itt vagyunk a nagy parkolóban. Keress meg minket!

Nem lesz nehéz dolgom. Csak egy élénkzöld-lila színekben pompázó Jucy furgont kell megtalálnom. Akik jártak már Új-Zélandon, pontosan tudják, miről beszélek. Akik még nem, azoknak hadd magyarázzam el. Ha jó szállást keresel Új-Zélandon, megfizethető áron, akkor mindenképpen egy Jucy Snooze hotelben szállj meg. Ha elfogadható áron szeretnél autót bérelni, legyen az egy „El Cheapo” kisautó vagy akár egy hatalmas lakóautó, csakis a Jucyba menj! De ha esetleg sétahajózni támad kedved a Déli-szigeten, Fiordlandben, azt is megoldják. Könnyű megtalálni őket – csak keresd a világító zöld színt. Lilával párosítva. A legtöbb járművükről Miss Lucy, egy csábító tekintetű, zöld bikinis, az ötvenes éveket idéző vörös hajú csinibaba mosolyog rád. Egyébként a dokumentumfilmünk készítését is támogatja a Jucy, ami nagyon kedves tőlük: az ő szállodájukban lakunk, az ő autóikat vezetjük, ami jelen esetben egy nyolcszemélyes tolóajtós furgon, oldalán a pajkos tekintetű Miss Lucyvel.

Ahogy borítékolható volt, egykettőre megtaláltam a járgányt. Drew már ott áll mellette, kamerával a vállán. Biztos vagyok benne, hogy ma egy laza napnak nézünk elébe. Bemászok a furgon hátsó ülésére, és máris a kezembe nyomnak egy iPadet (ez most nem a reklám helye – természetesen vannak más táblagépek is) és egy fejhallgatót. Enyhe nyugtalanságot érzek, ahogy elhelyezkedem. Egy videó vár rám, csak a lejátszásra kell kattintanom.

– Royd – szólít meg egy hang, ami furcsa módon ismerősnek tűnik. Érdekes a látvány: két ég felé meredő láb, a háttérben gyönyörű táj látszik. Nem tudom hova tenni ezt a hangot, ami egy fura szerkentyűn függeszkedő személytől jön. Ez a valami lassan a helyére billen. Egy szélesen mosolygó arc jelenik meg a képernyőn.

– Ahhhh – örömömben felsikítok. Hiszen ez John Rhys-Davies. Ő alakította Sallah-t az Indiana Jones-filmekben, Leonyid Puskin tábornokot a Halálos rémületben és Gimlit A Gyűrűk Ura-filmekben. Természetesen innen ismerem őt.

– Isten hozott Új-Zélandon! – folytatja John, immár teljesen felegyenesedve. – Ez az én kis házam a Waikato mellett. Van egy üzenetem a számodra. Az öcsédtől.

Furcsa szorítást érzek a mellkasomban. Mike fog szólni most hozzám. Önkéntelenül is elmosolyodok.

– Te művész vagy. Van ott neked valahol egy megfelelő ruha. Ajánld fel Hobbitfalva látogatóinak, hogy lefested őket! Imádom ezt a helyet, és a veled itt eltöltött időt – John egyenesen a kamerába néz, teljes átéléssel idézve Mike szavait.

Érzem, hogy nedves a szemem, megtelik keserédes könnyekkel.

– Veled vagyok, és mindenütt ott vagyok. Szeretlek, tesókám!

És én kész vagyok.

*

Amikor be kell mutatkoznom, ritkán mondom a teljes nevemet. Csak annyit szoktam mondani: Royd vagyok. És azok, akikkel először találkozom, ezt úgy értik, hogy Roy vagy Lloyd. Most oda kell mennem az emberekhez, mégpedig itt Hobbitonban, be kell mutatkoznom, és nyíltan megmondani, hogy J. R. R. Tolkien dédunokája vagyok. És művészköpeny van rajtam, a fejemen svájcisapka. Kezemben vázlatfüzetet szorongatok. Megint címeres ökörnek érzem magam.

Ja, és mellesleg nagyon szarul rajzolok.

Az időjárás egyszerűen fantasztikus. Hobbiton dombjai buja zöldek, mindenütt vadvirágok pompáznak. Az ég vakító kék, és mindent eláraszt a meleg aranyszínű fény. A malomtó vizén megcsillan a napfény, a másik oldalon pedig halkan forog a malomkerék. Megpillantom az első áldozataimat, odalépek hozzájuk és bemutatkozom.

– Sziasztok!

– Helló! – üdvözöl zavartan a kiválasztott pár, és érzem, hogy leszívesebben elsurrannának mellettem, hogy betérhessenek a Zöld Sárkányba egy-két korsó meleg hobbit-sörre vagy almaborra.

– J. R. R. Tolkien dédunokája vagyok – hadarom zavartan. Elmagyarázom, hogy miért vagyok itt, persze kihangsúlyozom, hogy erről Mike tehet. Saját magamtól tuti nem tennék ilyet. Kedvesen megengedik, hogy lerajzoljam őket, így hát meg is teszem. Ahogy előre megmondtam, rettenetes lett. Udvariasan megköszönik, és mennek tovább. Megpillantok pár csinos csajt. Akár nekik is felajánlhatnám, hogy lerajzolom őket. Ezt kellene tennem. És meg is teszem.

És máris ott pózolnak a malomtó előtt, idétlenül vihogva.

– Sajnos nem tudok rajzolni – közlöm velük, és örömmel látom, hogy ők is ugyanolyan kínosan érzik magukat ebben a helyzetben, mint én. – Oké, akkor még egy kis hátteret is rajzolok. Ó, hadd rajzoljam be Bilbó hobbit házát is. Hogy őszinte legyek, olyanra sikeredett, mint egy krumpli, körrel a közepén. A tetején díszelgő fa pont olyan, mintha egy ötéves kisgyerek rajzolta volna. Még egy furcsa pálcikafigura is felkerül a rajzra, ami nem más, mint Drew a kamerájával. Mivelhogy éppen ott volt ő is.

Elköszönünk, ők szépen elballagnak. Hát ez nem is volt olyan rossz. Valaki felsikít, és csak annyit látok, hogy a szél felkapta a remekművemet, kitépte az egyik lány kezéből, és egyenesen a malomtó szélén lévő nádasba fújta. Story, aki örökölte apja lovagi érzékét, azonnal odarohan, és gálánsan visszahozza.

Közben megvannak következő modelljeim is, ismét egy kedves fiatal pár, akik talán tényleg elhiszik, hogy tudok rajzolni. Nem akarok csalódást okozni, ezért felvezetem őket a szép kőhíd közepére. Ha már úgyis kínos helyzetbe kerülök, úgy döntök, hogy akkor ennek a fickónak se legyen jobb!

– Tudod mit? Lánykérés közben foglak lerajzolni – állok elő az ötlettel.

Kínos nevetés. Megkérem a fickót, hogy ereszkedjen féltérdre. Közben egy kis vadvirágból villámgyorsan készített egy gyűrűt. Ez ám a sportszerű viselkedés!

– Figyeljenek csak! – kiáltom a közelben lévőknek, hátha felfigyelnek. – Tutira megkéri a kezét, itt, Hobbitfalván!

Egy kisebbfajta tömeg verődik össze.

– Hozzám jössz feleségül? – teszi fel halkan a kérdést, miközben a lány felé nyújtja a rögtönzött gyűrűt, én pedig befejezem a pálcikafigurás műalkotásomat.

– Nos, mi a válaszod? – kérdezem vigyorogva szíve hölgyét.

– Igen! – mondja kuncogva.

– Mint ahogyan előre megjósoltam – és máris beírom az „igen” szót a borzalmas rajzomon levő szövegbuborékba.

Hogy valóban eljegyezték-e egymást vagy sem, az sosem tudom meg, egy dolog azonban biztos – ők ketten fülig szerelmesek egymásba. Süt a nap. Hobbiton pedig fenségesnek tűnik.

*

Ahogyan lassan sétálgatunk Hobbitfalván Storyval, eszembe jutnak Mike szavai, amelyek John Rhys-Davies hangján szólaltak meg.

„Imádom ezt a helyet, és a veled itt eltöltött időt. Veled vagyok, és mindenütt ott vagyok. Szeretlek, tesókám!”

Én is szeretlek, tesó!

Story még sosem járt itt, ezért körbevezetem. Megmutatom neki, hol vitte át Russell Mike-ot a sáron, és elidőzünk azokon a helyeken, ahol Mike és én is elidőztünk. Számtalanszor hallotta már a történetet, ezért mindkettőnknek sokat jelent, hogy most már a valóságban is láthatja ezt a helyet. Story nagyon közel állt Mike-hoz, és rengeteget segített neki, amikor beteg volt. Nagyon fontosnak éreztük, hogy Mike-ot ismerős, szerető arcok vegyék körül, olyan emberek legyenek körülötte, akik az ő érdekében úgy fogadják el a dolgokat, ahogy vannak, és ügyelnek arra, hogy a betegség ne kapjon több figyelmet, mint Mike. Olyan emberek, akiket szeretett és akikben megbízott, és akikkel nyílt és őszinte lehetett, és Story pont ilyen volt. Természetes empátiával megáldott, nagylelkű és gondoskodó lélek.

Lassan esteledik, és a nap már alacsonyan jár, sötétlő narancsszíne hosszú árnyékokat vet a vidékre. Lassan felkapaszkodunk a dombra, Hobbiton tetejére, ahol Bilbó otthona áll. Bekukkantunk, és egy röpke pillanatra azt képzelem, hogy ha most megfordulnék, ott látnám Mike-ot, amint botjára támaszkodva áll a kerek ajtóban, és sugárzik a boldogságtól. Kicsit elbizonytalanodom, nem akaródzik elmenni.

– Előremegyek, apa – mosolyog rám Story kedvesen. Bólintok. Mindent ért.

Egyedül maradok, megkerülöm Bilbó házát, felkapaszkodom a lejtőn, a nagy műtölgy alá. Hátamat a törzsének támasztom, és kinyújtom a kezem, és megsimogatok néhány vadvirágot, amelyek itt a magas fű között virulnak. Alattam Hobbiton nagy része már árnyékban van, és nem látok senkit. A nap, amely most már a hegyek csúcsát simogatja a horizonton, még mindig elér Bilbó fájáig és hozzám. A halványuló melegben behunyom a szemem, és visszagondolok arra a napra, amelyet itt töltöttem Mike-kal. Emlékszem, ahogy itt üldögéltem vele, közben gyűjtöttük a lehullott szövetleveleket. Emlékszem rá, ahogy hosszú, szürke kabátjában, botjával a kezében vigyorogva megállt Bilbó háza előtt egy fotó kedvéért. Emlékszem, hogy annyira boldogok voltunk, hogy együtt lehetünk, hogy egy pillanatra nem is gondoltunk arra a nehéz útra, amely előttünk állt.

Elmerengek ezeken a boldog emlékeken, de ugyanakkor szomorú is vagyok. Szeretném, ha Mike most itt lenne. És valamilyen módon itt is van, még ha csak emlékként is. De ez az emlék olyan élénk, olyan valóságos, hogy úgy érzem, ha egy kicsit tovább maradnék, talán meg is jelenne. Akár egész éjjel itt fent is maradhatnék. Aludhatnék itt, a fa alatt, a tiszta csillagos égbolt alatt. Az ilyen pillanatokban, a tisztánlátás pillanataiban jut eszembe, hogy miért csinálom azt, amit csinálok. Mike bakancslistája. Mert minden egyes alkalom közelebb visz hozzá, és közelebb jutok a békesség kissé homályos, szinte elérhető érzéséhez.

Az ujjammal letörlök egy kis nedvességet az arcomról. Kezd sötétedni. Határozottan felállok. Megcsinálom ezt a bakancslistát. Egyenként kipipálom az összes feladatot. És úgy fogom teljesíteni őket, hogy büszke leszel rám, Mike.

*

A Zöld Sárkányban már javában áll a bál. A legutóbbi túra résztvevői a malomtó partjára özönlenek, és a kedves kis porcelán hobbit-bögrékből Hobbitfalva saját sörét vagy almaborát kortyolgatják.

Megtalálom Storyt, Russell pedig mindkettőnket. Bevisz minket a kocsmába, ahol a vendégek többsége is szórakozik. Szól a hobbit-zene, vagy legalábbis olyasvalami, amit az ember hobbit-zenének képzel, és folyik a sör. Russell figyelmet kér, majd úgy mutat be engem és Storyt, mint kedves díszvendégeket, a hobbitokat megteremtő ember rokonait.

A kötelező szelfik után megkér minket, hogy húzzunk félre egy nehéz függönyt, amely mögött ott várt minket a legpompásabb hobbitlakoma, amit valaha láttam. Az asztalok roskadásig megrakva mindenféle húsétellel, zöldséggel, gyümölccsel, kenyérrel. A tömeg vidáman, nagy örvendezés közepette beözönlik, és hamarosan mindenki megtalálja helyét az asztalok körül. Az az érzésem, mintha valami álomba csöppentem volna, és egy igazi hobbitlakoma résztvevője lennék. De hidd el, és ezt az ott levők is tanúsíthatják, hogy az utolsó morzsáig igaz, amit most elmeséltem.

A mi kis társaságunk egy külön asztalnál foglalt helyet Russell-lel együtt, akinek korábban már négyszemközt köszönetet mondtam mindazért, amit Mike-ért tett, és azért, hogy ma itt lehetünk. Valaki bolond módjára a kezembe nyom egy hobbit méretű söröskorsót.

És két perc múlva már kicsit szédülök.

És boldog vagyok.

Icarus

Story a szárnyait bontogatja. Újra. Egy gyönyörű tengerparti városban, Raglanben találta meg a piaci rést. Néhányszor jártunk itt, amikor szabadnapot tartottunk. Ő, Andy és én. Legutóbbi látogatásunk alkalmával amikor épp a világ tíz legjobb szörfös helyének egyikére tartottunk, beültünk egy kávéra egy kis kávézóba. Story véletlenül meghallotta, hogy az üzletvezető és a séf épp arról beszélgetnek, hogy kevés a személyzet. Felugrott, elnézést kért, amiért félbeszakította a beszélgetést, és azonnal felajánlotta, hogy beáll dolgozni. Már az óvodában is kávéscsésze volt a jele (viccnek szántam), így amikor megkérték, hogy ugorjon a pult mögé, és készítsen egy flat white-ot és egy lattét, ő maradéktalanul eleget tett a kérésnek. Az üzletvezető azonnal munkát ajánlott neki.

Hát most itt vagyunk. A helyi szupermarketben feltöltöttük a készleteket, és elhelyeztük Storyt a szálláshelyén. Ha diplomatikusan akarom leírni a helyet, az „egyszerű” jelzőt használnám. Story most már hivatalosan is WWOOF önkéntes lett. A WWOOF mozaikszó, nemzetközi bio-és egyéb organikus művelésű farmokon való önkénteskedést jelent. A segítségért cserébe étkezést és szállást biztosítanak. Wwoofing. Igen, nagyon egyszerűek a körülmények – de biztonságos, gyönyörű, és egy cseppet sem aggódom Story miatt. Nem annyira. Majd talál más szállást, ha már berendezkedett. De egyelőre… nos, én biztosan nem tudnám ezt csinálni. Rettegnék a pókoktól.

Az új-zélandiak büszkén hangoztatják, hogy az országukban nincs semmi veszélyes, nincs semmi olyan, ami árthatna neked. Ez nem Ausztrália, ahol minden téged akar megenni. Itt egyáltalán nincs mitől félni; nincsenek kígyók, nincsenek skorpiók, nincsenek gonosz növények, és állítólag nincsenek ijesztő pókok sem. Mondd csak ezt Andynek!

Riasztó módon éppen itt, Raglanben marta meg valami Andyt. Éppen kávézgattunk, és mint arra számítani lehetett, néhány bogár zümmögött körülöttünk, de mivel állítólag itt semmi sem veszélyes, nem foglalkoztunk velük. Andy lába és karja az asztal alatt volt, nem látott semmit, de hirtelen éles fájdalmat érzett a csuklója körül. Csak egy bogárcsípés, gondoltuk mindannyian. Rátett egy ragtapaszt, és nem foglalkozott vele. Pár nappal később kezdte zavarni, ezért leszedte a ragtapaszt és csúnya gennyes, gyulladt fertőzéssel találta magát szemben.

– Ez olyan, mint a pókcsípés – mondta Chris, a barátságos egykori All Blacks játékos, akinél akkoriban laktunk. – El kéne menned a kórházba. Most rögtön.

Egy órán belül Andyt infúzióra kötötték, és erős antibiotikumokat kapott. Állítólag egy fehérfarkú pók volt a tettes.

– Azt hittem, Új-Zélandon nincsenek veszélyes állatok – vetette oda lazán Andy az egyik orvosnak.

– Ez egy ausztrál pók. Nem őshonos – jött a válasz.

Hát most már rohadtul az.

Úgy tűnik, hogy ez a bizonyos pók igen veszélyes. A mérgére nagyon erőteljesen reagál a szervezet, és ha nem kezelik időben, szegény áldozat akár a kezét is elveszítheti. Andy szerencsére még időben megkapta a megfelelő kezelést. Majdnem el kellett halasztania a hazautazását, mert meg kellett várnia, amíg lelohad a duzzanat.

Tehát kérlek, Story, nagyon vigyázz a pókokkal!

Átölelem, adok neki egy puszit, és azt mondom, hogy nagyon szeretem. Minden rendben lesz vele. Sokat utazott már. Érti a dolgát. Hat hónapot töltött Indiában, bár ott megharapta egy mocskos nagy patkány. De most nem lesz semmi baja.

Nehéz szívvel szállok vissza Drew mellé a Jucy autójába, aztán elindulunk.

*

Pár nappal később már én bontogatom a szárnyaimat. Nem annyira metaforikus értelemben. Nem titkolom, mi a következő feladatom. Tényleg kibújt a szög a zsákból. Előttem egy óriási felirat reklámozza…az ejtőernyős ugrást.

– Azt hiszem, ehhez farmert kéne felvennem – fintorgok, miközben Drew-val együtt kiszállunk a Jucy furgonjából.

Ő ezt egy önelégült pillantással viszonozza, amit úgy értelmezek, hogy megint a GoPro gondjaira bíz majd. Ő meg majd itt marad földön. Ezt a lógóst!

– Ja, és a pelenkát se felejtsem el – teszem hozzá, és már érzem, hogy izzadok.

*

Nem ez lesz az első alkalom, hogy kiugrok egy repülőgépből. Pár évvel ezelőtt Mike-kal megnéztük a Holtpontot, és a film hatására úgy döntöttünk, mi is megpróbálkozunk vele. Nos, leginkább Mike volt ráizgulva. Bár szerintem Patrick Swayze és Keanu rohadt jól nézett ki a filmvásznon, én azért nem voltam annyira biztos benne, hogy élvezni fogom. Carl barátunk elintézte, hogy mindhárman elmehessünk egy Telford közelében levő ugróközpontba. Egy egész napos képzésen kellett részt vennünk, aminek a csúcspontját az jelentette, hogy ezerméteres magasságból egy bekötőköteles szerkezettel ugrunk.

A kiképzésre egy hangárban került sor. Elsajátítottuk a vészhelyzeti eljárásokat, ami csak tovább fokozta a szorongásomat. Ha valamilyen oknál fogva a főernyő nem nyílik ki, akkor még mindig ott egy tartalék. Elég egyszerű koncepció, mégis kicsit összezavarodtunk, hogyan is kell az ernyőket működésbe hozni. Én tuti össze fogom keverni. Minden képzés lényege, hogy vészhelyzet esetén soha ne ess pánikba. Megtanulod, mit kell tenned, aztán azt teszed. A pánik gyilkos dolog. Szóval azt mondták, hogy az egész folyamat a következő lépésekből áll: nézni, megfogni, meghúzni. A szemeddel keresd meg a kioldó zsinórt, nézd meg, pontosan hol van (ezt persze sokkal könnyebb mondani, mint megtenni, miközben egy millió kilométer/óra sebességgel száguldasz a föld felé), fogd meg, majd egy határozott mozdulattal húzd meg. Ez kidobja a főernyőt és kihúzza a tartalékernyőt. Pár méterrel a földre lefektetett szőnyegek fölött lógtunk és gyakoroltunk.

– Néz, meghúz… ez marhaság! – még Mike is összezavarodott.

– Hahaha! Halott vagy. – Carl és én röhögve estünk össze.

Mindannyian meghaltunk néhányszor, mielőtt ráéreztünk volna a dolog lényegére. És amikor már mindent tudtunk, még azt is, hogyan kell megfordulni és gurulni, hogy földet éréskor ne törjük el a lábunkat, egy várakozó Cessnához vezettek minket. Egy aprócska gép volt, aminek nem volt oldalsó ajtaja, és ahogy közeledtünk a géphez, éreztem, hogy Mike a hátamon lévő ejtőernyőt piszkálja.

– Így már sokkal jobb! – vigyorgott.

Pánik fogott el.

– Mit matatsz? Mit csinálsz? – vontam kérdőre, de ő csak nevetett.

Először Mike szállt fel a gépre, én a nyomában, és Carl zárta a sort, majd később fordított sorrendben ugrottunk. Becsusszantunk a repülő belsejébe, ami akkora volt, mint egy szardíniásdoboz, mi pedig úgy bezsúfolódtuk, mint három szomorú szardínia. Utoljára az oktató szállt be, lazán ledobta magát az ajtó közelében, és feltartott hüvelykujjal jelezte a pilótának, hogy indulhatunk. Úgy szálltunk fel, mint a rakéta. Minden volt, csak szép lassú emelkedés nem. A pilótának egyetlen feladata volt: a lehető leggyorsabban elérni a megfelelő magasságot. Úgy éreztük, mintha a gép nyílegyenesen emelkedne és egyetlen dühös légcsavar húzna minket fel az égboltra, miközben a Cessna szegecselt paneljei félelmetesen zörögtek körülöttünk. Végül a pilóta egyenesbe hozta a gépet.

– Nem kell ugranotok, ha nem akartok – nyugtatott meg az oktató. Biztosan nem kerülte el a figyelmét a három hamuszínű, megszeppent arc. – De figyelmeztetlek benneteket, ha szerintetek rosszul sikerült a felszállás, a pilóta még jobban fog sietni, hogy minél előbb visszatérjen a földre. Ez nem lesz kellemes élmény.

Legalábbis azt hiszem, ezt mondta, valójában egy szót sem értettem. Száztíz kilométeres sebességgel dübörögtünk, miközben a gép fél oldala hiányzott. A motor kakofonikus zúgása és a szél fülsiketítő zaja minden hangot elnyomott. Aztán kihajolt az ajtó helyén, és lenézett. Megcsapta az arcát az odakint süvítő orkán, pofazacskói úgy lebegtek, mint a vitorla. Mi meg csak néztünk rá némán, még pislogni sem mertünk. Előhúzott valami anyagot, ami olyan volt, mint egy feltekert zokni, és ezzel próbálta belőni a szélirányt. Kidobta a gépből, a szél felkapta, és egy pillanat alatt eltűnt a szemünk elől. Hát persze, hogy eltűnt, hiszen őrült sebességgel repültünk. Ez nagyon durva! Most kezdem felfogni, mibe keveredtünk.

Carl kezdte a sort. A korlátba kapaszkodva az ajtónyíláshoz csúszott, a lába pedig már kint kalimpált. Teljesen kiszáradt a szám, idegesen nevettem, féltettem őt, és képtelen voltam levenni róla a szememet.

– Gyerünk! – kiáltotta az oktató, túlharsogva a szél süvítését. De nagyon úgy tűnt, Carlnak esze ágában sincs az utasítást követni.

– Ugorj már! – jött a következő kiáltás.

És ekkor az oktató egyenként lefejtette Carl ujjait a korlátról, és gyakorlatilag egy jól irányzott lökéssel útjára bocsátotta. Akárcsak a zokniszerű széljelző, Carl is eltűnt, beszippantotta és magával ragadta a szél.

Most rajtam a sor.

Visszanéztem Mike-ra, és bizony most nem vigyorgott, mint szokott. Semmi szellemes ugratás. Vagy ő is megijedt, vagy az arcomra kiülő rémület elég volt ahhoz, hogy csendben maradjon. Mire észbe kaptam, már az ajtónyílásban találtam magam, akárcsak Carl az előbb. A szél hátralökött, az ajtó szélébe próbáltam kapaszkodni. Attól féltem, hogy valahogy belegabalyodik a felszerelésem. Hallottam, hogy az oktató azt kiabálja: ugorj! Vakon engedelmeskedtem (ami nálam elég ritka pillanatnak számít), és kilöktem magam. A világ megpördült körülöttem, megszédültem, és azt hittem, menten elájulok. Fogalmam sem volt, mi történik. Aztán kinyílt az ernyő.

Csak néhány másodpercig tartott a szabadesés, de mámorító élmény volt. Aztán kinyílt az ernyő, és minden annyira békés volt körülöttem. Lebegtem a föld felé, és közben megpillantottam magam alatt Carlt, fölöttem pedig Mike-ot. Mindkettő egy-egy aprócska folt volt csupán, de mindketten biztonságban voltak. Egyszerűen elképesztő volt ez az élmény. Annyira a hatása alá kerültünk, hogy útközben hazafelé nem is volt kedvünk beszélgetni. Meg kellett állnunk, hogy megtörjük a ránk telepedő döbbent csendet. Kiszálltunk a kocsiból, és vad indiántáncot jártunk.

Ahhoz, hogy a szintet teljesítsük, öt ugrásra van szükség, utána lehet továbbmenni a következő szintre. Soha nem jutottunk el odáig. Nem azért, mert nem akartuk megpróbálni, de ha nem megfelelőek az időjárási feltételek, esélyünk sincs a felszállásra. Számtalan meghiúsult próbálkozás után valahogy megfeledkeztünk az egészről.

Néhány évvel később, amikor filmet forgattam a Fidzsi-szigeteken, felajánlották, hogy elmehetek tandemugrásra. Benne voltam, mert úgy gondoltam, hogy már sikerült leküzdenem az ugrástól való irracionális félelmemet. Csak felmegyek egy géppel, a megfelelő magasságban kiugrok, és élvezem az egészet. És hol lehetne erre ideálisabb helyet találni, mint egy csendes-óceáni sziget türkizkék vize felett? Ráadásul ez tandemugrás volt. Nem kellett semmit sem csinálnom, csak belecsimpaszkodni a másik fickóba és élvezni a kilátást.

Rábeszéltem a dologra a film rendezőjét, Ezt és egy másik rendezőt, Deant is. Ők nagyon idegesek voltak, de nekem akkora volt az önbizalmam, hogy mindhármunknak elegendő volt. Egyenként mentek fel előttem, és néztem, ahogy széles vigyorral az arcukon szép nyugodtan leereszkednek a homokos partra. Ez nagyszerű lesz, gondoltam magamban, és már alig vártam, hogy rám kerüljön végre a sor.

Felszállt a gép, én pedig türelmetlenül vártam, mikor érjük el a megfelelő magasságot. Eltartott egy darabig. Végül körülbelül ezerméteres magasságban eljött a nagy pillanat. Remekül éreztem magam. Simán kiugrottunk. A szabadesés fenomenális volt. Aztán kinyílt az ernyő, és újra átéltem a lebegés mámorító érzését. Egy tapasztalt ugróhoz kötözve egy szál rövidnadrágban és pólóban lógattam a lábam a levegőben, és lágyan simogatott a meleg dél-csendes-óceáni levegő.

– Akarod irányítani az ernyőt? – kérdezte tőlem a srác.

– Naná! – vágtam rá magabiztosan. Átvettem az irányítást, és úgy szárnyaltam, mint egy sas.

– Akarsz pörögni?

– Hogy a viharba ne! – válaszoltam, bár fogalmam sem volt, mire gondol, de ekkor már bármire hajlandó voltam. Visszavette az irányítást, és erősen megrántotta az egyik oldalt, ami az ernyőnek ezt a részét összecsukta, és hirtelen pörögni kezdtünk. Másodperceken belül úgy éreztem magam, mintha centrifugában ülnék. Egyre gyorsabban és gyorsabban pörögtünk, egyik pillanatban a testünk vízszintesbe került, a következőben már merőleges volt a talajra. Az összes vér kiszaladt a fejemből, és a talpamban gyűlt össze. Szédülni kezdtem.

Nagyon könnyen megszédülök. Fordulok párat a tengelyem körül, és már le is kell ülnöm, különben elesnék. Az igazat megvallva gőzöm sincs, miért álltam rá ilyen lelkesen erre a nevetséges javaslatra. Rossz ötlet volt. Bár mégsem volt annyira szörnyű. Az adrenalin segített. Egészen addig, amíg ki nem jöttünk a pörgésből.

Újra függőleges pozícióban voltam, lassan sodródva az óceán kristálytiszta vize felé, és éreztem, ahogy a vér ujjongva száguldott vissza az agyamba. Hirtelen heves émelygést éreztem, teljesen felkavarodott a gyomrom. Nem hiszem, hogy valaha is éreztem volna ilyen hányingert. És néhány önkéntelen öklendezés után, amiről a társam szerencsére semmit nem vett észre, kidobtam a taccsot. Ami normális körülmények között a gyomrom tartalmának kiürítését jelentené, most valami teljesen más lett. Ahogy hányni kezdtem, a szél azonnal visszafújta a cuccot az arcomba, és sajnos a társamat is teljesen betakarta.

– Bocsáss meg! – próbáltam elnézést kérni két öklendezés között, de tudtam, teljesen tönkretettem a napját. Talán már csak háromszáz méterre voltunk a parttól, de nem tudtam abbahagyni. Láttam, hogy Dean odalent filmez engem. És amikor végre földet értünk a homokban, teljesen kész voltam. A hajam, amit össze-vissza fújt a szél, ragacsos volt a reggelim maradványaitól. Csakúgy, mint a mellkasom. És ugyanígy járt az a szerencsétlen is, aki hozzám volt szíjazva. Magában dühöngött. Dean és Ez odarohantak, a nevetéstől még a könnyük is kicsordult, én pedig továbbra is csak öklendezni tudtam. Még mindig szörnyen éreztem magam, de már semmi sem jött ki belőlem.

*

Még a Fidzsi-szigeteki emlékek ellenére is meglep, mennyire ideges vagyok, hogy ismét ugranom kell. Azt mondogatom magamnak, hogy ez csak a felfokozott érzelmi állapotom miatt van. Amiatt, amit itt csinálok – a bakancslista miatt. Azért azt sem szabad elfelejteni, hogy már nem vagyok fiatal, bár a Tinder-profilom nem ezt sugallja. Ahogy öregszik az ember, egyre nagyobb lesz a veszélyérzete. Talán azért, mert jobban tudatosul bennünk, halandók vagyunk. És van egy fiam is. Nem tehetem kockára az életemet. Mindegy, bármi legyen is az oka, most félek.

Drew quadra pattan, és elindul a kifutópálya felé, hogy filmre vegye, ahogy felszáll a gép. Ez sokkal szórakoztatóbbnak tűnik. Mit meg nem tennék azért, hogy quadon szórakozva tölthessem a napot! Ehelyett négyezer-ötszáz méter magasan fogok repülőgépből kiugrani.

Bocs, mit mondtál? Hány méter?

Ez jóval nagyobb repülőgép, mint amivel eddig felmentem. Nagy rózsaszín repülőgép, azt hiszem, kezd csőlátásom lenni. Felszállunk, és csigalassúsággal emelkedni kezdünk. Egy kis magasságmérő van a csuklómon, rápillantok, mert azt gondolom, hogy most már biztos elérjük a magasságot. Kétezer métert mutat. Még a felénél sem járunk.

– Akarsz valamit utoljára mondani az ugrás előtt? – kérdezi a hozzám szíjazott vidám kiwi, aki GoPro kamerával a kezében hadonászik az arcom előtt. Mintha Patrick Swayze szerepében lenne a Holtpont című filmben. Már ha nem lenne az akcentusa.

– Igen – próbálok nagyon cinikus lenni. – Köszi, Mike!

Nevet. És odanyújt egy oxigénmaszkot, nehogy elájuljak a nagy magasságtól.

Végül sajnos elérkezik az ugrás ideje. Érzem, hogy megfeszül a kiwi Swayze-hez rögzítő heveder, és a nyitott ajtó felé csúszunk. Még nem értem el a szélére. Ő igen. Úgy érzem, hogy csak lógok ott, tehetetlenül, a szám teljesen kiszáradt, és komolyan azt fontolgatom, hogy kidobom a taccsot. Aztán előrelöki magát, és már zuhanunk is.

Zuhanunk.

Zuhanunk.

Életem leghosszabb hatvan másodperce, de lehet, hogy több. Nem érzékelem az időt, és végig az a bizsergető érzés jár át, amit egy röpke pillanatig a torkodban érzel, amikor nagy sebességgel egy bukkanón hajtasz át. Csakhogy ez nem egy röpke pillanat.

Egy fickó meg lazán filmre vesz mindent alattunk. Most fordul egyet, és a GoPro kameráját pont az arcomra szegezi. Aztán megpördül, és a következő pillanatban már fölöttünk van. Közben megfeledkezem a tandemugrás egyik szabályáról. Nem csuktam be a számat. Amint a felhajtóerő elérte a szétnyílt ajkaimat, az arcom felfújódott, és az utolsó csepp nedvesség is eltűnt a számból, ami még esetleg maradt benne.

Minden ijesztően gyors. Mégis úgy tűnik, mintha a föld, a valóságom méretarányos modellje, nem közeledne. De ez sovány vigasz. Tudom, hogy zuhanok, mint egy kő. Aztán érzem, hogy egy kéz a homlokomhoz ér, és ebből tudom, hogy Swayze mindjárt nyitja az ernyőt. Aztán lógok, még mindig több ezer méter magasan, iszonyú szomjasan és a tudattal, hogy addig nem vagyok igazán biztonságban, amíg nem érzem a talajt a lábam alatt. Még mindig a játékföldet látom odalent, de már úgy érzékelem, hogy kezdünk közelebb kerülni. Már ki tudom venni Drew-t, ahogyan rám szegezi a fényképezőgépét.

És akkor földet érünk. Szinte sírni tudnék örömömben, amikor megérzem a puha talajt a lábam alatt. Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy lesznek olyan pillanatok, amikor szívesebben kortyolgatnék egy csésze teát a kertemben? Hát ez pont egy ilyen pillanat. Kihámozom magam az ejtőernyőből, lehasalok a földre, és simogatom a füvet.

– Otthon is ezt csinálom – nézek bele Drew kamerájába.

Néhány fűszálat összefogok, az ujjaimmal összedörzsölöm őket, ezzel nyugtatva magam. Próbálok lecsillapodni. Nem szeretek repülőgépekből kiugrálni. Azt szeretem, ha szilárd talaj van a talpam alatt. Soha többé nem akarok ilyet csinálni. Soha többé. És mindenekelőtt megkönnyebbültem, hogy Story most nincs itt. Ő is ugrani akart volna, és a szívem azt nem bírta volna ki.

Hősök és szörnyek

Az Új-Zélandon őshonos weta az egyik leghatalmasabb rovar, leginkább egy tücsökre hasonlít. Róla kapta a nevét a világ egyik vezető cége, a Weta Workshop, amely speciális effektekkel és kellékekkel foglalkozik. Richard Taylor és Tania Rodger alapította. A székhelye Wellingtonban található, és igazából azért került be az ismert cégek sorába, mert ők készítették az összes díszletet, fegyvert, jelmezt, különleges lényt és effektet A Gyűrűk Ura filmekhez.

Most itt vagyok, és imádok itt lenni! Imádom Wellingtont. Rengeteg barátom van itt, és itt van az egyik kedvenc kávézóm, a Chocolate Fish Café. Általában az első utam ide vezet, amikor megérkezem Wellingtonba, és ez a mostani alkalom sem volt kivétel. Ide vittem Mike-ot is legelőször, amikor eljött velem. Akkor egy tengerre néző asztalhoz ültünk, iszogattuk a latténkat, és élveztük a pillanatot. Ezúttal, Mike nélkül, szomorúságot árasztott a hely, de persze változatlanul imádtam. Ahogy ültem itt, eszembe jutottak azok a helyek Wellington környékén, ahová elvittem Mike-ot; autóval bejártuk a félszigetet, láttunk fókákat, találkoztunk a barátainkkal, beültünk kávézókba, és persze elvittem a Weta Workshopba is.

Előtte küldtem egy üzenetet Richardnak a Wetánál, hogy a városban leszek, és ő meghívott ebédre. Azonnal kaptam az alkalmon. Az évek során többször is jártam már a Weta Workshopban, és mindig abban a szerencsében volt részem, hogy Richard körbevezetett. Részt vehetsz vezetett gyárlátogatásokon (miután aláírtál egy titoktartási nyilatkozatot), és az ablakon át láthatod, hogyan készülnek a fegyverek, a szörnyek, vagy bármi más, amin éppen dolgoznak. A személyes túrának azonban nincs párja, mert minden olyan területre beléphetsz, ahová egyébként esélyed sem lenne.

Minden bizonnyal ez a világ egyik legjobb munkahelye. Olyan szenvedélyes emberek dolgoznak itt, akik a saját szakmájukban világelsőnek számítanak, és mindig örömmel tölti el őket, hogy ott lehetnek, és menő cuccokat készíthetnek. Mindig is lenyűgözött az a szenvedély, amellyel A Gyűrűk Ura jelmezeit készítették. Amikor a forgatás előtt és közben itt jártam, elmentem egy hagyományos péntek esti vetítésre. Peter mindig ilyenkor vetítette le a már elkészült jeleneteket a stáb tagjainak, és ezzel vette kezdetét a hétvégi pihenés. Azon a bizonyos estén, amikor a vetítés előtt átsétáltam a forgalmas műhelyen, láttam, hogy egy fickó a számítógép előtt ül, és digitális animáció, CGI segítségével éppen Gollam arcvonásait varázsolja élethűvé. És két és fél órával később, amikor kijöttem a vetítésről, még mindig ugyanezt az arckifejezést csiszolgatta. Teljes odaadással.

Egy másik alkalommal ismét nagy szerencsém volt, mert Peterrel együtt beülhettem A király visszatér című film zenéjének felvételére a londoni Abbey Road stúdióba. A vezérlőfülkében ültem, és áhítattal figyeltem, ahogy Howard Shore a Londoni Filharmonikusokat vezényelte, miközben a film egy jelenetének az aláfestő zenéjét vették fel. Peter hátradőlt a székében, és összekulcsolta a kezét a feje mögött, miközben a zene szárnyalt. Láttam, hogy még a karja is libabőrös lett az élmény hatására. Peter még évek múltán is ugyanolyan szenvedélyes, elkötelezett és lelkes volt, mint pályája kezdetén.

Richard is ilyen, ő is mindig tele van lelkesedéssel, alig várja, hogy megmutathassa az újabb darabokat, és közben megosztja a hozzájuk kapcsolódó anekdotákat is. Ez az ő felségterülete, és imádja, amit csinál. Amikor Mike-kal jártunk itt, Richard egyszerűen fantasztikus volt. Bármennyire is lefoglalta a munkája, időt szakított ránk, és mindent megmutatott nekünk. Észrevette azt is, milyen óvatosan közlekedünk a lépcsőházban és a folyosókon Mike miatt. Nem siettünk. Mike és Richard között igazi baráti kapcsolat alakult ki. Annyira megkedvelték egymást, hogy Mike halála után Richard és Tania egy nagyon kedves e-mailt küldött nekem, amelyben elmondták, hogy mennyire élvezték az együtt töltött időt, és mennyire lesújtotta őket Mike halála.

Tehát elmentem Richardhoz ebédre. Mivel ez az egész bakancslista dolog olyan bizonytalan, és csak akkor tudom meg, mi a csuda történik, amikor a kezembe nyomja valaki a következő feladatot, így egy ebédnél többre egyelőre nem mertem vállalkozni. Ezért is lepődtem meg annyira, meg persze örültem is, amikor Richard az Oscar-díjakkal, mindenféle egyéb díjjal és kellékekkel teli szobájában, arcán széles vigyorral egyszer csak azt kérdezte:

– Van kedved körbenézni?

– Szíves örömest – ugrok fel, és már alig várom, hogy lássam, milyen új dolgok készülnek. És már indulunk is.

A bejárás egy szakaszán egy számomra eddig ismeretlen ajtóhoz érünk. Bemegyünk, és bemutatnak Jason Dochertynek és feleségének, Kimnek, akiket látásból már ismertem.

– Szóval Royd, ezek a srácok most orkot csinálnak belőled – vigyorog Richard. – Mit szólsz?

– Azta! – többet nem tudok kinyögni. Aztán még egy „Ahhhhh” hagyja el számat, amikor látom, hogy Drew mászik elő egy sminkpad mögül, egyenesen rám szegezve a kamerát. Ez kész átverés show! És én még naivan azt hittem, hogy ebédelünk és közben beszélgetünk egy jót. Aztán kiderül, hogy a „körbenézés” csupán ürügy volt – ez volt az egyetlen módja annak, hogy meglepjenek egy új feladattal. Egy ork! Úgy értem, ez izgalmas dolog. Most orkká fognak maszkírozni és jelmezbe bújtatnak, és tuti nagyon idiótán fogok kinézni. Kósza már voltam, kétszer is, de ork még soha.

*

Második alkalommal a második Hobbit-filmben, a Smaug pusztaságában alakítottam kószát. Ez egy nagyobb jelenet volt, mint amit A király visszatérben játszottam. Egész napos forgatás volt. A jelenetben többen vittük az Angmari Boszorkányúr láncokba tekert holttestét, és egy nagy kőszarkofágba helyezték egy tűzzel megvilágított sír mélyén. Kószának kellett a Boszorkánykirály kardját a holttestre dobnia.

– Ennyi! – mondta Péter. – De tudod, mit, a többit majd Royddal megcsináltatjuk. Ő a csapat kapitánya, úgyhogy… jöjjön előre, és dobja el a kardot, rendben?

– Oké – egyeztem bele. Igen! Nagyon király lesz, gondoltam diadalmasan.

Az volt a terv, hogy végigmegyek a szűk folyosón, az égő fáklyákat tartó emberek mellett, felmegyek pár lépcsőfokon, majd a kardot a szarkofágban fekvő testre dobom, ami reményeim szerint a méregdrága 3D-s filmkamera méregdrága lencséjétől néhány centire landol majd.

– És mi van, ha elhibázom? – tettem fel a kérdést Andrew Lesnie-nek, az operatőrnek, aki sajnos azóta már nincs közöttünk. Fogalmam sem volt róla, mennyibe kerül, de azt azért sejtettem, hogy csak maga az objektív több tízezer fontot ér. Ha eltörik, és emiatt a forgatás leáll, amíg beszereznek egy másikat…hát, ebbe bele sem akartam gondolni. Lehet, hogy a kő nem volt valódi, és a díszlet pozdorjából készült, a kard azonban valódi volt. Fémből volt. Nehéz volt. És rengeteg lehetősége volt arra, hogy tönkretegyen egy szép kamerát.

– Tökéletesen igazad van – értett egyet velem Andrew.

Megvártuk, amíg ő plexiből készült védőréteget helyez a lencse elé. A legelső felvételen a Boszorkányúr testére dobtam a kardot, ami annak rendje-módja szerint visszapattant és nekivágódott a lencsét védő plexinek. Majdnem sikerült. Kellett még néhány felvétel, amíg tényleg sikerült eltalálnom. Micsoda jelenet!

Nem sokkal később a Warner Bros. engedélyével megszerveztem a film „walesi” jótékonysági premierjét a helyi mozinkban. Mike velem volt az első Hobbit-film londoni premierjén, de mire a második film bemutatójára sor került, már kerekes székben ült, így ahelyett, hogy ő ment volna el a premierre, inkább én vittem el neki a premiert. Végül is ez volt az én nagy pillanatom.

Leültem a kerekes székben ülő Mike mellé, hogy együtt nézhessük meg a filmet. A mozi tömve volt. Alig vártam, hogy végre az én a jelenetem következzen, és hogy talán egy kicsit (óriásit!) dicsekedhessek – én, a kószák kapitánya, temetem el a Boszorkánykirályt, kardot dobálok, és állati kemény csávó vagyok –, így amikor tudtam, hogy ez következik, odahajoltam Mike-hoz. – Figyelj! Most jövök én!

Mike odahajolt Laurához, és elmondta neki. Ő pedig odahajolt Storyhoz. Story odahajolt… és így tovább. Figyeltem, ahogy a hír elterjedt a sorban, már az egész család tudta. Mindenki izgatottan ült a székében. Vártak. Várakoztak.

– Mikor jössz már? – kérdezte suttogva Mike pár perc múlva.

– Basszus, kivágtak!

Iszonyú kiábrándult voltam.

Mike pedig dőlt a röhögéstől. Majdnem összepisilte magát. Csalódottan dőltem hátra a székemben, mert nem kerültem be a filmbe, ugyanakkor fájdalmasan tudatában voltam annak is, hogy Mike meddig fog ezen csámcsogni. Kifogyhatatlan volt az eszköztára, amikor az én csesztetésemről volt szó. Soha nem lett volna vége. De minden jó, ha jó a vége – a jelenetet nem vágták ki. Bár a film moziváltozatába nem került bele, de a bővített kiadásban látható.

Egy évvel később került a mozikban a harmadik film, Az öt sereg csatája, amelyben Storynak van egy hosszabb jelenete (és nincs kivágva!). Mike már nem láthatta.

*

Kiderült, hogy teljes „hős” felszerelést kapok. A „hős” alatt most olyasvalakit értek, akinek a kamera előtt kell állnia, így minden részletet alaposan kidolgoznak. Ami a hab a tortán, hogy a protetikai sminket, amit rám fognak tenni, Shane Rangi, egy kaszkadőr/színész barátom viselte, aki a filmekben a frontvonalbeli ork volt. Persze nem valószínű, hogy valaha is felismernéd őt a maszk mögé rejtve. Kezd egyre izgalmasabbá válni a dolog.

Leülök a tükör elé, és vetek egy utolsó pillantást a (még egyelőre) saját arcomra, mielőtt végleg eltűnne. Körülöttem, a falakat egészen a mennyezetig életnagyságú arclenyomatok, más szóval lifecastok borítják. Sok közülük, nem meglepő módon, A Gyűrűk Ura- és A hobbit-filmek szereplőitől származik, például olyanok, amelyek Ian McKellen, Elijah Wood és John Rhys-Davies számára készültek. De olyan nagy neveket is látok, mint Marlon Brando, Sigourney Weaver, Patrick Stewart és Peter Cushing, hogy csak néhányat említsek. Richard gyűjti a lifecastokat, és sikerült megszereznie Napóleon, George Washington és Abraham Lincoln arclenyomatát is. Fura érzés, ahogy ezek a fehér gipszből készült maszkok komoran szemlélik a közelgő átalakulásomat.

Jason és Kim munkához látnak. A protetikai smink több darabból áll, mindegyiket nagy aprólékossággal ragasztják az arcomra. Ráharapok egy formára, és az undorító orkfogak máris a számban vannak. Hamarosan semmi sem marad belőlem a tükörben, csak egy gusztustalan, kopasz, borzalmas orkfej. Az új arcom oldalára hegyes füleket ragasztanak, és airbrush technikával felteszik a sminket a protézisre, majd kis ecsetekkel elvégzik az utolsó simításokat.

Ugorjunk előre egy-két órát. Kim és Jason segítségével belebújok a jelmezbe, majd a hajam is a helyére kerül. Megtörtént a teljes átalakulás. Muszáj rágyújtanom, ezért lazán átsétálok a műhelyen, és kifelé indulok. Nem mindennapi látvány, hogy egy ork cigit sodor magának, majd nyugodtan elszívja. Meg is kérem Drew-t, hogy készítsen rólam egy képet, ahogy ott állok egy kétméteres King Kong társaságában. Ezt szerintem te sem hagytad volna ki!

*

Azt hittem, ennyi volt. Azt gondoltam, hogy beöltözök orknak, menőzök egy kicsit, aztán szépen visszamegyek Wellingtonba, és várom a következő feladatot. De úgy tűnik, még nem végeztem. A Weta Workshop szívébe visznek, ahol riasztó közelségbe kerül Shelob, a szegény Frodót csapdába ejtő óriáspók félelmetes modellje. Utálom a pókokat. Gyűlölöm őket. Hogy egészen pontos legyek, ahogy talán már említettem, valamiféle fóbiám van. Pedig ez csak egy makett. Menjünk tovább!

Egy kanyarhoz érve egy ismerős arc mosolyog rám. Shane Rangi.

– Haver! – Odarohanok hozzá, hogy megöleljem. – Nézd, a te arcodat viselem!

– De jó látni téged, öregem!

Beszélgetünk egy kicsit, de Shane-nek nagyon szoros az időbeosztása.

– Akkor kész vagy? – kérdezi egy kis idő után.

Gőzöm sincs, mire kellene készen állnom, de rávágom, hogy igen.

– Az jó, mert egy kis próba vár rád.

Kiderült, hogy egy meghallgatáson fogok részt venni. Látom is a közelben az odakészített üres székeket, amelyen hamarosan ott ülnek majd azok az emberek, akik a színészi játékomról mondanak ítéletet. Hát, a felén már túl vagyok. Úgy nézek ki, ahogy kell. Már a morgást is elkezdtem gyakorolni. Nem tehetek róla. Teljesen beleéltem magam a szerepembe. Kicsit visszaveszek a hangerőből és… de kit is akarok átverni? Valószínűleg olyan a hangom, mint valami szánalmas, gyenge öregembernek, aki a szuvas fogain keresztül sziszeg. Főleg Shane mellett, aki jelmez nélkül is ijesztőbben fest, mint én beöltözve.

Shane egy órát tölt azzal, hogy megtanítson, hogyan mozog egy ork. A térdemet kissé behajlítva tartom, a lábam begörbítem, és olyan fenyegetően trappolok, ahogy csak tudok. Tömpe orromat a plafon felé emelem, és szimatolok, mintha emberi hús édes illatát érezném a levegőben. Előkerül néhány görbe ork-kard is, és intenzív fegyveres kiképzést kapok. Aztán, amikor Shane úgy gondolja, készen állok, begyakorlunk egy kis jelenetet a meghallgatásomra.

*

A falnak támaszkodva állok, háttal a teremnek, a fejemet lehajtom, és az egyik kesztyűs kezemet az előttem lévő falra teszem. A torkomban remeg a nehézkes lélegzetem. Ork vagyok. ORK VAGYOK. Lépéseket hallok, többen is bejönnek a terembe, ruhák surrognak, ahogy az emberek leülnek a székekre. Hát itt vannak. Shane csettint egyet, ez a megbeszélt jel, hogy kezdhetem. ORK VAGYOK.

Szippantok egyet, beleszagolok a levegőbe, de még mindig háttal állok. Ismerős ez a szag. Felkapom a fejem, próbálom jobban érzékelni az illatot. Emberhús. És én éhes vagyok. Lassan a terem irányába fordulok, hogy megkeressem ezt a finom falatot. ORK VAGYOK.

– Állj, állj! Leállni! Várj egy percet! – szólal meg egy kiwi hang.

Azannyát! Hiszen ez Peter francos Jackson! Peter Jackson Richard mellett ül, és engem figyel. Akkor én most Peter Jackson meghallgatásán vagyok! És én flowban voltam. A fenébe! Várjunk csak, akkor máris elszúrtam? Tíz másodperc elég ahhoz, hogy eldöntsék, én vagyok a legbénább ork, akit valaha láttak. És ha valaki, akkor Peter Jackson biztosan tudja, milyennek kell lennie egy jó orknak.

– Kell egy hobbit. Van hobbitunk? Kerítsetek elő gyorsan egy hobbitot!

Hallom, hogy az ajtó előtt valaki halkan bocsánatot kér a késésért.

– Éppen másodreggeliztem – mondja egy lágy skót akcentus.

Pontosan tudom, ki az. Ő Billy Boyd, vagyis Pippin A Gyűrűk Urából. Ezer éve ismerem Billyt, és az ösztönöm azt súgja, hogy barátként üdvözöljem, még akkor is, ha most éppen felismerhetetlen vagyok. De nem, nem vagyok a barátja, ma nem. EGY ORK VAGYOK.

– Vissza az első pozícióba! – mondja Peter, én pedig visszafordulok a fal felé, és kicsit leengedem a vállamat.

Nyami, hobbithús. A belső ork működésbe lépett. Komolyan mondom, nem akarok kilépni a szerepemből, senki kedvéért sem. Halkan morgok, és várok. Hallom, hogy Shane csettint, és újra belekezdek. Lassan beleszimatolok a levegőbe. Most már hobbitszagot érzek. És én utálom a hobbitokat. De öregem, milyen finomak. Meg akarom enni ezt a hobbitot! Meg fogom enni ezt a hobbitot! Lázba jövök, és minden érzékem azt súgja, hogy találjam meg, öljem meg és egyem meg. A légzésem elnehezedik, a tartásom jó. Teljesen beleélem magam ebbe a szerepbe. Igen! ORK VAGYOK.

– Friss… húst…érzek – izgatottan zihálok.

Ezt jól eltaláltam! Akkor megpillantom őket, a férfiakat és a hobbitot. Ott ülnek, jó húsosak és gusztusosak. Nyami! Hosszú, gyors léptekkel elindulok feléjük, a középen ülő szakállas fickó felé, és egy irgalmatlanul nagyot üvöltök, egyenesen bele az arcába.

Bizony, épp most üvöltöttem Peter Jacksonra, körülbelül tizenöt centire az arcától. Kicsit hátrébb húzódott, és halványan elmosolyodott. Richard és Billy is visszahőkölt. Szerintem te is így tennél, ha egy ilyen pofával néznél farkasszemet. Azt hiszem, elkaptam a fonalat. Egy másodpercig még ebben a pózban maradok, aztán felegyenesedek, és hátralépek. Ahogy oldódik a feszültség, nem tudom megállni, hogy ne tartsak egy rövid shuffle dance bemutatót funky stílusban. És mindannyian nevetnek.

– Ez nagyon jó volt – mondja Peter.

– Ijesztő voltál – ismeri el Billy.

– Már attól tartottam, hogy poszttraumás flashback élményed van – mondja neki Peter komoran.

– Igen – mondta Billy –, most pedig próbáljuk megmenteni a kapitányomat!

– Ffffaaaaangggyyyyyyyyyyyyaaa – mondom, és nagyon büszke vagyok magamra.

Azt hiszem, jobb lesz, ha kiveszem ezeket a fogakat.

A természet éléskamrája

Magamra hagytak. Egyedül maradtam a vadonban, az Otaki-szurdok környékén. Na jó, ez így nem egészen igaz. Egy napra és egy éjszakára egy figyelmes és kedves férfi, Steve és családja gondjaira bíztak, és sokat fogok tanulni az élelemgyűjtésről. Megtapasztalhatom, hogyan lehet megélni a földből. Drew átadta nekem a GoPrókat, és gondoskodott róla, hogy a telefonom úgy legyen beállítva, hogy megfelelő felbontásban tudjak filmezni, és dokumentálhassam a velem történteket. Ó, micsoda felelősség!

Mivel Halkyn környékén nőttünk fel, Mike és én mindig a természetben éltünk. Fára másztunk és tábortüzet raktunk. Tizenéves koromban, az egyik Summer Moots során a vendégeink erdőszéli csiperkére bukkantak a szomszédos mezőn. Jó sokat gyűjtöttek, amit aztán vajban megsütöttek, mi pedig megettük. Emlékszem, mennyire rácsodálkoztam, hogy milyen egyszerűen lehet élelmet találni a természetben.

Mike-ot és engem is teljesen lenyűgözött az a gondolat, hogy az ember a természetből is megszerezheti a napi betevőt. Nagy kedvencünk volt az A Cook on the Wild Side című sorozat, amelyben Hugh Fearnley-Whittingstall a The Bain Marie nevű uszályával járta a csatornákat és vízi utakat, gyümölcsöt és gombát szedett, és találkozott más hajózó emberekkel, akik nyulat fogtak, vadon élő dióféléket gyűjtögettek, vagy elütött állatokat szedtek össze és főztek meg. Aztán egy másik sorozatban minikonyhával felszerelt Land Roverével utazgatott, összegyűjtögette a természet kínálta élelmet, amit elcserélt, és ingyen ételt főzött vidéken. Aztán ott volt Ray Mears, aki szintén a természetből szerezte be a mindennapi ennivalóját, találkozott helyi lakosokkal, és megismerte a szokásaikat, és megtanulta a bushcraft életformát (bozótmívesség, a természetben való túléléshez és boldoguláshoz szükséges technikák). Szinte ittuk a szavait.

Carl, a kelletlen ejtőernyős barátunk, megismerkedett egy norvég lánnyal, Gretével. Együtt járták be a fjordok vidékét, és Carl megmutatta nekünk az ott készült fotókat. Azonnal rákattantunk. Akkor és ott el is határoztuk, hogy elmegyünk oda kempingezni, halat fogunk és egy-két hétre a természet gondviselésére bízzuk magunkat.

Amikor elérkezett az utazás ideje, Mike nem tudott jönni. Nem tudott szabadságot kivenni, így lemondta az utat. De Carl és én, valamint Mark (aki a nyomdát vezette, ahol Mike végül dolgozott) belevágtunk a nagy kalandba. Grete unokatestvérének volt egy használaton kívüli motorcsónakja, amit hosszas rábeszélésre kölcsönadott nekünk. Felpakoltuk nehéz hátizsákjainkat a kis hajóra, és felkapaszkodtunk a fedélzetre. Megkérdezte tőlünk, hogy tudunk-e motorcsónakot vezetni.

– Igen, igen, nem lesz semmi gond – mondtam. Még motorcsónakban sem ültem, nemhogy vezettem volna. Szerintem nem voltam túl meggyőző, amikor gyorsan elmagyarázta, hogyan kell előre és hátra menni, és hogyan kell kormányozni.

– Igen, igen, értem. Ez tök egyszerű – mondtam, és azzal a lendülettel már neki is csapódtam a móló oldalának.

– Ezt ne csináld! – kiáltott rám dühösen az unokatestvér.

De aztán szép lassan rájöttünk a dolog nyitjára.

A fjord közepén hajóztunk, és a táj lélegzetelállító volt. Muszáj volt felhívnom Mike-ot.

– Hogy te mekkora idióta vagy! – próbáltam túlkiabálni a motor zúgását. – Miért nem jöttél? Ez a hely egyszerűen fantasztikus!

Egy kis szigeten kötöttünk ki. Ezt a helyet Carl már a Gretével tett kirándulás során kiszemelte. Fogalmunk sem volt arról, hogy szabad-e ott táborozni, mindenesetre bevittük a csónakot a kis öbölbe, és kiugrottunk a partra. Rövidnadrágban és papucsban gázoltam bele a hosszú fűbe, és majdnem ráléptem egy kígyóra. Ez bizony nem olyan, mint az angol vidék, állapítottam meg, és hirtelen azon tűnődtem, mi lehet még ott. Lehet, hogy medvék is vannak?

Fogalmunk sem volt, hogy mit csinálunk. Gyerekeknek való horgászbotjaink voltak, rossz volt a csali, és azt a néhány halat, amit sikerült kifognunk, inkább visszadobtuk a folyóba, mint hogy megfőzzük. Nem ismertük a különböző halfajokat, és azt sem tudtuk, melyik halat lehet biztonságosan megenni. Elég kétbalkezes expedíció volt, de remekül éreztük magunkat, és elhatároztuk, hogy a következő évben visszamegyünk.

Hazatérve annyit áradoztam Mike-nak, hogy a következő alkalmat már nem hagyta volna ki. Kicsit felfrissítettük a csomókötési és tűzgyújtási ismereteinket, és elhatároztuk, hogy terepszínű katonai cuccokban leszünk. Úgy terveztük, hogy normál ruhában utazunk, és amikor megérkezünk, terepruhát veszünk fel, mintha valami különleges katonai egység tagjai lennénk ott a vadonban.

A második út alkalmával egy másik helyre mentünk. Stavangerbe repültünk, és a fjordnál kompra szálltunk, ami elvitt bennünket egy Sand nevű helyre. Az első éjszakát ott töltöttük, faházban, ami egy Bjorn nevű menő norvég srácé volt. Megkínált minket a házi sörével (én már fél korsó után ki voltam ütve), és szerzett nekünk egy csónakot a kempingezős túránkhoz. Megtudtuk, hogy Norvégiában bárhol kempingezhetsz pár napig, nincs szükség engedélyre, és horgászengedélyt sem kérnek.

Így hát belebújtunk a katonai felszerelésünkbe, és elindultunk lefelé a fjordon, hogy találjunk egy megfelelő helyet, ahol letáborozhatunk. Az előző évi kalandhoz képest már kicsit többet tudtunk. Ismertünk pár alapvető csomókötési technikát, arról azonban már fogalmunk sem volt, hogyan kell valamit biztonságosan egy fához rögzíteni, vagy hogyan kell szabályosan menedéket építeni. Tudtunk tüzet gyújtani, de a rajta való főzés már egészen más tészta volt. A lángok köré rakott köveken szerencsétlenkedtünk a csajkáinkkal, amik folyton felborultak, és eloltották a tüzet.

Egyetértettünk abban, hogy a következő útra már jobban fel kell készülnünk. Elvégeztünk egy rövid bushcraft túlélési tanfolyamot. Megtanultuk, hogyan lehet tűz fölött főzni, hogyan kell több csomót kötni, és hogyan kell megfelelő menedéket építeni, ami nem omlik össze öt perccel az építés után. Az év hátralévő részében a felszerelésünket raktuk össze, beszereztünk menő késeket, új főzőedényeket és egy megfelelő horgászfelszerelést. És megtanultunk pár halfajt is. Nagyon elszántak voltunk. Úgy gondoltuk, ha a következő évben visszamennénk Norvégiába, patakvizet innánk, és csak azt ennénk, amit a fjordokban fogunk, vagy amit az erdőben gyűjtögetünk.

Többes szám első személyt használok, de leginkább Mike volt lelkes. Ő tényleg nagyon beleélte magát. Norvégia rendszeres úti célunk lett. Minden évben visszatértünk, újabb barátok csatlakoztak hozzánk, és rendes amatőr túlélőkké váltak. Szerettem magammal vinni pár csomag élelmiszert, rizst és hasonlókat, hogy kiegészítsem azt a keveset, amit sikerült összeszednem. Mike gondosan karbantartotta a felszerelését, és a táborhelyen felállította a függőágyát az általa épített sátor alatt, amin osztoztunk vele. Ebben az ötcsillagos sátorban fel tudtunk állni, és volt hely az összes értelmetlen felszerelésünknek is.

Mindig vittünk magunkkal egy nagy tartályt, amit teletöltöttünk vízzel, és ezzel főztünk. Szinte minden nap titokban kiengedtem a vizet, hogy ürügyet találjak arra, hogy visszahajózzak Sandba. Carllal együtt felhajóztunk a fjordon, és beugrottunk a kávézóba, hogy megreggelizzünk, aztán befaltunk egy rakás süteményt is, amit a boltban vettünk. Egyszer Mike megkért minket, hogy tegyük ki a horgászfelszerelésével egy sziklánál, amely a fjord vizéből emelkedett ki, jó tizenöt méterre a parttól. Kikászálódott a csónakból egy körülbelül tíz négyzetméteres csupasz sziklára, mi pedig elhúztunk a tiltott lakomára. Még akkor sem tudott volna halat főzni, ha fogott volna. Ott ragadt a sziklán, amíg mi megtöltöttük a hasunkat, elnézelődtünk a boltban, majd visszacsorogtunk a fjordon. Körülbelül három óra múlva értünk vissza.

Amikor felvettük a csónakba, teljesen laza és macsós volt. Azt mondta, hogy fogott egy rakás halat, de elengedte őket. Nagyon élvezte az elmúlt néhány órát. Hónapokkal később bevallotta, hogy azonnal megbánta a döntését. Perzselően tűzött a nap, és már az első pár percben megitta az összes vizet. Próbált elbújni a tűző nap elől, de csak a keskeny párkányon volt egy kis árnyék. Így aztán nagyon megörült, amikor végre meghallotta a közeledő motor zúgását.

Minden évben, a katonai témához kapcsolódva, új dögcédulákat készíttetünk, amelyekre ráírtuk az évszámot, a nevünket és a rangunkat. Minden évben más csináltatja őket, és az, aki éppen sorra kerül, kiválasztotta a katonai rangokat is. Így amikor rám került a sor, tábornok voltam (ez teljesen egyértelmű), Mike pedig a közlegény (ez szintén egyértelmű).

De hogy őszinte legyek, amikor a természetben való boldogulásról volt szó, határozottan jobb volt nálam.

*

Mike természetszeretete és az az elhatározása, hogy a földből éljen, oda vezetett, hogy összeállított egy naplót, amelynek „A természet éléskamrája” címet adta. Azért kezdte írni, mert… hadd idézzem most Mike szavait, amiket a naplója első oldalára írt:

„Manapság rengeteg túléléssel foglalkozó könyv van a piacon, de azt egyikből sem tanulhatjuk meg, hogy mit lehet enni ebben az országban, és hogyan kell ezeket a dolgokat tűzön megfőzni. Ezt a könyvet azoknak az embereknek írom, akik szeretnének többet megtudni a természet által felkínált élelmiszerekről.”

Mindig a közelemben van ez a vékony fekete füzet, amelybe az évek során írt. A belső borítón azoknak a könyveknek a listája van, amelyeket nyilvánvalóan meg akart szerezni. Még az ISBN-számokat is felírta. A listán a következő címek szerepelnek: Food for Free (Vadontermő ennivalók), The Hidden Harvest (A titkos aratás), Plants with a Purpose (Tudatos növénytermesztés), Wild Flowers of Britain (Nagy-Britannia vadvirágai). És aztán több oldalnyi lista következik, amelyekben összegyűjtötte a vadon termő zöldségeket, gyógynövényeket és salátanövényeket, és az angol nevek mellé odaírta a latin neveiket is. Ezután az ehető virágok és gyümölcsök következnek. És természetesen vannak receptek is. Az egyik érdekesség, amire felfigyeltem, azt írta le, hogyan lehet kávét főzni pitypanggyökérből.

Mike már évekkel ezelőtt elkezdte ezt a könyvet, jóval a betegsége előtt. Akkoriban még nem volt ilyen információáradat az interneten. Ha most még itt lenne, gyanítom, hogy már fejlesztett volna egy Nature’s Larder (A természet éléskamrája) appot, ami azonosítja a növényeket, és tanácsot ad, hogyan lehet őket felhasználni.

Ha Mike még itt lenne, talán vidéken élne, felhasználva a tudását, vagy legalábbis azon dolgozna, hogy megvalósítsa nagy álmát, és teljesen önellátó legyen. Egyszer már közel járt hozzá, amikor akkori feleségével vettek házat Walesben, egy hegyoldalon. Ez volt álmai otthona, a semmi közepén, egy kis patak mellett. Több kilométeres körzetben nem volt bolt, és a legközelebbi szomszédtól is egy hatalmas földterület választotta el. Amikor elváltak, el kellett költöznie onnan, és utána már nem igazán találta meg ezt az életstílust.

Bár még mindig ott volt nekünk Norvégia.

*

Pár perce búcsút intettem Drew-nak és a Jucy furgonnak, és meséltem Steve-nek Mike-ról és a természet iránti szeretetéről. A mi természet iránti szeretetünkről. Ha már így a történet közepébe vágtam, megpróbálom kifejezni a hálámat. Steve és párja, Jen egy hatalmas kerek jurtában élnek a gyerekeikkel, Turtle-lel és Dawával. A srácok olyan nyolc és hat év körüliek, mezítláb szaladgálnak a hosszú fűben. Úgy érzem, őket még nem zavarta meg a világ.

Steve gyorsan körbevezet, megmutatja a méhcsaládjait és a gyümölcsösét. Nincs vezetékes víz, nincs áram. Mike imádná ezt. Kicsit kellemetlenül érzem magam, mert hív a természet, és „egy nagy dolgot” kellene intéznem. Steve kedvesen útbaigazít. Egy jurtától távolabb álló kis faház felé irányít.

– Ott találsz vécépapírt is, haver – mondja. – És van fűrészpor is. Ha végeztél, csak szórj rá maréknyit.

A faháznak nincs ajtaja. Egy nádból készült paraván elzár a külvilágtól. Ez így van rendjén. Semmi bajom a földbe ásott gödörrel. Nem büdös, és tisztának tűnik. Meg tudom csinálni. És akkor meglátom a pókot. Hatalmas állat, ott gubbaszt a falon, és gonoszul néz. Alig fél méterre onnan, ahová le kell ülnöm. Hát akkor ez ennyi. Nem fog menni. Már nem is kell. Még a kakim is megijedt. Úgyhogy inkább beállok a fészer mögé, és oldalba pisilek egy fát. Ez is megteszi. Elmesélem a kalandomat Steve-nek. Megemlítem a pókot. Fanyarul elmosolyodik, és megkínál egy csésze mentateával, amely a kertjéből frissen szedett levelekből készült. Ezután nagyon kell majd vigyáznom arra, hova pisilek. Átballagunk Steve-vel a kiserdőbe, és mogyorót szedünk a földről. Felajánlja, hogy megmutatja, hogyan kell tüzet gyújtani egy íjas tűzfúróval, amit már láttam, de még sosem próbáltam ki. Először a talapzatot készítem el. Ehhez baltával vágok egy megfelelő méretű fadarabot, majd a késemmel fúrok bele egy kis mélyedést, hogy a fúró beleülhessen. Egy bot két végére rákötök egy darab madzagot, pont úgy, mintha íjat készítenék. Ezt az orsó köré tekerem, és munkához látok. Végül a súrlódás elég hőt termel ahhoz, hogy lángra lobbantsa az élesztéket, ami nem más, mint száraz fű. Mogyorót pörkölünk, meglocsoljuk mézzel, ami Steve méhkaptáraiból származik. Őszintén szólva, ez a legfinomabb édesség, amit valaha ettem; meleg, diós és ínycsiklandó, és minden hozzávaló erről a kis földdarabról származik.

Steve egy bokorra mutat, amely tele van apró, piros, chilire emlékeztető „gyümölcsökkel”. Azt mondja, hogy fűszerezésére használják, finom ízt ad az ételnek. Elképedve néz rám, amikor bekapok egy szemet és beleharapok. Rögtön elég a fejem! Ha nem is chili, de az íze tuti olyan. Steve jól szórakozik rajtam, és az arckifejezéséből azt olvasom le: „Én ezt nem tenném, haver, de ha neked jó, csak rajta!” Tovább rágom, nem akarok bunkó lenni, bár legszívesebben kiköpném. Nem szeretem a fűszeres ételeket, úgyhogy ez elviselhetetlen. Végül, a kínszenvedésemet látva, Steve int, hogy nyugodtan köpjem ki. Félrefordulok, kiköpöm ezt a szart. A gyerekek persze remekül szórakoznak rajtam.

Még mindig ég a szám, de máris jön az élelemszerzés következő leckéje. Kabócák. Nem tudom pontosan, mi az a kabóca, de Steve azt mondja, hallgassak. Figyeljem a természet hangjait. Felkapom a fejem és kinyitom a fülem. Olyan, mintha tücskök ciripelnének. Rájövök, hogy ez a hang mindig is jelen volt, nem csak itt, hanem egész Új-Zélandon. Olyan, mint a fehér zaj, a milliónyi kis rovarláb összedörzsölése olyan erős zajra képes, hogy minden más hangot elfed. Itt az ideje új harapnivaló után nézni.

Steve-vel és a gyerekekkel gyümölcsöskert fái között sétálunk. Turtle és Dawa állandóan nyújtózkodnak, és lekapkodják a lombok között megbúvó bogarakat, majd egy kis Tupperware dobozba dobják őket. Hogy látják őket egyáltalán? Nem is értem. Megmutatják az egyik példányt – elég nagy, négy-öt centi hosszúságú. A csipkés szárnyak, akár egy háztető, ráborulnak az élénkzöld mintás testre, és nem kerülik el a figyelmemet a hosszú, tüskés hátsó lábak sem. Elkezdem bámulni a körülöttem lévő fák leveleit és ágait, és végül a szemem rááll a feladatra, és már látom is őket. Elkapok egyet, óvatosan a markomba zárom. Nagyon eleven jószág. Valószínűleg nem akarja, hogy megegyék. Pókszerű lábai csiklandozzák a tenyeremet, szúrós lábai mintha a puha húsomba akarnának vájni. Pókszerű! Próbálom leplezni, hogy kissé be vagyok tojva, és megkönnyebbülten teszem zsákmányomat a fazékba.

– A fáról is eheted őket – vigyorog rám Steve.

Ja, kösz, nem. És mintha csak az apjának engedelmeskedne, a mezítlábas kis Dawa lekap egy állatkát az egyik levélről, és a szárnyánál fogva bekapja. Olyan elégedetten mosolyog, mintha épp most szüretelte volna le a legfinomabb csokoládét a fáról.

Azt akarják, hogy én is kóstoljam meg, de képtelen vagyok rávenni magam. Nyersen biztos nem. Kizárt, hogy a számba vegyem. Kösz, nem vagyok éhes. Inkább egy nyitott konyhasarokba visszük a Tupperware-t, és az összes szörnyűséges lényt forró olajba dobjuk. Steve pár percig süti őket, megsózza és egy csepp mézzel megbolondítja. Engem is megkínál. Természetemnél fogva rettentő finnyás vagyok, de mennyire lehet rossz? Felcsippentek egy immár halott, meleg, sós, mézzel bevont kabócát, és nézem. Egye fene, megkóstolom. Nem pattog a számban. Nem nyúlós és nem is undorító. Sőt, inkább finom, ropogós, zamatos. Olyan, mintha igazán finom chipset ennék. Ki hitte volna?

*

Már délután van, és Steve bejelenti, hogy egy kis éjszakai kempingezésre megyünk a bozótosba. Hát már nem ott vagyunk? Úgy tűnik, nem. Felpakoljuk a csomagjainkat, és beülünk a dzsipjébe. Elmondja, hogy szabad bejárása van a vadon olyan területére, ahová senki sem jár, még maga a tulajdonos sem, akivel megállapodott.

Körülbelül egy órán át autózunk mezőkön és kapukon át. Nincsenek utak, még földutak sem. Megyünk tovább, egyre mélyebben a semmi közepe felé. És amikor odaérünk, kiszállunk az autóból, és még egy órát gyalogolunk. Ők biztosan tudják, hová megyünk. Jártak már itt korábban. A bozót sűrű, a fejünk fölött vastag lombkorona elzárja előlünk az erős napfényt. Egy kiszáradt patakmedret követünk, én pedig ismeretlen szagokra és hangokra leszek figyelmes. Ez maga az érintetlen természet. A maga igazi, nyers valójában. Bár tényleg gyönyörű a bozót, és távol van mindentől, mégis egyfajta félelemérzet lesz rajtam úrrá. Valami zümmög mellettem, aztán valami hangosan cikázik a közeli aljnövényzetben, és muszáj emlékeztetni magamat arra, hogy Új-Zélandon nincs semmi veszélyes. Semmi, kivéve a fura ausztrál pókot. Bíznom kell Steve-ben és a családjában. Minden tökéletesen biztonságos.

– Te itt alszol, Royd – Steve megáll, és egy nagy kupac kiszáradt páfrányra mutat. Én simán elsétáltam volna mellette. Első pillantásra ez csak egy rakás barna páfrány, amik véletlenszerűen egymásnak dőlnek egy rakás faág fölött. Nem igazán értettem a dolgot. Ezekből az elszáradt növénydarabokból kellene valami ágyat csinálnom?

Mintha csak a ki nem mondott kérdésemre válaszolnának, a gyerekek előrerohannak, és a páfrányokat széthúzva kinyitnak valami „ajtónak” nevezhető dolgot. Én meg azt gondoltam, hogy ez csak egy rakás madárkakával borított faág, ők azonban tudták, hogyan kell kinyitni. Belebámulok a sötétségbe. Valamiféle alagút van ott, egy fás, gazos alagút, túl kicsi ahhoz, hogy egy felnőtt ember bemásszon. A talajt még több elszáradt páfrány borítja, amelyek valószínűleg valamiféle ágyneműként szolgálnak. És állítólag nekem ma éjjel ott kell aludnom. Kizárt dolog.

Először is, biztosan tudom (mert Steve elmondta), hogy hónapok óta senki sem járt itt. Idén ez az első kirándulásuk ebbe a luxusnyaralóba, és senki más nem jön fel ide. És ugye tudod, hogy ez mit jelent? Azt jelenti, hogy a környék minden kis hat-vagy (ami még aggasztóbb) nyolclábú szörnyetege, ami egy jó kis első osztályú ingatlanra vágyik, beköltözött ebbe az árnyékos, fényűző barlangba, és most itt fog lesben állni. Erről szó sem lehet.

– Vannak ott bent pókok? – kérdezem a tőlem telhető legudvariasabb hangon. Nem igazán tudom kimondani, amit mondani akarok. Legalábbis nem a gyerekek előtt.

– Á, dehogy, nincs miért aggódnod – vigyorog rám Steve. Turtle és Dawa bemásznak a pokoli lyukba, és az apjuktól kapott zseblámpa fényénél körülnéznek.

– Egyetlen pók sincs itt – csicsereg az egyikük. – Hoppá! Várjunk csak, van itt egy.

– Azta, mekkora!

– Tényleg van itt egy hatalmas pók.

Ez kész rémálom.

Meg sem próbálnak megszabadulni a szörnyetegtől, vagy udvariasan megkérni, hogy legyen szíves távozni. Csak nyugodtan kijönnek, és rácsukják az ajtót.

*

Próbálok nem gondolni a lefekvés küszöbön álló borzalmaira, és igyekszem élvezni az este hátralévő részét Steve-vel és családjával. Tűzifát gyűjtünk, én pedig ismét jó hasznát veszem az íjfúrónak. Steve elcserélte a mézét egy helyi farmról származó biomarhahúsra. Nyársakat faragunk, azokra tűzzük fel a húsdarabokat a Steve kertjéből származó zöldségekkel együtt, és a tűz fölött megsütjük. A hús remek, ilyen ízletes marhahúst még soha nem ettem. Az egész kaja valami isteni.

Aztán leszáll az éj, és Steve úgy dönt, hogy ideje lefeküdni.

– Ti hol alszotok? – kérdezem tőle, mire néhány frissen vágott páfrányra mutat, amelyek a földön hevernek egy kicsit feljebb a domboldalon. Határozottan frissebbnek tűnik, mint az a hely, ahová én tartok.

Miután elmennek, még jó ideig életben tartom a tüzet, és próbálom magam annyira kimeríteni, hogy amikor majd bemászok abba a lyukba, úgy eldőljek, mint akit kiütöttek. De ez kész kínszenvedés. Csak arra tudok gondolni, mi vár rám ott bent. Végül összeszedem a bátorságomat, és elindulok, hogy szembenézzek a végzettel. Olyan sötét van, hogy zseblámpára van szükségem. Nem egyszerű megtalálni egy rakás száraz páfrányt az éjszakai erdőben.

Rövid keresgélés után megtalálom. Kinyitom az „ajtót”, és benézek. Steve adott nekem egy takarót, amiért most roppant hálás vagyok. Teljesen beburkolózom, sapkámat a fülemre húzom, és megpróbálok minél kevesebb bőrfelületet szabadon hagyni az apró lábak és agyarak számára. Végül valahogyan bemerészkedek a menedékhelyre. Mindezt a sötétben teszem. Nem akarom, hogy a lámpa egy sereg dühös pókfélére világítson, amik alig várják, hogy lecsaphassanak rám. És azt sem akarom, hogy odavonzza őket a fény. Szinte reszketek a félelemtől. Ez iszonyatos.

*

Érzem, hogy valami végigfut az arcomon. Valahogy elaludhattam, és valami épp most ébresztett fel azzal, hogy végigmasírozott az arcomon. Fújtatok, és a kezemmel végigsimítom az arcomat. Bármi is volt az, hatalmasnak éreztem. Hótziher, hogy egy pók. Mi más lehetett volna? Hát nem kapcsolom be a zseblámpát, hogy ellenőrizzem. A legutolsó dolog, amit látni akarok; Shelob rengeteg szeme, ami éhesen néz vissza rám.

*

Arra ébredek, hogy nagyon kell pisilni. Lábbal előre kimászom az odúmból, akár egy kígyó, és egy fa mellett állva kiürítem a hólyagomat. Koromsötét van idekint, és csak az aljnövényzet zizegését és a fák lombkoronájából jövő furcsa hangokat hallom. Valószínűleg még több óriáspók. Visszakúszom az odúmba.

*

Végre világosodik. Elég volt. Felkelek. Kimenekülök a páfrányok közül, és megrázom magam, hogy megszabaduljak a milliónyi rajtam kúszó láthatatlan szőrmóktól, aztán visszaindulok a tegnap esti tűz alig meleg parazsához. Újra felélesztem a tüzet, és a finom melegben kucorgok, amíg pár óra múlva Steve és a családja meg nem jelenik.

– Na, hogy aludtál? – kérdezi vidáman.

– Pocsékul, elég félelmetes volt – húzom el a számat. Mostanra már elég jól ismernek ahhoz, hogy tudják, nem bunkó vagyok. Csak őszinte

– Kérsz egy kávét?

Naná, hogy kérek!

– Valahonnan elővarázsol egy kis konzervdobozt, és kinyitja. Akkor látom, hogy kávé van benne. Végre civilizáció. Kiderül, hogy ez pitypanggyökér kávé, és azonnal Mike és A természet éléskamrája jut eszembe. És arra gondolok, hogy Mike mennyire élvezné ezt. Persze neki könnyű volt, mert nem félt a pókoktól. Belevetette volna magát abba a páfrányhalomba, és aludt volna, mint a bunda. Előkotrom a hátizsákomból Mike régi titánbögréjét, és kiélvezem a különleges kávé minden cseppjét. Nemrég átnéztem Mike régi norvégiai felszerelését, az összes kempingcuccát. Fájdalmas élmény volt látni azt a sok cuccot, ami rá emlékeztetett, ami még az ő illatát őrizte, és szinte láttam magam előtt, ahogyan használja azokat a dolgokat. Rengeteg titánból készült felszerelése volt, igyekezett mindig a lehető legkönnyebb felszereléssel útnak indulni.

Összepakolunk, és visszamegyünk Steve otthonába. A jurta előtt üldögélünk, és előveszem a „A természet éléskamrája” című könyvet, és megmutatom Steve-nek a pitypangos kávé elkészítésének módját ismertető oldalt. Elmondom neki, hogy bármivel kínált is ma reggel, a pitypangos kávé összekapcsolt Mike-kal. Újra előveszem a bögrét.

– Ennek szerintem itt kellene maradnia – mondom Steve-nek. – Szerintem Mike is azt akarná, hogy ez a tiéd legyen.

Most viccelsz velem?

A Wellingtoni Állatkert előtt állok. Eddig nem is tudtam, hogy Wellingtonban van állatkert. Még soha nem jártam itt. Csak vakon aláírtam egy csomó űrlapot. Nem olvastam el őket, mert nem akartam találgatni, mi lesz a következő feladatom. Lehet, hogy éppen most mondtam le minden jogomról, hogy bepereljem az állatkertet, ha egy oroszlán véletlenül szétmarcangol, vagy agyoncsap egy feldühödött gorilla. Van egy érzésem, hogy valami őrülten veszélyes dolgot fogok csinálni, és ismét kockára teszem az életemet. Hát igen.

Rövid várakozás után végigvezetnek minket az állatkerten. Átmegyünk egy kapun, és a személyzet számára fenntartott ösvényen lépegetünk fel. Mennyire tudtam! Kétségtelen, hogy ez a tigris-vagy a medvebarlang hátsó bejárata. Puszta kézzel fogok megetetni valami hatalmas, éhes ragadozót. A nyakamat rá. Bemegyünk egy betonfalú épületbe, ahol nyilvánvalóan „átöltözöm”. Lebuktatok! Szóval itt kell felvennem a karomálló mellényt, vagy páncélinget, vagy valami komoly biztonsági felszerelést, ami ehhez a feladathoz kell.

Ekkor valaki a kezembe nyom egy óriási, plüss pingvinjelmezt.

Igen, jól hallottad. Egy óriási, plüss pingvinjelmezt. Megkapom a testet, aztán a fejet. És ezt most nekem fel kell vennem. Hát, erre igazán nem számítottam. Nem hinném, hogy hathatós védelmet nyújt a karmok és a fogak ellen, szóval lehet, hogy tévedtem. Belebújok a kényelmes ruhába, nem érdekel, milyen idiótán nézek ki. Az állatkert felé vesszük az irányt. Az ösvényen felfelé battyogok, és nevetnem kell, mert eszembe jut, mit mesélt Cliff és Larry az amerikai Dragon Con kongresszusról.

– Láttunk egy csomó furryt – mondta Cliff.

– Mi a fene az a furry? – Fogalmam sem volt róla, hogy vannak, akik szeretnek ember nagyságú, szőrös állatoknak öltözni és (állítólag) hatalmas bulikat csapni, de a barátom ezt mesélte.

És tessék, most én is egy bazi nagy szőrös furry lettem.

Kicsit elkalandoztak a gondolataim, de valójában most azért vagyok itt, hogy szórakoztassam a gyerekeket. Nem azért, hogy valami fetisiszta bacchanáliában vegyek részt. A lényeg, hogy nincsenek éles karmok vagy csattogó állkapcsok a láthatáron. Öröm az ürömben. Bár tulajdonképpen nagyon vicces ez az egész. Névtelen vagyok, egy nagy, puha pingvinarc mögé bújok, a gyerekek pedig nagyon cukik. Egy órát elhülyéskedek itt, aztán kész. Tök aranyos feladat, igazán jól szórakozom. Köszi, Mike! Ez könnyű volt.

*

Kifelé tartunk az állatkertből. Már újra utcai ruhában vagyok, és a szemerkélő eső ellenére is remekül érzem magam. Az állatgondozó hölgy egy kacskaringós úton kísér vissza a bejárathoz, de így legalább körbenézhetek kicsit útközben. Ott vannak a wallabik! Ott meg egy vörös panda. De cukik a makik! Jaaaj…szurikáták – annyira viccesek! Pókmajmok. Fúj, hogy lehet szegény állatoknak ilyen szörnyű nevet adni?

Egy mellékútra tévedünk, ami felesleges kerülőnek tűnik, és … na ne, itt van Drew, a vállán kamera. Nagyon fura. Nem tetszik ez nekem. Valami bűzlik Dániában. Mégiscsak oroszlánokat fogok etetni? Egy nyolcszögletű épület előtt állunk. Fogalmam sincs, mi lehet itt, de… ó… Most láttam meg, mi van a falakra festve.

Hatalmas. Átkozott. Pókok.

Leírhatatlan rettegés lesz úrrá rajtam. Pontosan tudom, mi jön most. Oké, nem pontosan, de nyilvánvaló, hogy a nyolclábúakhoz van köze, és azt hiszem, mostanra már elég világossá vált számodra, hogy ezek az állatok nem igazán tartoznak a kedvenceim közé.

Pont a múlt héten, Walesben (mindjárt visszatérek Új-Zélandra), lefekvés előtt találtam egy gigantikus méretű házipókot a hálószobámban. Minden este pókszemlét tartok. Minden szobában készenlétben áll egy üvegpohár és egy kartonlap, arra az esetre, ha találnék egy pókot. Nem ölöm meg őket, de az halálbiztos, hogy a házban nem maradhatnak. Szóval ott volt az a szörnyeteg, fejjel lefelé kuksolt a hálószoba mennyezetén. Elég nagy belmagasságú a szoba, így nem tudtam rendesen elérni, és valahogy leesett vagy szándékosan levetette magát a komód mögé. Kihúztam az összes fiókot, és kidobáltam őket hálószobából (össze is törtek), próbáltam megtalálni azt a nyavalyás pókot. Úgysincs semmi szükségem fiókokra a hálószobámban. Semmiféle bútorra nincs szükségem, ami búvóhelyül szolgálhat egy póknak. Mindent kidobtam. De a pók sehol. Így egy másik szobában aludtam. Nem ez volt az első alkalom, és nem is az utolsó.

Szóval reszketek a félelemtől. Idegesen babrálok a kamera előtt, felajánlom, hogy letörlöm a lencséről az esőcseppeket, aztán úgy teszek, mintha megpróbálnék kereket oldani. Tényleg szeretnék megszökni. A legutolsó dolog a világon, amit szeretnék, az az, hogy bemenjek azon az ajtón. Hogy átmenjek azon a zsilipen. Légzsilip! Az egyetlen lehetséges ok, amiért egy ilyen épületre légzsilipet szerelnek, az az, hogy az a valami, ami OTT van, nehogy kiszabaduljon IDE. Olyan éktelen nagyok, borzalmasak, ijesztőek, szőrösek, halálos a csípésük és… de mi a fenéért is akarnék én bemenni ODA? Szerintem épeszű ember be sem akarja tenni ODA a lábát! Az egyre erősödő félelmem azt súgja, hogy ezek a szörnyek szabadon mászkálnak, hálót fonva várják a búvóhelyükre bemerészkedő óvatlan utazókat. És amikor bemegyek, mind az arcomra ugranak, és megmarnak.

Természetesen nem így történik. És nem támadnak rám. Kelletlenül csoszogok ki a zsilipből a terembe. A pókok (feltételezem, több is van belőlük) a saját kis dobozaikban kuksolnak, mégsem érzek különösebb megkönnyebbülést. Tudom, hogy még közelebbről fogom látni őket. Dave, a pókok gondozója a termen végigfutó pult melletti asztalhoz és székhez vezet. A pulton, egy terráriumban, óriási tarantula áll. ÓRIÁSI. Csak úgy ott van, akkora, mint egy kisebb tányér, az üvegen lóg, dacolva a gravitációval, ahogy a pókok szoktak.

– Csíp?

– Ritkán.

Ritkán. De akkor is csíp. Képes rá. Ez biztosan fog. Én leszek az egyetlen ember, akit megcsíp. Dave kinyitja a terrárium ajtaját, amelyhez odatapadt a pók, és most csak arra vár, hogy lecsaphasson rám.

– Gyorsan mozog? – kérdezem idegesen. Úgy tűnik, hogy ez „nő”. A nőstények sokkal agresszívebbek, nem igaz? Ez köztudott a pókokról.

– Nem kellene neki – próbál megnyugtatni Dave.

– Oké, nem kellene, de megtehetné?

– Hááát… igen. Megteheti, ha akarja.

Lelki szemeimmel már látom, ahogy ez a szörny végigfut a karomon, és az arcomba mélyeszti az agyarait.

– Ha megteszi, én…

Azt akarom mondani, hogy valószínűleg pánikrohamot kapok, még az ajtón is áttörök, csak hogy elmenekülhessek.

– Ne aggódj, megmentelek! – Dave, az én hősöm! Bár, valószínűleg jogosan, jobban aggódik a pókja testi épségéért, mint értem. Dave finoman a kezére teszi a csajt, és az asztal felé indul vele. Elfordulok, de nem tudom levenni a szemem a pókról. Nyirkos a kezem. Tenyérrel lefelé az asztalra teszem, az utasításnak megfelelően.

– Most rávezetem a kezedre, aztán a kezemet a kezed másik oldalára teszem, és szépen átsétál rajtad.

Ezt meg kell tennem. Most nem húzhatom el a kezemet. Persze megtehetném. De végtére is ezt most meg kell tennem. Rajta van a listán. Ennyi az egész. Ha ezt vagy minden olyan feladatot szabotálok, amihez nem fűlik a fogam, akkor az utazás végén kell majd visszatérni ezekre a feladatokra, mert meg kell csinálnom őket. Mindjárt szívrohamot kapok. Meg kell tennem. Egyetlen porcikám sem kívánja ezt. De meg kell tennem.

Lábai a kézfejemhez érnek. A szőrös lábai rajtam vannak. Felnyögök félelmemben. Nem gondoltam, hogy ennyire berezelek. A vitorláspókoktól nem félek. Olyan aprók, hogy szinte nem tartom őket póknak. Azzal győzködöm magam, hogy a tarantulák olyan nagyok, hogy már nem is hasonlítanak a pókokra. Nem olyanok, mint a nagy házipókok, amik Walesben vannak. Túl nagyok ahhoz, hogy ijesztőek legyenek. De nem. Megbénít a félelem.

Rajtam van. A csuklómon ül. Nehezebb, mint képzeltem. Borzasztóan nehéz, és szőrös. Minden láb a maga precíz módján mozog. Most vajon mire gondol?

– Szeretnéd, hogy levegyem és a tenyeredbe tegyem?

– Igen, hogyne! – vágom rá, közben idegesen nevetek.

Nem akarom, hogy a tenyeremen motoszkáljon, köszi szépen. Csak azt akarom, hogy végre vegye le rólam. Ez kész őrület. Óvatosan felveszi, én pedig idegesen megfordítom a kezemet, felfelé fordítom a tenyeremet, Dave pedig hagyja, hogy a vaskos lábaival visszasétáljon rám. Behajlított tenyerembe kuporodik.

– Szép munka – suttogja Dave. Halál nyugodt. Fura. – Tökéletesen elégedett a kicsike. Úgy érzékel minket, mintha farönkök vagy sziklák lennénk, az élőhelye részét képeznénk.

– Egy remegő, izzadó rönk! – megpróbálom egy viccel oldani a feszültséget, és megfeledkezni a bénító fóbiámról. Bármelyik pillanatban rám támadhat. – Most jut eszembe, mielőtt bejöttem, elszívtam egy cigarettát.

Megrettenek a gondolattól, hogy az ismeretlen szag gonosz harapdálási ingert válthat ki belőle.

– Ne aggódj – mosolyog Dave. – Én meg répatortát ettem. Biztos maradt egy-két morzsa a kezemen. Hűha, répatorta.

Most mi van? Mi a baj a répatortával?

– Köztudott, hogy az őrületbe kergeti őket

– Tudom, hogy csak viccel, bár elég hihetően hangzik. De nekem most per pillanat semmi sem vicces. Érzem a tarantula súlyát, az erejét, a szőrösségét. A lába annyira puha, és nem tudom levenni a szememet a nagy, kerek potroháról. Elképzelem, ahogyan szétfecskendezi a halálos mérget. Aztán a méreg egy szempillantás alatt szétárad a kezemben, teljesen megbénít, hogy aztán ez a szörnyeteg kedvére lakmározhasson belőlem. Nem tetszik ez nekem. Egy cseppet sem tetszik.

Végül elunja a rémisztgetést, és lassan, komótosan lesétál a kezemről az asztalra. Nem merem nagyon gyorsan elkapni a kezemet, nehogy megijesszem. Megkönnyebbülten sóhajtok fel.

Dave ilyen „érzékenyítő foglalkozásokat” tart, hogy segítsen az embereknek leküzdeni a fóbiájukat. Sajnálom, Dave. Nálam ez nem működött. Kirohanok a zsilipkapun át a gyönyörű, friss, tiszta, pókmentes kinti levegőbe, még mindig attól tartva, hogy valami lény elrejtőzhetett a ruhámban. Annyira boldog vagyok, hogy távol kerülhettem attól a szörnyetegtől. Egy cseppet sem változtam meg. Csak örülök, hogy vége van. Ó, Mike, te rohadék – ez nem volt szép tőled!

Visszatérve a Jucy furgonhoz Drew egy plüss pókot dobott felém, amit a boltban vett. Ugrálok és visítok, próbálom lerázni magamról. Ez egyáltalán nem vicces. Kicsit sem. Bár rájöttem, hogy ha ezt pár órával ezelőtt csinálta volna, akkor sem hatott volna meg. Még mindig remegek a „nulladik típusú találkozástól”. Szinte még most is érzem a tarantula súlyát a kezemen. Túl korai, Drew. Túl korai.

*

Azt hittem, végeztem a pókokkal, de tévedtem. Most egy melegbár előtt cigizek Wellington belvárosában, és egy ötperces stand-up comedy fellépésre készülök. A témám: pókok.

Egy órája tudtam meg, hogy ezt fogom csinálni. Ennyi időm lett volna arra, hogy felbecsülhetetlen értékű tanácsokat kapjak egy profitól. Sajnos az említett humorista busza késett, így az egész egy kicsit sietősre sikeredett. Kerek húsz percünk volt arra, hogy megtervezzük a „műsoromat”.

Már akkor sem tetszett a feladat, amikor megkaptam, most meg főleg nem tetszik. Elég vicces tudok lenni, persze, de nem vagyok komikus. Voltam már kérdezz-felelekben, de egy stand-up comedy közönsége elé kiállni és egy előre összeállított anyaggal megnevettetni az embereket, az már más tészta. Különben is, a legtöbb stand-up előadónak nem húsz perce van arra, hogy kidolgozza a műsorát. Ennek a feladatnak csak egy kimenetele lehet. Hülyét fogok csinálni magamból. Totális idiótát. Látványosan megalázó bukásra készültem. Mi értelme van?

Pókok. Egyáltalán nem viccesek. Mi a fenét fogok mondani? Katasztrofális lesz. A késve érkezett mókamester, Alexander Sparrow (nagyszerű név), a tőle telhető módon segítőkész volt. De most komolyan, mihez kezdhet az ember húsz perccel? Nagyon jópofa és lendületes volt, és azt javasolta, hogy kezdésként szórakozzak kicsit a nevemmel, hogy nevessenek – mondjak olyan szavakat, amelyek rímelnek a nevemmel.

– Kezdd így: Szevasztok, Royd vagyok. Nem Roy. Royd, mint az android. Viselkedj úgy, mint egy robot!

Szerintem ez nem vicces.

– Vagy mondd azt: Royd, mint a szteroid. Vegyél fel izomember pózt!

Ez a kínrím sem vicces.

– Royd, mint a polaroid. Csinálj úgy, mintha fotóznál!

Ez még bénább.

Ez így nem megy.

Azt mondta, hogy kell egy fő téma, egy olyan gondolat, ami köré a viccek épülhetnek, valami vicces vagy ijesztő dolog, ami mostanában hatással volt rám. Pár napja éltem át a traumatikus élményt a wellingtoni állatkertben, így a pókok mellett döntöttünk. Azt javasolta, hogy a közönséget is vonjam be. De ez egyáltalán nem vicces. És ha én nem találom viccesnek, akkor mekkora az esélye annak, hogy ők annak találják majd?

– Mitől félsz? – tehetném fel a kérdést valakinek.

– Semmitől.

Mi van, ha ez a válasz? Ez túl nehéz. Nem akarok idegenekre hagyatkozni. Mégis, mi a fenét mondhatnék a pókokról, ami egy kicsit is humoros lehet? Egyáltalán nem találom viccesnek őket. A frászt hozzák rám. Elnyomom a sokadik cigarettámat. Itt az idő. Elindulok a lépcsőn az alagsorban levő bárba, az elkerülhetetlen katasztrófa, a tökéletes és teljes megszégyenülés felé.

Kisebb tömeg gyűlt össze. Leülök én is, és nézem az előttem fellépő komikusokat. Ma este bárki kiállhat a színpadra. Vagyunk vagy féltucatnyian, készen a lebőgésre. A többiek már valószínűleg hetek óta készülnek a fellépésre. Én csinálok csak hülyét magamból.

Nem nevetek. Őszinte leszek, nem vagyok nagy stand-up rajongó. Egyszer elmentem egy ilyen műsort megnézni Chesterbe, és úgy éreztem, hogy az emberek görcsösen igyekeztek nevetni a poénokon, mintha így akarnák a körülöttük lévők tudomására hozni, hogy ők aztán értik a viccet. Sokkal jobban kedvelem a megfigyelő vígjátékokat, amelyekben a humorista a mindennapi élet vicces helyzeteit karikírozza ki. Ebben a műfajban Peter Kay az egyik legjobb, de megemlíthetem a Would I Lie To You? (Hazudnék neked?) című humoros show komikusait. Az előre megírt, jól betanult produkció nem igazán jön be nekem. Nem igazán viccesek az itt fellépők, egyiküknek sem sikerült megnevettetnie. Arra koncentrálok, hogy csillapítsam kicsit a lámpalázamat. Nehéz nevetni, amikor befeszülsz, és megpróbálsz valami vicceset kitalálni a rohadt pókokról, ami megdolgoztatja a nevetőizmokat. Semmi nem jut az eszembe. Minden értelmes gondolat kirepült a fejemből. Csak a pánik maradt, az tölti ki agyam minden apró zugát.

Mindjárt én jövök. Már csak egy fickó maradt előttem. Feláll.

– Szóval… a pókok – kezdi a mondókáját. – Öregem, hogy én mennyire utálom a pókokat! Ki fél a pókoktól?

Ez most valami rossz vicc? Ez csapda lehet, méghozzá elég tisztességtelen. Tátott szájjal nézek Drew-ra. Értetlenül néz vissza rám a kamera mögül, ugyanúgy meglepődött, mint én. Akkor talán mégsem csapda. De hogy katasztrófa, az biztos. Ez a fickó egy az egyben ellopta az ötletemet. Néhányan kuncognak a teremben, de nem is figyelek arra, amit a fickó mond. Most már tombolok. Mi a fenét csináljak? Ha eddig azt hittem, hogy semmi ötletem sincs, akkor most még annál is kevesebb van.

Veszek egy mély levegőt. Most én következek.

Amikor már fent állok a színpadon, és a fények rám irányulnak, tök hülyének érzem magam. Bénán vigyorgok, összehúzott szemmel belebámulok a vakító fénybe, és próbálom kivenni az arcokat. A szemem fölé emelem a kezem, és a pókgyűlölő humorista után kutatok a teremben. Nem látom őt.

– Elment? – belesóhajtok a mikrofonba. – Egyébként az egyik legfélelmetesebb dolog számomra…a pókok.

Csendes, együttérző nevetés hallatszik. Kis szánalommal vegyítve. Itt halok meg. Most rögtön. Még egy darabig Egy darabig még motyogok valamit a tarantulával való találkozásomról, és teljesen tárgyilagosan, a legcsekélyebb komikus árnyalat nélkül mesélem el a történteket. A tömeg elhallgat. Megpróbálom bevonni őket, szeretném, ha beszélgetnének velem, és megkérdezem, van-e valakinek valamilyen fóbiája. Semmi reakció. Ahogy megjósoltam, totál csőd.

Lassan eljutok az agyzsibbasztóan unalmas történet végére. Kész, befejeztem.

– Köszönöm a figyelmet, jó éjszakát mindenkinek.

Legszívesebben kifutnék a világból, és abban bízom, hogy soha az életben nem látom többé ezeket az embereket.

– Royd, van még van három perced – kiáltja utánam a műsorvezető.

Ugyan, hagyjál már! Legszívesebben lerogynék a legsötétebb sarokba. Görnyedten állok a színpadon, még mindig a mikrofont szorongatom. Hogyhogy nem volt meg az öt perc? Úgy érzem, mintha már ezer éve ácsorognék itt.

Aztán beszélni kezdek. Lassan törnek fel belőlem a szavak. Elmesélem a közönségnek, hogy egy dokumentumfilm forgatása miatt utazgatok Új-Zélandon, megosztom a szobámat másokkal, és még csak ki sem tudtam rendesen verni magamnak. Hogy ez most honnan jutott eszembe? Nevetnek. Az obszcén megjegyzések mindig megnevettetik az embereket. Szóval tettem egy durva megjegyzést arról, hogy titokban Drew szakállába élveztem, miközben ő aludt. Nagyon durva, tudom. Kifejezetten undorító. De ez is megnevetteti őket. És most mi lesz?

– Mi a helyzet a kamerával? – kérdezem Drew-tól, és közben a lencsébe vigyorgok. Jó lenne, ha leállna már. – Az elemek rendben vannak?

Ments meg! Lécci, lécci, lécci! Ments meg, kérlek. Felemeli a hüvelykujját. Szuper!

– Két perc – közli a műsorvezető.

Még mindig?

– Mit tudsz két perc alatt csinálni? – kérdi tőlem, próbál súgni.

– Mit tudok két perc alatt csinálni? – ismétlem meg, hogy ezzel is húzzam az időt. – Beszélni másfél percig…és utána jöhet a szex!

A közönség felnevetett.

– Arra az időre, ami még hátravan – teszem hozzá egy jól időzített szünet után. Válaszként még nagyobb nevetést kapok. Na, ez mégsem olyan rossz. Csak annyit kellett tennem, hogy leszarom, mit mondok. Csak legyek önmagam.

Még elmesélem, hogy innen egyenesen egy Tinder-randira rohanok, és hosszú idő után ez lesz az első randim. Most már a közönség is beszáll. Innen is, onnan is röpködnek a viccek a Tinderről és a Grindrről (végtére is egy melegbárban vagyunk), és a közönség nevetéssel és éljenzéssel jutalmazza a produkciómat. Végül tuti, hogy túlléptem az öt percet.

Egyébként nem kamuztam. Tényleg randim lesz valakivel. És már alig várom, már csak azért is, mert ez azt jelenti, hogy már máshol leszek. Bár, végül is jól sült el a dolog. Ami az utazás eddigi egyik legpocsékabb és legmegalázóbb élményének indult, végül egész jó buli lett. Tényleg élveztem. Persze egy kicsit hülyén néztem ki, de mindannyian nevettünk egy jót.

És mindig így volt ez Mike-kal is. Hülyeségeket csináltam, csak hogy megnevettessem. Mert megtehettem. Mert nem az számít, milyen idiótának tűnök, vagy annak érzem magam, ez elmúlik. Az a lényeg, hogy nem a könyörtelen hanyatlást kellett megtapasztalnia. Ha meg tudom nevettetni, még ha az én rovásomra megy is a dolog, megteszem.

A hivatalos diagnózis

Amikor Mike-kal visszatértünk Új-Zélandról, még egy ideig felidéztük az emlékeinket. Vihar előtti csend. Tudtuk, hogy Mike beteg, már diagnosztizálták nála a motoneuronbetegséget, de még volt bennünk egy halvány remény, hogy tévedhetnek az orvosok, és valami másról lehet szó. Valami kevésbé szörnyű dologról.

Talán csak vágyálom volt, de határozottan az volt az érzésem, hogy a többi lehetőséget jóformán figyelembe sem vették. Mike még mindig arra gondolt, hogy valamiképpen a furcsa lázas betegséggel függ össze, amin korábban átesett. De fennállt még a Lyme-kór lehetősége is, amivel nálunk akkoriban még nem igazán foglalkoztak az orvosok. A gyógyuláshoz intenzív, erőteljes antibiotikumkúrára van szükség, ami akkortájt még nem volt elérhető ebben az országban. Amikor Amerikában táboroztam, megtanultam, hogyan kell kiszedni a kullancsokat; naponta tartottunk kullancsellenőrzést, átvizsgáltuk egymást, nem bújt-e meg kullancs valamelyik testrészünkön. Ha Mike valóban Lyme-kóros lett volna, Amerikába kellett volna mennie kezelésre.

Amikor az itteni orvosoknak felvetette ezt a lehetőséget, csak lerázták. Ahelyett, hogy meghallgatták volna, vagy ellátták volna, inkább további vizsgálatokra küldték. Az egyik ilyen vizsgálat során elektródákat kötöttek a testére, a lábujjaira, a vádlijára, a combjára, a térdére, sőt még a fülcimpájára is. Az izom mozgása közben jellegzetes elektromos változások zajlanak le az izomsejtekben, és ezzel a vizsgálattal az idegek vezetési sebességét próbálták meg kideríteni. Nem volt valami kellemes, de az orvosok soha nem magyarázták el rendesen a vizsgálat lényegét. Mike kezdte kísérleti nyúlnak érezni magát, akin mindenfélét kipróbálnak, együttérzés és megfelelő betegápolás nélkül.

Az is felmerült bennünk, hogy még ha motoneuronbetegségről van is szó, még idejében felfedezték. A kezdetben megtapasztalt izomrángások addigra már elmúltak, és bíztunk benne, hogy ugyanez történik a többi tünettel is. Talán létezik olyan kezelés, amely megállíthatja vagy lelassíthatja a betegség előrehaladását. Mike elhatározta, hogy erős marad, és nem veszíti el a reményt. Csak ez maradt neki. A remény. Az, hogy nem adja fel. A falnak támasztott snowboardja még mindvégig erről tanúskodott.

Választ akartunk kapni a kérdéseinkre, de ez nem történt meg. Minden olyan homályosnak, olyan szükségtelenül bonyolultnak látszott. Mike-ot hónapokon keresztül nyomasztotta, hogy nem volt egyértelmű a diagnózis, és már ott tartott, hogy mindegy, mit állapítanak meg, csak mondjanak már valamit. Ha náthát diagnosztizálnak nálad, akkor megfáztál. Ha eltöröd a lábad, akkor eltört a lábad. Ha rákos vagy, akkor rákos vagy. De Mike motoneuronbetegsége olyan volt, mintha kitalálósdit játszottak volna. Mintha az orvosok azt mondták volna, „úgy gondoljuk, ez a betegséged, de nem lehetünk biztosak benne addig, amíg nem végeztük el ezeket a vizsgálatokat rajtad”.

Mike-ot anyagilag is nagyon megterhelte ez az egész hercehurca. Éppen az új-zélandi utunk előtt kellett abbahagynia a munkát. Nyomdászként dolgozott, nehéz, régimódi betűnyomógépeket kezelt. Apánk is a nyomdászat területén dolgozott egész életében, és ez volt az a szakma, amelyben már fiatalon nagy gyakorlatra tettünk szert Mike-kal együtt. Az egyik illusztrátor barátunk, Mark üdvözlőkártyákat kezdett gyártani. A garázsában állított fel egy kis taposóprést, és kezdetben azon dolgozott. Aztán egyszer csak beindult az üzlet, egy nagyobb teljesítményű, automata nyomdagépre, egy Heidelbergre lett szüksége. Mike-kal segítettünk neki beüzemelni a gépet, és Mike végül beállt hozzá dolgozni, és ő kezelte a nyomdagépet. Ezt a gépszörnyet nem lehet félvállról venni. Ha egyszer bekapja a kezedet… hát, akkor akár el is búcsúzhatsz tőle. Kemény fizikai munka, és egy idő után Mike már nem tudta biztonságosan elvégezni. Erősen kötődött a nyomdaiparhoz, és majd megszakadt a szíve, hogy fel kellett adnia ezt a munkát. A nappalim falán ma is ott lógnak Mike legnagyobb kincsként őrzött képzőművészeti nyomatai, amelyeket saját kezűleg készített.

Mivel még nem volt meg a végleges diagnózis, Mike semmiféle anyagi támogatást sem kapott. Ahhoz, hogy rokkantsági ellátást vagy valamiféle állami támogatást kaphasson, hivatalos diagnózisra volt szükség. Minden követ megmozgattunk, hogy segítséget kapjon, de mindenütt a megértés teljes hiányával szembesültünk. Teljesen reménytelennek tűnt a helyzet. Mike nem tudott dolgozni, és ha talált volna olyan, nem igazán fizikai jellegű munkát, amit el tud végezni, akkor is nagyon halovány esélye lehetett, hogy egy munkáltató felvegyen valakit, akinek az állapota folyamatosan romlik. Nem volt elég, hogy gyakorlatilag megkapta a halálos ítéletét, még azt is éreznie kellett, hogy ledegradálták és megalázták, amikor inkább támogatásra lett volna szüksége

A kezelőorvosa az ország állítólag egyik legjobb neurológiai intézetébe irányította. Ráadásul a közvetlen közelünkben volt ez a hely; ez bizonyára jó hír volt. Itt közölte velünk egy szakorvos, hogy ahhoz, hogy kizárják a vírusfertőzés lehetőségét, és eldönthessék, hogy valóban motoneuronbetegségről van szó, gerinccsapolást kell végezniük. Az orvosi szobában ülve éreztem, hogy Mike mennyire fél. Mindenféle vizsgálaton keresztülment már, de ez a mostani rémisztő volt. Még mindig emlékszem, hogy sikoltott a fájdalomtól, amikor gyerekkorában ugyanezt a vizsgálatot végezték el rajta a kis vidéki házikórházban, ahová vírusos agyhártyagyulladás gyanújával került. Mike emlékezetében még élesebben megmaradt. Amikor elhagytuk a rendelőt, tudtam, hogy Mike teljesen összetört. Nem akarta ezt a vizsgálatot. Szüksége volt a hivatalos diagnózisra, de az újabb lumbálpunkció gondolatát már nem bírta elviselni. Annyira kegyetlen volt ez az egész. Úgy tűnt, hogy már eldöntötték, hogy motorneuronbetegségről van szó, és nem értettem, hogy akkor miért kellett egy ilyen fájdalomnak kitenniük szegényt? Az aggodalmamnak hangot is adtam, és azt a választ kaptam, amire számítottam: más időket élünk. Az a bizonyos vizsgálat több mint húsz évvel korábban történt egy kis vidéki házikórházban, most azonban egy jól felszerelt intézményben vagyunk, ahol a magasan képzett szakorvosok naponta több lumbálpunkciót végeznek minden komplikáció nélkül. Hosszas vita és győzködés után Mike vonakodva egyezett bele, hogy aláveti magát a vizsgálatnak.

Amikor eljött a nagy nap, elkísértem Mike-ot. Apa, Laura és Mandy is velünk volt. Minden alkalommal, amikor a vizsgálatra jelentettem be, vagy valakivel beszéltem, mindig elismételtem Mike félelmeit, és megkérdeztem, hogy van-e mód arra, hogy kényelmesebbé tegyék az eljárást számára. Nem tudják altatásban végezni a beavatkozást? Azt mondták, hogy eszméleténél kell lennie, és hogy az altatás sokkal nagyobb kockázatot jelent, mint maga a lumbálpunkció elvégzése. Ahogy mentünk be a rendelőbe, a folyosón összetalálkoztunk a kezelőorvossal. Ránk mosolygott, és megnyugtatta Mike-ot, hogy minden rendben lesz. Ismét megkérdeztem, hogy nem lehetne-e Mike-ot valahogy elkábítani vagy leszedálni, vagy bármit tenni. Nem, nem lehetett. A doktornő kedves volt, de határozott. Bejelentkeztünk a recepciónál. Totál feleslegesen feltettem ugyanazt a kérdést a recepciósnak is. Egy nővér vért vett tőle. Tőle is megkérdeztem. Kezdtem már idegesíteni az embereket, hogy folyton ugyanazt kérdezgetem, de nem érdekelt. Láttam, hogy Mike nagyon feszült, én pedig meg akartam őt óvni.

A beavatkozást végző orvos hitelesnek tűnt, a harmincas évei elején jár. Már beöltözött a műtéthez. Úgy tűnt, hogy érti a dolgát. Kedves, magabiztos és megnyugtató volt. Az évek során több tucat, ha nem több száz lumbálpunkciót végzett, és mindig minden simán ment. Láttam, hogy Mike kezd megnyugodni. Látszólag az sem zavarta, hogy a szoba, ahová bevezettek minket, valami raktárhelyiség volt. Itt állt egy függöny mögött az ágy. Emberek jöttek-mentek, a polcokról leszedtek ezt-azt. Valami csendes, privát helyet szerettem volna, már csak azért is, hogy Mike minél nyugodtabb legyen.

Mike az oldalára fordulva, magzatpózban feküdt az ágyon, egy hátul nyitott köntösben. A térdeit a hasához húzta, amennyire csak tudta, hogy az orvos jól láthassa a gerincoszlopát. Ebben a pozícióban jól látható a gerinc görbülete, ami azért fontos, mert így az orvos könnyebben be tudja szúrni a vastag, tizenöt centis tűt a csigolyák közé. Ezután a speciális tű átszúr egy membránt, majd eléri a gerinccsatornán belüli gerincvelői folyadékot, ami a vizsgálathoz szükséges. A membrán azonban nagyon kemény, és erőteljesen kell belenyomni a tűt, hogy áthatoljon rajta.

Az orvos beledöfte a tűt Mike bőrébe. Mike a kezemet szorította, a két tenyerünk szorosan összeért, a hüvelykujjaink egymásba fonódtak. A szorítás egyre erősebb lett. Tudtam, hogy fáj neki, de ott voltam mellette. Valami nem volt rendben. Az orvos erőteljesen nyomta be a tűt, valószínűleg próbált átjutni a hártyán, de nem sikerült. Helyette a csontot találta el. Keményen belevágta azt a nagy tűt Mike csigolyájába. Többször is. Kihúzta a tűt, és újra megtapogatta a rést. Újra megpróbálta. Ugyanaz az eredmény. Mike hullasápadt volt, szakadt róla a víz, és a fogait csikorgatta fájdalmában. Az egyik körme olyan mélyen belevágott a hüvelykujjam húsos részébe, hogy kiserkent a vérem. Továbbra is szorítottam a kezét.

– Minden rendben lesz, Mike – próbáltam megnyugtatni, és nagyon igyekeztem, hogy a hangomon ne érződjön, mennyire ideges vagyok.

Az orvos teljesen összezavarodott. Aggodalmas arcot vágott.

– Elnézést kérek a kellemetlenségért. Próbáljuk meg még egyszer – mondta. – Á, igen, már meg is van.

Újra belenyomta a tűt. Megint nem találta el. Ugyanaz az eredmény. Szúrta és karcolta a csontot. Nem találta el a csigolyák közötti rést és a hártyát. Mike körme még mélyebbre fúródott a hüvelykujjamba. Végül az orvos feladta, nem győzött mentegetőzni. Ilyen még soha nem történt vele.

Mike felöltözött. A tű kínzó fájdalma elmúlt, de még mindig kínlódott. Kétrét görnyedve ment ki a szobából. És az ég világon semmit sem értünk el. Pontosan az történt, amitől Mike a legjobban tartott. A kocsihoz visszafelé menet összefutottunk a kezelőorvossal, aki vidáman megkérdezte, hogy ment. Mike, aki nem szokott bunkó lenni, rá sem bírt nézni. Elbicegett a másik irányba, engem pedig magamra hagyott, hogy levezessem a közös frusztrációnkat.

A doktornő mentegetőzni kezdett, és éreztem, hogy iszonyú zavarban van. De arra figyelmeztetett, hogy Mike-nak még muszáj megcsináltatnia a vizsgálatot. Újra meg kell próbálnia.

– Márpedig nem fogja – jelentettem ki határozottan. – És nem is hibáztatom érte.

Aztán azt mondta, hogy a vizsgálatot műtőben, helyi érzéstelenítésben is elvégezhetik, és a tűt röntgensugárral vezetik be. Teljesen kiakadtam. Milliószor elmondtuk neki is és mindenkinek, akivel csak beszéltünk, hogy Mike mennyire fél, és kiderül, hogy stressz és fájdalom nélkül el lehetett volna végezni a beavatkozást. Mindezt elkerülhette volna.

Újra meg kellett győznünk Mike-ot, hogy szüksége van a vizsgálatra. Egy-két napig senki sem hozta fel ezt a témát, de végül csak meg kellett próbálnunk. Sokáig kellett győzködnünk. Én magam sem hittem el, amit mondtam neki. Csak azt akartam, hogy csináltassa meg a vizsgálatot. Mondják meg neki, hogy ez nem is motoneuronbetegség, és bármi legyen is az, gyógyítható, és Mike rendbe fog jönni. Bűntudatot éreztem, rettegtem érte, de úgy tettem, mintha biztos lennék abban, hogy minden rendben lesz.

A röntgengép miatt nem tudtam bemenni Mike-kal a második próbálkozásra. Helyi érzéstelenítést kapott a hátába, és bevitték a műtőbe. Néhány perc múlva minden készen volt. Ilyen egyszerű. Sosem fogom megérteni, hogy miért nem lehetett már az első alkalommal is így csinálni.

Néhány nappal később megmutattam Mike-nak, hol vágott belém a körme az első kísérlet során. Addigra már behegedt, és kezdett begyógyulni a seb. Erre persze nem azt mondta, hogy „ó, de sajnálom”, hanem azt, hogy „tegyél bele tintát, és csinálj egy tetoválást belőle”.

Pontosan ezt tettem a halála napján. Egy hosszú nap végén otthon ültem, teljesen összetörten, és kivettem a pengét a borotvámból. Vágtam egy vonalat a hüvelykujjam tövénél lévő halványodó hegbe, majd egy másikat keresztbe, és egy kis „X” rajzolódott ki. Egy csók. Széttörtem egy tollat, és a tintát a vérző csókba csorgattam. Amikor úgy érzem, hogy szeretnék Mike mellett lenni, megcsókolom azt a kis keresztet. Ez a jel kapcsol össze azzal a nappal, amikor a körme nyomán kicsordult a vérem, és azzal a nappal, amikor meghalt. És vele.

*

Bármit is kerestek Mike gerincvelői folyadékában, nem találták meg. És ez csak egy dolgot jelentett. Motoneuronbetegség volt. Most már hivatalosan is az volt. Mike sírt. Nem zokogott, nem tört össze, csak ömlöttek a könnyei. Ezzel szertefoszlott az a kicsinyke reménysugár is, amibe mindannyian kapaszkodtunk.

Természetesen voltak kérdéseink. Temérdek kérdésünk volt. És bombáztuk is velük a kezelőorvost. Tudni akartuk, mit tehetünk. Semmit. Kellett valamit tennünk, ami lelassíthatja a betegséget, valamit, amivel időt nyerhetünk Mike-nak, amivel nyerhetünk még egy kis időt Mike-kal. De nem. Semmi remény. Ez a motorneuronbetegség. Semmit sem tehetsz. Ezt mondták nekünk. Az egyetlen tanács, amit a doktornő mondott nekünk, ez volt: „Tegye rendbe a dolgait!”

Mi az, hogy tegye rendbe a dolgait? Akár azt is mondhatta volna: „Rácsesztél, Mike! Írd meg a végrendeletedet, és búcsúzz el mindenkitől, mert meg fogsz halni, elmész, eltűnsz, és inkább előbb, mint utóbb.”

Életem során számtalanszor megtörtént, hogy nem mondtam ki, amit igazán ki akartam mondani, és már túl későn jöttem rá, mit is kellett volna mondanom. És akkor ott, dermedten, dühösen és szomorúan, egyetlen értelmes szót sem tudtam kinyögni. Egyszerűen lebénultam. Hamarosan rájöttem, hogy azt kellett volna mondanom: „Hogy meri ezt mondani nekünk?!” Szembe kellett volna szállnom azzal a rideg és sivár jövőképpel, ami Mike-ra várt. Nem akarom rossz színben feltüntetni a doktornőt, tényleg kedves nő volt, alapjában véve együttérző, de az, amit akkor mondott, a lehető legrosszabb és legérzéketlenebb dolognak tűnt.

És bármit javasoltunk, amivel enyhíthetnénk Mike szenvedését, mindenre azt mondták, hogy semmi értelme. Először az étrendről kérdeztem. Hogyan befolyásolja az étrend a betegség előrehaladását? Mike mindig is egészségesen táplálkozott. Vegetáriánus volt, és tudatosan figyelt arra, mit eszik. Persze nem gondoltam, hogy a megfelelő vitaminok és ásványi anyagok meggyógyítanák, de a megfelelő étrenddel legalább növelhetnék az energiaszintjét, és segítene abban, hogy megbirkózzon az egyre súlyosbodó állapotával. De nem, azt mondták, hogy ez az ég világon semmin sem változtat. Mike azt eszik, amit csak akar. Motoneuronbetegsége volt. Ennyi.

A találkozó után egyenesen egy fizioterapeutához mentünk. Azt reméltük, tanácsot ad majd Mike-nak, hogyan erősíthetné az izmait, mivel azok kezdtek elsorvadni, esetleg tudná őt kezelni, vagy valahogyan segíteni rajta. Bárhogyan. De az ítélet itt is ugyanaz volt. Semmi értelme a fizioterápiának. Nem segítene. Motoneuronbetegsége volt. Ennyi. A gyógytornász, akit felkerestünk, agyvérzést vagy valami hasonlót kapott. Fél oldala gyenge volt, az arca egyik fele lebénult. Amikor megkérdeztük, hogy milyen fizioterápia segíthetne Mike-on, majdnem kinevetett minket. Az arcára mutatott, és azt mondta, hogy saját magán sem tudott segíteni. Beletörődött. És szerinte Mike-nak is ugyanezt kell tennie. Ennyi erővel akár azt is mondhatta volna: „Motoneuronbetegséged van. Az izmaid el fognak sorvadni. Semmi értelme hamis ábrándokba ringatni magad, úgysem fognak működni az izmaid. Rácsesztél. Tedd rendbe a dolgaidat!”

Ezt persze nem mondta ki, viszont adott egy fénymásolt lapot Mike-nak, rajta néhány gyakorlat részletes leírásával, amiket otthon is elvégezhetett. Ezután megmérték, milyen eszközzel enyhítheti a lábfej sorvadásának a hatását. Ez gyakorlatilag két masszív, kényelmetlen műanyagdarabból állt, az egyik a lábfejére, a másik a bokájára és a vádlijára illeszkedett. Akkor azonban csak az egyik volt raktáron, és három hónapba telt, amíg a másik is megérkezett. Addig is, essen csak el nyugodtan! A következő időszakban legalább tíz fizioterapeutához irányított minket a társadalombiztosítás, akik ugyanígy álltak a dologhoz, és eszük ágában sem volt egyetlen percet is egy motoneuronbetegségben szenvedőre „pazarolni”. Végül Mandy talált egy gyógytornászt, Claire-t, akinek Chesterben volt fizioterápiás magánpraxisa. Egyszerűen hihetetlen volt ez a nő. Akárcsak mi, ő is megdöbbent azon, hogy mennyire nem akartak segíteni Mike-on. Hetente egyszer jött hozzá, és megmutatta, hogyan masszírozzuk és kezeljük a testét, hogy enyhítsük a kellemetlenségeit és fájdalmait. Kedves volt, soha nem rohant, és hatalmas segítséget és támogatást jelentett Mike számára.

Mivel Mike-ot nagyon frusztrálta, hogy nem kapott semmiféle segítséget, a támogatást vagy gyakorlati tanácsot, ezért létrehozott egy NeuroHub nevű weboldalt. A honlapon a motoneuronbetegségben szenvedők osztják meg tapasztalataikat, és nem orvosok által adott hagyományos tanácsokkal (vagy azok hiányával) találkozhat az érdeklődő. A honlap információforrásként szolgál, hasznos tanácsokat ad különböző témákban, mint például a megfelelő étrend kialakítása, a fizioterápia és a felszerelések. Mike azt szerette volna, ha az őt segítő alternatív terápiákat és kezeléseket mások is megismerhessék, hogy hasonló reménysugárként szolgálhassanak számukra is. Mike-ot nagyon frusztrálta a „majd lesz valami” és a „semmit sem lehet tenni” hozzáállás, a „hivatalos szervezetek” negativitása, mert nem ehhez volt hozzászokva. Ő ennél sokkal harcosabb volt.

*

A hivatalos diagnózissal a kezében Mike végre kapott pénzügyi támogatást. Azonban ez is egy hosszadalmas és fájdalmas folyamat volt. Hetekig tartó huzavona és idiótákkal való telefonálgatás után Mike megkapta a teljes összegű támogatást, ami bőkezű heti 20,33 fontot jelentett! Dühösen hívtam fel a segélyvonalat, és megkérdeztem egy kölyköt, aki igyekezett „forgatókönyvében” leírtak szerint eljárni, hogy ismer-e valakit, aki meg tud élni ekkora összegből. Mike halálos beteg volt. Nem tudott dolgozni. Fájdalmai voltak. Az állapota drasztikusan romlott. Hogy a fenében segíthetett rajta heti 20,33 font? A srác a sablonszöveg alapján azt mondta, hogy a pénzből egy gondozót kell fizetni, aki naponta egyszer eljön és főz Mike-nak. Ez a pénz még a főzéshez szükséges alapanyagokat sem fedezné, nemhogy fizessünk belőle valakit, aki mindennap eljön és főz. Végül Mike jobb ellátásra lett jogosult, és Laura, mint kirendelt főállású gondozó, valamivel több mint hatvan fontot kapott hetente. Ennek az elintézése is nagy erőfeszítésünkbe került. Arról nem is beszélve, hogy Mike-nak több gondozóra volt szüksége. És akkor még nem is beszéltünk a magánfizioterápia és a speciális felszerelés költségeiről.

Úgy éreztem, hogy a rendszer cserben hagyta Mike-ot és mindannyiunkat. Ahogyan a vizsgálatokat végezték, ahogyan a prognózist közölték, valamint az állam által felajánlott csekély segítség felháborító volt. Úgy döntöttünk, hogy szeretnénk felülvizsgálatot kérni. Mandy végzett némi kutatást, és megszervezett Mike-nak egy találkozót Shaw professzorral a londoni King’s College-ban. Ő testesítette meg mindazt, amit az ember egy orvostól elvár; együttérző volt, tapintatos és nagyon kedves. Kétségbeesetten szerettük volna, ha az ő szakértői véleménye átírná a korábbi ítéletet. De sajnos nem így történt. Shaw professzor szomorúan erősítette meg a diagnózist. És hogy milyen csodálatos ember Shaw professzor, lemondott a honoráriumáról. Egy igazán ritka gyöngyszem.

*

Nem is emlékszem, hogyan jutottunk haza Londonból Észak-Walesbe. Csak arra emlékszem, hogy a találkozó után a liftben voltunk, és Mike sírt. Mindannyian lehangoltak és feldúltak voltunk. De Mike még mindig nem volt hajlandó „rendbe tenni a dolgait”. Belül még mindig küzdött. Mindannyian ezt tettük. Egyikünk sem volt hajlandó beletörődni az elfogadhatatlanba. Elhatároztuk, hogy összezárunk, és makacsul kitartunk. Küzdeni fogunk ellene. Fizioterápiával, diétával, alternatív gyógymódokkal, bármivel, amit csak találunk, bárhol a világon.

Szükségünk volt egy tervre. Apa lett a mindent megjavító. Ha Mike-nak szüksége volt valami praktikus dologra, például a megfelelő rugóra a járókészülékéhez, apa megszerezte. Ha valamit alakítani kellett, például az elektromos kerekes széke fogantyúját, apa megcsinálta. Egy öntisztító WC-t kellett felkutatni, beszerezni és beszerelni. Megoldotta, nem volt előtte akadály. Mandy a színfalak mögötti szervezte és intézte a dolgokat. Elviselte a fejfájást, elvégezte a rengeteg papírmunkát, és mindent el tudott intézni. Én pedig, mivel közel laktam Mike-hoz, minden időmet vele töltöttem. Laurával, Storyval és mindenkivel, aki segített, nagyszerű csapatot alkottunk.

Elveszett világ – Új világ

Elhagyom az Északi-szigetet. A Jucy kisbuszát lecseréltük egy masszív Jucy lakóautóra, ami most éppen a komp gyomrában pihen. Szép lassan kicsorgunk a kikötőből az öbölbe, és elhajózunk a hegyfok mellett, ahol Weta van, és elmegyünk Miramar külvárosa mellett, ahol laktam. A tenger felé tartunk. Következő megálló Picton. A Déli-sziget.

Néhány napja Wellingtonból északra, Waitomóba mentünk, ahol leereszkedtem a „Lost World” (Elveszett Világ) barlangba. Ugye, hogy izgalmasan hangzik? A feladat részletei nem igazán okoztak meglepetést, miután pár percig várakoztam a látogatóközpont bejáratánál. A falakat kötélen lógó és barlangokon átmászó emberekről készült fotók borították, így már teljesen képben voltam, mire felszerszámozva, gumicsizmában a barlang bejáratához sétáltunk.

Már maga a leereszkedés is lélegzetelállító volt. A fák közül kiérve fémrácsos platformon találtuk magunkat, amely alatt párába burkolózó, sötét mélység tátongott. Nem láttam le az aljára. Körülbelül száz méter mély, ami ugyan nem tűnik soknak, de simán beleférne a Szabadság-szobor, és csupán egy hajszálnyival kevesebb, mint a londoni Szent Pál-székesegyház kupolájának teteje. Ezt csak azért mondom, hogy legyen összehasonlítási alapod. Ahogy rögzítették rajtam a kötelet, és a szakadék fölé hajoltam, megijedtem. Izzadt tenyeremmel megragadtam a vékonyka kötelet, amelyen a ködfelhők alá kell ereszkednek, ahol ismét szilárd talajt érzek majd a lábam alatt. Drew is kicsit idegesnek tűnt. Megkérdezte, mennyire biztonságos a kötél, és vajon elbírja-e a súlyát. Ő az átlagosnál nehezebb (*köhögés*), különösen a kamerával együtt, de a vezetőink, Luke és Brad megnyugtatták, hogy ez a kötél egy tank súlyát is elbírja… amin én csak vihogtam.

Ha egyszer leléptél a biztonságot jelentő peremről, már nincs mitől félni. A kötél viszi a súlyodat, és te irányítani tudod az ereszkedést. De ha valamit mégis elszúrtam volna, és túl sok kötelet engedtem volna ki, egy biztonsági kötél az egyik vezetőhöz rögzített, így nem is tudtam volna túl gyorsan lemenni. Csak arra kellett ügyelnem, hogy ne nézzek lefelé.

Az ereszkedés békés, nyugodt és lenyűgözően misztikus volt. Alattunk egészen rendkívüli táj tárult fel, a hatalmas, sima fekete sziklákat zöldellő moha borította, és időnként megcsillant rajtuk a ködön áthatoló napsugár. Ha nem tudnám, hogy rengeteg turista látogat ide, olyan érzésem lenne, mintha még soha senki nem tette volna be ide a lábát, és én fedeztem volna fel elsőként. Ez egy varázslatos, titkokkal és rejtélyekkel teli, túlvilági hely. Szinte vártam, mikor bukkan ki egy brontoszaurusz feje az egyik nagy szikla mögül, zöld növényekkel teletömött szájjal.

Lekapcsoltuk magunkat a kötélről, és elindultunk a barlangrendszerbe. Miután rendesen a föld alatt voltunk, be kellett kapcsolnunk a fejlámpáinkat. Sziklaalakzatokon másztunk át, és réseken préseltük át magunkat, aztán megpihentünk, kaptunk egy kávét és némi rágcsálnivalót (újabb bizonyítéka annak, hogy a helyiek a legváratlanabb helyzetekben tudnak kávét elővarázsolni). Egy föld alatti folyóhoz értünk, és a vaksötétben kikapcsoltuk a lámpáinkat, hogy megcsodálhassuk a körülöttünk lévő sötét feketeségben csillagokként ragyogó aprócska világító férgeket.

Úgy tűnt, hogy az egyetlen út egy rozsdás, rozoga, csúszós, hosszú fémlétrán át vezetett, amelyet függőlegesen a barlang falához rögzítettek (arról most nem is beszélve, hogy néha úgy éreztem, mintha néhány csavar kilazult volna). Erőt próbáló mászás következett. Egy kötél segítségével másztam, Brad pedig elöl ment, hogy biztosítson. Rettentő kimerítő volt, és kicsit felborzolta az idegeimet a program ilyen lezárása. A látogatóközpontba visszatérve köszönetet mondtam a vezetőinknek, és minden jót kívántam nekik. Valószínűleg soha többé nem találkozom velük.

Másnap már ismét a Jucy furgonban ültünk, és nagyon ismerősnek tűnt a környék. Talán elfelejtettünk valamit? Ugyanahhoz a látogatóközponthoz parkoltunk le, és a parkolóban már Brad és Luke várt ránk vigyorogva. Nem, nem egy elhagyott lencsevédő kupak vagy pénztárca miatt jöttünk vissza. Nem bizony. Ezúttal egy „black water tubing” nevű programon vettem részt. Bementem egy barlangba, amely ugyanannak a rendszernek a része, ahol előző nap már jártam. Itt azonban a járatok sokkal kisebbek voltak. Szűkebbek, és félig tele fagyos, sötét vízzel. Szerencsére kaptam vízhatlan neoprén ruhát.

Kicsit azért aggódtam, hiszen állandó a földrengésveszély Új-Zélandon. Elmerengtem azon, mi lenne, ha a sok szikla összezúzna, ha a tektonikus lemezeknek éppen abban a pillanatban támadna kedvük meginogni A következő néhány órát azzal töltöttem, hogy szűk járatokon préseltem át magam, és egy felfújt gumibelsőben ülve sodródtam a víz alatti folyón. Ismét kikapcsoltuk a fejlámpáinkat, és gyönyörködtünk a világító férgek fényjátékában. A koromsötétben és földöntúli csendben hátradőltem, átadtam magam a lágy sodrásnak. Ahogy felfelé néztem, nem volt elképzelni, hogy ezek a világító lények most több millió fényévre lévő galaxisok, amelyek elérhetetlenül kavarognak felettünk az éjszakai égbolton. Valahogyan Új-Zéland szűkös gyomrában, a föld mélyén, bepillantást nyerhettem a világegyetembe és azon is túlra.

Még akkor is, ha a valóságban csak a kukacok kakija világít pár méterrel a fejem fölött.

Mike mindkét kalandot imádta volna. És nagyon szeretett volna velem lenni most ezen a kompon, amely a Déli-sziget vadregényes vadonja felé tart, ahol különböző extrém sportok várnak rám.

Az Északi-szigetet elhagyva nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy most Mike nélkül megyek. Wellington volt a legdélebbi pont, ahová együtt eljöttünk, és ő ennél tovább nem jutott. A városnak azokra a pontjaira gondolok, ahol az imént jártam, azokra a helyekre, ahová Mike-kal együtt mentünk, és fájdalmasan tudatosul bennem, hogy a Déli-szigeten sem kötődnek majd emlékeim hozzá. Úgy érzem, mintha valami erő arra kényszerítene, hogy az út második felét Mike nélkül tegyem meg, a hozzá vezető szálak nélkül. Egy kicsit el kell engednem őt.

És a veszteség érzése elszomorít. A fedélzeten állok, a korlátnak támaszkodva, beleszívok a cigarettámba, és nézem, ahogy a szárazföld lassan eltűnik a szemem elől. Egyedül érzem magam.

Szó szerint és átvitt értelemben is elragadnak a hullámok.

1. kép

Nevis bungy jumping

2. kép

Mike, én és Mandy

3. kép

Mike-kal egy norvég fjordnál

4. kép

Mike és Edan

5. kép

Mike a fekete homokos tengerpartnál

6. kép

Mike és én Hobbitfalván

7. kép

Mandy, Mike és én a Center Parcsban

8. kép

HARMADIK RÉSZ

A TÚLPARTON

Véletlenszerű cselekedetek

Gyönyörű út vezet a Déli-szigeten található Picton kikötője felé. A komp egy örökkévalóságig kanyarog a kis szigetek és hullámzó, fákkal borított hegyoldalak között, mielőtt megpillantunk egy tanyát a távolban. Maga Picton rendezett és csendes kisváros, össze sem lehet hasonlítani Wellington vibráló nyüzsgésével. Lakóautónkkal lehajtunk a partra, és olyan érzésünk támad, mintha valami határvárosba érkeztünk volna. Az utak szélesek, alig van forgalom. Idegennek érzem, és ki merem mondani, közel sem olyan barátságosnak, mint az Északi-sziget általam jól ismert helyei.

Az átkelés nyugodt volt, és a lágy hullámok a gondolataimat is elringatták. Új-Zéland két nagy szigetét a Cook-szoros választja el egymástól. Ha tovább hajóznánk keleti irányba, elérnénk a Csendes-óceán déli részét, és végül Chile és Peru partjainál kötnénk ki. Új-Zélandtól északra, Tonga és Fidzsi apró szigeteit leszámítva, mindenütt óceán van, ami egészen Japán, Kína és Oroszország partvidékéig tart. Ha délre megyünk, az Antarktisz hatalmas, jéggel borított szárazföldje fogad. Nem csoda hát, hogy elszigeteltnek érzem magam, és minden annyira távolinak tűnik.

Vigasztaló számomra, hogy Drew és én ugyanazokkal a problémákkal nézünk szembe. Mióta csak megérkezett ebbe az idegen országba, nagyon magányosnak érzi magát. Barátnője otthon várja. Nem sokkal azelőtt elvetélt, hogy Drew elvállalta ezt a „munkát”. Tudom, hogy most legszívesebben vele lenne, ahelyett, hogy itt bolyongana velem Új-Zélandon. Valami miatt úgy döntött, hogy ha már itt van, kihasználja az alkalmat, és leszokik a dohányzásról. Valószínűleg bölcs döntés, tekintve az itteni árakat, de akkor is kemény dolog. Hogy csökkentse az „elvonási tüneteket”, állandóan fura ízű szivarkákat vásárol, és rászokott az elektromos cigire is. Figyeltem őt a komp fedélzetén, ahogyan a csendes vizet bámulta, akárcsak én. Biztosan élvezte, hogy végre nem kell a kamerával bíbelődnie, és felajánlottam, hogy neki is sodrok egy igazi cigarettát. Néma csendben cigiztünk, teljesen elvarázsolt bennünket a komp által keltett lágy hullámzás. Talán ez volt az a pillanat, amikor egyikünk sem érezte magát annyira egyedül.

Mike azt a feladatot adta, hogy „véletlenszerű jócselekedeteket” hajtsak végre. A következőket mondta: „Találj olyan embereket, akiknek segíthetsz, legyen szó bármilyen apróságról! Adj virágot az embereknek, ölelj meg idegeneket, vegyél ebédet a hajléktalanoknak, hagyj pozitív üzeneteket öntapadós cetliken, ülj le egy idős ember mellé a padra, és beszélgess vele, mosolyogj az emberekre és dobd fel a napjukat!”

Semmi kedvem mosolyogni. Igazából nem könnyű ezt a feladatot filmre venni. Teljesen spontánnak kell lennie. Nem véletlenül használtam az előbb a „végrehajtani” szót, mert félek, hogy valóban annak fog tűnni – egy rám szabott feladat végrehajtásának. Értem én a mögöttes gondolatot, pusztán az időzítés okoz gondot. Magam mögött hagytam Wellington megnyugtató otthonosságát, és most a Déli-szigetre utazom, egy olyan helyre, ahol semmi sem fog Mike-ra emlékeztetni. Story az Északi-szigeten, Raglanban dolgozik. Andy már régen hazament.

Már sok dolgot kipipáltam Mike listáján. Az ő utasítása szerint Hamilton egyik parkjában hippinek öltözve ölelgettem vadidegen embereket. Néhány órán át, batikolt cuccokban, CND-kellékekkel felszerelve, mentem oda ismeretlenekhez, akik egy Shakespeare-darab szabadtéri előadására igyekeztek. Csak meg akartam ölelni őket, és egy kis szeretetet adni. A kezükbe nyomtam egy Mike-kal közös gyerekkori fotót, amelyikre ráírtam Mike „I love hugs” (szeretem az öleléseket) üzenetét. Ez az a fénykép, aminek egy példánya még mindig ott van egy üvegbe rejtve, és csak arra vár, hogy végre bedobjam a tengerbe. A fekete homokos tengerpartról kellett volna útra kelnie, de ott úgy döntöttem, valami jobb helyet keresek neki.

Indulásunk előtt egy-két nappal Wellingtonban arra kellett a járókelőket rávennem, hogy adjanak nekem egy puszit. Mi ebben a csapda? Hát az, hogy nem szólalhattam meg. Olyan voltam, mint valami degenerált pantomimes. Személyes varázsom az egyetlen eszköz, amivel legyőzhetem az emberek ellenállását, és rávehetem őket arra, hogy hozzájuk érhessek egy pillanatra. Egyszerre volt vicces és kicsit ostoba is ez a helyzet, bár tökéletesen megértem Mike érzéseit. Akkoriban már borzasztóan elszigetelt volt, egyre gyengülő fizikai teste csapdájában vergődött. Teljesen rábízta magát a körülötte lévők szeretetére és ragaszkodására. Gyakran átölelték, puszit nyomtak az arcára, vagy csak egyszerűen megérintették. Mike számára nagyon fontos volt az érintés. Mindegy volt, hogy masszíroztuk, vagy fogtuk a kezét, de azt is nagyon szerette, ha csak úgy ültünk a kerekes széke mellett, és a kezünket a térdére vagy a vállára tettük. Bár szavakkal már nem tudta kifejezni az érzéseit, Mike meglátta azt, amit sokan nem veszünk észre: büszkén menetelünk végig az életünkön, és közben elszigeteljük magunkat a többi embertől. Mennyivel egyszerűbb bezárkózni a saját kis világunkba és nem foglalkozni mások szükségleteivel, nem tenni semmit másokért, nem örülni közös emberi mivoltunknak.

Természetemből fakadóan nem vagyok társas lény, és néha kifejezetten nehezen megy a kapcsolatteremtés. Ez nem olyan, mint egy kapcsoló, amit az ember tetszése szerint fel-le kapcsolgat. Ezért is jelentett igazi próbatételt számomra Mike egyik feladata, amit Wellingtonban kellett teljesítenem. Kaptam egy rádiós mikrofont, ezzel mászkáltam fel-alá a Pigeon park szökőkútja körüli füves területen, ahol nyüzsögtek az emberek. A park elnevezése vagy a wellingtoniak kreatív névadásának vagy a helyi madarak szokatlan műveltségének köszönhető. A galambok, a fenyegető külsejű sirályok hadával az oldalukon, peckesen sétálgattak emberi lakótársaik között. Mivel ebédszünet volt, sokan épp a szendvicsüket eszegették. Hogy mi volt a küldetésem? Meg kellett győznöm valakit, akárkit, hogy már találkoztunk valahol. Annyira meggyőzően kellett előadnom, hogy a szerencsétlen áldozat zavarában tényleg hazudja azt, hogy ismerjük egymást.

Az első néhány próbálkozás nem sült el valami jól.

– Szia, Tom! – szólítottam meg egy kiwit, aki a korláthoz láncolta a biciklijét. Semmi reakció.

– Tom? Te vagy az, ugye? – Felnézett.

– Nem, haver.

– Ó, szerintem mi már találkoztunk… – Próbáltam a lehető legbarátságosabbnak tűnni, és Wellington irányába mutogattam. – Együtt ittunk a bárban a hétvégén.

– Nem, haver, az tuti nem én voltam. – A srác nem ment bele a játékba.

– Ó, oké, bocsánat. – Elindultam, majd visszafordultam hozzá. – Figyelj, haver – motyogtam bocsánatkérően –, van ott egy kamera.

Drew-ra mutattam, aki a lehető legdiszkrétebben viselkedett. Lazán ült vagy húsz méterre tőlünk, ránk irányítva az ölében lévő kamerát. Elmagyaráztam neki a küldetésemet, és a lehető legrövidebben beszámoltam Mike listájáról. Nagyon kínos volt. Még annál is kínosabb, mint rávenni embereket arra, hogy filmre vegyük őket.

– Sok szerencsét! – Szánakozva felnevetett, majd továbbment.

A következő „jelölttel” még rosszabbul jártam. Nem jött be a mesém. Olyan izmos volt, akár egy sportoló, tehát biztosan nem járt bárokba, és valószínűleg kristálytisztán emlékezett életének minden egyes másodpercére.

– Ott egy kamera – árultam el ismét. – Találomra oda kell mennem emberekhez, és meg kell győznöm őket arról, hogy valahonnan ismerjük egymást.

– Hát ez nem nagyon jön be, mi?

Hát nem.

– Sarah?

Egy fiatal nőt szúrtam ki, aki épp bagettet majszolt. Úgy gondoltam, őt könnyű lesz csőbe húzni. Hát tévedtem. Nagyon ellenséges volt, és kikérte magának, hogy egy bárban találkoztunk. Ki van zárva.

Bocsánatot kértem, és elhúztam onnan. De mégis vissza kellett somfordálnom, hogy engedélyt kérjek tőle a felvételek felhasználására. Kicsit sem kínos.

– Figyelj csak, ott egy kamera. – Drew felé mutattam, aki hála istennek, visszaintett. – Tulajdonképpen azért vagyok Új-Zélandon, mert az öcsém bakancslistáját teljesítem…

– Csak nem te vagy Royd? – szegezte nekem a kérdést.

Tessék? Jól hallottam?

– Én vagyok… – válaszoltam, teljesen összezavarodva.

– Ismerősök vagyunk a Facebookon – kacagott. – Onnan ismerlek!

Szerinted mekkora az esélye egy ilyen találkozásnak? Drew-ra néztem, és láttam, hogy remeg a kezében a kamera, annyira röhög.

Jellemző rám, hogy visszajelölök minden csajt, aki csak egy csepp érdeklődést is mutat irántam. Teszek még egy próbát. Ősz hajú férfi ült egy alacsony falon, a közelében egy sirály sétálgatott. Próbáltam a legjobb formámat hozni. Kérdeztem, hogy szervez-e még rendezvényeket (a pólóján lévő logó hasznos nyom volt!), és miután egy-két percig locsogtam, és széles mozdulatokkal a Cuba Street és fél Wellington irányába mutogattam, elárulta, hogy az egyik helyi bárban szervez karaoke esteket.

– Persze, ott találkoztunk – vágtam rá. – Bocs, elfelejtettem a nevedet. Nem ugrik be.

– Steve – válaszolta. – DJ Steve.

– Jaj, hát persze! Ezer bocsánat, de azt hiszem, nagyon be voltam állva. Talán még énekeltem is. Milyen voltam?

– Igen, emlékszem, nem voltál rossz.

– Ez már valami!

– Szóval emlékszel rám?

– Igen, nagyon jó az arcmemóriám, de a nevekkel hadilábon állok… – rázta meg a fejét.

Nem rossz!

*

Ez az egész „véletlenszerű jócselekedet” egész egyszerűen nem működik. Egy Nelson közelében található idősek otthona előtt állok, és rettegek, mert ez az egész dolog annyira „cringe”.

Nem hibáztatok senkit, de az első próbálkozás, hogy csináljunk valamit, minden volt, csak véletlenszerű nem. A stáb kérésére egy hajléktalanszálló előtt álltunk meg, ami Picton egyik csendes utcájában található. Egy tonna kaját vásároltunk, és arra készültünk, hogy vacsorát főzünk. A sarkamra álltam, és azt mondtam, hogy valószínűleg nem vihetünk be kamerát, amitől viszont az egész akció okafogyottá válik. De ami még ennél is rosszabb volt, hogy már maga az ottlétünk szörnyű, turistáknak való, álfilantróp gesztusnak tűnt, amit azok a férfiak, akik itt próbáltak nyugodt menedéket találni a világ elől, egész egyszerűen sértésnek foghatnak fel. Úgy éreztem, mintha csak azért lennék ott, hogy leróhassák hálájukat azért, amiért én nagy kegyesen rájuk áldoztam egy órát az időmből, anélkül, hogy az életükbe egy csipetnyi változást is hoztam volna. De már túl késő volt elmenni. Minden tőlem telhetőt megtettem. Főztem valamit, és közben azon igyekeztem, hogy ne beszéljek túl sokat, de túl keveset sem azokkal az emberekkel, akik valószínűleg egyáltalán nem akartak beszélgetni. Rettenetes volt! Nagyon durva és kényelmetlen volt ez a helyzet. Szerintem nem segített senkinek, és határozottan nem tűnt véletlenszerűnek sem. Tudom, hogy Mike egyáltalán nem ezt akarta.

És ehhez mit szólsz? Ugyanez a sztori. Vagy ez még annál is rosszabb. Ezúttal az egyik helyi lap újságírója megneszelte a látogatásomat, és interjút akar készíteni velem. Ez nagyon gáz. Nem akarok arról olvasni, hogy J. R. R. Tolkien dédunokája sűrű programja közepette méltóztatott időt szakítani arra, hogy tíz percre megtiszteljen jelenlétével egy rakás nyugdíjast. Én ezt egyáltalán nem akarom. És még egyszer mondom, egészen biztosan nem akarom, hogy filmre vegyék. Szerencsére Drew megérti és beleegyezik. Amíg engem körbevezetnek, ő a társalgóba megy, hogy az itt lakókkal együtt elénekeljen pár Vera Lynn-dalt. Na jó, essünk túl rajta!

Tíz perc alatt végzünk az interjúval. Az újságíró tisztelettudó és profi, én pedig igyekszem megadni neki a tiszteletet azzal, hogy normálisan válaszolok a kérdéseire. Sajna nem a legjobb napomon kapott el. Ezután segítek sütit pakolni egy tányérra, tortát szeletelek, és néhány lakóval leülök társasozni és beszélgetni. Jól érzem magam, de még mindig fortyogok magamban, hogy belekényszerítettek ebbe a jótékonysági színjátékba. Akár azt is kiabálhatnám Drew-val és a többiekkel együtt, hogy „Majd találkozunk még”, ha ez bárkinek az életét is megváltoztatná. Már bocs, Drew. És Dame Vera.

Közben megérkezik Debbie, az otthon vezetője, és megkérdezi, hogy nincs-e kedvem megnézni az otthonnak azt a részét, amelyet a mozgásképtelen időseknek tartanak fenn. Joggal gondolja, hogy van némi tapasztalatom az ágyhoz kötött betegek ápolásával és mozgatásával kapcsolatban. El is indulunk, de gyakorlatilag nem érkezünk meg oda. Azt javasolja, hogy ejtsünk útba egy Alan nevű fickót, aki feltehetőleg szeret emberekkel találkozni. Gondolom, halvány gőze sincs arról, hogy ki vagyok, de üsse kő, találkozom vele. Gondolom, valami udvariaskodó aggastyán lehet, akit rávettek, hogy találkozzon velem, váltsunk néhány semmitmondó mondatot, holott sokkal inkább az érdekli, mikor ülhet vissza a kedvenc kirakós játékához.

De amint megpillantom Alant, azonnal félresöpröm ezeket a gondolatokat. Biztosan tudom, hogy vele akarok lenni. Egy aprócska szobában ül a nem túl kényelmesnek látszó székében, és ahogy rám néz, déjá vu érzésem van. Olyan a tekintete, mintha Mike nézne rám. Nem tudom, hogy agyvérzése volt-e vagy valami más betegsége, csak annyit tudok, hogy nem tud beszélni, és csak az egyik karját tudja mozgatni. Szemei viszont kifejezőek, tele érzelemmel; pont, mint Mike szemei. Debbie odahajol hozzá, és hangosan, minden szót lassan kiejtve megmondja, ki vagyok. Szerintem Alan nem süket. Volt, aki Mike-kal is ezt csinálta, és most tényleg zavar.

Az az érzésem, hogy Alan nagyon szeretne kommunikálni velem, ezért néhány percnyi hallgatás után megkérdezem Debbie-t, hogy itt maradhatnék-e Alannel beszélgetni egy kicsit. Magunkra hagy minket, és folytatja tovább a körútját. Azonnal beugrik, mit is csináltam Mike-kal. Végigmegyek a kérdéslistán. Éhes vagy? Szomjas vagy? Ki kell menned a mosdóba? Minden kérdésemre csak egy apró fejrázással válaszol. Kényelmetlenül érzed magát? Egy apró jelzésfélét látok.

Nem tud rendesen felülni a székében. Már a belépéskor észre kellett volna vennem. Kicsit előre dőlve ül, ami nem csak kényelmetlen, de valószínűleg a kommunikációt is megnehezíti. Egy arra járó nővér segítségével feljebb emelem a székében, és azonnal látom a szemén, hogy így sokkal jobb. Úgy helyezkedek, hogy jól lásson, és mesélek neki egy kicsit magamról és Mike-ról. Tartom vele a szemkontaktust. Ez Mike esetében is kulcsfontosságú volt. Ebben nagy gyakorlatom van, bár mostanra kicsit berozsdásodtam. Annak idején Mike rengeteget dolgot el tudott mondani a szemével, és Alan is pont ilyen.

Van iPadje és tolla, amellyel a betűket megérinti a billentyűzeten, de még ez is nehezen megy neki. Remeg a keze. Elvéti az egyik betűt, és látszik rajta, hogy ez mennyire frusztrálja. Ezért megkérem, hogy adja át nekem az iPadet, én végigmegyek a betűkön, megkérdezem, melyik betűt szeretné kiválasztani, és így pont olyan lesz, mintha ő maga írná le a szavakat. Megint Mike és az Apple TV jut eszembe.

Ahogy a szavai egymás után jelennek meg a képernyőn, rájövök, hogy szeretné, hogy olvassam el, mit írt magáról és a betegsége előtti életéről. Szeretné megosztani velem a történetét, viszonzásképpen, amiért én is meséltem magamról. Valahol a laptopján van elmentve. A segítségével megpróbálom megtalálni a dokumentumot, de úgy tűnik, nem ott van, ahol szerinte lennie kellene. Ragaszkodik ahhoz, hogy elolvassam a történetét. Arra kér, hogy Debbie-n keresztül üzenjek a feleségének, aki az otthoni iratszekrényből majd előkeresi a kérdéses dokumentum egy példányát, és elküldi nekem.

Nem tudom, mióta vagyok itt. Néhány órája biztosan. Mindenesetre úgy érzem, ideje lenne elmennem. Megkérdezem Alant, szeretne-e még valamit mondani, és mit szólna, ha lassan elköszönnék. Oldalra billenti a fejét, de felemeli a hüvelykujját, és a szeme mosolyog. Abban a pillanatban, amikor elhatározom, hogy elmegyek, szomorúságot, dühöt és frusztrációt érzek magamban. Mindennél jobban szeretném, ha Alan ugyanilyen figyelmet kapna mindennap. Tapasztalatból tudom, milyen sokat jelent ez neki. Ne érts félre, ez egy csodálatos hely, a személyzet nagyon profi és mindenre odafigyel, de az otthon több tucat lakója más és más fizikai és egészségügyi problémával küzd. Senkinek sincs ideje arra, hogy egész nap Alan mellett üljön, és az iPad segítségével beszélgessen vele.

Vérzik érte a szívem.

Könnyes szemmel sietek ki a folyosókon át a lakóautóhoz. Muszáj beülnöm az autóba, és elhajtani valahová. Nem akarom, hogy így lássanak. Érzem, hogy nem bírom tovább, rögtön szétrobbanok. Szerencsére pár kilométerre innen találok egy kis parkot. Egy zsebkendőnyi kis zöld területet. Leállítom az autót, és rohanni kezdek. Lerogyok egy fa tövébe. Egyedül vagyok.

És sírok.

Érzelmek kavarognak bennem. Szomorú vagyok Alan miatt, aki nagyon szeretne mindennap így beszélgetni valakivel, de nem tud. Dühös vagyok azért, hogy nem tud. Elkeserít, hogy nem tudok többet tenni érte. Frusztrált vagyok, hiszen csak azért voltam itt, hogy végrehajtsak egy véletlenszerű jócselekedetet, még akkor is, ha a végén mégiscsak az lett belőle. Ha csak pár órára is, de hatással voltam Alan életére. De már nem vagyok mellette, és nem tudom, ki fog mellé ülni mindennap, és adja meg neki a figyelmet, amire szüksége van

De mindenekelőtt itt van Mike. Úgy érzem, újra mellette vagyok, eszembe jut az Apple TV, emlékszem, milyen érzés volt, amikor láttam, hogy a drága öcsém mennyire szeretett volna beszélni, de képtelen volt rá. Lényegtelen, milyen türelmes vagy, és mennyi időt szánsz arra, hogy kivárd, amíg jönnek a szavak, mert mindig vannak újabb szavak. Mike annyi mindent szeretett volna mondani, ha tudott volna. A kommunikáció a leglényegesebb dolgokra korlátozódott. Már nem ugrattuk egymást, mint ahogy azt gyerekkorunktól fogva tettük. Mike egész életében nagy dumagép volt, imádta az embereket. És elérkezett az a pont, amikor már nem tudott csak úgy elsütni egy viccet, vagy elengedni egy laza beszólást. Már nem tudott történeteket mesélni vagy frivol megjegyzéseket tenni. Minden egyes szó minden egyes betűje komoly próbatételt jelentett számára. Emiatt aztán egy csomó dolgot nem tudott elmondani. Lehet, hogy cserben hagytam. Talán meg kellett volna találnom a módját, hogy többet mondhasson. De hogyan ösztönözhetnél valakit arra, hogy minél többet mondjon, amikor tisztában vagy azzal, hogy minden egyes szó gigászi erőfeszítéssel jár?

Úgy érzem, mintha kidobtak volna itt, a Déli-szigeten. Mike nélkül. Ő sosem volt itt. És soha nem is lesz itt. De ő küldött ide. Persze mindent megtennék, csakhogy életben legyen, egészséges legyen, de az Alannal töltött idő, az, ahogyan kommunikáltunk egymással, felidézte bennem az utolsó hónapjainkat, és az a Mike is hiányzik nekem. Hiányzik, ahogyan a nagy szemével rám nézett; ahogyan a szemei beszéltek hozzám, ahogyan szinte izzottak a türelmetlenségtől, hogy már megint milyen idióta vagyok, ahogyan megenyhültek a szeretettől, ahogyan ragyogtak a humortól, ahogyan segítséget kértek, vagy ahogyan megköszönték a segítséget.

A kedvesség fájdalmas. Ezért van az, hogy néha szívesebben tartunk három lépés távolságot, nem szívesen vigasztalunk másokat, nem nyitunk a másik ember felé, és nem próbálunk változást hozni mások életébe.

Ez egyszerűen túl fájdalmas.

És biztos vagyok abban, hogy le kell vonnom a tanulságot. Biztos vagyok benne, hogy ideje meghoznom a döntést, hogy másképpen élem az életemet. Biztos vagyok benne, hogy több Alant kell találnom, és több véletlenszerű jócselekedetet kell végrehajtanom. Tényleg véletlenszerűeket. Hogy visszamehessek Mike-hoz. A beteg Mike-hoz. A haldokló Mike-hoz.

Jelenleg a szívem helyén csak egy üresen tátongó lyukat érzek. Olyan ürességet, amit fogalmam sincs, hogyan töltsek be.

Remény

A motoneuronbetegség gyakorlatilag halálos ítélet. Semmi remény a gyógyulásra. Fokozatos szellemi leépüléssel járó állapot, amelyre nincs gyógymód. A diagnózis felállítása után a várható élettartam egy és három év között van. Nagyon kegyetlennek tűnt, amikor a kezelőorvos azt javasolta, hogy Mike tegye rendbe a dolgait, de a statisztikai adatok sajnos ezt támasztják alá. Reménykedni azért még lehet. Vannak, akik hosszú évekig is élhetnek ezzel a betegséggel.

Mike egy Eric Edney nevű amerikai férfi könyvéből merített ihletet. A fickó nagyon aktív életet élt, rendszeresen sportolt, imádta az olyan szabadtéri sportokat, mint például a terepmotorozás, vízisíelés, golfozás, vagy a buggyval való száguldás a homokdűnéken. Ericnél is motoneuronbetegséget, vagy ahogy Amerikában nevezik, ALS-t diagnosztizáltak. Írt egy könyvet, amelyben a pozitív gondolkodást és hozzáállást népszerűsítette, nem akarta elfogadni az orvosok tanácsát, miszerint „menj haza, és halj meg”. Ezzel szemben egy alternatívát ajánlott, amelynek a lényegét remekül összefoglalja a jelmondata is: „Ne csinálj semmit, és halj meg, vagy PRÓBÁLD MEG.”

És mi készen álltunk arra, hogy mindent megpróbáljunk.

*

Miután meghallottuk a társadalombiztosítás vészjósló előrejelzését, a legelső dolgunk az volt, hogy találjunk magángyógytornászt Mike számára. Mandy így bukkant rá Claire-re, akiről egy korábbi fejezetben már meséltem. Ő azonban sokkal fontosabb annál, hogy pár mondattal elintézzem, ennél többet érdemel. Az első pillanattól kezdve tudtuk, hogy ő a tökéletes személy, aki segíthet Mike-on. Azonnal egy hullámhosszon voltunk, mindig vette a lapot. Értette a viccet, és ha ugrattuk valamivel, sosem maradt adós a válasszal. Azonnal látta, mennyire kötődünk egymáshoz Mike-kal, és benne sem csak a kiváló szakembert láttuk, nagyon hamar barátok lettünk. Sosem sértődött meg, ha néha sokatmondóan felhúztam a szemöldökömet, amikor Mike mellett ült, és fogta a kezét.

Azzal mindannyian tisztában voltunk, hogy a fizioterápia nem fogja Mike-ot meggyógyítani. A korábban felkeresett szakemberek ezt egyértelművé tették. Claire azonban igazi áldás volt, és Mike megbízott benne. Hónapokon át hetente egyszer találkoztak. Csupa praktikus dolgot tanított neki: hogyan lehet könnyen átülni a kerekes székből az ágyba vagy egy székre, hogyan üljön kényelmesen a kerekes székben, és még sok egyebet. Amikor Mike már nem tudott mozogni, Claire jött el hozzá. Amikor Mike izmai nagyon meggyengültek és megmerevedtek, a kezei úgy begörbültek, mintha karmok lennének. Segítségre volt szüksége, mi azonban teljesen tanácstalanok voltunk. Claire azonban pontosan tudta, mi a teendő. Hetente egyszer eljött pár órára, és kezelte Mike-ot. Nekünk is megtanította, hogyan masszírozzuk meg. Megtanultam, hogy tegyem a kezem Mike kezére, a tenyeremet fektessem az ő tenyerébe, majd szép lassan nyissam szét az ujjaimat, hogy az övéi is szétnyíljanak. Aztán finoman megmasszíroztam az alkarját és a bicepszét, hogy rövid időre megszűnjön a testét feszítő görcs. Mindezt természetesen Claire utasításai alapján végeztem.

Később Mike válla kezdett rettentően fájni, még a karját sem tudta felemelni. Ahogy az izmai sorvadásnak indultak, a védtelenné váló ízületei begyulladtak. Ekkor már a szokásos gyulladáscsökkentő tablettákat sem tudta bevenni, így az ibuprofent csak a gyerekek számára forgalmazott szirupváltozatban tudta lenyelni, ami tele van cukorral, az pedig irritálta a torkát. Ekkor kipróbáltuk az ibuprofenes bedörzsölést, de semmit sem ért. Claire gyengéden megmasszírozta, és a kezelés végére már fel tudta emelni a karját a feje fölé anélkül, hogy nagyobb fájdalmat érzett volna.

Claire szakértelme azonban nem korlátozódott a masszázsra. Széles körű anatómiai ismeretekkel rendelkezett. Amikor Mike légzése egyre gyengült, és nehezen nyelt vagy köhögött, megmutatta, hogyan tudunk segíteni a légutak tisztán tartásában egy gyengéd mellkaskompresszió segítségével. Az egyik kezét a hátára, a másikat a mellkasára tette. Mike vett egy mély lélegzetet, és amikor köhögnie kellett, Claire enyhén megnyomta a mellkasát. Ezzel segített Mike-nak abban, hogy kicsit több levegőt fújhasson ki, ennyi az egész. Egyáltalán nem bonyolult.

Most én jövök.

Mindig is úgy gondoltam, hogy kiváló ritmusés időérzékkel vagyok megáldva. Egyszer gyerekkoromban dobfelszerelést kaptam karácsonyra, és gyorsan kezdtem belejönni a dobolásba. Igaz, nem voltam túlságosan kitartó, és nem játszottam zenekarban sem. Abban azonban biztos voltam, hogy van ritmusérzékem.

Az utasításnak megfelelően a hátára és a mellkasára tettem a kezem, és Mike vett egy nagy levegőt.

– Gyerünk, köhögj egyet! – mondtam neki.

És köhögött egyet. Én pedig megnyomtam a mellkasát. Mike a fejét rázta.

– Kicsit korán kezdted el – mondta Claire. – Próbáld meg újra!

Második kísérlet. Még mindig rossz. Biztos voltam benne, hogy Mike csinált valamit, hogy összezavarjon.

– Rosszul csinálod, Royd – mondta Laura. Neki persze elsőre sikerült.

– Próbáld meg újra! – bátorított Claire. Magamon éreztem Mike önelégült vigyorát. Vett egy mély levegőt, és köhintett. Megnyomtam a mellkasát. Elkéstem. Megint rossz volt az időzítés. Mike nevetve tolta el a kezemet. Mégsem kellett volna abbahagynom a dobolást?

Claire javaslatára találtunk Mike-nak egy olyan helyet, ahol magas sótartalmú, melegvizes medence van. Néhány gyógytornász felügyelete mellett súlytalanul lebeghetett a vízben, és így csökkent a végtagjaira nehezedő nyomás. Sokat segített, de csak pár alkalommal tudtunk elmenni. Mivel Mike egyre nehezebben mozgott, az odajutás nehézsége miatt szinte teljesen eltörpültek az előnyök. Kétségtelenül kellemes volt a vízben, de gondolom, túl megterhelő volt számára a vízből való kijövetel.

Claire nagyon fontos szerepet játszott az életünkben. Nemcsak Mike fizikai állapotára volt hatással, ennél többről volt szó. A hozzáállása, a pozitív életszemlélete és kedves személyisége rendkívüli mértékben fokozta Mike mentális jóllétét is.

*

Valamennyien kutattunk a kezelési lehetőségek után. Mike és Laura az internetet bújták, és rábukkantak egy lengyel intézményre, amelyet egy orosz fickó vezetett. A honlapjuk szerint mindent meg tudnak gyógyítani: rákos megbetegedéseket, szklerózis multiplexet, Parkinson-kórt, sőt motoneuronbetegséget is.

Mike néhányszor beszélt a fickóval Skype-on. Gyakorlatilag soha nem erősítette meg, hogy volt olyan MND-s páciens, aki besétált az intézetébe, és aztán gyógyultan távozott, de azt állította, hogy gyógyítani tudja ezt a betegséget. Próbálta elmagyarázni a különböző kezelési módokat, és azt javasolta Mike-nak, hogy menjen el, és töltsön ott három hónapot. Ekkor már mindent fontolóra vettünk, aminek a legkisebb esélye is van arra, hogy megváltoztassa a hivatalos prognózist, ezért felajánlottam, hogy elutazom Lengyelországba, és személyesen is megnézem a helyet, mielőtt Mike elkötelezné magát arra, hogy három értékes hónapot tölt ott.

Varsóba repültem, és arra számítottam, hogy Lengyelország szürke és nyomorúságos lesz. Kellemesen meglepődtem, hogy ennek pont az ellenkezőjét tapasztaltam. Ahogy mentem kifelé a városból az intézménybe, zöld dombokon és rendezett, képeslapra illő falvakon és városokon autóztam keresztül, amelyek Walesre emlékeztettek. Maga az intézet makulátlan volt, és egy kis lengyel falu közepén állt, egy hatalmas, ötemeletes, épületben, ami valamikor gyár lehetett. Az intézetet vezető fickó nem beszélt túl jól angolul, ezért a lánya tolmácsolt. Rögtön bele is vágtunk a különböző kezelési módok megvitatásába.

Az első módszer valamilyen masszázs volt, amit avokádó nagyságú, sima, lapos kaviccsal végzett, aminek borzalmasan éles volt a széle. Feltűrte az ingujjamat, és keményen belenyomta a követ a húsomba, és azt hittem, szétkaparja a karizmomat. A lánya nem fordította le a káromkodást, amivel önkéntelenül reagáltam, de kétlem, hogy különösebben érdekelte volna. Újra megismételte a kínzást, majd megcsinálta a sípcsontomon is. Elegem lett az egészből. Rögtön tudtam, hogy ez nem Mike-nak való. Elmagyarázta, hogy a kaparás hatására vér áramlik az izmokba, és így jelentősen lelassul a sorvadás. Biztosan így van, de Mike már túl gyenge volt ahhoz, hogy egy ilyen drasztikus kezelést kibírjon. Az izmai már túlságosan leépültek. Talán, ha korábban találtuk volna meg ezt a helyet…

Következett egy újabb kezelés. Egy kegyetlenül forró szauna, utána egy csípős hideg merülőmedence. Szörnyű! És ismét megerősödött bennem, hogy ezt Mike nem bírná ki. Túl nagy sokk érné a szervezetét. A szélsőséges hőmérséklet tovább súlyosbítja a motoneuronbetegséget.

Felhívtam Mike-ot, és elmondtam neki, hogy szerintem ez a hely nem neki való. Elmondtam, milyen kezeléseket láttam. Nem tűnt túl jó megoldásnak, hogy három hónapot töltsön itt, elzárva a külvilágtól, úgy, hogy egy szót sem beszél lengyelül vagy oroszul. És a tetejébe még ezeket a középkori kínzásokat is el kellene viselnie.

– Azért csak maradj még egy napot. Megnézhetnéd a többi kezelést is – mondta. – Biztosan nagyon fogod élvezni – kuncogott.

Most egy másik szobába vittek. Az előbb, az ötödik emeleti iroda ablakán kinézve láttam, hogy az eresz alatt méhek fészkelnek. Itt meg van egy üvegcső, a külső falon keresztül jön be a szobába

– Itt végezzük a méhcsípés-terápiát – fordította nekem az orosz fickó lánya. Végszóra egy idős, Parkinson-kóros beteget tolt be kerekes székben a lánya. Kezelésre jöttek. Az orosz orvos (feltételezem, hogy orvos volt!) beengedett egy méhet a csőbe, majd a cső végén lévő zsilipbe. Óvatosan kiszedte, és a méh potrohát a nő karjához nyomta. A méh megtette a kötelességét - belemélyesztette a fullánkját a nő bőrébe. A fickó még jól meg is nyomta szegény állatot, hogy minél több mérget préseljen ki belőle, majd a rovar tetemét egy szemetesbe dobta, ami már dugig volt elpusztult méhekkel. A nő, aki szemmel láthatóan egy szót sem beszélt angolul, bájosan mosolygott, miközben legalább húsz méh áldozta fel magát a jó ügy érdekében; mérgüket a nő nyakába, gerincébe, lábába és karjába pumpálták. A genocídium mögött az az elmélet van, hogy a csípés hatására fokozódik a véráramlás, így az izom nem hal el, sőt akár helyre is jöhet. Azt mondjuk nem értem, hogy ezt a kezelést miért nem lehet tűkkel vagy valamilyen más módszerrel elvégezni, miért kell szegény méheket vödörszámra legyilkolni. Azt azonban biztosan tudtam, ez nem Mike-nak való.

– Szeretné kipróbálni? – és máris felemelt egy látszólag lelkes méhecskét.

Azt leszámítva, hogy nem fűlött a fogam a dologhoz, még soha nem csípett meg méh, és ha jól tudom, akár súlyos allergiás reakciót is kiválthatott volna nálam. Kétlem, hogy a felkínált gyógymódok természetességére való tekintettel lett volna valahol egy hatalmas, szteroiddal teli tű, amit Ponyvaregényben látott módon a szívembe szúrnának, ha anafilaxiás sokkot kapnék. Így hát udvariasan lemondtam a lehetőségről.

Ehelyett egy természetes pakolást tettek a karomra. Valami ragacsos kenőcs volt, amiről fogalmam sincs, mit tartalmazott - chilit, mézet és mindenféle izét -, majd szorosan bekötözték. Elvileg ez is fokozta a véráramlást, kivonta a méreganyagokat, és megdolgoztatta az izmokat. Valójában úgy éreztem, mintha lángolna a karom. Erőteljesen izzadni kezdtem. Két percig bírtam, aztán lerángattam magamról a kötést, de az égő érzés még jó fél órán át megmaradt.

Bármilyen ősi vagy „hagyományos” gyógymódok is ezek, a kezeléseknek van valami értelme. Sok szó esik például a méhméreg előnyeiről, bár biztos vagyok benne, hogy van erre „píszí” (politikailag korrekt) módszer is. Ha nem lett volna az összes Lengyelországban látott kezelési mód túl agresszív Mike számára, talán elmentünk volna. Hajthatatlanok voltunk, hogy minden lehetőséget megpróbáljunk.

Mike kipróbált egy Vega gépnek nevezett elektroakupunktúrás készüléket. Kipróbálta a nedvesakkumulátort is; ez olyan technológián alapszik, amelyet kutatócsoport fejlesztett ki az 1920–1930-as években Edgar Cayce útmutatásai alapján, és arra volt hivatott, hogy segítsen helyreállítani az idegrendszer működését. Amikor Mike már nem tudott feküdni, nehezebbé vált a készülék használata. Kipróbált egy Rife-készüléknek nevezett valamit, ami állítólag elektromágneses frekvenciák segítségével elpusztítja vagy hatástalanítja a beteg sejteket.

A legtöbb ilyen eszközt az orvosok egyértelműen elutasították, de ezen nem is lepődtem meg. Tapasztalataim szerint az orvosi szakma vezető testületeit sokkal inkább a pénz vezérli, mint bármi más. A gyógyszeriparban hatalmas pénz van. A kezelésekben, nem a gyógyításban. Az egészségügyi szakemberek részéről csak negativitással találkoztunk, ami teljesen ellentétes volt a mi filozófiánkkal és Mike meggyőződésével. Folyamatosan kutatott minden lehetséges megoldás után, és ha valamiről úgy gondolta, hogy működhet, akkor még a placebohatásnak is adott egy esélyt. Mike gyakran csak a pozitív és bizakodó hozzáállásra támaszkodhatott. Én nem mindig bíztam meg az általa kipróbált szerkentyűkben, bár soha nem zárkóztam el, és az ő helyében biztos, hogy én is kipróbáltam volna mindet. Ha valahol azt olvastam volna, hogy a macskaürülék szemembe dörzsölése egészségügyi előnyökkel jár, mint a szélvész, rohantam volna a macskamenhelyre.

*

Mike számára nagy segítség volt a marihuána. Ma már gyógynövényként tartják számon, széles körben elismerik az egészségre gyakorolt pozitív hatását. Mike betegsége idején azonban ez még nem így volt. Keith esetében saját magam is megtapasztaltam a gyógyító hatását, aki körülbelül tíz évvel Mike megbetegedése előtt halt meg szklerózis multiplexben. Számtalanszor láttam, ahogy Keith, nagy nehézségek árán, görcsösen a mankójába kapaszkodva tudott csak felmenni a keskeny lépcsőn, és ez az egyszerű művelet is hosszú perceket vett igénybe. Amikor felért, elszívott egy jointot. Beszélgettünk egy kicsit, aztán Keith felpattant, mankóját a hóna alá csapta, és akár egy hegyi kecske, fürgén lerohant a lépcsőn. Elképesztő volt a változás.

Bár Keith esete jól példázza az orvosi marihuána jótékony hatását, de arról sem feledkezem meg, hogy végül is miatta nem szívom a cuccot. Mielőtt Story megszületett, koncerteken, fesztiválokon és hasonlókon rendszerint szívtam egy kis hasist. Keith volt az, aki felhívta a figyelmemet arra, hogy ez mocskos dolog. Soha nem tudhatod, milyen szemetet kevertek a gyantába, és nem is olyan hatásos, mint a fű, legalábbis ő ezt állította. Aztán egyszer küldött nekem postán (!) egy nagy, kövér jointot, amit ő maga sodort. Azt mondta, hogy sokkal élvezetesebb lesz, mint az a borzalmas cucc, amit kipróbáltam. Pontos utasításokat is adott, hogyan szívjam el. Azt mondta, hogy egy kellemes napon menjek ki az erdő közepére, telepedjek le és nagyon lassan szívjam el. Ne siessek, szánjak rá néhány órát. Csak válj eggyé a természettel, mondta. Maga az ötlet fantasztikusnak tűnt.

Azon az ominózus hétvégén Marcus házában kötöttem ki. Néhány sörrel később elég spicces hangulatban voltam. És ekkor eszembe jutott a joint. Megfeledkeztem Keith összes utasításáról, és meggyújtottuk a dzsoját. Mivel hozzászoktam, hogy a hasistól gyorsan betépek, most nagyon meglepett, hogy a marihuána semmilyen hatással sem volt rám. Gyorsan elszívtuk, de nem éreztünk semmit. Csak egy kicsit részegek voltunk, semmi több. Lehet, hogy Keith átvágott, gondoltam. Talán csak egy adag oregánót szívtam el. Nem foglalkoztunk vele tovább, és néztük a tévét.

Öt perccel később rájöttem, hogy gőzöm sincs, hol vagyok. Csodálatos, bizsergető érzés volt, úgy éreztem, mintha lebegnék, és láthatatlan karok ölelnének át. Minden apró zajra felfigyeltem. Ez már nemcsak a sör miatt volt. Marcusra néztem. Teljesen normálisnak tűnt. Lehet, hogy csak képzelődtem. Nem sokkal később, éjfél körül, jött értem az akkori barátnőm. Mielőtt elbúcsúztam volna Marcustól, megkérdeztem tőle, hogy ő nem érzi-e furcsán magát. Kiderült, hogy igen, és amikor rám nézett, azt gondolta, hogy teljesen normális vagyok. Ezen jót derültünk. Mindketten őrülten be voltunk tépve. És nagyon vicces volt. Egészen addig, amíg szedelőzködni nem kezdtem.

– Neked nem feszít a mellkasod? – kérdezte Marcus, valószínűleg őszinte aggodalommal a hangjában.

– Nem – válaszoltam, még mindig vigyorogva. – Remekül érzem magam.

Elindultunk, de a kételkedés befészkelte magát az agyamba. Tényleg nem érzek szorítást? De, lehet, hogy egy kicsit. De, igen, határozottan érzem. Hirtelen nagyon feszült lettem. Fájdalmasan feszült. A szívem úgy kalapált, hogy azt hittem, rögtön kiugrik a helyéből. Pár napja azzal volt tele a média, hogy River Phoenix holtan esett össze Los Angelesben, a Viper Room nevű szórakozóhely előtt. Talán ő is túl gyorsan szívta el a jointot. Azon tűnődtem, vajon neki is így feszített-e a mellkasa előtte.

– Húzódj félre – könyörögtem a barátnőmnek, aki látszólag nem vette észre, min megyek keresztül. A mellkasomat szorongatva valahogyan kimásztam a parkoló autóból, és hánytam. Összeszedtem magam annyira, hogy visszaszálljak a kocsiba. Legalábbis azt hittem. Néhány perccel később a „félelem” szorította a mellkasomat, a szívem majd kiugrott a bordáim közül. Megint meg kellett állnunk, és közben lélekben már felkészültem arra, hogy hamarosan találkozom a teremtőmmel. És remélhetőleg River Phoenixszel is. A barátnőm hívta a mentőket (nem hiszem, hogy volt más választása), és az intenzív osztályon kötöttem ki.

Nem emlékszem semmire, teljes filmszakadás.

Úgy képzelem, hogy belebegtem a kórházba, és arról fecsegtem, hogy elszívtam egy jointot, és a szívem mindjárt felrobban, erre érzéketlenül bedobtak egy sötét szobába, és azt mondták, hogy aludjak. És ott ébredtem fel pár órával később, tökéletesen jól éreztem magam. Mivel úgy éreztem, megérintett a halál szele, eldöntöttem, hogy mostantól vége a füvezésnek.

*

Tudom, hogy nem Keith hibája volt, hogy képtelen voltam a legegyszerűbb utasításokat is követni. Mégis, még mindig élénken él bennem az emlék, hogy egy kis füvezés után milyen fürgén ugrándozott lefelé a lépcsőn. És amikor Mike beteg lett, akkor eszembe jutott ez a kép, és arra gondoltam, hogy ez talán az ő állapotára és életmódjára is pozitív hatással lehet. Amerikából szereztünk be orvosi marihuánát. A betegsége kezdeti szakaszában, amikor még nem gyengült le a tüdeje, elszívott egy keveset egy jointba szórva, dohány nélkül, néha pedig a pipájába tette. Mike nem dohányzott. Sosem dohányzott, de egy joint azonnali megkönnyebbülést jelentett neki, csakúgy, mint Keithnek évekkel ezelőtt. Általában lefekvés előtt szívott egy keveset. Ez mindig megnyugtatta, és segített neki ellazulni, és tudott egy jót aludni éjszaka.

Amikor Mike már nehezebben lélegzett, többé nem tudott rágyújtani, így párologtattunk. Volt egy „vulkánnak” nevezett szerkentyűje, amibe beleszórt egy kis levelet, és azt párologtatta. Később kézi vaporizálót (párologtató eszközt) használt, aminek a jótékony hatása azonnal érezhető volt, ugyanúgy, mintha rágyújtott volna, de a füst nem jutott a tüdejébe. De végül már ez is nagyon megterhelő volt számára, ezért Story segítségével készítettem kannabiszolajat. A CBD-olaj ma már bárki számára elérhető, de akkoriban még házilag kellett készítenünk. A növényt organikus gabonaszeszbe áztattuk, így kioldódtak belőle a gyógyhatású részek. Ezután addig párologtattuk a folyadékot, amíg egy ragacsos barna iszapszerű masszát kaptunk. Ezt összekevertem kókuszolajjal, és minden nap egy kis adagot tettem az ételébe.

Az olaj finomabban fejti ki a hatását. Megkönnyebbülést hoz, de nincs kábító hatása. Egyszer hasogatott a fejem. Teljesen lerobbantam, kimerült voltam, és ráadásul még egy óriási herpesz is megjelent. A halántékomra cseppentettem egy kis olajat, és bedörzsöltem vele azt a pontot, ahol a legjobban fájt. Nem telt el tíz perc, és a fejfájásomnak nyoma sem volt, és másnapra a csúnya herpesz is eltűnt. Jó ez a cucc! Szívesen használnám, amikor szükségem van rá, bárhol, ahol tudom, hogy idegreceptorok vannak, és gyors fájdalomcsillapításra van szükségem. Amikor Mike beteg volt, állandóan a Candy Crush játékkal szórakoztam. Kiszaladtam rágyújtani, és az ablakon keresztül figyeltem őt, miközben játszottam. Amikor az egyik kezem megfájdult, a másikkal nyomkodtam tovább a gombokat. Van otthon egy tégely CBD-krémem, amit reggel és este a hüvelykujjamra és a csuklómra kenek, és esküszöm, hogy segít. Hogy ez placebo vagy sem, nem tudom. És nem is érdekel. Inkább használom ezt a teljesen természetes terméket, mint valami vegyszerekkel teli ibuprofengélt.

Mike kitartóan ragaszkodott ahhoz, hogy minden a lehető legtermészetesebb legyen. Talán Eric Edney hatott rá, aki azt tanította, hogy a szervezetből mindenféle méreganyagot ki kell takarítani. Mike már akkor is vegetáriánus volt, és gyorsan átállt a teljesen vegán étrendre, csak bioélelmiszereket fogyasztott, hogy lecsökkentse a növényvédőszerekkel kezelt élelmiszerekből felszívódó mérgek mennyiségét. Minden reggel készítettem neki egy bio paleo shake-et. Mindenfélét beletettem, ami egészséges: több gerezd nyers fokhagymát, egy adag gyömbért, fodros kelt, búzafüvet, narancslét, kurkumát, mindenfélét. Mindig Mike gondosan összeállított receptjeit követtem, attól függően tettem bele a hozzávalókat, hogy a szervezetének melyik részét kellett erősíteni. Ehhez jöttek még a különböző vitaminok és ásványi anyagok. És ha ezeket nem sikerült por alakban beszerezni, akkor a tablettákat bele kellett öntenem a turmixgépbe, és összeturmixolni a zöldségekkel és gyümölcsökkel.

Ennél gusztustalanabb dolgot életemben nem ittam. Mike azonban esküdött rá. És ha ő úgy gondolta, hogy segített, akkor az úgy is volt. Ha figyelembe vesszük, hogy az egyetlen engedélyezett gyógyszer, amit a társadalombiztosítás is támogatott, egy ki tudja, milyen vegyi anyagokból készült tabletta (riluzol) volt, ami egy halvány utalás szerint (egy meglehetősen szűk körben végzett kísérlet alapján) talán három hónappal hosszabbítja meg a várható élettartamot. És természetesen egy kilométer hosszú volt a mellékhatások listája. Mike számára nem volt kérdéses, hogy máshol keressen megoldást. Természetes gyógymódokat keresett, és a pozitivitásra, a reményre és a mentális jóllétre támaszkodott.

A jó ómen kegyes madara

Ha végiggondolom, a szóba jöhető helyek közül messze nem ez a legideálisabb. Néhány hónappal ezelőtt Kaikourát földrengés rázta meg. A Richter-skála szerinti 7,8-as erősségű rengés éjfélkor történt, amikor a legtöbb ember otthon volt. A kétperces rengést cunami követte. A rengés erejét mutatja, hogy Kaikoura közel egy méterrel mozdult el északkeleti irányba, és körülbelül ugyanennyivel emelkedett is. A Déli-sziget keleti partvidékén a városba vezető utat lezárták a földcsuszamlások és a további sziklaomlás veszélye miatt. Így meg kellett változtatni az eredeti tervet, és a szárazföld belseje felé vezető dombosabb, keskenyebb és sokkal lassabb utat kellett választanunk, hogy eljussunk ide.

Még mindig az Alannel töltött rövid időt próbálom feldolgozni, és változatlanul hiányzik Mike. Magányosnak és elszigeteltnek érzem magam. Úgy érzem most magam, mint Kaikoura. És egyáltalán nem tesz jót nekem az, hogy itt vagyok. Kísérteties csend honol a tengerparton fekvő kisvárosban. Néhány bár nyitva van, de az utcák szinte konganak az ürességtől, nincsenek turisták, akik normál körülmények között most itt nyüzsögnének. A környezet lenyűgöző, a hegyek a széles öbölre néznek. Nem tudom azt az éjszakát kiverni a fejemből, és arra a több ezer turistára és lakosra gondolok, akik itt rekedtek, elzárva a sziget többi részétől, mivel a földrengés járhatatlanná tette az utakat és tönkretette a vasútvonalakat. Olyan az egész, mint valami szellemváros.

Ma reggel együtt úsztam néhány oroszlánfókával, és végig attól féltem, hogy egy kicsit harciasak lesznek, és kiharapnak egy darabot a lábamból. Tegnap meg egy delfinrajjal úsztam. Néha lehet látni őket a partról, ahogy vidáman ugrándoznak a vízben, vagy amikor kijönnek enni a part közelébe. Láttam már bálnákat is errefelé. Drew, aki körbejárta a földnyelvet egy hatórás túra során (ő is kissé nyomasztónak találja az itteni légkört), azt olvasta, hogy Kaikoura régen jelentős bálnavadász központ volt. A környező magas sziklákról és dombokról csodálatos kilátás nyílik a Csendes-óceánra. Egykor a bálnafigyelők ott fent ültek, és várták, hogy mikor pillantják meg a távolban a bálna felbukkanását jelző „hullámtörést”, aztán már riadóztatták is a bálnavadász hajókat. Ezen a részen a tenger nagyon gyorsan mélyül, és egyenesen egy víz alatti alatti kanyonba visz, ami terített asztal a bálnák, delfinek és tengeri madarak számára. Sétája során Drew még egy albatrosszal is találkozott. Azt mondják, szerencsét hoz.

Szerintem Mike nem tudta, hogy a delfin volt a kedvenc állatom gyerekkoromban. Teljesen elbűvöltek ezek a gyönyörű, titokzatos és intelligens teremtmények. Lehet, hogy most azt gondolod, mennyire szerettem volna a vízben lenni velük, és megérinteni őket. Azt gondolhatod, hogy ez annyira megnyugtató. Sorsfordító. Nos, sajnálattal jelentem, hogy nem így volt. Egyáltalán nem.

Gondolom, mindenkinek szüksége van a túlélésre, és Kaikoura most éppen gyengélkedő idegenforgalma csak a tengeri élővilágára hagyatkozhat. Nem kell messzire merészkedni a parttól ahhoz, hogy ámbráscetekkel és számos delfinfajjal találkozhasson az ember. Csatlakoztam egy turistacsoporthoz. Tehát én is turista lettem; egy turista, aki neoprén búvárruhába bújik, uszonyt, maszkot és pipát vesz fel. Szívesebben figyeltem volna őket szép csendben, a hajóról. Ehelyett azonban a vezetőink, amint megtalálták az egyik táplálkozási helyüket, egy rettenetes hangjelzés és lelkes kiáltások közepette bevittek minket a vízbe.

Mi (ők) pedig úgy csapkodtuk a vizet, mint az idióták. Mindenki örömködött, amikor ezek az áramvonalas szürke állatok ott siklottak körülöttünk a vízben. A delfinek valószínűleg nem örültek nekünk ennyire, és joggal bosszankodtak amiatt, hogy elkergettük a halakat, amiket épp most akartak elfogyasztani. És amikor a halraj odébbállt, sietve a visszahívtak minket a hajóra, és ott cikáztunk körülöttük. Rosszul éreztem magam és teljesen elborzadtam. Annyira zavart ez az egész helyzet. Szegény delfinek! Képzeld el, hogy leülsz vacsorázni, már majdnem éhen halsz, és egy üvöltő holdkóros hirtelen félrelöki a tányérodat, és vidáman az arcodba rikácsol. Ezek után a hajón maradtam, és arra gondoltam, hogy az ebédjétől megfosztott delfin helyében boldogan megragadnék egy-két karattyoló turistát a hülye lábánál fogva, és lerángatnám őket a tengerfenékre. Ha valaki azt mondja, hogy a tenger hatalmas, és a delfineknek nem kötelező ideúszniuk (ergo ez az ő döntésük, nem a tiéd!), az szerintem egy hülye köcsög.

Mike nem ezt akarta. Nem az ő hibája. Még csak nem is a stáb hibája. Kaikourát térdre kényszerítette a földrengés, és most kétségbeesetten próbál valami bevételre szert tenni, hogy talpra állhasson. Részben még mindig el van vágva az ország többi részétől, és igyekszik minden lehetőséget kihasználni. Biztos vagyok benne, hogy van jobb módja is annak, hogy valamiféle szellemi feltöltődést éljünk át a delfinek közelében, de ez most nem az. Nem most.

Nagyon felzaklat ez az egész, de azt hiszem, nem sülhet el úgy mindig minden, ahogyan azt Mike eredetileg eltervezte. Ugyanez volt a helyzet Waiheke szigetén is, ahol a Coromandel-félszigetre jövet megálltunk. Valamiféle „lelki gyógyulásért” jöttem ide. Egyik este a gyorsan sötétedő erdei faházban ültem egy Leila nevű kedves nővel. Abban reménykedtem, hogy találok valami kapcsolatot Mike-kal. Rob Hamill és Drew is velem volt. Akárcsak én, ők is elveszítették a testvérüket. Szokásos szkepticizmusom ellenére is inspiráló pillanat lehetett volna. Leszámítva a félelmet, hogy a félhomályban pókok mászhatnak elő valahonnan és támadnak rám, egyáltalán nem éreztem azt, hogy megfelelő mentális állapotban lennék. Ki kellett üríteni az elmémet. Rob és Drew egyáltalán nem voltak tolakodóak, de nem tudtam nem tudomást venni a jelenlétükről, és azt sem tudtam figyelmen kívül hagyni, hogy a kamera állandóan rám szegeződik.

De most nagyon gyenge vagyok, alig tudom tartani magamat. És találd ki, hová megyünk legközelebb? Queenstownba; az extrém sportok központjába, a világ kalandfővárosába. Szóval el tudom képzelni, mi vár ott rám. Úgy érzem, most nem állok készen erre. Egyáltalán nem. Nem sokkal azelőtt, hogy elhagytuk az Északi-szigetet, el kellett mennem raftingolni. Fizikailag teljesen kikészített. Szerintem nincs ember, aki képes irányítani azt a felfújható csónakot, ami eszeveszetten ugrál. Folyton attól rettegtem, hogy egyszer csak összetekeredik, miközben lefelé száguld a folyón és a vízeséseken át. Én folyamatosan eveztem, pontosan úgy, ahogy mondták. Egy vízesésen való hirtelen zuhanás után a gumicsónak felborult, olyan volt, mint egy narancssárga fedelű koporsó. Ki kellett úsznom a szurdok meredek sziklafalához, ahol csapdába estem.

És a hab a tortán az volt, hogy innen egy anyagtalannak tűnő lila szánba kapaszkodva kellett lecsorognom a folyón. Ebbe az úszóalkalmatosságba csimpaszkodtam, miközben fáradt lábaimmal próbáltam tempózni a kavargó zuhatagokon át. Időnként veszélyesen közel kerültem a hatalmas, sötét sziklákhoz, amelyek kétoldalt magasodtak fölénk. Egy kicsit nyugodtabb szakaszon a kísérőm megállt, hogy előre figyelmeztessen a következő folyószakaszra.

– Most következik a nap legnagyobb zuhataga – próbálta túlkiabálni a víz zúgását. – Szakadéknak is nevezik.

Tipikus kiwi.

– Oké – mondtam lélegzet-visszafojtva. – Nem érzem magam túl magabiztosnak.

– Szeretnél egy perc szünetet tartani és pihenni, vagy indulhatunk?

Pihenni? Most, hogy tudom, hogy épp a szakadékba fogok zuhanni? Mi értelme lett volna?

– Nem. – A sóhajomat elmosta a víz zaja. – Nem, megyek, csak… rángass majd ki, ha…

Elcsuklott a hangom, nem akartam kimondani a félelmeimet.

Elindultunk.

Nem viccelt. Tényleg félelmetes szakasz volt. Már majdnem túljutottam, alig tudtam kapaszkodni, úgy hánykolódtam, mintha egy mosógépben lennék. Aztán hirtelen egy víz alatti áramlat elkapott, és magával rántott. A kísérőm már előre figyelmeztetett, hogy ha egyszer alámerültem, nehéz lesz eldöntenem, merre ússzak, hogy újra a felszínre jussak. A lila szánkó volt a mentőkötél, abba kellett kapaszkodnom. Bíznom kellett benne. Vissza kellett húzódzkodni rá, és felhúzni magam.

Megcsináltam. Épphogy. Volt egy pillanat, amikor már félig-meddig megbékéltem azzal a gondolattal, hogy akár meg is fulladhatok. Amint tudtam, teleszívtam a tüdőmet a tiszta új-zélandi levegővel, aztán hagytam, hogy a sodrás lefelé vigyen. Teljesen kimerültem, és sokkal inkább félelmet éreztem, mint felszabadultságot. Abban a néhány másodpercben rádöbbentem, milyen törékeny az élet.

Az adrenalin, az utazás, a táj, Mike hiánya – minden összeesküdött ellenem. Érzelmileg, fizikailag és mentálisan is nagyon gyengének érzem magam. Elhagyom Kaikourát. De pokolian ideges vagyok a kihívások miatt, amelyek Queenstownban várnak rám.

Foglaljon helyet!

Ha drámai felütéssel indítasz egy történetet, akkor megvan az az előnyöd, hogy egy bizonyos ponton visszatérhetsz hozzá. Most érkeztem el ehhez a ponthoz. Emlékszel még a Fox-gleccser szörnyű drótkötélpályájára, ami a világ legundorítóbb kanyonja felett vezetett? Emlékszel, hogyan kellett végigfutnom és leugranom arról a pallóról, és levetni magam egyik kötélről a másikra? Hát most újra itt vagyunk.

A zuhanás pont olyan szörnyű volt, mint amilyennek leírtam. Azonban a kötélpályáról csodálatos kilátás nyílt a kanyonra. A türkizkék folyó messze alattam csillogott. Ahogy átrepültem a szakadékon, egy kis kunyhóhoz érkeztem, amit valahogyan a szemközti sziklához rögzítettek. Volt még ott pár őrült kiwi, akik arra vártak, hogy elkapjanak. Már Drew is ott volt. Ja, igen, azt elfelejtettem mondani, hogy neki előttem kellett átsuhannia, hogy filmezhessen. Persze a szegény kamerás srácra senki sem gondol! Szakmája szerszámával a kezében, amit duplán magára csatolt, durcásan arról beszélt, hogy biztosan van egy másik, kevésbé „izgalmas” átkelési mód is. Sajnos nincs, és a kanyon túloldalán dolgozó srácok is így jártak munkába minden nap. A másik sziklafalról is egy drótkötéllel térhettél csak vissza. Szerencsére ez egyszerű volt, nem volt embertelen zuhanás, nem kellett félni, hogy az ember a szakadékba zuhan. Az első után ez már gyerekjáték volt. Még Drew is élvezte.

Queenstown közelében, a Shotover Canyonban vagyunk, egy élettel teli alpesi városban, amely az extrém szabadtéri tevékenységek köré épült, a merész izgalmak keresőinek Mekkája. Ez a tiszta és virágzó (és nagyon drága) központ a hófödte csúcsok közé fészkelte be magát, és a hatalmas Wakatipu-tó kellemes vize öleli körül. Egy festői úton, a Déli-sziget gerincét alkotó hegyeken át jöttünk ide Kaikourából. Ahelyett, hogy a széles főút felől közelítettük volna meg a várost, ahogy értelmes emberekhez illik, mi inkább a szűk hágókon és szédítő magasságokban átvezető utakat választottuk, és szerencsére a lakóautónk sértetlenül megúszta a kalandot. Mindenért kárpótolt a gyönyörű kilátás Queenstownra. Veszélyes hajtűkanyarok váltották egymást, idegesen araszolgattunk a civilizáció felé, egyesbe kapcsolva, és közben állandóan azon paráztunk, hogy be tudjuk-e venni a következő kanyart ezzel a hatalmas lakóautóval.

A Fox-gleccser izgalmai után még nem sétálunk vissza a kanyon oldalán a kis kavicsos parkolóhoz. Itt áll a lakóautónk, ami erre a csodás helyre fuvarozott minket. Hogy miért nem megyünk vissza, az hamarosan kiderül. A másik irányba indulunk. Még nem végeztem itt.

Kicsit távolabb egy újabb, az éles sziklákhoz csavarozott rémisztő építmény bukkan fel. Átsétálunk egy kis faházikón, amely egy aprócska kávézónak ad otthont, majd lemegyünk pár lépcsőfokot, és elérünk egy fémplatformhoz, ami a sziklába kapaszkodik. Most mi a fene lesz? Még több gravitációval dacoló mutatvány, tuti.

A Shotover Canyon Swing (kanyonhinta) egy cseppet sem hasonlít a játszótéren található hintákhoz. Ebben az összetett szóban a „játszó” azt sugallja, hogy jól fogsz szórakozni, és (remélhetőleg) kevés, vagy (lehetőleg) egyáltalán nincs „tér”, azaz kemény talaj a talpad alatt. Vannak viszont hevederek, kötelek és biztonsági kötelek, amik a kanyon fölé kihúzott drótkötélhez csatlakoznak. Azonnal felfogom, mit kell tennem. A kötélugrással (bungyval) ellentétben, ahol a szabadesés végén egy rugalmas kötél párszor visszahúz a levegőbe, itt úgy fogsz repülni a kanyon fölött, mintha valami katapultból lőttek volna ki. Egy csomó vigyorgó, őrült kiwi élvezettel meséli, hányféle különböző módon lőhetem ki magam a levegőbe. Előre, hátra, vagy…

– Melyik a legvadabb? – kérdezem hülyén. – A legrémisztőbb?

– Szerintem a széket kéne kipróbálnod – szólalt meg az egyikük.

Még mindig érzem a Fox-gleccser utáni adrenalinlöketet a szervezetemben, ezért ostoba módon belemegyek ebbe az elképesztő javaslatba.

De aztán rögtön meg is bánom.

Egy kis matek. Egy sziklán állok, alattam több mint százméteres szakadék tátong. Körülbelül hatvan méter szabadesés után ott fogok hintázni egy körülbelül kétszáz méter hosszú íven. Egy székben ülve.

Régimódi biztonsági övvel bekötnek egy műanyag székbe, amiben épeszű emberek általában a kertjükben pihennek. Háttal ülök a szakadéknak. A szék hátsó lába pont a platform szélén van. Mindenki be van kötve valamibe, megbízható karabinerek vannak a fémkorlátokra rögzítve. Még Drew is ott ül bekötözve, terepszínű, sokzsebes mellényében, amiben van elég hely az objektívsapkáknak és egyéb kameracuccoknak. A kamerát pedig hozzáerősítették. Egyértelmű, hogy senki sem akarja azt, hogy bármi vagy bárki is belezuhanjon a szakadékba. Kivéve engem. Én bele fogok esni. Tényleg? Felpörög az adrenalin, és érzem, hogy zakatol a szívem.

Azt mondják, hogy dőljek hátra a székben, mint annak idején az iskolában, mert így fogom a gravitációt legdurvábban érezni. Egy erős kiwi kéz megragadja a biztonsági kötelet. Ez az egyetlen dolog, ami megakadályozza, hogy hátrazuhanjak a semmibe. Már lélekben felkészültem arra, hogy mindjárt repülök, érzem, hogy felhúznak.

– Téves riasztás – mondja valaki. – De most…

Szórakoznak velem.

– Gyenge a szívem. Ez nem tesz jót az egészségemnek. – Idegesen felnevetek. Úgy érzem, a szavak a kiszáradt torkomba ragadnak. Kész kínszenvedés ez a várakozás. Ismét hátradőlök. Várom azt a rettenetes pillanatot. Újra előrecsúszok.

– Ez a lehető legrosszabb…– Hangosan kifújom a levegőt, azt sem tudom, mit mondok, majd Drew kamerája felé fordulok.

– Nem is – hazudom. – Nem nagy ügy.

Ez persze részben csak hősködés, ugyanakkor nem akarom megadni azt az elégtételt ezeknek a kiwiknek, hogy feszültnek lássanak. Persze nagyon élvezik, hogy félek. Tudom, hogy mi következik, de ezek a hamis kezdések csak felgyorsítják a szívverésemet, és egyre csúnyábban beszélek.

Megint visszahúznak. Már megint itt tartunk.

És vissza. Újra felemelnek. Tudom.

És vissza.

Tévedés.

Aztán az az erős kéz elenged. Győz a gravitáció, és én zuhanok. Az első ösztönöm az, hogy pánikba esve torkom szakadtából üvöltsek, és mindennek elmondom ezeket a szadista kiwiket. Az utolsó szavamat már elragadja a zuhanás. Nem is mondtam, hogy zuhanok? Bukfencezek. Forgok. A szélzúgásban még hallom, hogy fent nevetnek rajtam és a szánalmas káromkodásomon. És látom, ahogy a látómezőmbe lassan bekúsznak tájékozódási pontok: szikla, ég, távoli folyó, szikla, ég, folyó, szikla, ég, FOLYÓ! És akkor hirtelen vége a zuhanásnak. Hintázok előrefelé, hátrafelé, lebegek a kanyon fölött kifeszített pályán. És megint vissza. És lélegzem. Nevetek. Egyedül vagyok a kanyon ölelésében, és megcsókolom a tenyeremre tetovált „X”-et, és Mike-ra gondolok. Közben a hinta szépen lelassul, és a csörlő munkának lát, hogy visszahozzon.

– Ennyi volt? – kérdezem pimaszul, ahogy a fejem megjelenik a peron pereme fölött. – Csak ennyit tudtok?

De máris visszakozom, mert tisztában vagyok vele, hogy még mindig a semmi fölött lógok, és bármikor jöhet a megtorlás.

– Ti aztán elképesztőek vagytok! – tréfálkozok.

Egy kéz nyúlik felém, és kicsatolja a biztonsági övet. A szék hirtelen megbillen, és a másodperc töredéke alatt páni félelem lett úrrá rajtam. De persze valahol máshol is rögzítve van, akárcsak én. Viszonylag biztonságos helyre húznak.

A platformra visszatérve igyekszem minél távolabb kerülni a szélétől.

– Valaki még egy körre? – hangzik el a kérdés.

Drew a kamerája mögé bújik.

– Tudod mit – kezdem, de még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán végiggondoltam volna –, én megyek újra.

Elképzelem, hogy Mike itt van. Szinte érzem a jelenlétét. Ő biztosan ment volna még egy kört. Még ha a részleteket nem is dolgoztam ki, úgy érzem, most az egyszer többet akarok tenni a minimális elvárásnál. Nem csak egy bábu akarok lenni, akit a lista, Mike és a saját félelme irányít. Egy kicsit tovább akarok menni. Be akarom bizonyítani magamnak, hogy képes vagyok rá. Képes vagyok megtenni azt, amit Mike is tett volna.

Pillanatokkal később, ismét ott vagyok felszerszámozva a szakadék szélén, megkérdőjelezem az előbbi érvelésemet. Ha Mike itt lenne, teljesen értelmetlen lenne még egyszer alávetni magam ennek a pokoli próbának. Ő úgyis felülmúlna engem. Most akkor mi a fenét csinálok? Valami megmagyarázhatatlan ok miatt úgy döntöttem, hogy ezúttal hátrafelé ugrok, a kezemet összekulcsolom a fejem mögött, és úgy teszek, mintha az egész semmiség lenne. A szakadék fölött állva azonban alig tudom összekulcsolni izzadságtól ragadós ujjaimat.

– Üzenj valamit az utókornak – dörmögi Drew a kamerája mögül, és az első ösztönös reakcióm az, hogy pontosan megmondjam neki, hová menjen.

– Sziasztok, üdv nektek…– kezdek bele, aztán rájövök, hogy nincs mit mondanom, kivéve ezt: – Komolyan, ha van bakancslistád, amin ilyen dolgok vannak, azonnal tépd szét. Ezt nem jó csinálni. És így…

Lebámulok az alattam hömpölygő folyóra. Miért csinálom ezt másodszor is?

– Hülyeségeket beszélek – ismerem be. – Akár indulhatnék is.

És azt teszem.

Ugrok. De most émelygés fog el, amikor látom, milyen gyorsan távolodik a biztonságos platform, és egy aprócska ponttá zsugorodik felettem. Azt hittem, hogy jobb lesz, ha nem látom, hogyan közeledem egyre gyorsabban a föld felé, de a zuhanás érzését még inkább felerősíti az egyre zsugorodó ugróállás látványa.

Ennyi elég volt. Nem akarok többet. Mára végeztem. Ahogy megyünk vissza Queenstownba, érzem, hogyan illan el az adrenalin. Őszintén bevallom, teljesen kimerültem. Már csak egy finom kávéra és egy szelet pitére vágyom. Új-Zéland meglepően híres a zamatos pitéiről. Tenyérnyiek, általában darált marhahús és szaft vagy steak és sajt van bennük, és eheted burgonyás feltéttel is, de van édes változata is. Tökéletes nasi. Mindenütt megtalálhatók és nagyon finomak.

Szóval csak erre vágyom. Na és persze egy kávéra. És nem akarok semmit sem csinálni a nap hátralévő részében.

Ha szívünk tápláléka a zene…

Esélyem sincs. Még nem jött el a piteevés ideje. Más feladat vár rám. Bár nem veszélyes, de azért ijesztő. A feladat arról szól, hogy éljem át a szeretet és a boldogság érzését, de sokkal inkább az a célja, hogy minél kínosabban érezzem magam. Fel kell állítanom egy erősítőt a városközpontban, és Mike szavaival élve „táncolnom kell emberekkel, hogy boldoggá tegyem őket”.

Nem hiszem, hogy bárkit boldoggá tenne, ha velem táncolna.

De van még más is. „Legalább tíz embert kell rávenned, hogy szóba álljon veled és táncoljon, nem számít, mennyi ideig.”

Az a pite egyre távolabbinak tűnik.

*

Az út során nem ez az első zenei feladatom. Közel két hónappal ezelőtt, Aucklandben Rachel, Rob Hamill élettársa a kezembe nyomott egy ukulelét, és közölte velem, hogy egy hetem van arra, hogy megtanuljak játszani rajta. Utána elő kellett adnom egy dalt a családjának. A kérdéses dal, amit nekem választottak, az I’ll See You In My Dreams (Álmaimban látlak majd) volt, ezt a slágert olyan nagy nevek adták elő, mint Louis Armstrong, Bing Crosby, Doris Day, Ella Fitzgerald, Andy Williams és Pat Boone. Kicsit sem vagyok ideges. Azt a változatot, amit meghallgatásra kaptam, Joe Brown adta elő ukulelén egy George Harrison tiszteletére rendezett koncert zárószámaként.

Nem vagyok igazán muzikális alkat. Sőt egyáltalán nem. Arról már meséltem, hogy mennyire túlértékeltem a dobolós tehetségemet, bár azért még mindig úgy gondolom, hogy nem voltam annyira rossz. A koromhoz képest. Amikor gyerek voltam, anyu mindig meghívta a házunkba a hippi barátait a CND gyűlésekre. Körbeültek, Simon and Garfunkel-dalokat énekeltek meg ismert népdalokat, anya meg gitározott. Bár ez a zenei stílus nem túlságosan hozott lázba, elkezdtem azon gondolkodni, milyen jó lenne gitározni. Vettem pár leckét, de zsenge korom ellenére már elég fejlett volt az a mára már legendássá vált képességem, hogy nem igazán voltam kitartó. Így aztán hamar elhalt az ezirányú érdeklődésem.

Mégis írtam egy dalt. Több hétig tartott, mire elkészültem vele. A címe az volt: Mandy bárányhimlős. Még ma, ennyi év távlatából is emlékszem az érzelmes, költői szövegére.

„Mandy bárányhimlős, Mandy bárányhimlős, Mandy bárányhimlős, Mandy bárányhimlős, oooh oooh oooh oooh.” Ez volt az első versszak. Mire félig-meddig megtanultam a dalhoz szükséges két-három akkordot, Mandy már majdnem meggyógyult. Az egészségügyi állapotában bekövetkezett változás ihlette aztán a második, és egyben utolsó versszakot. „Mandy már jobban van, Mandy már jobban van, Mandy már jobban van, Mandy már jobban van, oooh oooh oooh oooh.” Akkoriban azt hittem, hogy a dalokat csak valós időben lehet megírni. Amikor lejátszottam Mandynek, csak hitetlenkedve bámult rám, hogy ennyire hülye nem lehetek.

Még ha óvni akarták is a világot a született zenei érzékem hiányától, egy kicsit több bátorításnak azért örültem volna. Csodálatos módon az iskolában leköröztem a többi gyereket egy zenei szintfelmérőben (meg kellett állapítanunk, hogy két hang közül melyik a magasabb), és az volt a jutalmam, hogy az iskola három hegedűje közül az egyik szerencsés tulajdonosa lehettem. Elmentem pár hegedűórára, és a hangszeremet haza is vihettem, hogy gyakoroljak. Egy este, amikor boldogan belefeledkeztem abba, hogy elcincogjak egy-két akadozó skálát a hegedűn, véletlenül kinéztem az ablakon, és láttam, hogy anyu és Mandy majd megszakadnak a röhögéstől a produkcióm hallatán.

Mondanom sem kell, hogy ez a jelenet véget vetett a hegedűvel kapcsolatos ambíciómnak (ezután már kézbe se vettem többet), ez azonban még nem jelentette zenei pályafutásom végét. Felnőttként inkább a menedzselés felé fordultam, és segítettem pár zenekarnak a turnéikon. A zenélést azokra hagytam, akik valóban tudták, mit csinálnak, akik kitartóan gyakoroltak és végül valóra válthatták álmukat. Szeretem a zenét, ahogy Mike is, de egyikünk sem tudott hangszeren játszani. Gyakran kívántam, bárcsak el tudnék játszani valamit, legalább egy dalt, gitáron vagy zongorán. Megszámolni sem tudom, hányszor szerettem volna az a srác lenni, aki egy rakás gyönyörű lánnyal ül a tábortűz körül, és amikor valaki szexisen dorombol: „Tud valaki egy dalt?”, akkor ő csendben felkapja a gitárt, zenélni kezd, és mindenki belezúg.

Azért volt olyan eset is, amikor nem én voltam a legbénább. Egyszer abban a szerencsében volt részem, hogy meghívást kaptam a londoni Abbey Road stúdióba, hogy Peterrel együtt hallgathassam, amikor Howard Shore és a Londoni Filharmonikusok A király visszatér zenéjét vették fel. Amikor véget volt, körbevittek minket a stúdióban. Az egyik teremben öreg, viharvert zongora állt.

– Ez az a zongora, amelyen a Beatles az összes klasszikus számát játszotta – mondta az idegenvezetőnk. – Szeretne valaki játszani valamit rajta?

Most kiváló alkalom kínálkozott volna arra, hogy a billentyűkön megszólaltassak egy dalt. De sajnos, egyikünk sem tudott zongorázni. Peter a fejét rázta. Elijah Wood is velünk volt. Ő is csak a fejét rázta. Én is ráztam a fejemet. Kiábrándító. Így valamennyien csak elsétáltunk a zongora mellett, és felváltva lenyomtunk egy-egy billentyűt, kiábrándultan lógatva a fejünket.

Az volt az érzésem, hogy ez az ukulele feladat kész katasztrófa lesz. Rachel, aki szemmel láthatóan tudta, hogyan kell ezt a vicces kis négyhúros hangszert megszólaltatni, minden tőle telhetőt megtett, hogy megtanítsa nekem az akkordokat. Megmutatta, hová kell tenni az ujjaimat, és hogyan kell a tőle kapott kottában eligazodni. Elég egyszerűnek tűnt.

Persze nem volt az. Miközben az egyik ujjammal megpróbáltam lefogni a megfelelő hangot, egy másik ujjam mindig útban volt. És ez fájt. Nem voltam hozzászokva, hogy a húrt erősen a fogólaphoz kell nyomnom. Egy kávézóban ültem, a latte már kihűlőfélben volt, és próbáltam elsajátítani az első néhány akkordot. Valahogy sikerült, de sokáig tartott, amíg váltani tudtam közöttük. Számít az valamit, ha nagyon-nagyon lassan játszom a dalt? Belekortyoltam a hideg kávéba, Drew pedig kezébe vette az ukulelét, és könnyedén végigjátszotta az egész dalt. Bele se nézett a kottába, majd visszaadta nekem a hangszert.

– Profi gitáros vagyok – dörmögte magyarázatként. – Néhanapján.

Persze, hogy ehhez is ért. Bármennyire bosszantott is ez a felfedezés, felajánlotta, hogy segít megtanulni a dalt.

Hosszú ideig dédelgettem az ukulelét. Gyakoroltam a szobámban, a parkban a Jucy Snooze mellett, mindenütt, ahol csak tudtam. A telefonomon is le volt töltve a dal Joe Brown-féle verziója, és újra és újra meghallgattam, próbáltam megtanulni a szöveget, és halkan énekeltem vele. Nem volt elég eljátszani azt a nyavalyát, énekelni is kellett. Nem vagyok előadóművész. Az ötperces kis stand-up komédiámat leszámítva, ami ekkor még előttem állt, nem igazán volt tapasztalatom abban, hogy emberek előtt szerepeljek. Eddigi tapasztalataim legnagyobb része a kérdezz-felelek műsorból származik, ahol nagyon fogékony közönségem van. Ott akarnak lenni. Kíváncsiak arra, amit mondani akarok. Így persze könnyű. Azt viszont senki sem akarja hallani, ahogy elrontok egy dalt, miközben az ujjaim egy játékgitárnak tűnő hangszer fogólapja körül matatnak. Senki. És hamarosan ki kellett állnom Rachel, Rob és a gyerekeik elé, miközben teljesen amatőrnek látszom. Szörnyű lesz. És mindezt a kamera előtt kell csinálnom.

Így hát gyakoroltam. És gyakoroltam. És már nagyon fájtak az ujjaim. Azt hittem, lesz időm tökéletesíteni, de ezen az úton alig van időm. Mindig van egy újabb feladat, és csak arra vár, hogy valaki átadja nekem.

*

Egy újabb zenei feladat. Elszakadok egy kicsit az ukulelémtől, és éppen mászok ki a Jucy furgonból, amikor látom, hogy Rachel közeledik, széles vigyorral az arcán. Most érkeztünk Aucklandből, és Hamiltonban szálltunk meg, ahol ő lakik, és ahol hamarosan énekelnem kell. Felolvasta Mike következő utasítását. Meg kellett tanulnom egy koreográfiát, amit azzal a tánccsoporttal fogok előadni, aminek Rachel fia is a tagja. A bemutató aznap este van.

– Lehet itt dohányozni? – teszem fel felelőtlenül a kérdést, miközben egy vörös téglaépület felé tartunk.

– Nem – válaszolja Rachel, némi iróniával a hangjában – Ez egy iskola.

Dühösen fújtattam, miközben zsebre vágtam a frissen sodort cigarettámat, és bementem utána az épületbe.

Egyáltalán nem aggódtam. Tudok táncolni. Nagyszerű a ritmusérzékem. Gyerekkoromban anya és apa kedvence a rock and roll volt, mindig erre táncoltak. Mindig néztem, hogy apa úgy megpörgette anyát, mint egy profi, közben a hifiből bömbölt a zene. Mandy és én pedig utánoztuk őket. Amikor Elvis megszólalt az iskolai diszkóban, mindig én perdültem ki elsőnek a táncparkettre. A titok nyitja a csípőben rejlik. Én voltam az őrült csípőrázó kölyök, aki a terem közepén parádézik. Meg fogom oldani ezt a feladatot is. Nap vége? Na essünk neki, csináljuk meg, és gyorsan menjünk haza, gondoltam.

Már megszoktam, hogy nyugodtan rábízhatom magam a természetes tehetségemre. Szeretek improvizálni. Ha táncolok, érezni akarom a zenét, és hagyom, hogy a ritmus magával ragadjon, hagyom, hogy a testem úgy mozogjon, ahogyan csak akar. Amiben nem igazán vagyok jó, mint kiderült (senki sem lepődik meg), az az, ha valamit meg kell tanulnom. Vagy pontosabban fogalmazva emlékezni rá. Ezek a gyerekek már régóta minden hétvégén együtt táncoltak, és gyakran indultak táncversenyeken.

– Öt, hat, hét, nyolc – szólt az oktató hamarosan fájdalmasan ismerős kiáltása, és a terem hirtelen megtelt tízévesekkel, akik tökéletes összhangban hajtották végre az éppen most megtanult mozdulatokat. Én meg álltam ott szerencsétlenül közöttük, próbáltam felidézni, mi a harmadik lépés, másfelé fordultam, mint a többiek, és egyre jobban elbizonytalanodtam. Kizárt, hogy mindezt egy nap alatt megtanuljam.

Az egész nagyon fárasztó volt. Izzadtam és fájt mindenem, literszámra ittam a vizet. Még annyi időre sem álltam le, hogy megegyem a sushit, amit Rachel olyan kedvesen készített nekünk. Észrevettem, hogy Drew szünetet tart a forgatásban, hogy egy kis Maki tekercset tömjön be a szakállas arcába. De mivel épp az imént utaltam rá, hogy valószínűleg elég felvételt készített rólam, ahogy többször is elszúrtam a lépéseket, nem szóltam be neki. Nem is értettem, miért volt ez olyan fárasztó. A mozdulatok annyira nem lennének bonyolultak, persze csak akkor, ha végre megjegyezném a sorrendjüket. Nem mintha tudnék hátraszaltót csinálni vagy breakelni. Szerintem leginkább egy újszülött zsiráfra hasonlítok, aki a nyúlánk lábain billeg, és próbál lábra állni Az oroszlánkirály tökéletesen szinkronizált dallamára.

Amikor végre eljött az előadás ideje, nem voltam kész semmire, csak arra, hogy az ágyba zuhanjak. A közönség nagyrészt a táncostársaim szüleiből állt, akik bizonyára kíváncsiak voltak, hogy ki ez a hórihorgas idióta, aki tönkreteszi szeretett sarjaik műsorát. Ha akartam volna, sem tudtam volna elbújni a hátsó sorban, hiszen föléjük tornyosultam. Nevetségesen néztem ki (az utasításoknak megfelelően) a hátracsapott baseballsapkában és a háromnegyedes hip-hop gatyában. Teljesen egyértelmű volt, hogy képtelen vagyok észben tartani a koreográfiát, amit azzal próbáltam kompenzálni, hogy szerencsétlenül vigyorogtam, és időnként eleresztettem egy-egy hoppát, miközben gyakorlatilag szabadstílusban táncoltam végig a második részt. Mint kiderült, az egész koreográfia valójában mindössze húsz másodpercig tartott. Húsz másodpercig! Én meg egy egész napot, délelőttöt és délutánt töltöttem azzal, hogy megpróbáljam egy táncos koreográfia húsz teljes másodpercét megtanulni, sikertelenül. Akkor sokkal hosszabbnak éreztem. Úgy tűnt, mintha hosszú percekig tartott volna. De nem így volt. Később, valami mazochista vágytól vezérelve, visszanéztem Drew-val a felvételt, hogy lássam, milyen hülyén néztem ki, és kínosan rövid volt az egész.

De végül is jó móka volt. Tényleg élveztem. Legalábbis ezt mondtam magamnak, miután egy cigaretta és egy nehezen megszerzett kávé mellett újra kaptam levegőt. Minden elismerésem a táncosoké, akik órákon át gyakorolnak a nagy fellépéseikre. Bár nekik valószínűleg nem csak egy napjuk van arra, hogy felkészüljenek.

*

Egy nappal később Rob és Rachel családjával együtt elmentünk egy falusi vásárra, amit egy vidéki reptér területén tartottak. Imádom a falusi vásárokat. Szeretem a bódékat, az állatokat, a mezőgazdasági gépeket, a pulled pork hamburgert. Az maga a mennyország! A szokásos kézműves termékek és finom ételek mellett ezen a vásáron egy régi autókat és repülőgépeket bemutató kiállítás is volt. A vásár mellett húzódó füves sávról folyamatosan szálltak fel a sportrepülők és a kisrepülők. A felhőtlen égbolton ragyogott a nap, és egyetlen izgalomra vágyó adrenalinfüggő sem volt a láthatáron. Tökéletes.

– Neked most nem az ukulelén kellene gyakorolnod? – kérdezte Drew önelégült mosollyal. Olyan volt, mint egy nagy fekete felhő, ami el akarja takarni a napot. Ma volt az az este. Az eddigi nyugodt és békés délutánt most tönkretette az a gondolat, hogy ma este kell előadnom azt a szerencsétlen dalt, amit már napok óra próbálok megtanulni. Intettem Drew-nak és a kamerájának, és a lehető legnagyobb lazasággal elvonultam.

A vásár egyik végén egy nagy pavilon volt felállítva, ahol tisztességes tömeg gyűlt össze. Egy zenekar játszott. És nem is akármilyen zenekar; Rachel zenekara. Kiderült, hogy Rachel tényleg tudott pár dolgot az ukulelékről, csakúgy, mint a másik kilenc nő, akik mellette játszottak és énekeltek. A The Apron Strings, akik azóta Sylvia’s Toasterre változtatták a nevüket, egy tízfős ukulelezenekar. És hihetetlenül jól játszottak. Ezt a hangszert korábban viccgitárnak tartottam, talán azért, mert eddig csak George Formby kezében láttam, aki ablakpucolásról, lámpaoszlopokról és kínai mosodákról énekelt vicces dalokat. Most azonban minden előítéletemet félretettem, mert Rachel és bandája elképesztően játszott. Az ukulele hangja lenyűgöző volt. A csajok hosszú szoknyába és mellénybe öltözve, tollas kalapban úgy néztek ki, mint egy csapat menő steampunk. Felváltva énekeltek szólót, a többiek közben vokáloztak a háttérben. Teljesen elbűvölt.

Aztán két dal között Rachel a mikrofonhoz lépett.

– Talán észrevették már, hogy ma egy kamera forgat itt – kezdte.

Összerezzentem.

– Egy dokumentumfilmhez készül a felvétel. Royd Tolkien van itt ma köztünk, akinek az öccse két éve halt meg motoneuronbetegségben. – Elöntötték az érzelmek, és könnyes szemét törölgette. – Royd most az ő bakancslistáját teljesíti.

Fogalmam sem volt, hova akar kilyukadni.

– Roydnak két nap alatt meg kellett tanulnia egy dalt. Már csak azt nem tudja, hogy a következő számot ő fogja énekelni.

Bárcsak megnyílna a föld alattam, és elnyelne. Új-Zélandról lévén szó, ez nem lehetetlen dolog. De most nem történt meg. Elnehezült lábakkal indultam el a „színpad” felé. Kezembe nyomtak egy régi „vintage” pilótasapkát, hogy legalább a kinézetem legyen hiteles, ha már hangzás nem lesz az. Odaléptem a színpad középen álló mikrofonhoz, szédültem, a szívem majd kiugrott a helyéről.

– Nem tudok énekelni. Ráadásul egy kicsit meg is fáztam – kezdtem a magyarázkodást. – Nagyon sajnálom, hogy elrontom ezt a szép napot.

Nem ismertem az összes akkordot, arra meg végképp nem voltam képes, hogy egymás után lejátsszam őket. Még a szöveget sem sikerült megtanulnom.

Rachel egy papírlapot tartott elém, amin a szöveg volt. Legalább itt áll majd mellettem, amíg én jól beégetem magam. Óráknak tűnt, mire remegő kézzel végre sikerült az első akkordot lefognom. Legalább a dal elejét szerettem volna nagyjából elfogadhatóan eljátszani. Minél hamarabb belekezdek, annál hamarabb lesz vége az egésznek. Végignéztem a tömegen (legalább százan voltak), majd óvatosan belekezdtem az intróba.

Az első néhány ütem után a hátam mögött megszólalt a zene. A zenekar is beszállt. Volt egy fickó, aki számolt nekik, aztán ő adta a basszus szólamot, miközben az ukulelék lágy hangjai körbefontak. Megtépázott idegeim lassan kezdtek kisimulni, engem pedig szép lassan nyugalom töltött el. Nagyszerűen játszottunk. Mi!

Énekelni kezdtem.

– „Hosszúak a magányos napok, az alkony énekel egy dalt.”

Nem volt a legjobb, de annyira nem is voltam béna.

– „Hamarosan lehunyom a szemem, hamarosan rátalálok a nyugalomra.”

A mögötte lévő zenekar besegített, és hamarosan azon kaptam magam, hogy élvezem a dolgot.

– „Mindig a közelemben vagy” – A szavaknak, amelyeket énekeltem, különös jelentősége van számomra – „Álmaimban látlak téged.”

Az ujjaimnak kicsit gyors volt a tempó, de végül is az összhang szempontjából nem számított, ha kihagytam egy-két akkordot. Amiket tudtam, lejátszottam, és énekeltem tovább. Már értem, hogy mi volt Rachel hátsó szándéka, amikor azt sulykolta belém, hogy a dal elejét és végét magabiztosan kell játszanom. Kiderült, hogy a többiről ő gondoskodik.

És amikor a végére értünk, és el kellett játszanom azt a kis riffet, amit már ezerszer gyakoroltam…hát jól elkaptam. A közönség éljenzett és tapsolt, én pedig teljesen feldobódtam.

*

De az akkor volt. Ez meg most van. Épp most siklottam át egy kanyon fölött. Kétszer is. És hintáztam. Kétszer is. Hatalmas adrenalinlöketet kaptam, szellemileg és fizikailag is K. O. vagyok, rettentő nagy szükségem van egy pitére és egy kávéra. Ehelyett most valahogy rá kell vennem tíz embert arra, hogy táncra perdüljenek velem Queenstown közepén.

Csüggedten cipelem a hangszórót és az állványt, Drew pedig a kameráját hozza, és elindulunk a vízpart felé.

– Hát ti mit csináltok, srácok? – szólít meg minket szemtelenül két csaj.

Lehet, hogy szokatlannak tűnik részemről, de most ösztönösen inkább nem foglalkoznék velük, és mennék a dolgomra. Nem akarom senkinek sem elmondani, mire készülök. Kimerültem és zavarban vagyok. De Drew úgy dönt, hogy kikotyogja a titkot.

Közben kiderült, hogy a lányok ausztrálok, teljesen fesztelenül viselkednek, semmi fenntartás sincs bennük.

– Ez elképesztő! Ott leszünk. Hol csináljuk?

– Lenn a vízparton, a téren. Azt mondtad, „csináljuk”?

– Hát persze, segítünk. Jó buli lesz!

Buli? Őrültek ezek a csajok? Megalázó, szörnyű, és nagyon gáz lesz. Minden lesz, csak nem „buli”. Azt meg el sem tudom képzelni, hogy fogok tíz embert rávenni arra, hogy táncoljon velem.

– Akkor hamarosan találkozunk – csicsergik, és elindulnak az ellenkező irányba. Drew vállat von, mi pedig megyünk tovább a tópart felé.

Kaptam egy vezeték nélküli mikrofont, mivel a kamera nem lesz a közelemben, hogy felvegye, amit mondok. Ez azt is jelenti, hogy tudok Drew-val kommunikálni, aki a megáll a tér egyik sarkában, és onnan jelez nekem. Ezúttal teljesen titokban forgatunk. Lassan lesétálok a rakpart közelébe, és kezdem felállítani a hangszórót. Bár örülnék, ha minél előbb vége lenne ennek az egésznek, mégsem kapkodok.

– Drew, ha hallasz engem, akkor az olyan, mintha itt lennél mellettem – füllentek, közben pedig magányosnak és elhagyatottnak érzem magam. Keresem őt. Ott áll, és próbál úgy tenni, mintha nem filmezne. A fejhallgatója a fülén van, és vigyorogva integet. Ezek szerint hall engem.

– Szerinted jó leszek itt, a tér kellős közepén?

Hüvelykujjával okét mutatott.

Abban bíztam, hogy más utcai előadók is lesznek majd itt szép számmal, zsonglőrök, portrérajzolók, talán élő szobrok is szórakoztatják a járókelőket. De csalódnom kellett. Csak én vagyok itt egyedül. Az arra járó turisták jó nagy ívben kikerülnek, árad belőlük az idegenkedés, mintha attól tartanának, hogy valami hangos csinnadrattával fogom bosszantani őket. Felteszem a napszemüvegemet, és a kabátom hajtókájába beszélek. Gyerekes módon azzal nyugtatom magam, hogy most titkosügynököt játszom.

– Ez sokkal szörnyűbb és rémisztőbb, mint gondoltam – mondom Drew-nak diszkréten. – Furcsán néznek rám, mintha azt kérdeznék, hogy mi a fenét akar itt ez a fickó?

A hangszóró már az állványon van, én pedig a telefonommal babrálok, próbálom összekapcsolni valahogyan a hangszóróval.

– Tudod, Drew, azt kell szuggerálnom magamba, hogy ez teljesen szokványos dolog, az emberek ezt csinálják nap mint nap. Nem nagy kunszt felállítani egy hangszórót.

Most kit is akarok meggyőzni?

– Az viszont elég agyament dolog, ahogy itt beszélgetek magamban.

Rájöttem, hogy gőzöm sincs, hogy működik ez a hangszóró cucc.

– Adhattál volna pár leckét. Hol van a hangerő?

Azt hiszem, megvan. Most már csak annyi a dolgom, hogy rányomok a lejátszásra. Van egy jó kis tempós számom, amit végtelenített lejátszásra állítottam be, és addig fog szólni, amíg nem végzek. Letérdelek az állvány mellé, és megpróbálok olyan kicsire összezsugorodni, amennyire csak tudok.

– Gyanúsan nézegetnek – mondom Drew-nak. Nem tudom, miért locsogok neki állandóan. Nem szól semmit, csak néha feltartja a hüvelykujjat vagy bólint egyet. Talán azért van, mert így nem érzem magam annyira elhagyatottnak. Csapdába estem, és még mindig itt vagyok. Az eszem azt ordítja, hogy meneküljek. Mi lenne, ha egyszerűen csak passzolnám ezt a feladatot? Semmi értelme, hogy itt Drew-nak fecsegek. Úgysem hagyja, hogy lelépjek. Ha Mike itt lenne, ő sem engedne el. Meg kell tennem. Már a puszta gondolattól, hogy rányomok a lejátszásra, és megszólal a zene, én meg rázom itt magam, hányingerem van.

– Ez nagyon „cringe” – nevetek magamban. – Jaj, Mike! – mondom az éterbe, és megcsókolom a tetoválást a tenyeremen. Nincs más választásom, meg kell tennem.

Rányomok a lejátszásra.

Úgy teszek, mintha egy energiától duzzadó, rámenős amerikai lennék, akinek a vérében van a zene, és egyáltalán nem érdekli, ki háborodik fel ezen. Táncolni kezdek. Magamban, amerikai akcentussal azt mondom: „Ezt nagyon adom. Tomboljunk! Ez az, haver!”

A valóságban azonban olyan mereven rángatom a karomat és a lábamat, mint egy marionettbáb. Most jövök rá, hogy még mosolyogni is elfelejtettem, ezért gyorsan egy ostoba Goofy-vigyort erőltetek az arcomra. Próbálom megszólítani a járókelőket.

– Táncolna velem? – kérdezem egy viszonylag fürge külsejű idős hölgytől, remélve, hogy őszintének tűnök. Gyengéden megfogom a kezét, és sétálni kezdek mellette.

Rám nevet.

– Csak egy kicsit? – kérlelem.

Nevet még egy kicsit, aztán továbbmegy.

– Táncolsz velem? – kérdezem egy fiatalabb, sportruhát viselő nőtől.

– Miért? – kérdezi gyanakvó mosollyal, de még csak nem is lassít. Mintha egy jótékonysági szervezet nevének említése elég lenne ahhoz, hogy kötélnek álljon.

– Csak úgy – mondom sugárzó arccal, és próbálok energikus és pozitív maradni. – A szeretet és boldogság nevében.

A nő felszívódik. Őszintén szólva nem hibáztatom. Ez kész katasztrófa. A dal véget ér, már indul is újra. Ráadásul egyetlen ember sem áll meg, még beszélgetni sem, nemhogy a csípőjét rázza velem. Körülnézek, Drew-t keresem a tekintetemmel, de biztosan arrébb ment, hogy jobb szögből vehessen fel. Nem látom sehol. De aztán megpillantok két ismerős arcot. Megjöttek az ausztrál lányok. Lelkendezve odarohannak hozzám, boldogan az arcomba kiabálnak, és őrülten táncolni kezdenek mellettem.

Na, máris van két ember. Kezdetnek nem is rossz!

És akkor hirtelen megváltozik a hangulat. Pár pillanat múlva ott terem egy ötven körüli fickó, és a csípőjét kissé esetlenül rázva táncolni kezd. Közben megpróbálja rávenni az idegeneket, hogy csatlakozzanak hozzá. Ezt teszi a fiatal vér! A hamisítatlan ausztrál lelkesedés. A jókedv ragadós. Az emberek kíváncsian néznek ránk. Ez talán olyan valami, amibe nekünk is be kellene szállnunk. És az új barátaim csalogatni kezdik az embereket, hogy csatlakozzanak ők is. Ki tudna ellenállni nekik? Én csak mosolygok és táncolok tovább.

Pillanatokon belül már hatan vagyunk. Aztán heten. Majd nyolc. Felkérek még pár embert, hogy táncoljanak ők is, de inkább világgá futnak. De nekem csak táncolnom kell. Az ausztrál lányok csodát tesznek, és csakhamar túl is léptük a bűvös tízes számot. Jókedvünk van, én pedig megkönnyebbülten sóhajtok fel. Megcsináltam! Vagyis megcsinálták. Most lehet, hogy azt mondod, csaltam. Azt senki sem mondta, hogyan kell tíz embert szereznem. Senki nem mondta, hogy nem szervezhetek be két agresszívan boldog optimistát, hogy elvégezzék helyettem a piszkos munkát.

Drew odaballag hozzám. A kamera lazán lóg a kezében, ami a biztos jele annak, hogy megvan, amire szükségünk volt.

– Mit szólnál hozzá, ha ennénk egy pitét? – kérdezi

Benne vagyok.

A nagy tettető

Queenstown nem csak az adrenalinról szól. Teljesen egyértelmű. Leggings feszül rajtam, amit jótékonyan eltakar a hosszú póló. Épp most tanultam meg néhány alapvető szakkifejezést, amelyek segítenek a következő feladatom megoldásában. Már kezdem kapiskálni, mi is az a tehén, a macska és a lefelé néző kutya póz. Bizony, most jógázni fogok. Azért ez egy kicsit több annál; jógaoktatónak álcázom magam, és hamarosan én fogom vezetni az órát.

*

Nem ez az első alkalom, hogy ezen az úton arra kényszerülök, hogy megbízható tanárnak adjam ki magam. Hamiltonban egy általános iskolai osztályban híres fazekasként mutattak be, aki azért jött, hogy néhány új fogást tanítson nekik.

Mielőtt Story megszületett, kellemetlenül éreztem volna magam a gyerekek között. Fogalmam sem volt, hogyan viszonyuljak hozzájuk. Azonban az apaság az egyetlen dolog az életemben, amit természetesnek vettem. Mivel hajlamos vagyok arra, hogy gyorsan megunjak mindent, és ne ragaszkodjak dolgokhoz, ezért nagyon féltem, hogy képes leszek-e jó apává válni. De abban a pillanatban, amikor először vettem a kezembe Storyt, minden félelmem elpárolgott. Az apaság volt az egyetlen dolog, ami mellett szívesen elköteleződtem, és életemben először minden tökéletesen értelmet nyert. Minden magától értetődő volt. Nem számított, hogy hézagos a tudásom, és nincs semmi tapasztalatom abban, hogyan kell egy másik emberi lényről gondoskodni. Egyszerűen csak csinálni kell. Ösztönösen jön.

Érdekes, hogy az élet kulcsfontosságú eseményei mennyire megváltoztatják a nézőpontodat. Story születése előtt, fizikailag teljesen képtelen lettem volna figyelemmel kísérni egy baba külső-belső működését. Ha kakis pelenkát kellett volna a kezembe vennem, tuti, hogy rohamot kaptam volna, és ott helyben kidobom a taccsot. Természetes finnyásságom azonban soha nem gátolt abban, hogy Storyt bepelenkázzam. Még csak nem is öklendeztem. Egyetlen egyszer sem.

Mielőtt Mike megbetegedett, fogalmam sem lett volna, hogyan kell őt megfelelően ellátni. Eszembe sem jutott volna, hogy egy másik felnőttről ilyen módon kell gondoskodnom. Ismétlem, csak csinálni kell. És én csináltam, és ez megváltoztatott engem.

A fazekasság egyszerű volt. Semmiféle nehézséggel nem kellett megküzdenem. És mivel nem érzem kényelmetlenül magam, amikor a gyerekek a szüleik nélkül vannak velem, kimondottan élveztem, hogy babrálhatok az agyaggal a fazekaskorongon. Nagyon cuki, kedves feladat volt, aminek az lett a vége, hogy tetőtől-talpig beborított a szürke agyag, és boldog, nevető gyerekek vettek körül. Fogalmam sem volt arról, hogyan kell a korongot használni, azt meg főleg nem, hogyan lesz az agyagból edény. Inkább egy órányi maszatolást csináltam belőle, amit én legalább annyira élveztem, mint a gyanútlan tanítványaim.

*

A heti jógaórára érkezők azonban felnőttek. A gyerekeket abszolút nem érdekelte, hogy milyen bizonyítványom van agyagtudományból, és nem is vonták kétségbe a tudásomat. De hogyan győzhetnék meg egy teremnyi tapasztalt jógázót arról, hogy van valami fogalmam arról, amiről beszélek?

– Ő itt Royd. Walesben jógaközpontot üzemeltet – így mutatott be Sandi, a rendes jógaoktató.

Nagyon hajlékony és ruganyos, és velem ellentétben a leggins is remekül áll rajta. És ez az a fedősztori, amivel megetettem őt, hogy tökéletes legyen az álcázás. Valamiféle Jedi jógamester vagyok, és azért utazgatok Új-Zélandon, hogy tanulmányozzam az itteni módszereket. A teremben legalább harminc ember van, valamennyien nagy tapasztalattal rendelkeznek. Velük kell elhitetnem, hogy mekkora megtiszteltetés számukra, hogy itt vagyok. Abban a kiváltságos helyzetben van részük, hogy én vezethetem a bemelegítő órát. Nyeltem egy nagyot.

Beleélem magam a szerepbe. Ez csak egy performansz. Van tapasztalatom, már talán kétszer is jógáztam életemben. Ezt mondtam Drew-nak idefelé jövet, miközben rágyújtottam egy cigarettára, és leromboltam az egészséges életmód élharcosának mítoszát. Nem vagyok igazán hajlékony. A térdemnek annyi, és izzadok. De itt nem kell jógáznom (legalábbis még nem). Csak felügyelnem kell.

– Sziasztok! – Nagyon ügyelek arra, hogy halkan beszéljek, és a hangszínem egy kicsit mélyebb és kicsit negédes legyen. A csoport szinte csak nőkből áll. Mindannyian komoly várakozással és csodálattal tekintenek rám.

– Szóval egy elvonulási központot működtetek Észak-Walesben. Járt már ott valaki közületek?

Szerencsére senki. Figyelmes odaadással hallgatnak, nyugalom vesz körül. A nők békét sugároznak, és ragyogó, tágra nyílt szemekkel figyelnek. Alig várják, hogy ettől a walesi gurutól tanulhassanak. Gyerekjáték lesz.

– Mindennek az alapja a természet, és az a fontos, hogy eggyé váljunk a talajjal és a minket körülvevő világgal.

Egyetértően bólintanak, és visszamosolyognak rám. Megkérem őket, hogy vegyék fel a babapózt. Akár egy szinkronúszó csapat, úgy hajolnak egyszerre előre, majd a sarkukra ülnek és előre nyújtózkodnak. Fejük lazán a szőnyegen pihen, karjuk pedig szinte hódoló egyetértésben nyújtózik felém.

– Most a légzésünkre összpontosítunk. Lélegezzünk be, és szép lassan ki.

Lassan sétálok, szinte észrevétlenül lopakodok köztük, érzem, ahogy a hangom végigsimít a felhúzott hátukon. Halkan instrukciókat adok: érezzék, ahogy minden gondjuk kiáramlik a testükből a karjukon és az ujjbegyeiken keresztül, ki az ablakon túlra a messzeségbe. Drew rezzenéstelenül áll a szoba egyik sarkában, onnan filmez. Véletlenül elkapom a tekintetét, és hirtelen úgy érzem, hogy nevetés fojtogat. Annyira képtelen ez a helyzet. Gyorsan félrenézek, és próbálom elnyomni magamban a késztetést, hogy hahotázni kezdjek.

A hivatásos oktatót utánzom most, aki kecsesen lépdel a résztvevők között, és a kezét a derekukon pihenteti, miközben beszél. Én is így teszek. Van egy jelenet a Páros mellékhatás című filmben, ahol a fecskét viselő kigyúrt jógaoktató minden alkalommal, amikor (szerintem eléggé illetlenül) ráteszi a kezét valakire az órán, mindig azt mondja: „Bátorítás.” Egyszerűen nem tudom kiverni a fejemből ezt a jelenetet, talán ezért esik nehezemre visszafojtani a nevetést. Valahogy ellenállok a kísértésnek, hogy azt mondjam: „Bátorítás.” Nem nézhetek most Drew-ra. Nem szabad nevetnem.

Inkább koncentrálok. Utánzom az oktatót, és finoman ráteszem a tenyeremet néhány hátra. Végigvezetem a résztvevőket a tehénen, a macskán és még pár pózon, amik mintha az én saját találmányaim lennének, majd befejezem a bemelegítést. Keresek egy helyet és egy szőnyeget a terem hátsó részében. Sandi átveszi az órát, és én már a tanítványai között vagyok. Perceken belül izzadok, mint egy disznó, és alig tudom megtartani az egyensúlyomat. Szerencsére, mivel hátul vagyok, senki sem látja rajtam, hogy mekkora sarlatán vagyok.

Amikor az óra véget ér, szerényen újra előre megyek, és elkezdem a bocsánatkérést.

– Nem vagyok jógaoktató. Eddig még csak kétszer csináltam. A mai a harmadik alkalom. Rettentően sajnálom. – Őszinte megbánást mutatok.

Hitetlenkedő kiáltásokat hallok.

– De hiszen remek voltál – kiáltja valaki.

Tényleg elhitték. Páran már azt fontolgatták, odajönnek hozzám, hogy megkérdezzék, hol van az elvonulási központ, hogy eljöhessenek, ha egyszer Walesben járnak. Senki sem sértődött meg az átverés miatt. Mindannyian melegszívűek és kedvesek, megbocsátóak és nagylelkűek voltak.

Szóval van valami, ami a jóga mellett szól.

Nem emlékszem, hogy Mike valaha is jógázott volna. Ennek a feladatnak nem az volt a célja, hogy megvilágosodást vagy spirituális növekedést eredményezzen. Mike csak fel akart dobni. De én komolyan vettem, beleadtam apait-anyait. Lehet, hogy a végén még jógaközpontot nyitok Walesben.

Psycho Pimp

Gyerekkorunkban, amikor csak tehettük, Mike-kal a Halkyn melletti erdőben játszottunk. Ott paintballoztunk először, amikor megnyílt a pálya. A játék célja az volt, hogy átjussunk az erdőn úgy, hogy ne lőjenek le, elraboljuk a másik csapat zászlaját, és biztonságban visszavigyük a bázisunkra. Mike és én ellentétes csapatokba kerültünk, ami csak tovább erősítette a köztünk tomboló állandó versengést. Meg voltam győződve arról, hogy zseniálisan tudok katonásdit játszani, ezért a játékot egy komoly hadgyakorlatnak tekintettem. Elképzeltem, hogy a fegyverekben nem buta, élénk színű festékgolyók vannak, hanem valódiak. Én pedig egy igazi vagány kommandós nindzsa vagyok, akin nem fog a golyó.

Amint elkezdődött a játék, mindenki óvatosan kúszni kezdett mindenfelé a fák között. Túlságosan óvatos voltam, mert a képzeletemben valódi golyók veszélyeztették az életemet. Nem lehetett tudni, hol bukkan fel az ellenség, én meg nem is tudtam igazán, hová megyek. Nem emlékszem, hogy lett volna valamilyen csapatterv, ezért elhatároztam, hogy én leszek a magányos hős. Ha kell, egyedül is megnyerem a játékot.

Találtam egy kiszáradt patakmedret, ami felfelé futott a dombon, arrafelé, ahol az ellenséges zászlónak kellett lennie. Nagyjából három méter magas, meredek partja volt, és a tetejét fák borították. Tökéletes fedezéket nyújtott. Senki sem látta, hogy jövök. Hasra feküdtem, és elkezdtem felfelé kúszni a dombon. Nem kapkodtam. A lopakodás volt a kulcs. Senki sem láthatott, így arra is ügyeltem, nehogy valaki meghalljon. Centiméterről centiméterre kúsztam előre, mint egy akciófilmben, egy olyan győzelem felé, amiről majd napokig, sőt inkább hetekig beszélni fognak a paintballosok.

PUFF

Ez meg mi volt ez? Egy kis porfelhőt láttam magam mellett, és azon tűnődtem, vajon mi okozhatta. Talán valamiféle rejtett csapdába sétáltam bele? Ha igen, akkor sem történt semmi. Az erdő csendes volt. Biztonságban voltam. Csak tovább kellett mennem.

Egy újabb „PUFF” éppen a koponyám hátulját találta el. És fájt. Nagyon fájt. Hirtelen csupa festék lettem, és lelőttek. Kiestem a játékból. Hogy történhetett ez?

Míg én megalázó vereséget szenvedtem, addig Mike teljesen másként élte meg a játékot. Elindult a bázisáról, és átfésülte a játéktér szélén álló fák közötti területet. Egy meredek part tetején találta magát. Amikor lenézett, véletlenül meglátott valami balféket, aki önfeledten mászott felfelé egy kiszáradt patakmederben. Totálisan kivehető volt. Úgy tett, mintha az ég világon senki sem láthatná meg. Jól megérdemelte a jutalmát.

Mike felemelte a fegyverét, és lazán a lejtőn kuporgó könnyű célpont felé irányította. Fél kézzel tartotta, akár a gengszterek egy laza kivégzésen. Az első lövése célt tévesztett. Éppen csak mellé ment. Az önjelölt kommandós mellett csapódott a porba, aki valami furcsa és megmagyarázhatatlan okból nem próbált valami fedezéket keresni, feküdt ott mozdulatlanul, csak bámulta bután a mellette felkavart port. Mike tehát újra tüzelt, és a paintball a szerencsétlen flótás fejébe csapódott, színes festékpacákat hagyva körülötte. Úgy nézett ki, mintha az agya szétfröccsent volna az erdő talaján.

– Ez én voltam – mondtam keserűen Mike-nak, amikor befejezte a hőstettei taglalását. Ő persze fetrengett a röhögéstől, amit aztán évekig nem bírt abbahagyni. Hát ennyi volt. Onnantól kezdve tiszteletben tartottam a meglepően fájdalmas golyókat. Pár alkalommal még játszottam, de ilyenkor, az időjárástól függetlenül, annyi ruhát vettem fel, hogy úgy néztem ki, mint valami Michelin baba. Izzadtam is, mint a ló, sőt még egy légiós sapkát is feltettem, hogy hátul védjem a nyakamat. Persze mindez nem jelentett semmit, ugyanúgy eltaláltak, de nem volt annyira fájdalmas. Mindent egybevetve, miután átestem a „festék-keresztségen”, úgy döntöttem, hogy ez nem igazán nekem való.

Mike viszont teljesen rákattant a dologra.

A paintball lett Mike egyik legnagyobb szenvedélye. Két barátjával Alival és Slickkel, akikről korábban már meséltem, megalapította a Psycho Pimps nevű csapatot, és félprofi játékosok lettek. Ez úgyszólván egy teljesen más műfaj. Nagyon durva. Golyóálló mellényt viselnek, nincsen se védőruha, se párnázás, se Michelin baba. A paintball lövedékek nem pattannak le, ami egyébként csalásnak számítana. A profi fegyverek is más kategóriába tartoznak, nem olyanok, mint a hobbifegyverek. A lövések keményebben és gyorsabbak. A ravasz annyira könnyű, hogy akár sorozatlövéseket is le lehet adni vele, és a golyók olyan erővel csapódnak be, hogy tényleg fájdalmat okoznak. Nyomokat hagynak az ember bőrén, rosszabb esetben még fel is horzsolhatják. De a megszállott paintballozókat ez teljesen hidegen hagyja. Hozzáedződtek.

Ebben a játékban két csapat küzd egymással egy téglalap alakú játéktéren. Ezen helyezik el a felfújható akadályokat, amik a szükséges fedezéket biztosítják. A játék elején az a tipikus taktika, hogy a csapat egyik tagja a hazai sarokból átlósan folyamatosan tűz alatt tartja az ellenfelet. Gyakorlatilag fedezi a társát, aki, ha belefut ebbe a festékfolyamba, biztosan tucatszor eltalálják. Mike szokásos szerepe az volt, hogy úgy támadja meg az ellenfelet, hogy a fedezőtűz alatt biztonságosan nyomul előre, és elfoglal egy ellenséghez közeli támadó pozíciót. Mike és csapata Wrexhamben edzett, és végül több versenyen is győzelmet arattak.

Egyszer rábeszéltek, hogy csatlakozzak egy éjszakai játékhoz, amelyben Mike és csapata vagy harminc civil (köztük voltam én is) ellen fog küzdeni. A szabályok egyszerűek voltak. Ha egyikünket lelőtték, kiestünk. De mi annyiszor lőhettünk a maroknyi félprofira, ahányszor csak akartunk. Lényegtelen, mennyire voltak harcedzettek, harmincan biztosan tudtunk egy-két horzsolást ejteni rajtuk. Egy temető közelében találtuk magunkat, ami tökéletes hely volt, hogy rajtaüthessünk Mike csapatán. Páran sírkövek vagy autók mögé guggoltunk. Annyi festékkel fogjuk bombázni őket, hogy nem lesz más választásuk, mint visszavonulni. A győzelem a miénk lesz.

Természetesen nem ez történt. Mike kis bandája kiballagott a sötétből, lazán lóbálva lámpájukat. Olyan vidáman beszélgettek és nevetgéltek, mintha az ég világon semmi gondjuk sem lenne. És szépen besétáltak a csapdánkba. Hogy mi történt, nem tudom, lényeg, hogy egyetlen lövedékünknek sem sikerült eltalálnia őket. Mike és a haverjai csak álltak ott sértetlenül, és kíméletlenül, egyesével leszedtek minket. Körülbelül két percen belül valamennyiünket kilőttek.

Egy másik alkalommal Story a fiatalság magabiztosságával úgy döntött, hogy a Call of Duty játszása során összeszedett annyi tapasztalatot, hogy akár profi paintballos is lehet. Ki akart állni Mike ellen. Azt hitte, hogy be fogja alázni Mike-ot. Én a pálya széléről figyeltem, nem akartam, hogy a nevető Mike céltáblája legyek. Amint elkezdődött a játék, Storynak fedezékbe kellett vonulnia. A paintballok végtelen áradata száguldott a levegőben. Szinte azonnal egy barikád mögé szorult, és nem tehetett mást, csak figyelte a félelmetes sortüzet. Bármikor, amikor csak arra gondolt, hogy megmozduljon, egy-egy paintball-lövedék vágódott a fedezéket nyújtó, levegővel teli falba. Egy pillanatra a mellvéd fölé emelte a fegyvere csövét, és azonnal legalább tíz festékgolyó repült felé. És ekkor megjelent Mike, a fegyverét közvetlen közelről Storyra szegezve. Megkímélte őt a lövés fájdalmától, de kétségtelenül bebizonyította, hogy ő a jobb.

Nagyon izgultam, amikor versenyezni láttam. Olyan volt, mintha egy háborús övezet szélén álltam volna; hangos, agresszív és gyors. A Psycho Pimps remekelt. Mike is nagyszerű volt. Ha még köztünk lenne, biztosan valóra váltotta volna az álmát, és már a profik között versenyezne. Fogalmam sem volt róla, hogy a paintballal pénzt is lehet keresni, hiszen akkoriban ez még gyerekcipőben járt nálunk. Amerikában ez persze üzlet, a szokásos televíziós jogokkal, támogatásokkal, szponzorálásokkal, miegymással, de most már itt is kezd elterjedni. És Mike az élvonalban lett volna.

*

Mike mountain bike-ját még mindig a garázsomban őrizgetem. Csak porosodik. A térdeim rosszak, ezért nem használom. Ez is egy komoly kerékpár, teljes hátsó és első felfüggesztéssel és mindenféle testre szabott kütyüvel. A kerékpározás volt Mike másik nagy szenvedélye. Imádta a veszélyes lejtőket, a meredek hegygerinceket, ahol minden ugrást és zuhanást kipróbált, amit csak tudott. Őrült sebességgel. Többször próbált rávenni, hogy menjek vele, de nekem ez túlságosan ijesztő.

Imádott snowboardozni. És ha éppen nem volt havas lejtő közelében, akkor wakeboardozott. Vett egy kajakot is. Mindig a természetben akart lenni, olyan tevékenységeket végezni, amik meglökik az adrenalinszintjét. Amikor beköltözött a semmi közepén lévő házába, vett egy brutálisan erős dirt bike-ot is. Emlékszem, hogy Ali elmesélte, milyen volt Mike első útja. Látta, hogy milyen nehezen birkózik meg vele, úgy pattogott végig a mezőn, mintha valami vad rodeó lett volna.

Ez volt a legnagyobb különbség köztünk. Én azt szeretem, ha én irányítok. Szeretem, ha a dolgok a rendes kerékvágásban mennek. Biztonságban akarok lenni. Nem igazán szeretek félni. Nem vonzanak ezek az eszement tevékenységek. De Mike… Mike félelemreakciója, ha volt neki egyáltalán, teljesen más volt, mint az enyém. Az enyém a veszély leghalványabb jelére is azonnal működésbe lépett. Hogy neki volt-e egyáltalán csapja, vagy sem, azt nem tudom. Nem gondolnám, hogy teljesen az ellentétem lett volna; nem hiszem, hogy szívesen engedte volna ki az irányítást a kezéből. Szerintem azt élvezte, ha elmehet a végletekig, hogy megzabolázza a vadállatot, és valahogyan irányítsa az irányíthatatlant. Ebben állt a művészete.

Vastag és zömök

Bungy jumping nélkül nem lenne teljes sem bakancslista, sem új-zélandi utazás. Mi sem természetesebb annál, mint nagy magasságból fejest ugrani a semmibe, úgyhogy csak egy nagy gumiszalag van a lábadhoz erősítve? A Kawarau-szurdok fölött átívelő függőhíd közelében várakozok. Itt nyitotta meg az izgalmakat kereső vállalkozó, AJ Hackett az első kereskedelmi célú ugróhelyet az ezerkilencszáznyolcvanas évek végén. Ő az, akinek a mai rémálmot köszönhetem. Ő tette mindezt lehetővé.

Hackett tette a bungy jumpingot virágzó kereskedelmi vállalkozássá, de mégsem ő volt az első. 1979-ben az Oxford Egyetemen működő Veszélyes Sportok Klubja kezdett foglalkozni ezzel a sporttal, és néhány őrült egyetemista le is ugrott a bristoli Clifton függőhídról. Itt ezt nem bungynak, hanem bungeenak hívták, de a folyamat ugyanaz volt. A bungee szót az Anglia nyugati részére jellemző dialektusban használják, ami azt jelenti, hogy „vastag és zömök”, ami körülbelül fedi is a valóságot.{1} A merész úttörőket, akik túlélték a kalandot, az ugrásuk után azonnal letartóztatta a rendőrség. Az őrült ugráshoz a csendes-óceáni Pünkösd-szigeten megfigyelt vanuatui hagyományból merítettek ihletet.

A Pünkösd-szigeti legenda szerint egy nő megpróbált elmenekülni férje elől, és felmászott egy banyanfára. A férfi utánamászott, de a nő liánokat kötözött a bokájára, majd levetette magát. A férfi utánaugrott, ám az ő lábán nem volt organikus biztosítókötél, ezért szörnyethalt. Ebből az ősi mítoszból alakult ki a „toronyugrás” hagyománya, amelynek lényege, hogy a férfiak fatornyokat készítenek, ahonnan úgy ugranak le, hogy indákat tekernek a bokájuk köré. A legenda szerint ezzel tudják megelőzni, hogy a feleségük becsapja őket. Ez a szokás rituálévá nőtte ki magát, és azt tartják, hogy növeli a közelgő jamgyökértermést, és állítólag javítja az ugrók egészségét és erejét. Szerintem ez könyörtelen macsóság. A fiúk a körülmetélésük után, férfivá válásuk részeként, részt vesznek a rituáléban. A sikeres fiatal ugró leveti a szerénységét védő ruhát, és az idősebbek előtt egyértelműen kinyilvánítja, hogy férfivá vált.

A legszembetűnőbb különbség a toronyugrás és a bungy jumping között az, hogy a szárazföldi ugrók valóban érinteni akarják a talajt. A földet érés előtt védekezés gyanánt összekulcsolják maguk előtt a karjaikat és lehajtják a fejüket. Akkor tökéletes az ugrás, ha a vállukkal érintik a talajt. Kizárólag egy gondosan kiválasztott hosszúságú lián óvja meg őket a súlyos sérülésektől vagy éppenséggel a haláltól. Szerencsére tőlem senki nem kér ilyet! Mivel nem fenyegeti közvetlen veszély a férfias testrészeimet, és megígérik, hogy a nagy precizitással megtervezett kötél nem engedi, hogy a talajnak ütközzek, felkapaszkodom hát egy kisbuszra. Mert nem, nem ezt fogom csinálni. Nem történelemórára jöttem. Lehet, hogy ez az első ugróhely, de nem a legnagyobb. Magunk mögött hagyjuk a Kawarau-szurdokot és a történelmi bungyt, és elindulunk a hegyekbe. A Nevis Bungyhoz (itt szólal meg a drámai zene).

*

Mike soha nem próbálta ki a bungy jumpingot, de ha sikerült volna teljesítenie a saját bakancslistáját, biztosan nem hagyta volna el Új-Zélandot addig, amíg le nem ugrott az összes létező hídról, platformról és szikláról. Itt már egyszer ugrottam. Egy kellemes, biztonságosnak tűnő séta közben, a hatalmas Auckland-híd közepén egyszer csak megálltam, hogy egy hirtelen ötlettől vezérelve leugorjak a hídról. Akkor furcsa módon nem féltem annyira. Ideges voltam, kicsit kiszáradt a szám, de kicsit el is bíztam magam.

– Ugorhatok egyet nekifutásból? – kérdeztem.

– Semmi akadálya, haver. Azt csinálsz, amit akarsz.

Milyen nagyvonalúak ezek a kiwik.

Megnyugtatóan masszív acélgerendák vettek körül. Egy robusztus fémplatformon álltam, amely a híd szíve alatt lógott. Azt nem láttam kristálytisztán, mi van közvetlenül alattam, csak annyit tudtam, hogy víz. Láttam az előttem elterülő öblöt. Valahol odalent, Rob Hamill katamaránján Drew kamerát irányított rám. Amikor eljött az idő, addig futottam, ameddig csak tudtam, aztán hátravetettem magam a levegőbe.

Rosszul ítéltem meg, mennyire lesz ijesztő az az ugrás. Nem érzékeltem, milyen magasan vagyunk. Ahogy szabadesésben zuhantam az öböl nedves kékje felé, megpillantottam Rob hajóját. A Coromandel-félszigetről visszafelé jövet már felmásztam az árbóca tetejére, így tudtam, hogy az milyen szörnyen szédítően magas. A hajó most aprócska játékszernek tűnt alattam. Sikítottam. Szívem a mellkasomban ugrált, és majdnem kiugrott a nyitott, üvöltő számon. Hibát követtem el. Félelmetes volt.

*

De túléltem. Itt vagyok, a Déli-Alpokban, Queenstown közelében, egy földúton, amely Új-Zéland legmagasabb ugróhelye felé visz. Ez a világ harmadik legmagasabb ugróhelye, három és félszer magasabb, mint az Auckland-híd. És távolról sem érzem magam nagyfiúnak. Mindig azt mondják, hogy még senki sem halt meg bungy közben. Ez először is nem igaz. És persze, ezen a helyen még senki sem halt meg, különben valószínűleg már rég bezárták volna. Valakinek muszáj elsőnek lenni. Végezzünk csak egy kis kockázatelemzést…

Feltételezzük, hogy a kötél és a biztosítókötél megfelelően működik, mert ha nem, gyakorlatilag meghalhatsz vagy mindenféle sérülést szenvedhetsz. A rugalmas kötél visszacsapódásakor vagy visszarántáskor a felsőtestben az érrendszeri nyomás hirtelen megemelkedik, ami retinavérzést vagy akár hosszú távú látáskárosodást is okozhat. Egy személy tetraplégiás lett, mind a négy végtagja lebénult, amikor a visszarántáskor eltörött a nyaka. Ha valahogyan belegabalyodsz a kötélbe, ahogyan egy szerencsétlenül járt személlyel történt, megsérülhet a nyaki verőér, és akár stroke-ot is kaphatsz. És ezt kapd ki – ezek a sérülések edzett és egészséges, húsz-és harmincéves fiatal emberekkel történtek. Én már majdnem ötven vagyok. Még szerencse, hogy ezt nem az ugrás előtt gugliztam ki. A bungy jumping bizonyítottan növeli a stresszt és csökkenti az immunrendszer működését. Akkor miért csinálom ezt? Miért csinálják az emberek?

Az sem elhanyagolható szempont, hogy az AJ Hackett marketingképviselője, aki most épp a kisbuszunkat vezeti, nagyon dögös. De még mindig reszketek a félelemtől. Hatalmas porfelhőt hagyunk magunk mögött, ahogy kapaszkodunk fel az egysávos földúton, ami veszélyesnek tűnik, és mindenféle biztonsági korlát nélkül kapaszkodik a Remarkables-hegység oldalába. Nem véletlenül hívják ezt a hegységet „figyelemre méltónak”. A csipkézett alpesi csúcsok mohón törnek a magasba, és olyan képeket idéznek fel, mint… nos… A Gyűrűk Ura-filmek, ha őszinte akarok lenni. És csak hogy tisztázzuk, miért vagyok itt: ha valahogyan túlélem ezt a veszélyes kisbuszos utazást ennek a gyönyörű, de őrült kiwi nőnek a kezei között, akkor jutalmul lehetőséget kapok arra, hogy belevessem magam az egyik rettenetes szakadékba. Köszi AJ Hackett. És nagyon köszi, Mike.

A szerpentinen kanyarogva haladunk felfelé, majd a csúcsok között egy fennsíkra érkezünk, ahol egy nagy épületet és egy igazi aszfaltozott parkolót találunk. Közel sem olyan rusztikus, mint ahogy a felfelé vezető út sejtetni engedte. Belül kifejezetten civilizált. Van egy bolt, egy kávézó és egy széles pult, ahol megmérnek, és bejelentkezem. Odakint ismét a szokásos extrém tevékenységhez szükséges felszerelést aggatják rám. Mike azt is előírta, hogy rózsaszín tütüt kell viselnem, és csillogó tündérpálcát kell a kezemben tartanom. Mindegy, ez a legkisebb gondom. Még nem láttam az ugrást, de ismerem a statisztikákat, és megadom a szükséges tiszteletet (félelmet). Mögöttem egy busznyi ember érkezik (nem szeretnék ezen az úton egy busszal feljönni!), és ahogy belebújok a tütübe, már hallom is a kihagyhatatlan macsó megjegyzéseket. Nem marad erőm arra, hogy kínosan érezzem magam; agyam minden sejtje rémült várakozásban sikoltozik.

Kivisznek az épület másik oldalára, és végre megláthatom az ugróhelyet. A fennsík tetején egy remek kilátó áll. Eközött és egy másik hegy között egy meredek oldalú völgy húzódik, és a két csúcs között félúton, a távolban megpillantok egy kis zárt platformot, amelyet (szerencsére) karvastagságú sodronyok tartanak.

– Hogy fogunk oda eljutni? – kérdezem, bár őszintén szólva nem is akarom tudni a választ.

Odakísérnek egy, jobb szó híján, drótkeretes vödörhöz. Biztos, hogy ez a világ legkisebb drótkötélpályája, egy koporsó méretű szita, amit az ugróplatformhoz vezető sodronyra akasztottak. Egy megbízható karabinerrel rögzítenek, majd dülöngélve, ringatózva vágtatunk ki a semmibe. Ha lenézek, a szikla egyre jobban összezsugorodik, és madártávlatból csodálhatom meg az alattam elterülő völgyet. Semmi sem tűnik valóságosnak. Az agyamban ott kavarog az összes szóba jöhető halálnem. Olyan sok tényező játszik itt szerepet. Az ugróplatform lezuhanhat, ez a drótkosár leeshet, bármelyik kábel elszakadhat. És akkor mi történne velünk? Milyen gyakran ellenőrzik ezeket a vezetékeket, hogy nem koptak-e el? És akkor a kötél miatt még el sem kezdtem pánikolni. Csak azért kapaszkodom a szita oldalába, hogy ne remegjen a kezem.

Amikor az ugróplatformhoz érünk, átmászok a kis ajtón, mintha ez a másik építmény valahogy biztonságosabb lenne. Még több biztonsági felszerelést csatolnak rám.

– Kipróbáltad már a bungyt, haver? – kérdezik tőlem.

– Igen. – Alig tudok beszélni, annyira kiszáradt a szám. – Leugrottam az Auckland-hídról.

– Az kismiska ehhez képest – jön a válasz. – Itt még a visszarántás is nagyobb annál.

– Szuper.

Egy székre ültetnek, ami veszélyesen közel van a platform széléhez, és beszíjaznak. A szék egy rántással hátradől, és lelki szemeimmel már látom, hogy zuhanok le a mélységbe, mielőtt megfelelően rögzítettek volna. A platform nyikorog a szélben, a csikorgó fémzaj a börtöncellák ajtóinak csapódására, vagy egy katasztrófafilm baljós hangeffektusaira emlékeztet, ami a fémgerendák és kábelek összedőlését, egy szörnyű metaforikus ketyegő órát, a szerencsétlenség közeledését vetíti előre. Meg sem próbálom leplezni a félelmemet. Hogyan is tehetném? Szerintem még akkor sem tudnám, ha Mike itt lenne. Elképzelem, ahogy ott áll, és vigyorogva figyel engem.

Miután a lábszíjakat és a bungy-kötelet felcsatolták, felemelt hüvelykujjal okét mutatnak, én pedig megpróbálok felállni. A lábaim olyanok, mint a kocsonya. Remegnek. Belekapaszkodok mindenbe, amibe csak tudok, és a perem felé vonszolom magam. Erős ujjak markolják a hátam mögött a hámot, és megpillantom a kezemben a rózsaszín, csillogó tündérpálcát. Teljesen el is feledkeztem róla, hogy a kezemben van. Tudom, hogy a bungy-kötelet valahogyan a lábamhoz erősítették, de nem érzem. Azt sem érzem, hogy hozzá lennék szíjazva valamihez is. Meg vagyok győződve róla, hogy hamarosan a halálba vetem magam.

– Oké, haver, most visszaszámlálok neked. Indulj háromra, oké?

Megrázom a fejem, és próbálok nem lenézni, miközben a nyakamat elfordítva hátranézek.

– Ne, ne, inkább nem kérek visszaszámlálást – dadogom. – Majd ugrok magamtól.

– Rendben. Menj, amikor készen állsz!

Feltételezem, hogy mások is várakoznak. Nem hiszem, hogy a „ha készen állsz” azt jelenti, hogy fél órán keresztül malmozhatok itt. Azt akarják, hogy csináljam. Az idő pénz. Különben sem hiszem, hogy valaha is készen állnék. Egyszerűen csak meg kell tennem. Mert Mike azt mondta.

Lenézek.

Miért?

Amit közelről egy nagy, széles folyónak képzelek, amely a völgy alján keresztülvág, az most csak egy rángatózó hajszál, egy pókháló csillogó szála, egy halványkék erecske, amely a hegyek közötti sziklás, nedves úton kanyarog. Előre lendülök, de megállítom magam. Képtelen vagyok megtenni. Egy pillanatra elbizonytalanodok. A szívem úgy sikít felém, mint egy kisiklani készülő vonat. Újra tekergetem a nyakamat, és hisztérikusan megszólítok mindenkit, aki esetleg figyel.

– Ne tedd ezt! – figyelmeztetem meglepően önzetlenül magam – Ne csináld azt, hogy nekilódulsz, aztán meg feladod. Csak rosszabb lesz. Indulj!

A hit ugrása.

Mike-ért.

Ugrok.

A Nevis bungy bő nyolc és fél másodpercnyi szabadesést biztosít, aztán működésbe lép a gumikötél. Az első pár másodpercben valami trágárságot kiabálok. Aztán szinte megsüketülök a fülem mellett zúgó széltől. Szabadesésben, elég jelentős magasságban nem érzékeled a sebességedet. A föld csak az utolsó ijesztő másodpercben rohan feléd. És amikor már úgy érzem, hogy egyenesen abba a hatalmas habzó folyóba zuhanok, megérzem a lábamhoz erősített zsinór ellenállását, majd visszaívelek az éterbe.

Aztán megint zuhanok, néhány másodpercig. Aztán fel. Aztán le. Fel. Le. Az agyam egy része emlékszik, mintha azt mondták volna, hogy húzzam meg a kioldókötelet, nehogy a végén a lábamnál fogva lógjak. Ösztönösen megteszem, és egy idegesítő pillanat után, amikor a lábam kiszabadul, azon kapom magam, hogy felegyenesedve ülök, és az életemért kapaszkodom a kötélbe. Nevetve és mosolyogva megcsókolom a tetoválást a tenyeremen. Megcsináltam. Még mindig életben vagyok.

És nem, soha, de soha többé nem akarom ezt megcsinálni még egyszer.

Halhatatlan madár

Mike egyre gyengült. Kerekes székre volt szüksége, és csak segítséggel tudott ki-és beszállni. Segítségre volt szüksége, ha fel akart kelni az ágyból vagy ha le akart feküdni. Még mindig volt elég ereje ahhoz, hogy ne legyen holtteher, amikor felemeljük, és még mindig meg tudta fogni a poharat, és a szájához emelni, hogy igyon. Még mindig evett szilárd ételeket, bár lassabban és kisebb adagokban, és minden egyes adagot fokozott óvatossággal rágott meg, hogy elkerülje a fulladás veszélyét

Laura házában lakott, a 34-es szám alatt. Különleges ágyat állítottak be. Mindkét oldalát külön lehetett szabályozni, és vezérlők segítségével a fej-és lábrészt külön lehetett felemelni és leengedni. Volt benne masszázsfunkció is, amit reggelente használt, serkentve vele a vérkeringését. De még mindig nehezen aludt el. Fájdalmai voltak. Velem ellentétben Mike nem szeretett fájdalomcsillapítót bevenni. Ha a legkisebb fejfájásom van, csak egy aprócska lüktetést érzek a szemem mögött, máris bekapok pár paracetamolt.

– Mi szükség van erre? – kérdezte mindig Mike. – Igyál inkább egy kis vizet!

De nekem mindig gyors megoldásra volt szükségem. Bekapok pár tablettát, és kész.

Mike-ot természetesen aggasztotta az egyre romló állapota, ezért orvoshoz kellett mennünk. Nem volt egyszerű dolog Mike-ot bárhová is eljuttatni. Egy vese alakú csúszólapot használtunk, amely vékony, de erős fából készült, és amelyet be tudtunk Mike alá csúsztatni. A deszkán volt két anyagból készült fül, amelyek segítségével aztán biztonságosan, lassan és óvatosan át tudtuk helyezni őt egyik helyről a másikra. Azonban már ez is kezdett megerőltető lenni.

A háziorvosa kijött hozzá, és azonnal felírt néhány szorongásoldó tablettát; valami olyasmit, ami enyhíti a feszültséget, mondta. Mike, ahogy az várható volt, nem igazán bízott a gyógyszerekben, ezért nem is vette be azonnal. De néhány nap múlva, miután szorongása nem enyhült, belement.

Szinte azonnal láttuk, hogy a tabletták pont az ellenkező hatást váltják ki. Mike szorongása fokozódott. A szíve hevesen vert. Mintha adrenalinnal pumpálták volna tele. Megfordult a fejemben, hogy mivel a szervezete nem volt hozzászokva semmiféle mesterséges anyaghoz vagy vegyi anyaghoz, így hajlamosabb volt a nemkívánatos mellékhatásokra. Odáig fajult a dolog, hogy szinte lélegezni is elfelejtett. Csak feküdt az ágyában, és annyira tudatában volt a légzési nehézségeknek, hogy koncentrálnia kellett a levegővételre, egy olyan dologra, ami normál körülmények között teljesen természetes. A fekvés nyomasztóvá vált. Bármilyen könnyű takaró vagy vékony lepedő került is a mellkasára, csak fokozta a szorító érzést. Pánikrohamok közepette ébredt fel, alig kapott levegőt. Helyette inkább a dönthető támlájú székében aludt.

Újra kihívtuk az orvost. Azzal reagált Mike panaszaira, hogy megnövelte az adagot. Erősebb gyógyszereket írt fel, és azt tanácsolta Mike-nak, hogy szedje továbbra is a tablettákat. Mike, aki már jó ideje nem tudott rendesen aludni, betartotta az orvos utasításait, és abban bízott, hogy végre sikerül kipihennie magát. De az állapota tovább romlott.

Teljesen kaotikussá vált az alvása. Hol elaludt, hol felébredt, és rémálmok gyötörték. Már rendesen enni sem tudott, és látszott, hogy rosszul érzi magát. Nagy szüksége volt a nyolc órányi alvásra, de talán csak egy órát szundikált, majd a következő öt órát félig öntudatlan állapotban töltötte.

Egyik este éppen vetélkedőt vezettem Moldban az egyik bárban, amikor Laura telefonált. Nagyon meg volt rémülve. Mike rosszul volt. Azonnal rohantam hozzájuk. Mike a székében ült, és úgy láttuk, se nem éber, se nem alszik. Úgy tűnt, hogy hallucinál, folyamatosan beszélt, de igazán nem mondott semmit, csak motyogott és nyögött. Egy pillanatra elaludt, de a következőben már megint fent volt, és levegő után kapkodott. Egész éjjel mellette ültem, aggódtam miatta, és nem tudtam, mitévő legyek.

Amikor végre reggel lett, felhívtuk a hospice otthont Wrexhamben. Pár napja már beszéltünk velük. Mike felvetette, hogy talán elérkezett az a pont, amikor Laurának szüksége lenne egy kis pihenésre, és a hospice otthonban minden szükséges eszköz rendelkezésre állt. Volt ott egy orvos is, aki jobban képben volt a motoneuronbetegséggel kapcsolatban, mint Mike háziorvosa vagy a kórház. Elmondtam neki, milyen gyógyszereket kapott Mike. Teljesen elszörnyedt, és azt mondta, hogy Mike-nak azonnal abba kell hagynia a tabletták szedését. De a baj már megtörtént. Aznap reggel, amikor telefonáltam, leírtam Mike tüneteit. Az orvos azt mondta, hogy Mike-nak légzési elégtelensége van. Nem jutott elég oxigén a szervezetébe, és nem ürítette ki a méreganyagokat. A gyógyszerek rontottak az állapotán. Kórházba kellett mennie. Azonnal.

Belebújtattuk Mike-ot a melegítőnadrágjába és egy pulóverbe, amíg vártuk a mentőt, ami fél órán belül odaért. Mike már alig volt magánál, amikor berakták a mentőbe. Amikor magához tért, a szája tátva maradt, miközben kétségbeesetten próbálta a levegőt beszívni. És félt. Mindannyian féltünk. A mentősök azonnal oxigénre kapcsolták, és szirénázva vitték be a a wrexhami kórházba. Az orvos, aki a hospice-ban dolgozott, a kórházban is rendelt, és már a mentőbejárónál várt minket. Mike-ot azonnal lélegeztetőgépre tették.

Ez néhány gyötrelmes órán át tartott. Laura és én ott ültünk Mike ágya mellett a kórteremben, és tehetetlenül néztük, ahogy Mike küzd. Az ágyban feküdt, a feje az egyik oldalára hajtva. Félig lehunyt szemével lassan pislogott ránk, olyan volt, mintha leszedálták volna. A lélegeztetőgép tulajdonképpen egy maszk volt, ami eltakarta Mike orrát, és segített neki, hogy belégzéskor egy kis plusz levegőhöz jusson, majd kilégzéskor segített eltávolítani a méreganyagokat. Tíz percen belül Mike állapota normalizálódott. Szinte hihetetlen volt ez a drámai átalakulás. Még mindig nagyon kimerült volt, de már képes volt újra lélegezni.

Mivel a nap nagy része már elment, így Mike-nak bent kellett éjszakára maradnia. Leültem az ágya melletti székre, és hiába reménykedtem, hogy talán tud egy kicsit aludni. A kórterem minden volt, csak pihenésre alkalmas hely nem. A szörnyű fehér fények hajnali háromig égtek, és alig volt olyan pillanat, hogy valaki ne köhögött volna, ne nyögött volna, vagy ne hívott volna nővért. Egyszer végre úgy tűnt, hogy mindenki elcsendesedett, de aztán megjelentek az ápolók egy nagy kocsival, tele gyógyszerekkel, és megtörték a rövid ideig tartó nyugalmat. Mike-nak alvásra volt szüksége. Pihennie kellett. És ezt ott nem kapta meg. Már megint letargiába esett, a lélegzete akadozott. Visszaesett.

Sikerült elérnem a hospice orvosát, és elmagyaráztam neki, hogy Mike nehezen gyógyul a zsúfolt kórházi osztályon. Felajánlott nekünk egy ágyat, és egy órán belül Mike-ot egy mentőautó átszállította a hospice otthonba. De egyre rosszabbul lett. Megint. Volt ott egy másik orvos, aki sokat tudott a lélegeztetőgépekről. Eljött megnézni Mike-ot, és tájékoztatott minket, hogy a maszk, amit használ, nem elég. Mike orrürege összeesett. A porcok annyira meggyengültek, hogy már nem voltak képesek nyitva tartani az orrjáratokat. Ez a motoneuronbetegség gyakori tünete. Az orrjáratok beszűkülése miatt az orrmaszk nem tudta megfelelően ellátni a feladatát. Teljes arcmaszkra volt szüksége, amely a száját is eltakarta. De az otthonban nem volt olyan, ami illett volna rá.

Ismét azzal szembesültem, hogy egy orvosi műszerre kell várakoznunk, és ez a várakozás akár végzetes is lehet. Éreztem, hogy elönt a pánik. Végignéztem, ahogy Mike lassan megfullad, és nem tehettem semmit. Percről percre rosszabbul lett. Elkezdtem guglizni és keresgélni, hogyan juthatnék hozzá egy megfelelő teljes arcmaszkhoz. Sikerült találnom egyet pár órányi autóútra innen. Már indultam, hogy bevágom magam a kocsiba, és mint egy őrült, elrohanok a maszkért, amikor egyszer csak megjelent az orvos, kezében a Mike-nak szükséges felszereléssel. Ő is ugyanazt tette, mint én, kétségbeesetten telefonálgatott, hogy találjon egy maszkot.

Rögtön ki is cserélte a maszkokat, és Mike szinte azonnal kezdett magához térni. Lassan javulni kezdett. Egyenletesen lélegzett. A javulás nem ment olyan gyorsan, mint korábban. Eltartott néhány óráig, mire újra éber lett, de még mindig nagyon gyenge volt. Az egész élmény fizikailag és lelkileg is megviselte. Több napba telt, mire újra önmaga lett, de még mindig gyenge volt.

Minden testrésze megszenvedte a megpróbáltatást. A karja meggyengült. Nehezebben nyelt. Az evés több szempontból is nehéz volt. Mike kezdett a maszkra támaszkodni, hogy segítse a légzését, és mivel evés közben le kellett vennie, örült a gyors megkönnyebbülésnek, amit a visszavétele nyújtott. Ami a szilárd ételeket illeti, egyre rémisztőbbek voltak a kilátások, mert fennállt a fulladás veszélye. Már ahhoz sem volt ereje, hogy rendesen köhögjön. Nem tudta megköszörülni a torkát. Megpróbálta, de csak vékony, zörgő hang jött ki belőle, olyan hang, ami a mai napig kísért.

Mutattak egy köhögéssegítő gépet. Ez más volt, mint a lélegeztetőgép, és sokkal agresszívebb. Miután csatlakoztatták, a használója annyi levegőt szívott be, amennyit csak tudott, és kilégzéskor megnyomott egy gombot. Erre a készülék erőteljesen kiszívta a levegőt a tüdőből, ideális esetben megtisztította a légutakat minden elzáródástól. Akadt azonban némi probléma ezzel a géppel. Először is, takarékosan kellett bánni vele. Minden használata gyengíti a tüdőt. Ez éppen ellentétes volt azzal az elhatározásunkkal, hogy igyekezzünk minél tovább megtartani Mike maradék erejét. Másodszor pedig amiatt aggódtam, hogy ha a fulladás kezelésére használják (ahogy javasolták), akkor esetleg kiszívhatja a Mike tüdejében maradt kevéske levegőt is anélkül, hogy az elzáródást megszüntetné. Már szinte rettegtem, amikor Mike-ot kellett etetnem. Fél szememet állandóan rajta tartottam, és szinte kővé dermedten figyeltem minden egyes falatot, ami a szájába került, hiszen bármelyik végzetes lehetett. Gyűlöltem azt a gépet és azt, aminek Mike-ot kitette. Kipróbáltam magamon, ahogy Laura is, hogy megértsem, mit csinál. Borzalmas volt. Teljesen kiüríti a tüdőt, ami nem igazán kellemes érzés, még egy egészséges ember számára sem.

Egy ideig még ehetett puhább ételeket, például buggyantott tojást, tésztát vagy valamilyen szószba mártott kenyeret. Amennyire tüneményes volt a hospice személyzete, annyira pocsék volt az étel, rengeteg kívánnivalót hagyott maga után. Főleg, ha figyelembe vesszük, hogy Mike egy egészséges étrendhez volt szokva. Nem tudott mit kezdeni a sóval és a cukorral, hiszen hozzászokott, hogy csak bioélelmiszereket eszik. Már az is irritálta a torkát, ha a tésztán levő szósz enyhén sós volt. Így kezdtem el leveseket főzni neki, amiket bevittem és az ottani konyhában felmelegítettem.

Mindannyian abban a hiszemben voltunk, hogy Mike csak addig marad a hospice-ban, amíg megerősödik, és utána hazajön. Felváltva voltunk nála. Mindannyiunkat kiképeztek a lélegeztetőgép kezelésére, és megtanultuk, hogyan kell a betegemelőt használni. Claire még a masszázsterápiát is megmutatta, ami segíthet rajta. Egy pillanatig sem kételkedtünk abban, hogy visszanyeri az erejét annyira, hogy elhagyhassa a hospice-t. Körülbelül hat héttel később Cardiffban voltam, ahol jó alkalom nyílt arra, hogy egy gyors kérdezz-felelekkel és néhány fotó dedikálásával egy kis pénzt keressek. Ezt a lehetőséget nem hagyhattam ki. Miközben ott voltam, Laura felhívott. Teljesen ki volt borulva.

Behívták a hospice egyik irodájába, és valaki, aki nem is orvos volt, csak egy szimpla adminisztrátor, csak úgy mellékesen közölte vele, hogy Mike haldoklik. Napjai vannak már csak hátra, és ők palliatív ellátást biztosítanak, hogy a lehető legkényelmesebbé tegyék számára az utolsó időszakot. Egy percig sem gondoltak arra, hogy Mike valaha is elhagyja a hospice-t. Laura nem tudta elhinni, hogy ezt mondták neki, különösen úgy, hogy a családból senki más nem volt ott. Mondtam neki, hogy szervezzen nekem egy találkozót, és már rohantam is vissza Cardiffból.

Mikor odaértem, úgy éreztem, menten széttépek valakit, hiszen szilárd meggyőződésem volt, hogy teljesen rosszul látják helyzetét, de főleg azt elfogadhatatlannak tartottam, ahogyan Laurát tájékoztatták. Az orvos, aki mindig olyan segítőkész és kedves volt, elnézést kért azért, ahogyan az információt közölték, majd kifejtette a szakmai véleményét. Számos motoneuronbetegségben szenvedő emberrel találkozott már a hospice-ban, és jól ismeri a betegség lefolyását és tüneteit. Véleménye szerint Mike akut légzési elégtelenségben szenved, és talán egy hónapja van hátra.

Nem akartam elhinni, amit mondott.

– Bassza meg! Mi majd bebizonyítjuk, hogy téved!

Arra már nem emlékszem, hogy tényleg káromkodtam-e, de akár megtettem, akár nem, teljes szívemből így éreztem.

– Egyetlen hónap!

Nézz az ég felé (megint)

Megkérdezik a nevemet.

– Royd – válaszolom. – Mint Roy, csak d-vel a végén.

Megint megmérnek. Úgy tűnik, ez a szabály. Minden alkalommal, amikor egy kicsit is veszélyes a dolog, amire készülök, és el kell hagynom az anyaföldet, megmérnek, hiszen fontos, hogy az, ami megakadályozza a halálos zuhanásomat, megfelel-e a célnak.

– Te is mész? – kérdezik Drew-t. Végre összeszedte minden bátorságát, és most csatlakozik hozzám.

– Mi a neved?

– Drew – vigyorog. - Mint Rew, csak d-vel az elején.

Drew-t is megmérik, és ő biztosan nehezebb nálam, így legalább megnyugodhatok, hogy ha neki elég biztonságos, akkor nekem sem lesz semmi bajom. Megint felmegyünk a hegyekbe. És ezúttal siklóernyőzni fogunk. Új-Zéland legmagasabb kereskedelmi indítóhelyéről. Az utazásom során nem először szállok fel a levegőbe. A Queenstownba vezető úton a Wanaka-tó fölött egy öreg Tiger Mothon repültem, és a Déli-szigeten már háromszor is ültem helikopteren.

*

Miután Kaikourából elindulva átkeltünk a hegyeken, egy Franz Josef nevű festői városkába érkeztünk, ami a Déli-sziget nyugati oldalán fekszik. A mindössze néhány száz fős lakosságú Franz Josefben nem sok minden van: néhány kávézó, üzlet és egy rendkívül forgalmas helikopterleszálló. A fő látványosság a gleccser.

Sok társával ellentétben a Ferenc Józsefről elnevezett gleccser viszonylag könnyen megközelíthető. Kevesebb mint háromszáz méterrel a tengerszint felett helyezkedik el. A maori legenda szerint a jég Hine Hukatere megfagyott könnyeiből keletkezett, miután szerelmét egy lavina a halálba sodorta. Nem vállaltuk a sziklaomlás kockázatát, sem a jégen járás veszélyeit, ezért inkább beültünk egy helikopterbe, és felrepültünk a magasba, a jégfolyás egy lapos pontjára. Lélegzetelállító volt a repülés, de a jég látványa is hasonlóan lenyűgöző volt. A hatalmas, piszkos fehérség gerincei és hasadékai eltakarták a többi túrázócsoportot, akiket a felszálláskor még láttunk. A vezetőnk gondosan ügyelt arra, hogy fenntartsa azt az illúziót, hogy egyedül vagyunk odakint. Nem mintha akkora esélye lenne annak, hogy összefussunk egy másik társasággal. A gleccser körülbelül tizenegy kilométer hosszú és több kilométer széles.

A bakancsainkra masszív mászóvasakat szereltünk, majd óvatosan elindultunk a jégen. Lassan megszoktuk a hatalmas tüskéken való járást. A táj folyamatosan változik, ezért figyelmeztettek minket, hogy a vezetőnk lábnyomába lépjünk. Az idő tiszta és ragyogó volt, és meglepően meleg. Egy jégalagútban tett kirándulás után megkérdezték tőlem, hogy nem akarom-e kipróbálni a jégmászást. Megragadtam a lehetőséget. Miután bekötöttek a hámba és a biztonsági kötelekbe, leereszkedtem egy olyan hasadékba, amibe nem szívesen botlanék bele véletlenül, majd egy pár ördögi kinézetű jégcsákány segítségével visszamásztam. Ez egy teljesen új mászásforma volt számomra, és imádtam.

Drew megkérte a helikopter pilótáját, hogy a völgybe való visszatérésünket tegye egy kicsit „izgalmasabbá”. Ha erről van szó, a kiwiknek nem kell sok biztatás. Hamarosan azon kaptuk magunkat, hogy a jég egyik oldalából kiemelkedő, sziklás sziklafalhoz simulunk, amely élesen megdől, és úgy zuhanunk vissza a zöldellő síkság felé, mint egy darab kő. Mámorító érzés volt.

Queenstownban még izgalmasabbá vált a dolog. Egészen közelről láthattam a Remarkables-hegységet egy ajtó nélküli helikopterben való repülés során. Becsatoltuk magunkat, és erősen kapaszkodtunk, lebegve suhantunk és köröztünk a Queenstown környékét koronázó csúcsok körül. Szinte magam előtt láttam, ahogy hobbitok, törpék, tündék és emberek csapatai vándorolnak közöttük egy hatalmas jelentőségű utazáson. Ahogy az út végén a repülőtérhez közeledtünk, néhány percig egy hegy felett kellett köröznünk, amíg egy leszállóhelyre vártunk. Furcsa érzés volt. Nem éreztem különösebb félelmet, amikor megközelítettük a csipkézett sziklákat vagy a meredek hegygerincek fölött szárnyaltunk, de ez a körözés megmutatta, hogy mennyire természetellenes és bizonytalan érzés egy helikopterben ülni. Nem olyan, mint egy repülőgép. Ha valami történik az egyik rotorlapáttal, a pilóta nem képes kecsesen manőverezve biztonságba juttatni a gépet. Menthetetlenül le fogsz zuhanni. Keményen és gyorsan. Mint egy zsák krumpli.

Nem ez történt. Naná. Vártunk még egy kicsit, aztán visszazötyögtünk a helikopterek számára kijelölt leszállópályára. És egy-két nappal később megint ott voltam, hogy harmadszorra is helikopterre szálljak, de ezúttal hegyi kerékpárokat is szíjaztak a nagy madár oldalára. A hegycsúcsok között megbúvó füves fennsíkra repültünk, és leraktuk a kerékpárokat. GoPróval felszerelkezve néztem, ahogy a helikopter magamra hagy (egy vezetővel), és még láttam, ahogy Drew vigyorog, és örül a lehetőségnek, hogy készíthet néhány légi felvételt.

Mike-kal bicikliztem utoljára. Mielőtt Mike állapota romlani kezdett és oxigénre volt szüksége, Mandy mindannyiunknak vett egy egész hetes bérletet a Centre Parcsba. Mike rettentően megrémült a puszta gondolattól is, mivel ekkor már elektromos kerekes székben ült, és nagyon nehezen viselte ezt a függetlenségét érintő legújabb csapást. Mandy azt szerette volna, hogy együtt, családilag csináljunk valamit, hogy valamennyien Mike mellett lehessünk, és élvezzük egymás társaságát. Mike azonban attól félt, hogy fogyatékosként kezeljük. Engem sem győzött meg az ötlet, de értékeltem a vállalkozás szellemiségét. Lehet, hogy minden rendben lesz, győzködtem magamat. Mandy és Chris elhozta Megant és Jacobot, jött Edan is, és persze Laura.

Amikor megérkeztünk, mintha Mike félelmei beigazolódni látszottak volna, a szállás túlságosan is fogyatékosbarát volt. Mike szobájának bejáratához egy nagy rámpa vezetett, a két egyszemélyes ágy egyike műanyag lepedővel volt letakarva, és kapaszkodórácsokkal volt felszerelve. Kicsit olyan érzés volt, mintha kórházban lettünk volna. Mike furcsa képet vágott.

Mindannyian kerékpárt béreltünk a hétvégére. Mike a kerekes székében ment, mi pedig mellette tekertünk. A közlekedési eszközünket tekintve egycsapásra egyenrangúvá váltunk vele. A széke elegáns és gyors volt, és mi pedig széles mosollyal az arcunkon száguldoztunk, miközben Mike megpróbált minket ledönteni a bicikliről. Nem számított, hogy hol vagyunk. Mindannyian együtt voltunk, és jól éreztük magunkat. Edan az unokatestvéreivel lóghatott, és quadozhatott. Társasjátékokat játszottunk, és jól elvoltunk együtt. Csodálatos vakáció volt, amit szerettünk volna megismételni. Mike állapota azonban nem sokkal ezután romlani kezdett, és már nem volt rá lehetőség.

Mike biztosan nagyon élvezte volna a hegyről való letekerést. Szerencsére nem volt durva az ereszkedés, inkább a táj élvezete volt fontos, mint az izgalom keresése, és nem kellett túl sokat tekernem. Ez hatalmas megkönnyebbülést jelentett. Ugye, említettem már, hogy rossz a térdem? Az Északi-szigeten is tettem egy kerékpártúrát, Taupo forró kénköves forrásainak záptojásbűzében, de ez már több volt, mint amit a térdeim vagy az orrlyukaim el tudtak viselni. Az egyetlen, amit igazán élveztem benne, az volt, hogy szabadon száguldhattam és csak néha kellett fékeznem. Egy ponton a vezetőnk mutatott egy ezüstpáfrányt, ami az új-zélandi nemzeti identitást szimbolizáló növény. Az éjszakai élelemgyűjtő kalandom során már tanultam egy keveset erről a növényről. Most lelkesen mesél arról, hogy a maori vadászok és harcosok a páfránylevél halvány ezüstös fonákját használták arra, hogy hazataláljanak. A páfránylevelek visszaverték a holdfényt, és megvilágították az erdőn keresztül vezető utat.

A hegyről lefelé Arrowtownba érkeztünk, egy bájos, egyutcás hegyi falucskába, amit még nem tett tönkre az üzleties szemlélet, aminek Queenstown már elkerülhetetlenül áldozatául esett. Drew már várt rám, kamerával a vállán. Egy ideje már a faluban volt, és vett egy zöldköves medált az otthonhagyott barátnőjének (aki azóta a felesége). Ez az utazás volt az oka annak, hogy el kellett halasztaniuk a terveiket, hogy egy új kis életet hozzanak a világra. Egy vetélés fájdalma miatt egy időre letettek róla, de most a hei-tiki nyaklánc, amire rábukkant, nagyobb termékenységet ígért a viselőjének. Spoiler: működött.

*

Drew most itt van mellettem. Egy füves lejtőn állunk, magasan a mezők és erdők felett, hámokkal és sisakkal felszerelkezve. Mindkettőnket hozzákötöztek valakihez, akinek van már legalább egy kis tapasztalata a hegyoldalról való leugrásban. Ahogy az ilyesmibe már megszokottá vált, én már felszerelkeztem a GoPróval, Drew azonban úgy gondolja, hogy simán tudja kezelni a kisebb, de megfelelő „B” kamerát, miközben mellettem tandem siklóernyőzik. Egyikünk sem csinált még ilyet, úgyhogy nem is értem, miért állt rá a dologra. Szerintem csak osztozni akar velem ebben az élményben.

Ma reggel interjút készített velem a Seven Sharp új-zélandi hírműsora a Wakatipu-tó partján, és most felküldtek ide néhány operatőrt, hogy további felvételeket készítsenek az utazásomról szóló riportjukhoz. Szóval most egy mini médiacirkusz zajlik itt fent a hegyoldalban. Jobb lesz, ha nem cseszem el és nem halok meg.

Fogalmam sincs, hogyan kellene ennek működnie. Úgy tűnik, csak annyi a dolgom, hogy amilyen gyorsan csak tudok, lefutok ezen a lejtőn, egészen addig, amíg már nem tudok tovább futni. Akkor a hatalmas ejtőernyő, amit magam után húzok, felemel, még mindig kalimpáló lábakkal, a meleg légáramlat biztonságába. De mi van, ha nem gyorsulok fel eléggé? Mi van, ha ennek a viszonylag enyhe lejtőnek a végére érek, mielőtt felszállnék? Nem egy szikla pereméről vetjük le magunkat, mégis elég éles a szakadék alattunk. Mi van, ha nem fúj eléggé a szél?

Aztán elkezdek futni. Megteszem. És közben az összes kérdés ott cikázik körbe-körbe az agyamban, a lábaim meg ott kapálóznak alattam. Úgy érzem, mintha melaszban futnék, mintha valami visszatartana. Csak futok és futok, és nem jutok sehova. És egyre közelebb és közelebb kerülök ahhoz, hogy lezuhanjak a hegy oldaláról. Gondolom, a tandempartnerem is mögöttem fut. Hogy fogunk összekapcsolódni? Miért kell nekem állandóan ilyen hülyeségeket csinálnom? Egyszer valami szörnyen rosszul fog elsülni. Talán éppen ma. Biztos, hogy elég gyorsan megyünk ahhoz, hogy felszálljunk? És ha nem felfelé megyünk, akkor csak lefelé mehetünk. Úgy ezerötszáz méterrel alattam egy sziklás, meredek lejtő van. Hogy tudnék most megállni? Hirtelen páni félelem lesz úrrá rajtam, hogy ez a kaland nem az eredeti okok miatt kerül be a Seven Sharp műsorába.

És egy szempillantás alatt rájövök, hogy már levegőben futok. Aztán felfelé lebegünk. A hegyek eltűnnek a távolodó tájban, és mi fent vagyunk a nagy kékségben. Tökéletes a csend, csak a szél duruzsol halkan a felettünk feszülő csodálatos ejtőernyőn. Azt nem is említettem, hogy Drew szállt fel először, hogy a levegőből filmezhesse az ugrásomat. De csak azért, mert ő nem halt meg, ez nem jelenti azt, hogy én sem fogok.

Talán ez az egyik legnyugodtabb és legszebb dolog, amit valaha csináltam. Kondorkeselyűnek érzem magam, aki a hegycsúcsok felett szárnyal. A felettem lévő vászon lágyan ringat, simogatóan visz a meleg szellő, és tökéletes biztonságban vagyok. Muszáj mosolyognom. Még egy kis vászonülésem is van, hogy megtartsa a súlyomat, így nem csak úgy lógok itt. Volt egy kis pánik, amikor belehelyezkedtem; a társam meghúzott egy zsinórt, és néhány centivel kényelmesebb pozícióba eresztett. A rázkódás elég volt ahhoz, hogy a szívem megremegjen, de azóta a hetedik mennyországban érzem magam.

Drew mellém siklik, és lazán rám irányítja a kamerát. El sem tudom képzelni, hogy a lencse mögött a szakállas arca ne mosolyogna. Boldogan integetek neki, ő pedig visszainteget. Elképesztő ez az egész.

Kis idő múlva azt látom, hogy Drew és társa lassan spirálisan ereszkedni kezd. Eleget tudok már ahhoz, hogy ne essek kétségbe ettől a katasztrofálisnak látszó dologtól. A dugóhúzó pusztán egy gyorsabb ereszkedési mód. Előttem kell leszállnia, hogy aztán lefilmezhesse az én leszállásomat. De ez akkor is szörnyen kellemetlenül néz ki. Kíváncsi vagyok, hány g hat rá!

– Szeretnéd te is ezt csinálni? – kérdezi a társam. Eltekintve attól a ténytől, hogy Drew áldozatvállalása teljesen értelmetlen lenne, ha nem állna készen az érkezésem filmre vételére, csupán arra vágyom, hogy kecsesen, puhán és szép lassan érjek földet. Udvariasan visszautasítom. Inkább hatalmas, széles körökben ereszkedünk, fokozatosan közeledve a földhöz, míg végül az utolsó néhány métert is legyűrjük. Ott állok egy mezőn, miközben az ejtőernyő csendben lehullik mögöttem a földre.

Felszabadultnak érzem magam. Muszáj mosolyognom. Drew, aki szemmel láthatóan túlélte a dugóhúzót, leengedi a kameráját, és visszavigyorog rám. Enyhe fejbiccentés elég ahhoz, hogy tudjam, ő is annyira élvezte, mint én. Találtam végre egy olyan tevékenységet a kalandom során, amit, ha lenne rá lehetőségem, szívesen megismételnék, újra meg újra.

Az egyes számú ház

Ha valaha is kétséges volt, hogy Mike elhagyhatja a hospice-t (amiben mi egyáltalán nem kételkedtünk), az orvos által hozott egy hónapos ítélet csak tovább erősítette közös elhatározásunkat. Mike mindenképpen ki akart jutni. Haza akart menni. A hospice-ban eltöltött időt csak a gyógyuláshoz vezető út részének tekintettük. A kérdés csupán az volt, meddig fog ez tartani. Mike-nak bele kellett nyugodnia abba, hogy mozgatni fogjuk. Biztonságban érezte magát abban a környezetben, abban a tudatban, hogy az egészségügyi szakemberek mindig kéznél vannak. Mindannyiunknak alaposan meg kellett ismernünk az összes olyan speciális berendezés működését, amelyre szükségünk lesz az otthoni ápolása során.

Semmi bajom nem volt a hospice-szal. Épp ellenkezőleg, azt gondoltam, hogy csodálatos hely. És ha Mike nem ott lett volna, az egyetlen alternatívaként csak egy hosszabb kórházi tartózkodás jöhetett volna szóba, ahol kétségtelenül sokkal gyorsabban romlott volna az állapota. Igen, a hospice a palliatív ellátás legmegfelelőbb helye, mi azonban akkor nem így láttuk. Mike lassú gyógyulása és a mi otthoni ápolásra való felkészülésünk közben a személyzet mindig végtelenül kedves volt. Akár nappal volt, akár éjszaka, mindig vidám mosollyal fogadtak minket, és egy csésze teával és szendvicsekkel kínáltak. Látták, hogy mennyire Mike mellett vagyunk, és teljes mértékben támogattak minket. Mike ott töltött ideje nem volt annyira nyomasztó, mint ahogyan várná az ember. A szobájának a teraszajtói egy gondozott kertre nyíltak (bár folyton aggódtam, hogy a nyitott ajtón át berepülnek a darazsak, és megcsípik). Tiszta és kényelmes szoba volt, és mindig jött hozzá valaki látogatóba. Apa és Mandy sok időt töltött vele. Story is meglátogatta. Eljött Ali és Mike egy csomó barátja.

Mike állapota azonban változott. Egyre jobban gyengült. Egyre gyakrabban volt szüksége a lélegeztetőgépre. A cél az volt, hogy csak akkor használja, amikor tényleg szüksége van rá, és nem szerettük volna, hogy teljesen rá hagyatkozzon. Az evésben tapasztaltuk a legszembetűnőbb változást. Kezdetben kényelmesen evett, és nem volt szüksége a maszkra, majd rövid idő elteltével már nehéz volt végigcsinálni egy étkezést úgy, hogy ne kellett volna feltennie a maszkot. Ennek főként az volt az oka, hogy a szájában lévő étel megnehezítette a légzést számára. És a maszk felhelyezése, ami korábban egy laza dolog volt, és Mike csak viccelődött, hogy nem kap levegőt, mostanra egyre kritikusabb és ijesztőbb vállalkozássá vált. A maszkot néhány óra elteltével tisztítani kellett, és amikor Mike egyre jobban támaszkodott a légzéssegítőre, eljutottunk arra a pontra, hogy klinikai pontossággal kellett elvégeznünk a maszk eltávolítását, tisztítását és cseréjét. Ez a feladat hatalmas koordinációt igényelt. Volt két pánt, amelyek Mike fején és nyaka hátsó részén légmentesen rögzítették a maszkot az arcához. Magabiztos, de gyengéd kézzel kellett hozzányúlni, egy gyors mozdulattal, gondosan ügyelve arra, nehogy megrántsuk a fejét, és az egyre gyengébb nyakát. Közben a gépet is ki kellett kapcsolni. Ezeket a lépéseket kellett nagyon gondosan megtenni, és én igyekeztem nagyon profi lenni benne.

Miközben megtisztítottam a maszkot, letörölgettem az elkerülhetetlenül felgyülemlett nyálat és miegymást, a szemem sarkából figyeltem Mike-ot, és vártam, hogy bólintásával jelezze, hogy most már vissza akarja kapni a maszkot. Visszatenni is ugyanilyen körülményes volt. Miután gondosan Mike fejére erősítettem a pántokat, le kellett húzni a maszkot az arcára, leellenőrizni, hogy légmentesen zárjon, és közben már meg is kellett nyomni a gép gombját. Ha a gombot nem nyomom meg időben, és nem aktiválom a légzéssegítőt, az olyan lett volna, mintha a kezemmel eltakartam volna a száját és az orrát. Borzalmas. Néha a maszk nem illeszkedett rendesen, és a levegő sziszegve távozott oldalt, ami természetesen azt jelentette, hogy Mike nem jut hozzá az optimális mennyiségű levegőhöz. Így aztán meg kellett ismételnem a mozdulatsorozatot. Újra le kellett vennem, majd rögtön vissza is kellett tennem a maszkot, azzal a nyomasztó tudattal, hogy közben Mike nem kap rendesen levegőt a szivárgás miatt. Rohadtul utáltam magam, ha elsőre nem sikerült száz százalékosan jól csinálnom. A stressz és a félelem ellenére, amit az okozott neki, hogy képtelen voltam tökéletesen jól elvégezni a feladatomat, még mindig képes volt bosszús tekintettel segítőkészen elnézni az ügyetlenségemet. Gyakran jelzett, hogy hajoljak közel a szájához, és alig hallhatóan azt suttogta: „Faszfej!”

A betegemelő használatának elsajátítása megint komoly lecke volt. Mike már túl gyenge volt ahhoz, hogy a korábban alkalmazott módszerek bármelyikét használhassa, ezért a hospice ápolói egy betegemelő segítségével mozgatták. Azonnal beiratkoztunk egy tanfolyamra, hogy megtanuljuk, hogyan kell óvatosan alávinni a hevedert, felcsatolni az emelőt, majd felemelni, és a székből az ágyba helyezni vagy fordítva. Néha csak arra használtuk az eszközt, hogy megemelhessük a székében, beállítsuk és kényelmesebbé tegyük az ülő helyzetét. A legnehezebb dolog Mike mozgatásában az volt, nehogy közben sérülést okozzunk neki. Egész teste egyre gyengébb lett, és egyre nehezebben tudott kényelmesen elhelyezkedni. Kipróbáltunk mindenféle matracot is, amit csak a hospice ajánlott – keményet, puhát, hullámosat, bordázottat, amit csak akarsz –, de Mike számára nagyon nehéz volt az ágyban aludni, még úgy is, ha megemeltük. Ehelyett Mike az ágy melletti nagy karosszékben aludt. Körülpárnáztuk a fejét, amit már csak nagy nehezen tudott egyenesen tartani. A karja egy párnán pihent, a lábára pedig egy plusz takarót terítettünk, ami melegen tartotta.

Nem volt szigorúan vett napirendünk. Mike a hospice-ban való tartózkodása a lábadozásról szólt, így csendben megünnepeltünk, amikor végre el tudott aludni, és minden egyes pillanatot, ami segítette a javulását. Ha napközben aludt, csendben ültünk mellette, és örültünk, hogy képes volt pihenni egy kicsit, amire olyan nagy szüksége volt. Mindent azzal a szándékkal tettünk, hogy minél előbb kikerüljön a hospice-ból és hazajöhessen.

*

Mielőtt Mike a hospice-ba került, Lauránál lakott, a 34-es számú házban, ahogy mi hívtuk. Apa egy speciális WC-t szereltetett be oda, olyat, amely használat után megmosdatta és megtörölte a használóját, ami segített Mike-nak megőrizni a méltóságát, amikor a természet szólította. Már a hospice előtt sem volt egyszerű dolog a vécére járás. Mike-ot először be kellett manőverezni a székébe, majd egy speciális eszközzel a vécére. Ha én segítettem, egy nagy törülközőt adtam neki, amit a fogai közé szorított, és ami a mellkasán át a térdéig lógott. A vállamra támaszkodott, miközben felemeltem, hogy lehúzza a melegítőjét, mielőtt újra leeresztettem volna a vécére. Mindezt a törölköző takarásában.

– Jól vagy? – kérdezgettem tőle.

Csak bólintott.

– Tuti?

Ismét bólintott, és intett, hogy menjek el. Kint vártam, túlságosan aggódtam, hogy messzebb menjek, és hagytam, hogy elvégezze a dolgát.

– Azért öt percet talán adhatnál – viccelődött velem. Bármennyire is lealacsonyító és nehéz volt Mike számára ez az egész folyamat, mégsem fogtuk fel úgy, mintha ez a mindennapos rutin valami végzetes vagy komor dolog lenne. Mindig hülyéskedtünk, és viccet csináltunk belőle.

Ahogy telt az idő a hospice-ban, egyre világosabbá vált, hogy a 34-es szám nem felel meg a növekvő elvárásoknak. A speciális WC-n kívül, a szőnyegpadlóval borított padló és a lakás elrendezése miatt nem volt megfelelő a hely a kerekes szék és a betegemelő számára. Még mielőtt be kellett volna mennie a hospice-ba, Mike a kertben üldögélt, és figyelte, ahogyan a szomszédos házat felújítják. Tréfásan azt vetette fel, hogy majd kibéreli. Kezdtünk rájönni, hogy talán ez a komolytalan javaslat életképesebb, mint gondoltuk.

Megkérdeztem a ház felújításával foglalatoskodó férfit. A ház a szüleié volt, és épp most akarta piacra dobni. Meséltem neki Mike-ról, és beleegyezett, hogy bérbe adja neki a házat.

Az „egyes számú házban” további munkálatokra volt szükség ahhoz, hogy Mike beköltözhessen. A férfi megengedte, hogy elvégezzünk minden szükséges átalakítást. Eddig rendben is volt minden, mivel még csak akkor képeztük ki magunkat a betegemelő, a lélegeztetőgép és a köhögést segítő készülék használatával kapcsolatosan. Még Mike sem állt készen a hazatérésre, habár már bebizonyította, hogy az orvosok tévedtek, és túlélte az általuk megadott egy hónapot. Mivel tudtuk, hogy amint kikerül, vagy a kerekes székben, vagy a kis kerekekkel ellátott emelőben fog ülni, ezért rengeteg munka várt még ránk. Gondoskodni kellett a szobák közötti akadálymentes közlekedésről. Az összes szőnyeget fel kellett szedni. A padlónak mindenütt keménynek és simának kellett lennie, és szükségünk volt egy vizes helyiségre is.

Megkerestem egy házépítő barátomat, Dylant, aki évekkel korábban az én tetőmet készítette és Mike előző házán is dolgozott. Dylan úgy nézett ki, mint egy rögbijátékos, és valamilyen harcművészeti ágban fekete övet is szerzett, igazi nehézfiú volt, de aranyból volt a szíve. Azonnal felajánlotta, hogy mindent megtesz, amit csak tud, hogy segítsen, és nekiláttunk a munkának. Dylan végezte el azokat a munkákat, amelyekre nekem nem volt időm, például kiszélesítette a felhajtót, hogy Mike-nak legyen helye átszállni az autóból a kerekes székbe, és rámpát épített a bejárati ajtóhoz.

Órákat töltöttem a küszöb kiegyenlítésével és a kis veranda lecsempézésével. Mindent megtettem, hogy Mike kerekes székével simán be tudjon gurulni az új házába. Ugyanezt tettem minden szobában, apró ékeket használtam, kicsit változtattam a padlócsempéken és a parkettán, hogy a szobák között zökkenőmentes és sima legyen az átjárás. Ha Mike a betegemelőben van, akkor teljesen akadálytalanul kell tudnunk az eszközzel együtt mozogni a szobák között. Dylan segített kialakítani a vizes helyiséget is, én pedig aprólékos gonddal csempéztem és fugáztam. Beépítettük a WC-t és a zuhanyzót, és nagyon odafigyeltem arra, hogy a hálószoba és a vizes helyiség padlója egy szintben legyen.

Miután az építési munkálatokkal végeztünk, előkészítettük a ház többi részét Mike számára. Beraktuk a tévéjét, az ágyát, a székét, felakasztottuk a képeit a falakra, kicsomagoltuk a ruháit, és minden készen állt arra, hogy beköltözhessen. Edan hálószobáját is berendeztük, készen várta, hogy amikor eljön, ott aludhasson. Azt akartuk, hogy otthon érezze magát. Eltökéltük, hogy Mike már karácsony előtt beköltözik, hogy mindannyian ott tölthessük vele együtt a karácsonyt. És amikor már biztosak voltunk abban, hogy megfelelően el tudjuk látni Mike-ot, tudjuk, hogyan kell kezelni a gépeket és az emelőt, hogy tudunk gondoskodni róla és kényelmessé tudjuk tenni az életét, és Mike is készen állt a költözésre, béreltünk egy mentőautót, és Mike végre elhagyta a hospice-t. Három hónapot töltött ott, miután az első pár hét után azt mondták, hogy valószínűleg már csak egy hónapja van hátra, és az ottani gondozása csak palliatív jellegű, most mégis egy új házba költözött. Még csak szeptember volt, bőven volt még időnk karácsonyig.

Mike már tudott a házról, és még a hospice-ban látta a folyamatban lévő munkálatokról készült fotókat, mégis csodálatos és különleges pillanat volt, amikor felhajtottam a kocsibeállón, és a rámpán az új bejárati ajtóhoz toltam. Azért nem volt ez olyan egyszerű mutatvány. Először be kellett vinnünk a légzéssegítő gépét, majd szépen és gyorsan Mike-ot is, aki gyakorlatilag visszatartotta a lélegzetét, hogy a nappaliban újra rákapcsolhassuk a gépre. De miután kényelmesen elhelyezkedett, és helyreállt a légzése, körbevittük, megmutattuk neki a hálószobát és a vizes helyiséget. Finoman céloztam rá, hogy mennyit dolgoztam azért, hogy megkönnyítsem az életét.

– És akkor mi van? – vigyorgott rám.

– Visszatért a régi Mike.

A sötétség mélyén?

Ha megnézzük az új-zélandi Déli-sziget délnyugati csücskének térképét, azt hihetnénk, hogy Norvégia partjait látjuk. Nem véletlenül hívják ezt a területet Fiordlandnak. Annak ellenére, hogy a terület neve egyértelműen a skandináv „fiord” szóból származik, a kiwik mégsem nevezik „fjordoknak” ezeket a mély, gleccserek által kialakított csatornákat. A széles, meredek oldalú vízi utakról számos dolog jut eszembe. Felidézik bennem a tenger felé evező viking hosszúhajók képét, szinte hallom, ahogy a bőrdob lassú ritmusára az evezők az üveges vízbe merülnek. És persze előhozza bennem az emlékeket a szikláról horgászó Mike-ról. Ezeket a csatornákat fjord helyett „sound”-nak nevezik. Fiordland a legnagyobb nemzeti park Új-Zélandon, távol esik mindentől, szinte áthatolhatatlan és ritkán lakott. A történelmi időkben még a maorik is csak bizonyos időszakokban jártak ide, hogy vadászanak, halásszanak és jádekövet gyűjtsenek a soundba torkolló számos folyó kristálytiszta vizéből.

Most én is ide tartok. És szerencsére most csak annyi a dolgom, hogy horgásszak egy kicsit. A feladat célja, a megfogalmazásából ítélve, az, hogy pihenjek. Ez az utolsó lehetőségem ezen az úton arra, hogy teljesítsek egy másik, hetekkel ezelőtt a Waiheke-szigeten kapott feladatot: fogjak egy halat, és főzzem meg.

Mike és én imádtunk horgászni. A Norvégiában töltött időnk nagy részét ezzel töltöttük. Mielőtt útnak indultunk, mindig elmentünk egy helyi horgászboltba, és megcsodáltuk a kiállított spinnerek és csalik hatalmas választékát. Nem igazán tudtam, mit csinálok, de jó móka volt feltölteni a felszereléseket. Nem tudtam, hogy egy adott halhoz vagy körülményhez milyen spinner vagy csali kell. Még azzal sem voltam tisztában, melyik hal hogy néz ki. A legismertebbeken kívül, mint a lazac, makréla, pisztráng, ponty és sügér, nem tudtam több halfajt megnevezni. A horgásztechnikám teljesen véletlenszerű volt, soha nem tanultam, hogyan kell csinálni. És nem meglepő módon szinte soha nem fogtam semmit. Mike, aki türelmesebb és elszántabb volt nálam, nagyobb sikereket ért el.

Egy korábbi új-zélandi utamon, amikor egy általam gyártott film utómunkálatait felügyeltem, minden lehetőséget megragadtam, hogy horgászni menjek, gyakorlatilag minden hétvégémet ezzel töltöttem. Nyolc-tíz alkalommal próbálkoztam, és többször is küldtem Mike-nak fényképes beszámolót arról a pár sneciről, amit sikerült kifognom. Tudtam, dühöng, hogy még arra is képtelen vagyok, hogy fogjak egy normális halat. Az utolsó hosszú hétvégémen aztán eljutottam a Déli-sziget tetejére, és eltökéltem, hogy fogok egy lazacot, a folyó partján megfőzöm és megeszem.

Véletlenszerűen, mindenféle szakértelem híján dobtam be a horgászbotomat a folyóba, csak abban voltam biztos, hogy ott még halak sincsenek. Ahogy visszatekertem a zsinórt, kapásom volt. Diadalmasan kihúztam egy kicsi halat, ami azért éppen elég nagy volt ahhoz, hogy ne dobjam vissza. Sikerült tüzet gyújtanom, és készítettem egy egyszerű nyársat a halnak. De természetesen a hal leesett a nyársról, és miután meghempergett a homokban és hamuban, teljesen ehetetlen lett. Szörnyű; kész katasztrófa, teljes kudarc. Az, hogy Mike egy hal kifogását és elkészítését bízta rám, egyrészt azt jelenti, hogy jókat nevet a már-már legendás horgászbukásaimon, másrészt pedig azt, hogy drukkol nekem. Így hát sikerülnie kell.

Eddig csak csalódást okoztam neki. Volt már néhány lehetőségem, de minden alkalommal üres kézzel tértem haza. Raglan felé menet, ahol most Story lakik, volt egy pompás hely, ahol az út egy gyönyörű patak fölött ível át. Ő, Andy és én megálltunk, és a hídon állva néztünk le a kristálytiszta vízre. Láttuk a halakat. Könnyű préda, gondoltuk. Az biztos. Egy jó órán át mártogattuk Andyvel a vízbe a spinnereket, legyeket és csalikat, és egyre jobban zavart, hogy a halakat mindez teljesen hidegen hagyta. Story, aki addig csak csendben figyelt minket és a halakat, megkérdezte, hogy tehetne-e ő is egy próbát.

– Persze, miért is ne! – mondtam, és a kezébe nyomtam a botomat.

Halálbiztos voltam abban, ha nekem, a különböző országokban szerzett (bár többnyire sikertelen) horgásztapasztalattal a hátam mögött nem volt kapásom, akkor Story, akinek nincs semmi gyakorlata, biztosan nem fog semmit. Néztem, ahogy leereszti a zsinórt a vízbe. Aztán ahelyett, hogy bedobta volna, ahogy Andy és én tettük, elkezdte táncoltatni a felszínen, utánozva a légy mozgását és viselkedését. Egy percen belül a horgára akadt egy méretes pisztráng. A kezdők szerencséje!

– Nem értem, mi ebben a nagy ügy – mondta mosolyogva, miközben kihúzta a halat. – Gyerekjáték – tette hozzá.

Na persze, a fiatalság arroganciája. Az apai ösztönöm azt súgta, hogy egy kicsit leckéztessem meg, ezért ragaszkodtam ahhoz a rituáléhoz, amit Mike-kal mindig megtettünk Norvégiában. Az első halat, amit kifogsz, legyen az bármilyen nagy vagy kicsi, meg kell puszilnod és vissza kell dobnod.

– Add csak ide azt a botot – kértem Storyt, miután lazán megpuszilta a pisztrángot, és visszaengedte a vízbe. – Megpróbálom még egyszer.

Ha ő meg tudta csinálni, akkor nekem is menni fog. Nem mintha versengő típusú apa lennék. Leutánoztam a zseniális technikáját, ami pofonegyszerűnek tűnt.

Semmi. Elvacakoltunk még egy órát a hídon, és a csuklómat rángatva mindent megtettem, hogy meggyőzzem a halakat arról, hogy a csalim egy bajba jutott légy, amit sürgősen meg kell enni. De nem jött be, másodszorra már nem dőltek be ennek a trükknek.

Volt még pár próbálkozásom Nelson közelében, az Északi-szigeten. Mike elküldött egy bushcraft bozótmíves tanfolyamra, hogy megtanuljak néhány túlélési praktikát. A korábbi élelemgyűjtő kalandom során a pókok miatt először óvakodtam az ilyen jellegű feladattól. Amikor azonban kiderült, hogy a hely pókmentes, egy nagyon kellemes napot töltöttem el egy Ian nevű bozótmívessel, akitől rengeteget tanultam. A bozótmíves legfontosabb eszköze a jó kés. Ian megmutatta, hogyan lehet még egy olcsó pengét is olyan borotvaélesre fenni, hogy elvágja a papírlapot. Ian megmutatta, hogy mennyire fontos az éles kés, és milyen sokoldalúan lehet használni. Tudunk vele gyújtóst készíteni a tűzgyújtáshoz, használhatjuk a lenlevelek szálakra szedéséhez, amikből aztán zsinórt lehet fonni, hogy csapdákat, horgászzsinórokat, hálókat és még sok mást tudjunk készíteni. Ian útmutatásával készítettem egy fogót pár gallyból, amiket találtunk, a késemmel alakítottam az egyes darabokat, majd zsinórral összefűztem őket. Megtanultam, hogyan kell statikus és rugós csapdákat készíteni nyulak vagy oposszumok számára, sőt almát és diót is ettünk a földjén lévő fákról. Egy-két órát ültem egy mezőn, és átszellemülten fontam lenszálakból egy karkötőt, amit most is viselek. Este pedig, amikor az alkonyat narancssárgásan borult az új-zélandi bozótosra, ott álltam a sima köveken az Ian háza mellett hömpölygő patak közepén, és egyáltalán nem sikerült halat fognom. Másnap reggel korán keltem, mivel a melléképületében töltöttük az éjszakát, és a hajnali fényben újra próbálkoztam. Még egy árva sneci sem akadt horogra.

*

A fények már gyorsan halványulnak, amikor megérkezünk a szállásunkra. A nagy panzió, Fiordland szélén, egy dombon áll, ahonnan gyönyörű kilátás nyílik a Manapouri-tóra és a mögötte lévő hegyekre. Miután elhelyezkedtem a kényelmes szobában, kimerészkedem a hátsó kertbe, hogy elszívjak egy cigarettát, és megnézzem a naplementét a tó felett. Közben próbálok nem nagyon izgulni a holnapi horgászat miatt. Egy olyan helyre fogok menni, amitől Mike is megnyalná mind a tíz ujját.

Még a cigi felét sem tudom elszívni, hemzsegnek itt a homoki legyek. Sietve húzódom befelé, csapkodom a levegőt, próbálom lerázni a kis szörnyetegeket a hajamról és az arcomról.

Figyelmeztettek ezekre a kis nyavalyásokra. Bár még mindig aprók, minél délebbre megyünk a szigeten, annál nagyobbak és szemtelenebbek lesznek. Kiderült, hogy Fiordland hírhedten veszélyes terület. A pingvinek után, amelyekből sajnos kevés van a közvetlen környezetemben, a kedvenc táplálékuk az emberi vér. És fájdalmas a csípésük. Nem olyanok, mint a szúnyogok. Nem csak úgy szívják a vért a csinos kis szívószervükön keresztül. A természet precizitás és tisztaság nélküli injekciós tűiként a homoki legyek apró, pengeszerűen éles szájszervükkel fájdalmasan megszúrják a bőrt, majd a kiserkenő vért felszívják. Egy olyan országban, amely büszke arra, hogy a természetben nincs semmi gonosz dolog (eltekintve az Ausztráliából bevándorolt pókoktól, ahogy Andy felfedezte), ez a miniatűr vámpír Új-Zéland leggonoszabb lakója és legjobban őrzött titka. Már 1773 óta bosszantják a telepeseket, az itt lakókat és turistákat. James Cook kapitány leírta, hogy a legénysége lázasan vakarja a csípéseket, amelyek a himlő okozta fekélyekre hasonlítanak, és feltehetően a maorik már jóval korábban találkoztak vele. Szóval ez az oka annak, hogy a maorik csak bizonyos időszakban utaztak ide. Még egy legendájuk is van, amely arról szól, hogy az alvilág istennője, mivel úgy vélte, hogy a fjordok túl szépek ahhoz, hogy az emberiség beszennyezze őket, homoki legyek raját engedte szabadon, hogy elrettentse őket.

És úgy tűnik, működik. Elbújok bent, a háló és az ajtók mögött, és a laptopomon YouTube-videókat nézek. A holnapi nap borzalmas lesz.

*

Ragyogóan tiszta reggelre ébredek. Óvatosan kimegyek a szabadba, és megkönnyebbülve tapasztalom, hogy a homoki legyek inkább az esti órákat kedvelik. Tiszta a levegő, nincsenek sehol. Azt nem tudom, hogy a víz közelében nem bukkannak-e majd fel, de egyelőre élvezhetem a reggeli kávémat és cigarettámat, nem duruzsolnak éhes rovarok a fülembe, és nem kell attól rettegnem, hogy elevenen felfalnak.

És végre élvezhetem a kilátást. Egyszerűen lenyűgöző. A gyep szelíden ereszkedik egy fákkal borított lejtő felé, ami a tó csendes, ködbe burkolózó vizéhez visz. Egy helyre emlékeztet, ahol egy norvégiai utunk során Mike-kal megszálltunk. Az őszi nap még alacsonyan jár, de már lassan kezdem érezni a melegét. A köd is oszladozik, és feltárul előttem a táj. Reménykedni kezdek, hogy ez mégis egy csodálatos nap lesz. Mike mindenképpen el akart jönni ide. Többször is beszéltünk róla, és ahogy elnézem ezt a háborítatlan vadont, el tudom képzelni, hogy az összes hely közül, ahol Új-Zélandon jártam, Mike itt érezné magát a legjobban otthon. Ez az a hely, ahol Mike letelepedett volna, nem törődve a homoki legyekkel. A boldogság hulláma jár át, ahogy elképzelem Mike-ot itt, ezen a helyen. Itt elemében érezné magát, ez a csodálatos elszigeteltség tökéletesen megfelelne a lelkének. Olyan érzés, mintha otthon lennék. Aztán ezt a hullámot elmossa egy másik hullám, a szomorúságé. Bárcsak itt lenne most. Egyszerre érzem a hiányát és a jelenlétét.

Bizonyos értelemben magammal hoztam Mike-ot. Felvettem a kapucnis felsőjét, amit Norvégiában viselt. És rajtam van a zöld Tilley-sapkája. Nemrég néztem át a norvégiai cuccait, ami fájdalmas volt, de tudtam, hogy a listán szereplő egyik feladatokhoz kell majd a sapka. Kihúztam a csomagjából, és sírva az arcomhoz szorítottam. Még mindig éreztem rajta az illatát. Ez volt a kedvenc sapkája, mindig ezt hordta, amikor a fjordokhoz mentünk horgászni és kempingezni. Én soha nem leszek olyan menő benne, mint ő volt, ezért fel sem mertem venni. De most azt akarja, hogy megtegyem. „Felvehetnéd a Tilley-sapkámat – írta a feladatban. – Hátha szerencsét hoz, és egyszer sikerül halat fognod.”

Pimasz kis seggfej.

De igaza van. Minden szerencsére szükségem van. És mégis van egy olyan érzésem, ha van olyan hely a világon, ahol tényleg foghatok valamit, akkor ez az.

*

A Waiau folyó közelében fekvő Te Anau nevű városka mellett, a szállásunktól kissé északra találkozunk a vezetőnkkel. Felpakoljuk a horgászfelszerelést és a kamerákat a kis csónakba, amely a nap nagy részében az otthonunk lesz, és nekivágunk a csendes víznek.

A köd még ott lebeg a folyó fölött, amikor a motorcsónak az első kanyarhoz közeledik, és egy kicsit felengedjük a gázt. Fák bukkannak elő a homályból, ahogy felgyorsulunk, én pedig a csónak elején ülök, és a kavargó fehérséget és a vadont bámulva úgy érzem magam, mint Martin Sheen az Apokalipszis mostban. A csónak könnyedén siklik a sekély vízen, motorjának zúgását tompítja a körülöttünk lévő köd. Pillanatok alatt úgy érzem, megszűnik a külvilág, és egyedül vagyunk. Csak mi vagyunk, a folyó, a fák és a nap, amely lassan lyukat éget a ködbe. Minden olyan tökéletes.

Mark, a vezetőnk, kikapcsolja a külső motort, és sodródunk. A csónak pereme fölött lenézek a vízre, ami annyira tiszta, hogy nem tudom megállapítani, milyen mély lehet. Látom a folyómedret és a medret borító, simára koptatott kavicsok kerek széleit. És látom a halakat.

Többször is bedobom a zsinórt, megcélzok egy kis területet a belógó faágak alatt, ahol biztosan vannak halak. Hagyom, hogy az áramlat vigye a spinnert, mielőtt visszahúzom és újra bedobom. Mark figyeli a dobásomat, azt mondja, hogy ilyen jól még senki sem csinálta, pedig sok embert vitt már horgászni. Nem árulom el, hogy ügyes csuklómozdulataim és csalhatatlan pontosságom ellenére (elég pontosan be tudom dobni a spinnert egy megadott helyre), szinte semmit nem fogok. Azt mondja, hogy a folyóban nyüzsögnek a pisztrángok és a lazacok. Nagy halak. A nagyobb halak a nap vége felé jönnek elő, gyakran csak azért, hogy a vízparton ivó egereket elkapják.

– Egereket? – kérdezem hitetlenkedve.

Igaz, hogy Queenstownban láttam pár furcsa egér alakú csalit egy horgászboltban, de azt hittem, hogy csak vicc. Kiderült, hogy Fiordlandben hemzsegnek az egerek, és a pisztrángok minden egeret elkapnak, amit csak tudnak

– Pár napja fogtam egy hatalmas pisztrángot – meséli Mark. – Amikor felvágtam, tizenkét egeret találtam benne. Tizenkettőt!

Biztosan tudok itt valamit fogni.

Előveszem Mike Tilley-sapkáját, nem csak azért, mert talán szerencsét hoz, hanem főleg azért, mert nem akarok úgy halat fogni, hogy ne legyen rajtam. Ahogy a fejemre húzom, megérzem Mike illatát. Lelki szemeimmel látom őt Norvégiában, amint a parttól távolabb egy sziklán ül. Nyugodt, elégedett, elemében van, magabiztos és laza. Ha én fele olyan jól nézek ki benne, mint ő, akkor nincs okom panaszra. Az ő szürke kapucnis felsőjére húztam rá az anorákomat. Furcsa módon úgy érzem, mintha Mike is itt lenne, szinte érzem a közelségét.

Kivetettem a horgot egyszer.

Kétszer.

Megteszem harmadszor is. És kapásom van.

Sikerült! Ezt el sem hiszem. Óvatosan behúzom, előveszem a hálót, hogy egy tisztességes méretű pisztrángot emeljek ki a hideg vízből. Sikerült! Szerencsét hozott a sapka. Vigyorgok magamban, élvezem a pillanatot, és azt képzelem, hogy Mike most büszkén mosolyog rám.

Megcsináltam, tesó!

Adok egy nagy puszit a pisztrángnak, és visszaengedem a folyóba.

Szeretnék egy kicsit egyedül lenni, ezért kitesznek egy kis sziklaszigeten a folyó közepén. Magammal viszem a botomat, Mike kalapját és a dohányomat. Drew, tiszteletben tartva a kérésemet, megkéri Markot, hogy vigye kicsit feljebb a folyón, hogy partra szállhasson, mert szeretne néhány felvételt készíteni a folyóról és a csónakról. Vagy valami ilyesmit mond. Nem érdekel. Csak egyedül akarok lenni.

Egyedül maradok, csak a folyó halk zúgása töri meg a csendet, ahogy a nedves sziklákon át hömpölyög. Magam vagyok a vadonban, de a szívemben és a gondolataimban itt van Mike. Hamarosan teljesítem a küldetésemet. Lassan a lista végére érek. Határozottan ezt érzem. Ilyen közel soha nem éreztem magam Mike-hoz, mint most. Olyan, mintha itt ülne mellettem. Pont úgy, mint amikor régen órákig horgásztunk egymás mellett, nem kellett beszélnünk, csak gyönyörködtünk a tájban és a világunk nyugodt teljességében.

Mike kalapját szorongatom, miközben rágyújtok. Elképzelem, ahogy rám néz, mosolyog, a szemei ragyognak a büszkeségtől.

– Te mázlista – mondaná.

Aztán valószínűleg elmenne, és kifogna egy még nagyobb halat, csak azért, hogy megmutassa nekem. De aztán rögtön vissza is dobná, hogy egy még nagyobbat fogjon.

Hiányzik a megszokott ugratás.

Hiányzik Mike.

Nem akarom, hogy a lista véget érjen. Mert hozzá köt. Ha a végére érek, valahogy ő is eltűnik. Amikor olvastam az utasításait a feladatokkal kapcsolatban, amiket mindvégig titokban tartott előttem, és amiknek most már majdnem a végére értem, olyan érzés volt, mintha ő beszélne hozzám. Szeretném hallani a hangját.

De még mindig kell fognom egy másik halat. És meg is kell főznöm.

*

Visszaszállok a csónakba. A folyó egy másik szakaszára megyünk, és meglepően rövid idő múlva a horgomra akad egy hal, amit megtarthatok. A folyó egy szélesebb szakaszán kihúzzuk a csónakot egy nagyobb szigetre, aminek a partján uszadékfa hever. Látom, hogy a rengeteg a len, és megkérem Márkot, hogy vigyen át, mert szeretnék szedni belőle. Felajánlja, hogy hoz, én pedig nekilátok a pisztráng kibelezésének és tisztításának. Ian, a bozótmíves mester, kedvesen nekem ajándékozta az egyik olcsó, de borotvaéles kését, amelyre ő esküszik; valóban gyorsan feldarabolom vele a halat.

A lent szálaira szedem, és egy rövid zsinórt fonok belőle, amiből egy tartót fonok. Ebbe teszem a felszeletelt halat. Ezt a technikát egy tanfolyamon tanultam, amire Mike-kal mentünk el az egyik norvégiai utunk előtt. Összeszedek egy kis fát, tüzet rakok, és megfőzöm a halat.

Bármilyen banálisan hangzik is, de a kirándulás minden percét élvezem. Minden másodpercemet átjárja a környezetemben való tudatos jelenlét. Nemcsak a kivételes szépségű, nyugodt, háborítatlan természet van rám hatással, hanem az is, hogy olyan halat főzök (a semmiből rakott tűzön), amit alig egy órája fogtam ki ebből a folyóból. A halat saját magam beleztem ki, tisztítottam meg, daraboltam fel. Saját magam készítettem fából egy eszközt, amit lenszálakból font zsinórral kötöttem össze, amiket nemrég még a szél simogatott a folyóparton. Ezt muszáj volt elismételnem. A világ legtermészetesebb dolga, hogy a vadászó-gyűjtögető ember a föld kincseiből él. De erről már a legtöbben megfeledkeztek, és ezt a természetes életformát sajnálatos módon felváltott a technológia, a zaj és az anyagiasság.

De ez… ez Mike. Újra és újra.

Egy elegánsabbnak tűnő csónakkal megérkezik Mark egyik kollégája is. Ezeket a csónakokat nagy sebességre tervezték, szeretik a mély vizet, de elég gyorsak és rugalmasak ahhoz is, hogy a mellékfolyókban lévő homokpadokon és sekély vizeken is nevetséges sebességgel hajtsanak át. Miután Drew és én befaltuk a finom halat, felkapaszkodunk a fedélzetre, hogy egy izgalmas motorcsónaktúrát tegyünk, és végigszáguldjunk a folyón, és onnan át a Te Anau-tóra. Ez a hatalmas vízfelület nyugaton a soundokba torkollik. Egy darabig csendben lebegünk a mélységes mély vízen, a Déli-Alpok csipkézett lila sziluettjeinek ölelésében.

A mennyországban érzem magam.

Drew és én vezethetjük a két motorcsónakot, és száguldunk a nyugodt vízen a folyó torkolata és a kalandom gyorsan közeledő vége felé.

Garden City

Kicsit rosszkedvűen tesszük meg a Queenstownból Christchurchbe vezető hosszú utat. Északkelet felé tartunk, és egy ideig a Déli-Alpok vonulatai kísérnek minket a bal oldalon. Időnként megállunk, hogy magunkba szívjuk a hatalmas tavak és a távolodó hegyek látványát, vessünk még egy utolsó pillantást arra a csodálatos tájra, amely a maga hullámvasútszerű pompájában már több hete az otthonunk. Aztán kelet felé fordulunk. A tengerparthoz közeledve egyre laposabb lesz a táj és a hangulat is. Fiordland még mindig frissen él az emlékezetemben, jó lett volna hosszabb időt eltölteni ott.

A repülőtér közelében, a tiszta és kényelmes Jucy Snooze-ban béreltünk szobát. A város maga egy kicsit messze van, és nem olyan hely, ami a megragadja az ember képzeletét. Funkcionális és ipari jellegű hely. Van néhány átlagos étkezde a közelben, és pár körforgalom.

A Christchurch belvárosában tett séta eléggé lehangoló. Hat év telt el azóta, hogy a várost a történelem egyik legerősebb földrengése sújtotta. Epicentruma alig tíz kilométerre volt a városközponttól, és iszonyú pusztítást végzett. Az üzleti negyed számos épületét bedeszkázták és most graffitik tarkítják, mások pedig hatalmas, leláncolt kerítések mögött rejtőznek. Több ilyen kerítés mögött hatalmas, csupasz földterületek bújnak meg, ahol a megrongálódott épületeket egyenként lebontották. Egész tömbök vannak, amelyek lakatlanok, és ahová még belépni sem szabad. A „Garden City” szinte valamennyi utcája magán viseli az elszenvedett katasztrófa sivár emlékét.

Egy órát töltök a múzeumban, amelyet Christchurch történelme e viszonylag friss fejezetének szentelnek. A kiállítás kijózanító képet fest a katasztrófáról. A várost néhány hónappal a 2011. februári nagy földrengés előtt egy erősebb, de távolabbi rengés már meggyengítette. Így amikor ez a földrengés lecsapott, számos épület összeomlott, és még sok más ház is lakhatatlanná vált. A város külvárosainak nagy területeit érintette a talajfolyósodás, vagyis az altalaj meggyengülése, ami miatt a földterületek nagy része nem volt elég biztonságos ahhoz, hogy az épületeket újjáépítsék

Mélyen megrendít mindaz, amit Christchurchben látok, és nem tudom, hogy ezt az érzelmi reakciót nem fokozza-e még a saját veszteségérzetem. Már majdnem Mike listájának a végére értem, de határozottan úgy érzem, hogy a helynek van egyfajta kijózanító levegője. Sokat beszélgettem a múzeum munkatársaival, és megtudtam, hogy a katasztrófát követő hónapokban és években rengetegen hagyták el a várost. Elköltöztek az ország más részeire, vagy kivándoroltak Ausztráliába. Vagy még messzebbre. Hat év telt el azóta, és szinte nem látni az újjáépítés jeleit. Még az összes romos épületet sem sikerült lebontani.

De folytatom a felfedező utamat, és megkönnyebbülve látom, hogy azért nem minden olyan borús és komor. Egy nagy piac bukkant elő a romok között. Hatalmas, élénk színű fémkonténereket állítottak fel és alakítottak át üzletekké és utcai étkezdékké. A piac tele van ruhákat és kézműves termékeket vásárló emberekkel, és a levegőben tucatnyi különböző konyha illata keveredik egymással. Van itt egyfajta dac, az a határozott szándék, hogy kitartanak a legkeményebb körülmények között is, nem adják meg magukat a természet kegyetlen erejének. Nem hagyják, hogy legyőzze őket, és nem futamodnak meg. Ez jól példázza, mekkora erő az emberiség túlélési vágya.

*

Együtt ebédelek Claire Reilly doktornővel a christchurchi Botanikus Kertben. Sok szempontból kiváló példája ennek a lendületnek és az életért folytatott küzdelemnek. Claire-nél 2006-ban diagnosztizálták a motoneuronbetegséget, és a szokásos borús prognózis szerint két-három éve volt hátra. Elmondása szerint annak ellenére, hogy már korán kiválasztotta a koporsót, amelyben majd eltemetik, és amit még mindig a házában tart, hogy emlékeztesse a halandóságára, mindent megtett azért, hogy ne adja meg magát ennek a szörnyű betegségnek. Már egy ideje az Új-zélandi Motoneuronbetegek Egyesületénél (MNDA) dolgozik. Emiatt vagyok itt Christchurchben. Hogy Claire-rel beszéljek.

Feszült voltam a vele való találkozás miatt. Mióta Mike meghalt, nem beszéltem senkivel, aki MND-s volt. Nem tudtam a halálos betegséggel és a szenvedéssel kapcsolatos dolgokat nézni, olvasni vagy látni. Nem akartam, hogy a társalgást fájdalmas emlékek áradata zavarja meg. Féltem, hogy eluralkodna rajtam az érzelmek, és képtelen leszek beszélgetni valakivel, akit a Mike-ot is megölő betegség a markában tart. Egy ideje már e-maileztünk Claire-rel, reménykedve, hogy egyszer eljutok Christchurchbe. Hát most itt vagyok, és a személyes találkozás valami egészen más.

A valóság az, hogy szerencsére teljesen jól érzem magam, ahogy itt ülök Claire és a partnere/gondviselője társaságában. Tényleg emlékeztet Mike-ra, de nem fogok sírni és összeomlani. Ugyanaz az éles humorérzék, ugyanaz a harcos elszántság jellemzi, mint az öcsémet. Nem hagyja, hogy az állapota diktálja a feltételeket. Igen, kerekes székhez van kötve, de még így is sikerült kipipálnia néhány pontot a saját bakancslistáján. Megtalálja a módját annak, hogy utazhasson és élvezze az életét, miközben felhívja a figyelmet az MND-re, és megfelelő fórumot biztosít az érintettek számára, ahol megoszthatják tapasztalataikat és tanácsaikat, és értékes támogatást kaphatnak. Ugyanezt szerette volna Mike is létrehozni az Egyesült Királyságban. Claire figyelemre méltó nő, inspiráló és könnyű vele beszélgetni.

A kezei Mike-ra emlékeztetnek, de neki nincs szüksége légzéssegítőre. Szorongás tör rám, amikor figyelem, ahogy eszik, és eszembe jutnak a veszélyek. Kérlek, ne fulladj meg! Feszülten figyelem őt, miközben megpróbálok úgy tenni, mintha nem is figyelném. De felesleges az aggodalom. Jól van. Beszélgetünk Mike-ról, az Új-Zélandon tett utazásomról és a dokumentumfilmről. A dokumentumfilm és a könyv lényege az, hogy felhívja a figyelmet az MND-re, és remélhetőleg még egy kis bevételt is termel, amit kutatásra és a létesítmények fejlesztésére fordíthatunk. Az utazás elején, még Aucklandben találkoztam az új-zélandi MNDA egy másik képviselőjével, és megemlítettem neki, hogy miután teljesítettem a feladataimat, Wellingtonban szeretnék egy jótékonysági árverést rendezni. Ezt az ötletemet is megbeszélem Claire-rel. Az itteni MNDA sokkal kisebb, mint az Egyesült Királyságban működő testvére, és szeretnék minden tőlem telhetőt megtenni mind a figyelemfelkeltés, mind a pénzgyűjtés érdekében.

*

Visszatérünk a Jucy Snooze-ba. Ez Drew utolsó estéje. A dokumentumfilm anyagának nagy része elkészült, és látom rajta, hogy már alig várja, hogy nekivágjon a hazavezető hosszú útnak, amelynek a végén a családra vágyó barátnője várja. Reggel Aucklandbe repül, aztán csak egy rövid ugrás a Tasman-tengeren át Ausztráliába, egy kicsit hosszabb ugrás Dubajba, majd egy utolsó ugrás vissza Londonba. Ebben a pillanatban nem irigylem tőle ezt a légi odüsszeiát. Én azt tervezem, hogy Wellingtonba repülök, és eltöltök ott egy kis időt, mielőtt hazamegyek. Vár még rám a jótékonysági árverés, aminek a házigazdája leszek. És a listán is vár még néhány feladat, amit ki kell pipálnom, aztán a végére érek. A legutolsó nem titok. Tudom, mi az, és egyáltalán nem várom, hogy teljesítsem. Igazából még nem is állok készen arra, hogy hazamenjek. Minél tovább tudom húzni, annál több időt tudok Mike-kal tölteni. Bizonyos értelemben.

Drew-val eszünk egy burritót az egyik étkezdében, ami nincs messze a szállodától. Talán még meg is hívom. Már majdnem három hónapja, hogy először találkoztam a szőrös kamerás sráccal, de azóta nap mint nap ugyanazt a levegőt szívjuk, és mondhatom, hogy jó barátok lettünk. Úgy érzem, életre szóló barátságot kötöttünk. Vannak közös dolgaink; hogy mást ne mondjak, mindketten elveszítettünk egy testvért. Nem csak arról van szó, hogy teljesen átérzi a súlyát annak, amit csinálok. Ő tényleg jó fej srác, és én nagyon megkedveltem őt. Ezt persze nem mondom el neki, azt pedig végképp nem, hogy mennyire fog hiányozni. Kulcsfontosságú szereplője ennek a kalandnak, örülök és nagyon hálás vagyok, hogy részese lett az utamnak.

Rövid és kissé lehangoló vacsoránk után férfiasan megölelem, és sok sikert kívánok neki a hazafelé tartó útjához, majd visszabattyogok a szobámba, hogy összepakoljak. Hamarosan indulok Wellingtonba.

NEGYEDIK RÉSZ

NEM A VÉG

Egy vödör jég

Az egyes számú házban vagyok. Valami nem stimmel; az elrendezés nem teljesen jó. Mike tágra nyílt szemmel néz rám. Valami nem stimmel. Nem működik a lélegeztetőgépe. A gép leállt. Pánikba esek. Lehúzom a maszkját. A gép működése nélkül a maszk sokkal nagyobb veszélyt jelent, mintha nem lenne rajta.

– Ne aggódj! – mondom a tőlem telhető legnagyobb nyugalommal. – Hozom máris a tartalék gépet. Tíz másodperc, és itt vagyok!

Átfutok a házon, és bemegyek egy szobába, amiről tudom, hogy ott van, de idegennek tűnik, vagy csak nem ismerem fel. Tartalék berendezés, tartalék felszerelés, egy második gép. Minden itt van. De hatalmas a rendetlenség. Miért nem takarított itt senki? Miért nem rendeztem el jobban a dolgokat? Nem látom a gépet sehol. Eszeveszetten rángatni kezdem a felszerelés darabjait, hátradobálom őket, kotorászok mindenfelé, hogy megtaláljam azt az egyetlen dolgot, ami megmentheti Mike életét.

Hallom, ahogy a zihálva veszi a levegőt, szörnyű hörgő hangot ad, ahogy próbál oxigént juttatni a tüdejébe. De nem sikerül. Nem megy. A gép nélkül nem.

Úszom. A rendetlenség úgy hullámzik körülöttem, mint a tenger. Maszkok, csövek és emelők óceánjában fuldoklok. Itt van minden, kivéve azt az egy dolgot, amire szükségem van.

Az egyetlen dolgot, amire Mike-nak szüksége van. Hogy életben maradjon.

*

Megint ugyanaz a valóságosnak tűnő rémálom. Újra és újra visszatér.

Bármilyen csodálatos volt, amikor Mike végre kikerült a hospice-ból, és beköltözött a saját otthonába, az egyes számú házba, én szinte állandóan szorongtam. Annyi minden elromolhatott. Egy világ választotta el ezt a helyet a 34-es számú háztól és az ott töltött időtől. Ott még szilárd ételt evett, buggyantott tojást és hasonlókat, amiket én készítettem neki, és nem volt szüksége maszkra. Ott képesek voltunk a csúszólapról a vécére tuszkolni. Ott erősebb volt, és kevésbé érezte magát kényelmetlenül.

Megtanultuk, hogyan kell Mike-ot ápolni. Amíg a hospice-ban volt, megtanultuk, hogyan kell használni a lélegeztetőgépet és a köhögéssegítő gépet, és hogy hogyan kell biztonságosan kezelni a betegemelőt. A hospice-ban, ha bármi baj volt, azonnal ott termettek az orvosok és ápolók, és megadták a szükséges segítséget. Az egyes számú házban azonban magunkra maradtunk Mike gondozásában. Nem mintha nem bíztam volna magamban, hogy képes leszek karbantartani a berendezéseit, és minden tőlem telhetőt megtenni, hogy kényelemben és biztonságban legyen. Csak attól rettegtem állandóan, hogy valami rosszul sül el, olyan dolog történik, amivel nem tudok megbirkózni. Attól rettegtem, hogy tehetetlen leszek. Tehetetlen a legkritikusabb pillanatban, amikor valakinek, akit szeretek, szüksége lenne rám. Ez valóságosnak tűnő rémálom végül valósággá vált.

Mike már teljesen a lélegeztőgépre támaszkodott. Volt egy tartalék maszkunk és egy másik gépünk, ha az eredetivel valami baj lenne, de mi van akkor, ha ez sem elég? Állandóan az áramkimaradástól rettegtem. Soha nem mutattam ki. Kívülről maga voltam a megtestesült nyugalom és vidámság. Még akkor is, ha egy órán belül már tizedszer kellett megigazítanom Mike maszkját. Néha véletlenül egy-egy hajszál beleragadt a maszkba, ezért újra le kellett venni, megtisztítani, erős fényben átvizsgálni, nem maradt-e még valami zavaró szőrszál a belsejében. Alaposan letisztítottam és gyorsan visszatettem, mert nem akartam, hogy Mike-nak túl sokáig kelljen nélkülöznie. Ha nem sikerült volna kiszednem a szőrszálat, meg kellett volna ismételnem a folyamatot. Volt, amikor ez többször is megtörtént egymás után, és ilyenkor Mike veszélyben volt. Kellett egy kis idő, mire újra kapott levegőt, és csak azután próbálhattam meg beállítani a maszkot. A fura, bosszantó hajszálakat leszámítva, Mike maszkját elég gyakran kellett állítani. A maszk belsejében és a csövekben mindig kondenzvíz képződött. Amikor teljes tisztítást végeztünk, mindig a tartalék maszkot használtuk. A konyhában csináltam, mindig kapkodva súroltam le és sterilizáltam a maszkot, mert folyton amiatt aggódtam, hogy a tartalék maszk elromlik.

Mike a kerekes székében élt, nagyrészt mozgásképtelenül, és annak ellenére, hogy a tartós ülés miatt soha nem alakult ki felfekvés vagy fekély, ritkán érezte magát sokáig kényelmesen. Előre csúszott a székében, vagy az egyik oldalára dőlt. Nem volt elég ereje ahhoz, hogy felhúzza magát, így nekünk kellett ezt megtennünk helyette. A legapróbb mozdulatok kivételével mindenhez a betegemelőt kellett használnunk. Ez kerekeken guruló szerkezet, ami hámhoz volt rögzítve. A hámot Mike székén tartottuk, gyakorlatilag ezen ült, így csak fel kellett emelnünk az öt érintkezési pontot, amely az emelőkarra kapcsolódott. Nagyon kellett vigyáznunk, hogy a hám ne csípje be egyetlen olyan testrészét sem, ami fájdalmat okozhatna neki, és mindvégig ügyelnünk kellett, hogy a légzéssegítője ki ne csússzon. Ez nagyfokú tudatosságot és koordinációt igényelt Miután megragadtam a hevedert, a bal kezembe fogtam az emelő távirányítóját, a térdemet finoman Mike combjához nyomtam, majd lassan felemeltem, és magamhoz húztam.

Mike csak egy bizonyos ideig bírta a felfüggesztést elviselni, ezért villámgyorsan megigazítottam a párnákat a székén, hogy újra kényelmesen ülhessen. A leeresztés ugyanilyen koordinációt igényelt. Anélkül, hogy meghúznám a fájó vállát, enyhe nyomást kellett gyakorolnom rá, hogy magam felé és balra húzzam. Mike hajlamos volt jobbra dőlni, ezért megpróbáltam egy kicsit a másik irányba fordítani, hogy hosszabb ideig maradhasson ebben a helyzetben, és ne kelljen újra mozgatni.

Ezt nagyjából fél óránként meg kellett ismételni. A két művelet között a légzéssegítő maszkot kellett beállítani. A vécézés is sokáig tartott. Az emelővel rá kellett emelni az ülővécére. Már az is eltarthatott vagy negyedórát, amíg sikerült rátenni. Mindez fáradságos volt, de soha nem éreztem önsajnálatot. Mike-ot sajnáltam. Szegény drága öcsém. Minden hatalmas megpróbáltatás volt számára.

Nem panaszkodhattam. Álmomban sem jutott volna eszembe. Bármilyen stresszes volt is, bármennyire bénító volt is néha a félelem, bármennyire nehéz volt megőrizni a pozitivitásomat, mégsem én voltam a maszkban, egy székhez kötve, fájdalmak között. A mindennapos injekciózást is el kellett viselnie, nehogy mélyvénás trombózist kapjon. A hospice-ban a lábai megduzzadtak, és beutalták ultrahangvizsgálatra. Akkor még nem tudtam, hogyan kezelik a mélyvénás trombózist. Mike azonban tudta. Attól rettegett, mit mutat majd a vizsgálat. Valóban voltak vérrögök, és a vizsgálat után teljesen maga alatt volt. Élete hátralévő részében minden áldott nap injekciót kellett kapnia.

Egy hosszú tűt szúrnak a hasfalba. És Mike, mint már említettem, rettegett a tűktől. Megtanultam beadni az injekciót, és szinte minden nap rám várt ez a feladat (néha Laura is beadta). Igyekeztem mindig más helyre beszúrni, mivel, ha mindig ugyanarra a helyre kapja az injekciót, a hús megkeményedik. Mike sosem szokott hozzá, sosem találta meg a módját, hogy ne rázza ki hideg veríték a már a puszta gondolatától is. És miért is tette volna? Ez pont olyan volt, mintha Mike minden egyes nap egy pókot nyomott volna a kezembe, hogy fogjam meg.

Amint Mike kényelmesen elhelyezkedett, és nézett valamit a tévében, én kiugrottam meginni egy kávét és elszívni egy cigit, de fél szemmel mindig őt figyeltem a nappali ablakán keresztül. Hamarosan egy egyre bővülő, sötét gyűrűkből álló Venn-diagram rajzolódott ki az ablakpárkányon, ahová a kávéscsészémet tettem. Bagózás közben nyomogattam a Candy Crusht is. Ha mozgást láttam bentről, beugrottam, és megkérdeztem Mike-ot, hogy mire van szüksége.

Csinálhattam volna valami hasznosat ezekben a percekben, mondjuk tanulhattam volna valamilyen nyelvet. Mindegy mit, csak ne a Candy Crusht. Kis idő múlva elkezdett fájni a hüvelykujjam, Mike meg dühösen nézett a gyerekes viselkedésem miatt. De pont ez volt a lényeg. Nem kellett gondolkodnom. Ez volt az én „reset” gombom. Pár pillanatra kikapcsolhatom a rémült agyamat.

Mindig levest főztem Mike-nak. Ezt már akkor elkezdtem, amikor a hospice-ban volt, de az egyes számú házban már szintet léptem. Rendszeresen ellátogattam egy közeli őstermelőhöz, aki finom biotermékeket árusított, és jól felkészült a különleges táplálkozási igényű emberek étkeztetésére. Mike és Laura az interneten rendelték meg a többi hozzávalót, figyelembe véve az ízeket és az egészségre gyakorolt hatásukat. A szilárd ételek lekerültek az étlapról. Még a Farley’s Rusks, Mike kedvenc reggeli kétszersültje sem kerülhette el a pépesítést. Először csak beáztattam, de még a legkisebb darabka könnyen megakadt Mike torkán, így miután ledaráltam, még át is kellett alaposan szitálnom. Ugyanez volt a levessel is; leturmixoltam, átszűrtem, és könnyen lenyelhető folyadékká varázsoltam. Szerencsére az ízlelőbimbói még mindig tökéletesen működtek; szerette a különböző ízeket és a változatosságot. Etetés közben feszülten figyeltem, attól féltem, hogy nem tudja lenyelni a falatot, amit adok neki. Amikor a konyhában voltam, hogy elkészítsem a leveseit, kétpercenként rohangáltam be a nappaliba, hogy megnézzem, minden rendben van-e.

Claire hetente egyszer jött, és jól átmasszírozta Mike-ot. A két látogatás között pedig mi csináltuk azt, amit mutatott nekünk. Egy nyugodt pillanatban mindig megkérdeztem Mike-ot, hogy ne masszírozzam-e meg a lábát. Ilyenkor kitakartam a lábát, lehúztam a papucsát és a vastag túrazokniját és a kompressziós zokniját, majd bio kókuszolajjal finoman megmasszíroztam. Gyakran előfordult, hogy félúton meg kellett igazítani. Ilyenkor elrohantam, és kezet mostam, mielőtt végigcsináltam az egész emelési procedúrát, és újra kényelembe helyeztem, majd folytattam, ahol abbahagytam.

Apa a legtöbbször már előttem odaért, övé volt a reggel. Általában én töltöttem Mike-kal a napot, gyakran este kilencig maradtam, Laura pedig az éjszakai műszakra rendezkedett be. Apa nagyon sokat segített neki azzal, hogy korábban érkezett, mint én, mert így Laura elmehetett aludni. Sokszor arra érkeztem, hogy apa ott ül Mike mellett, és gyengéden masszírozza a kezét. Ez egyszerre volt szívmelengető és szívszorító.

Családként nagyon sokat változtunk. Mielőtt Mike megbetegedett, nem igazán szoktuk ölelgetni egymást. Azt pedig, hogy „Szeretlek”, soha nem mondtuk ki. Ha valaki valami szirupos és ömlengős dolgot mondott, azt azon nyomban kigúnyoltuk. Bár nagyon közel álltunk egymáshoz gyerekkorunkban Mike-kal, mégsem öleltük meg egymást, és nem mutattuk ki az egymás iránt érzett szeretetünket. De most mindez megváltozott. Minden reggel besétáltam, és a karjaimat köré fontam, és óvatosan megöleltem, és elmondtam neki, hogy szeretem. Ugyanezt csináltam esténként is, mielőtt hazamentem.

Edan, aki akkoriban tizenegy körül volt, ugyanezt tette, amikor meglátogatta. A házban berendeztük a saját hálószobáját, volt benne tévé meg minden, ami a számítógépes játékokhoz kell. Amikor megjött, megölelte az apját, és mesélt neki az iskolai napjáról. Olyan remek, együttérző fiú. Ott ült, és masszírozta az apja kezét, vagy kókuszolajjal dörzsölte a lábát, és tévét nézett vele. Mike imádta a fiát, és ezeket a vele töltött pillanatokat.

Lehet, hogy nagyon komornak vagy nyomasztónak tűnnek ezek a leírások, de igyekeztünk normális, mindennapi életet élni. Megpróbáltuk szórakoztatóvá tenni. Állandóan ugrattuk egymást, a fáradságos feladatokat humorral és bolondozással fűszereztük meg. Lehet, hogy a szorongásaimat mosollyal álcáztam, de akkor is szép időket éltünk meg együtt. Esténként nem rohantam haza, pedig csak akkor volt időm a kikapcsolódásra és pihenésre, mert másnap reggel kezdődött elölről minden. Szinte minden este ott ültem Mike mellett, és jó sokáig tévéztünk. Imádtuk a Red Bull csatornát, és szívtuk magunkba az extrém sportokat és a kalandokat. Lehet, hogy most megfordult a fejedben, hogy Mike nem szívesen nézte, ahogy az emberek azt csinálják, amit ő annyira szeretett volna újra megtenni, és amit soha többé nem is fog, de ő imádta ezeket a műsorokat. Néztük a snowboardozást, a wakeboardozást, a downhill kerékpározást és a többit. De néztünk vígjátékokat is, mint például a 8 Out of 10 Cats Does Countdown (10-ből 8 macska visszaszámlál) és a Kegyes hazugság, vagy főzőműsorokat, mint a Sütimester és a Fald fel Amerikát!. Azt hiszem, ha Mike felépült volna, akkor biztosan kiakadt volna ettől a sok ételtől, amit soha életében nem evett meg. Soha nem akart beleharapni egy nagy amerikai hamburgerbe, vagy teletömni magát palacsintával. Mégis, most, hogy a képernyőn látta őket, ez inkább vigasztalás volt számára, mint kínzás.

Még ott, a tévét nézve is, fél szemmel mindig Mike-ot figyeltem. Gyakran kérdezgettem, hogy szüksége van-e valamire. Felemeltem, megigazítottam a székét vagy a maszkját. És amikor felálltam, hogy hazainduljak, amíg csak tudott beszélni, gyengén, fulladozva, mindig bocsánatot kért tőlem. Bocsánatot kért azért, hogy ott voltam vele, hogy vigyáztam rá, hogy foglalkoztam vele. És rosszul esett, amikor ezt mondta. Csak legyintettem. Nem volt miért bocsánatot kérnie.

– Ugyan már, miről beszélsz? Tök jó volt veled – mondtam neki.

De ő akkor is bocsánatot kért. A legtöbbször. És megköszönte. Nem akartam, hogy hálálkodjon, erre nem volt szükség. A szeretete elég volt.

– Szeretlek, tesó! – mondtam, mielőtt hazamentem aludni.

A visszatérő rémálmomhoz.

*

Az Ice Bucket Challenge, amelynek célja, hogy felhívja a figyelmet a motoneuronbetegségre, ebben az időben vált internetes szenzációvá. Amerikában az MND-t ALS, azaz amiotrófiás laterálszklerózis néven ismerik, de találkozhatunk a Lou Gehrig-betegség elnevezéssel is. Lou Gehrig az 1920–1930-as években a New York Yankees játékosa volt, és nagy ütései miatt kapta az Iron Horse vagy Vasparipa becenevet. A betegség, amelyet később róla neveztek el, a harmincas évei közepén támadta meg. 1939-ben, harminchat éves korában vonult vissza a profi baseballtól, és két évvel később életét vesztette. Egy másik baseballjátékos, Pete Frates, akinél szintén diagnosztizálták a betegséget, nagy szerepet játszott a jegesvödör-kihívás elterjesztésében, amelynek a célja pénzgyűjtés és figyelemfelkeltés volt. Így hát az egyes számú házban élő Mike, kerekes székbe kényszerülve és légzéssegítőre szorulva, úgy döntött, hogy ő is meg akarja csinálni. Én még a lehetőségét is elvetettem. Nem önthetsz jeges vizet valakire, aki egy légzéssegítő gépre van kötve. És a testét érő sokk biztosan akkora kockázatot jelentene, amit nem érdemes vállalni. Ő azonban hajthatatlan volt. Tudta, hogy a Tolkien név még jobban felkeltheti a figyelmet és az adományozó kedvet. Az volt az érzése, hogy sokan csak a poén kedvéért szálltak be ebbe az őrültségbe, és nem is igazán fogták fel, mi az akció és a pénzgyűjtés célja. Mike azt akarta, hogy az emberek lássák őt a maszkjában, hogy lássák, milyen az, ha valaki MND-s, és tudják egy archoz kötni a kampányt. Arra is gondolt, hogy jó poén lesz, nevetünk majd rajta.

A tervezés eltartott egy ideig. Kitaláltuk, hogy a légzéssegítő készüléket egy hosszabbítóra tudjuk kötni, így el tudott jutni a bejárati ajtóig. Ez lenne a legbiztonságosabb hely, és levehetnénk a maszkot arra az időre, amíg leöntjük Mike-ot, majd gyorsan megszárítjuk, és visszatesszük a maszkot. Azt is eldöntöttük, hogy a vödröt inkább jéggel töltjük meg, mint jeges vízzel. A jégkockák bőven elérik a kívánt hatást, és kevésbé sokkolnák a legyengült szervezetét, mint a rázúduló hideg víz. A jégdarabkákat könnyebb lenne lesöpörni, Mike-ot pedig nem lesz nehéz átmelegíteni.

Eljött a nagy nap. Egy kicsit kiöltöztem. Felvettem egy zakót, nyakkendőt kötöttem, és még egy kis beszéddel is készültem. Lekuporodtam az egyes számú ház ajtajában a maszkot viselő Mike mellé, és mindkettőnket bemutattam. Néhányszor ismételni kellett. Ahányszor csak megemlítettem a nevét, Mike minden alkalommal rám nézett nagy, kifejező szemeivel, és muszáj volt nevetnem. Végre csak sikerült, és elmagyaráztam, hogy Mike-nak MND-je van. Aztán levettük a maszkját.

Ráöntöttem a jeget a fejére. A vödör alján a szétzúzott jég egy része fagyos porrá alakult, ami semmivel sem volt jobb, mint a víz. Lesöpörtem a fejéről, és azonnal ráterítettünk egy törülközőt, és visszatettük a maszkot. Ha hirtelen jeges vízbe merülünk vagy leöntenek vele minket, az olyan sokkot és görcsöt okoz, ami érzékelteti az emberekkel, milyen érzést élnek át az MND-ben szenvedők. Mike számára duplán nagy volt a tét. A kockázatot félretéve, ez egyrészt izgalmat jelentett számára, másrészt pedig valóban figyelemfelkeltő volt. Imádta a kihívással járó izgalmat. Soha nem fordult meg a fejében, hogy ez túlságosan traumatikus vagy veszélyes lehet számára, vagy hogy nem tudná, vagy nem kellene megtennie. Ha ő egyszer eldönti, hogy megtesz valamit, akkor már nincs visszaút. Visszaidézte azt a Mike-ot, aki a betegség megjelenése előtt volt

Amikor rám került a sor, begomboltam a kabátomat, és megacéloztam magam. De Mike-nak más ötletei voltak. Elküldte Laurát egy turkálóba, hogy keressen nekem megfelelő ruhát. A kezembe nyomott egy tömött szatyrot, és elküldött átöltözni.

– Ez Mike kérése – biztatott Laura gonoszkodó nevetéssel. – Vedd fel, ami a táskában van!

Megtettem. Egy szűk piros ruhában, rózsaszín mű tollboával a vállamon jelentem meg, vacogva a hidegben. A kezemben egy maréknyi nagy piros chilit szorongattam, amit meg kellett ennem.

– Már így is hideg van – morogtam, majd egyszerre több chilibe haraptam bele.

Ahogy a forróság kezdett szétterjedni a számban, elég buta pózt vettem fel, és felkészültem a sokkra. Story és a legjobb barátja, Calum három hatalmas vödör jéghideg vizet zúdítottak rám. Mike, törülközővel a vállán, épp a nyitott bejárati ajtón belül ült. Biztonságban volt, kívül a fröccsenő zónán, és a maszkja mögött mosolygott. A szeme nevetett.

Nagyszerű nap volt. Egy kis változatosságot hozott az egyforma napok sorába. Nem csak tévét néztünk Mike nappalijában. Számára ez olyan volt, mintha kirándulni mentünk volna. Izgalommal töltötte el, hogy ő maga is megcsinálta a kihívást, elégedett volt, felhívhatta az emberek figyelmét, és hatalmas örömöt jelentett számára, hogy nézett engem. Engem, ahogyan ott állok, chilivel teli szájjal, egy piros ruhába préselve, miközben több liternyi jéghideg víz zúdul a nyakamba.

*

Amikor előző évben megjelent a második Hobbit-film, a Smaug pusztasága, megszerveztem egy jótékonysági vetítést a Theatr Clwydban, a helyi moziban. Ez volt az a film, amelyikből engem kivágtak, amivel később Mike folyamatosan piszkált. Decemberben az utolsó rész, Az öt sereg csatája is elkészült, a bemutatóra vártunk. A nemzeti bemutató előtt ismét engedélyt kaptam arra, hogy megszervezzem az előzetes jótékonysági vetítést. Az előző évtől eltérően ezúttal Mike semmiképpen sem tudott részt venni rajta.

Úgy döntöttem, hogy egy csendes aukciót is beiktatok az estébe, és különböző izgalmas tárgyakat kerestem, amelyekre a vendégek licitálhattak. Itt volt Sir Ian McKellen Gandalf-orrprotézise, amelyet saját kezűleg dedikált. Egy barátom, Jonny Duddle, aki a Harry Potter-könyvek egy részét illusztrálta, Perselus Piton dedikált rajzát ajánlotta fel. Ed Sheeran egy gitárt is dedikált és adományozott. Peter Jackson küldött egy albumot, amelyet a forgatás kulisszái mögött készült állóképekből állítottak össze. Ezeket a fotókat poszterként kinyomtattunk, és az előcsarnokban levő állványokon helyeztünk el. Peter, Martin Freeman, Orlando Bloom, Luke Evans és mások videóüzenetekben fejezték ki támogatásukat. Minden vendégnek ajándéktáskát is adhattam, amelyben az új-zélandi Whitakers nagyvonalú ajándék csokoládéi, az Air New Zealand Hobbit-témájú tollai, merinó gyapjúzoknik és még sok más ajándék volt. A Joy Formidable nevű helyi zenekar koncertet adott. Óriási sikerük volt, még a Foo Fightersszel is turnéztak Amerikában. Az este átütő sikert aratott, de néhány tételre még nem érkezett meg az a licit, amit reméltem. Mike is beszállt a licitálásba, és végül néhány tárgyat ő kapott meg. Laurával összefogtak, és ők vihették el Ed Sheeran dedikált gitárját, amit aztán Storynak ajándékoztak karácsonyra.

Amikor eljött a karácsony, végre megtehettük azt, amire már hónapok óta készültünk. A hospice orvosainak korábbi pesszimista véleménye ellenére Mike otthon volt, és mindannyian vele ünnepelhettük a karácsonyt az egyes számú házban, pont úgy, ahogyan azt terveztük. Általában nem viselem el az ízléstelen dolgokat, a karácsony azonban az év egyetlen olyan időszaka, amikor minden csecsebecsét és giccses dekorációt hatalmas lelkesedéssel fogadok. Még ha nem is látja senki a házamat az ünnepi időszakban (és általában nagyon kevesen látják), minden szobát feldíszítek tündérfényekkel és az évek során felhalmozott vagy örökölt díszekkel. Megszerzem a lehető legnagyobb fát, ami csak befér a lakásba, és beborítom flitterekkel, gömbökkel és mindenféle dekorációval. Imádom.

Mike is szerette ezt, és azt akarta, hogy ez a karácsony annyira csillogó és giccses legyen, amennyire csak lehetséges. A lehető legmagasabb fát vettem neki, amit a nappalijában állítottunk fel, és feldíszítettem fényekkel és csillogó dolgokkal. Mike-nak volt egy körülbelül egy méter magas kristálya, amelyben LED-izzók világítottak, amelyek lassan változtatták a színüket, visszatükröződve a kristály saját gyönyörű színeiben. A kandallópárkányon pedig illatos elektromos gyertyák pislákoltak. Amikor felállítottuk a fát, és kivilágítottuk, a nappali olyan lett, mint valami tündérbarlang, amely vidáman fürdőzött a lágy fények meleg és gyönyörű ragyogásában. Olyan karácsonyi volt, amilyen csak lehet.

Nem tudom, hogy Mike érezte-e, hogy ez lesz az utolsó karácsonya velünk, de az biztos, hogy az ajándékok tekintetében nagyon kitett magáért. Órákig ültek Laurával a laptopja előtt, és gondosan válogatták össze figyelmes és nagylelkű ajándékaikat az egész családnak. A diagnózisát követő első karácsonyra egy Links karkötőt kaptam tőle, amely sajnos nem sokkal az első számú házba való költözés után szétesett. Most kaptam tőle egy újat, amit a mai napig nem vettem le. Story Ed Sheeran dedikált gitárját kapta. Mike boldogan ült a székében, és nézte, ahogy Edan a padlón ülve kibontogatja az ajándékait a pompás fa előtt. Akkora örömet szerzett neki, amikor látta a boldogságot az arcokon, miközben kicsomagoltuk az ajándékait. Sajnos neki nem sok olyan dolgot tudtunk adni, amivel normál körülmények között megajándékoztuk volna. Be kellett érnie praktikus dolgokkal: extrakényelmes pizsamával, szép párnával, takaróval, új papuccsal és egy hatalmas tégely biokókuszolajjal a masszázsához.

Gyönyörű és emlékezetes karácsony volt. A nap folyamán a család minden tagja felbukkant. Apa is eljött. Ott volt Mandy, a férje és a gyerekeik. Beugrott Laura anyukája, Dolly is. Ő is, akárcsak apa, szinte minden reggel benézett, hogy egy kicsit tehermentesítse Laurát. Hatalmas karácsonyi ebédet főztem, és külön Mike kedvéért készítettem kelbimbókrémlevest. Mike délutánra rettentően elfáradt, ezért kicsit visszavettünk az ünneplésből, és betettünk egy filmet. A körülmények ellenére, és dacára annak, hogy Mike-nak folyamatosan szüksége volt arra, hogy megigazítsuk a székében, beadjuk az injekcióját, kitisztítsuk a maszkját, vécéztessük, és etessük, ez volt életem egyik legjobb karácsonya. Nevetéssel, szeretettel és boldogsággal teli karácsony.

A sárkány aranya

Éppen a Roxy mozi előtt bagóztam. Ez a gyönyörűen és nagy szeretettel felújított art deco stílusú filmszínház Wellington Miramar negyedében található. Néhány napja érkeztem vissza, hogy részt vegyek az új-zélandi MNDA javára rendezett jótékonysági árverésen.

A lavinát itt Aucklandban indítottam el még az utazásom elején. Az elmúlt hónapokat azzal töltöttem, hogy minél több dolgot gyűjtsek össze az árverésre. Rob Hamill és Rachel felajánlott egy vitorláskirándulást a katamaránjukon. Helyi festőművész barátom, Rieko felajánlotta néhány képét, és érkezett felajánlás egy másik barátomtól, Gino Acevedótól, a Weta sminkmesterétől. A legnagyobb dobás és az est fénypontja az az orkmaszk volt, amelyben Peter Jackson arcába üvöltöttem nemrégiben. Richard a Wetánál örömmel vált meg tőle a jó ügy érdekében, és még egy külön fejállványra is felrakta.

Rengeteg segítséget kaptam. Szerencsére. Eléggé lefoglalt az, hogy fel-alá cikáztam Új-Zélandon, hogy teljesítsem Mike bakancslistáját, így elkelt minden kis segítség. Egy ideje leveleztem Jodie O’Dohertyvel. Jodie a helyi MNDA-nál dolgozik, és az édesanyjánál diagnosztizálták a betegséget. Felbecsülhetetlen segítséget nyújtott az árverés koordinálásában. Ugyanígy Belindalee, a csodálatos új-zélandi producerünk és a dokumentumfilm rendezője is. És nem lehettünk volna ott abban a fantasztikus moziban, a Roxyban Richard Taylor és partnere, Tania Rodger segítsége nélkül, akik Jamie Selkirkkel, Peter egyik üzlettársával együtt a mozi tulajdonosai. Rengeteg ember volt ott azon az estén, akiknek köszönetet kell mondani. Jed Brophy kedvesen felajánlotta, hogy levezényli az eseményt, és magával hozta csodálatos feleségét, Yolande-ot is. A Hobbit-filmek másik törpéje, Peter Hambleton is eljött. És ott volt az orkarcú testvérem, Shane Rangi is.

Igen, beszédet kellett tartanom. És naná, hogy nem terveztem. Csak lófráltam odakint, cigiztem, és legnagyobb örömömre ott volt velem Jesse, akivel randizgatok. Ott voltam kirittyentve, és készen álltam arra, hogy pénzt gyűjtsek.

Igen, tudom. Azt mondtam, „randizgatok”. Álljunk csak meg, Royd!

Emlékszel még arra a stand-up comedy fellépésemre itt, Wellingtonban? Emlékszel, hogy beszéltem a Tinderes kalandjaimról, és hogy a néhány perces megalázó dicsőség után el kellett rohannom, mert randira mentem? Az a randi Jesse-vel volt.

Ez most némi magyarázatra szorul. Évek óta nem volt kapcsolatom. Sok-sok éve. Amíg Mike beteg volt, nem volt sem időm, sem kedvem arra, hogy valakivel intim vagy egyéb más kapcsolatba kerüljek. És miután meghalt, egészen az utazásig, talán egészen mostanáig, egyáltalán nem éreztem, hogy képes lennék romantikus kapcsolatot teremteni egy másik emberrel. Mike elvesztése után szinte rettegtem attól, hogy közel kerüljek valakihez, és ha nem jön össze a dolog, akkor újra át kelljen éreznem a veszteséget. Mélyponton voltam.

Ez az utazás, ez az új-zélandi odüsszeia remek lehetőséget kínált arra, hogy továbblépjek. Nyitott voltam arra, hogy találkozzak valakivel. Úgy éreztem, már majdnem készen állok. Még kicsit bizonytalan vagyok, de majdnem készen. A Tinderen kezdtem, mindenféle hátsó szándék nélkül, csupán azért, mert egy kicsit egyszerűbbnek éreztem, mint valódi beszélgetéseket folytatni. A személyesen találkozás még mindig kihívást jelentett, de az ismerkedésnek ez a módja elég biztonságosnak tűnt ahhoz, hogy összeszedjem a bátorságomat, és megnyíljak egy idegen előtt, még ha csak egy kicsit is.

Így hát egy csomó üzenetváltás után megbeszéltük, hogy találkozunk. És egészen jól sikerült. Vicces, megnyerő, ambiciózus, gyönyörű, és remek társaságnak bizonyult. Furcsa, de annyira üdítő volt valakivel időt tölteni a bakancslistán és a dokumentumfilmen kívül, amelyek szinte minden pillanatomat meghatározták. Beszélgettünk, nevettünk, és az estét egy kis csókkal zártuk. Nem sokkal később elutaztam a Déli-szigetre, és azt hittem, hogy ennyi volt. De folytatódtak az üzenetváltások. Újra találkoztunk, amikor visszatértem Christchurchből, és úgy éreztem, jól kijövünk egymással. Nem akarok beképzeltnek tűnni, de az, hogy azon az estén ott volt velem, a barátaimmal és az ismerőseimmel, egy olyan esemény részeként, amely valójában csak Mike-ról szólt – ez nagy dolog volt. Néhány hónappal ezelőtt még csak elképzelni sem tudtam, hogy a magam által felállított sorompót annyira leengedjem, hogy valaki beléphessen az életembe. De beengedtem őt. És ez hatalmas lépés volt számomra.

Büszke voltam magamra. Büszke voltam arra, hogy ott lehetek Jesse-vel, és büszke voltam arra, hogy ez az este megtörtént. Az MNDA és az itteni filmes közösség – akik közül sokan nagyon jó barátaim – támogatása elsöprő volt. Visszatértem a beszéd üzemmódba, és úgy éreztem, hogy mindenkinek meg akarom köszönni. A rendezvény nagyszerűen sikerült, jobban, mint amit remélni mertem. Meglepődtem, amikor kint álltam és láttam beáramlani az embereket. A terem tömve volt. Egy darabig beszélgettem Jeddel és Shane-nel, mielőtt észrevettem egy kerekes székes férfit, akit a családja vett körül. Azonnal tudtam, hogy MND-s, és beszélni akartam vele. A neve Mike. Hát persze, hogy az. Már így is nehezen beszélek bárkivel, akit Mike-nak hívnak, nemhogy olyannal, akinek ugyanaz a betegsége van, ami az öcsémet is elvitte. Legyőztem az MND-sekkel való beszélgetéstől való félelmemet, amikor Christchurchben találkoztam Claire-rel, így nem akartam kihagyni a lehetőséget, hogy beszéljek ezzel az emberrel. Tudtam, hogy az ő helyzetében mekkora erőfeszítés lehetett eljutni oda, és milyen nehéz lehet ép emberek között lenni. Azt akartam, hogy úgy érezze, szívesen látják. Beszélgetni akartam vele. Beszélnem kellett vele. Odamentem hozzá, elnézést kértem a zavarásért, majd bemutatkoztam. A nyilvánvaló félreértések elkerülése végett mostantól a teljes nevén, Michaelként fogom emlegetni. A kerekes széke mellé guggolva majdnem egy órán át beszélgettem Michaellel. Sokat mosolygott, vidám és kedves ember volt, és láthatóan nagyon örült, hogy itt lehet. Élvezte ezt az alkalmat. A családja elbűvölő volt, és nagyon szeretetteljesen viselkedtek vele szemben. Szívet melengetően ismerős volt látni, ahogyan összefogtak körülötte. Végül, mivel tudtam, hogy az árverés már nem lehet messze, elnézést kértem, és bejelentettem, hogy kiugrom egy cigarettára. Michael nevetett. Kiderült, hogy régen nagy dohányos volt, és irigykedve kuncogott, sajnálta, hogy az MND véget vetett egy olyan rossz szokásának, amit nagyon is élvezett.

– Royd, kezdődik!

Behívtak az épületbe.

*

Átvettem a mikrofont, és felkészültem arra, hogy spontán beszédet mondjak.

– Köszönettel tartozom az öcsémnek, hogy mindezt elindította. Ő küldött el erre az útra, és nélküle, valamint a szörnyű szenvedés nélkül, amin ő és mások is keresztülmentek, nem jöttem volna rá, hogy bizonyos dolgok mennyire fontosak.

Család. Támogatás. Szeretet. Pozitivitás.

– Lépj ki és változtass! Változtass! Élvezd az életet! Az öcsém élvezte az életet, mindazok ellenére, amin keresztülment.

Megláttam Michaelt, akivel alig egy órával korábban ismerkedtem meg, amint széles mosollyal az arcán figyel. Az öcsém emléke és az ő jelenléte által inspirálva folytattam. Mert inspirálni akartam. Reméltem, hogy nem bánja, ha felhívom a figyelmet rá és a családjára. Rámutattam. Az ő jelenlétéről szólt ez az este.

– Belesajdul a szívem, de ugyanakkor örülök is, amikor olyan emberekkel találkozom, mint te. – Miközben beszéltem, a mosolygó arcát néztem. Neki szóltak a szavaim. – És amikor olyan emberekkel találkozom, mint te, eszembe jut, hogy miért is csinálom ezt az egészet.

És ez így is van. Még egy darabig motyogtam valamit, aztán átengedtem a színpadot Jednek. Kezdődött az árverés. Közben végig Michael kerekes széke mellett guggoltam. Michaelnek nagyon megtetszett egy elrabolt sárkányarany, amit Jed árverésre bocsátott. Én is kaptam egy ugyanilyent tőle, amit aztán Mike koporsójába tettem.

Amikor erre a darabra lehetett licitálni, jeleztem Jednek, és úgy intéztük, hogy Michael nyerje meg.

*

Alig egy hónap telt el azóta a Roxyban töltött este óta és már úton vagyok vissza Wellingtonba. Temetésről jövök. Michael, akit az aukción ismertem meg, néhány napja elhunyt.

El sem akartam hinni, amikor meghallottam. Igaz, hogy kerekes székben ült, de nagyon élettelinek tűnt. Mosolygott, boldog volt, hogy ott lehet. Ilyen az MND: cserben hagy a tested. Michael szellemileg frissnek tűnt, és úgy gondoltam, hogy egész életében ilyen lehetett. Szeme élettől csillogott. És amikor aznap este beszélgettem vele, csak ezt láttam. Nem láttam meg, hogy a betegség milyen pusztítást végzett a testében. Ezért is döbbentem meg annyira. Sokkolt a halálhíre, és nagyon feldúlt voltam.

Felvettem a kapcsolatot a családjával, és tiszteletteljesen megkérdeztem, hogy részt vehetnék-e a temetésén. Nem voltam biztos benne, hogy kibírom, mivel a legutolsó temetés, amin részt vettem, Mike temetése volt. Féltem, hogy összeomlok, mert eluralkodik rajtam a Mike iránti gyászom, és feltörnek bennem a temetésével kapcsolatos emlékek. De mindenképpen el akartam menni. Akárcsak Jed. Azon az estén ő is sokat beszélgetett Michaellel, és aktívan támogatta az új-zélandi MNDA szervezetét. Ez volt az oka, amiért ő is ugyanolyan erős késztetést érzett arra, hogy elmenjen, mint én. A család örömmel fogadta, hogy eljövünk. Elmondták, hogy Michael mennyire élvezte azt az estét a Roxyban. Így hát elmentünk.

Rengetegen eljöttek, hogy búcsút vegyenek tőle. Michael népszerű ember volt, aki nyilvánvalóan sokak életére volt hatással. Beszélgettem a családdal, mert szerettem volna többet megtudni arról az emberről, akit elvesztettek. Visszafogtam az érzelmeimet, és megtisztelve éreztem magam, hogy kifejezhettem tiszteletemet egy csodálatos ember előtt, akivel csak egyszer találkozhattam.

Már visszafelé autózom Wellingtonba, és nagyon összetörtnek érzem magam. Minden érzelem, amit a temetés alatt magamba fojtottam, most a felszínre tört. Emlékszem a Mike temetését követő napokra. Szinte újra érzem azt a nyomasztó ürességet. És gyászolom Michael családját, hiszen pontosan tudom, min mennek keresztül, és még min fognak keresztülmenni ezután. Nem egyszerűen csak arról van szó, hogy elveszítesz valakit, akit szeretsz. Hanem az a marcangoló semmi, hogy a lényed egy fontos részét elszakítják tőled. Nemcsak az apád, a testvéred, a fiad, a férjed vagy a barátod hiánya az, ami fáj. Hanem az űr, ami utána marad. Amikor már nincs itt az a személy, akiről nap mint nap gondoskodhatsz. Olyan, mintha légüres térbe kerültél volna. Eltűnik a fókusz. Nincs cél. Sokáig éreztem ezt Mike halála után, és ők ugyanúgy teljesen elveszettnek fogják érezni magukat. Perverz módon hiányozni fog nekik mindaz, amit Michael jelentett. Azt kívánják, bárcsak ugyanúgy kellene felkelniük minden nap, mint amikor Michael beteg volt. Vágyakoznak arra, hogy odaadhassanak mindent azért, hogy gondoskodhassanak valakiről, akit szeretnek.

Ez egy szörnyű helyzet, az érzelmek bizonytalansága.

Hálás vagyok Mike-nak, amiért a bakancslistával új fókuszt adott nekem. Ezzel törhetek ki az érzelmek csapdájából. Végig kell mennem a listán, és vissza kell találnom az életbe.

Pounamu

Az utazás során értettem meg, hogy a feladatok listájában, amelyek az érzelmek teljes skáláját – a rémülettől az elmélkedésig, a szomorúságtól az örömig – mozgósították bennem, maradt egy rés. Egy üres hely. Egy hiányzó elem. Egy szám, amihez nem tartozott semmiféle utasítás Mike-tól. Egy hely a listán, amit már nem volt ideje kitölteni. Vagy szándékosan hagyta üresen, hogy én töltsem ki?

Queenstownba visszatérve, a Seven Sharpnak a Wakatipu-tó partján adott interjúm során arra kértem a nézőket, hogy adjanak ötleteket a hiányzó feladathoz. Azt akartam, hogy olyan dolog legyen, ami Új-Zélandhoz kötődik. Rengeteg ötletet kaptam, szerepeltek köztük többek között a szokásos extrém sportok és kiwi őrültségek, birkanyírás, de végül Shai ötlete mellett döntöttem. Ő volt az, akit a siklóernyőzéskor magamra kötöztem.

Faragj zöldkövet!

Kiderült, hogy a zöldkő, vagy ahogy a maorik nevezik, Pounamu, szinte kizárólag a Déli-sziget nyugati partvidékén található. Ahhoz, hogy a maorik megszerezhessék a követ, amiből aztán szerszámokat és ékszereket készítenek, Fiordland homoki legyeivel kell megvívniuk. Az ékszereket erőteljesen átjárja a mana, a kőfaragó spirituális életereje.

De visszajöttem Wellingtonba. Fiordland és a nyugati part jó messze van. Akárcsak a Déli-sziget. Szerencsére összehoztak Owen Mapp-pel és feleségével, Hanne-nal. Palmerston Northban élnek, egy Wellingtontól néhány órányira északra fekvő városban. Ékszereket készítenek, és előadásokat tartanak a helyi egyetemen.

Owen főleg csontokkal dolgozik, de a zöldkő szakértője is. Ez az!

– Ez egyébként jáde – javít ki Owen. – A zöldkő elnevezést csak akkor használjuk, ha el akarjuk adni a turistáknak.

A hetvenes éveiben járó Owen egész életében jádekővel foglalkozott, így pontosan tudja, miről beszél. Van egy műterme itt, a házában, és egy lenyűgöző csont-és kőgyűjteménye. Az egész házat és a munkapadjait is elborítják az anyagok, amelyekkel dolgozik és amelyeket szeret.

Leülünk az asztalhoz, és elmondom Owennek, miért vagyok itt. Mesélek neki Mike-ról és a dokumentumfilmről. Már van is egy ötletem, hogy mit szeretnék készíteni: egy pár összeillő medált, egy egész két felét. Szeretnék Edannek adni valamit, ami őt és az apját szimbolizálja. Aztán ha az élete egy bizonyos pontján Edan találkozik valakivel, aki fontos a számára, az egyik felét oda is adhatja neki.

Owen figyelmesen hallgat. Rengeteg kérdést tesz fel Mike-ról. Edanről. A kapcsolatukról. Aztán arról mesél, hogy a maori törzsfőnökök régen fabotot vittek magukkal, amin a faragott ábrák a származásukat és a történelmüket jelképezték. Ezek a botok generációkon keresztül öröklődtek, és mindenki belevéste saját jeleit a fába. A botok szinte szó szerinti értelemben családfákká váltak. A botokon levő kidudorodások az egyes embereket jelképezték.

Nagyon egyszerű, két téglalap alakú darabot választunk; az egyiknek kiálló éle van, a másikon pedig egy bemélyedés van, éppen a megfelelő helyen. A két darab tökéletesen összeilleszkedik, és eggyé válik. Az egyik Mike-ot, a másik Edant fogja jelképezni. Tökéletes. Már csak el kell készítenem őket. Owennek jó kis kőkészlete van, sok mindent kapott ajándékba az évek során. A nagy része más projektekből származó hulladék, de nekem csak egy kis darabra van szükségem. Már nem lehet jádét gyűjteni vagy vásárolni, így a legtöbb ékszer, amit látsz, a régi készletből készült. Találok egy durván vágott, talán ötször három centiméteres lapot, ami megfelel a célomnak, majd megrajzolom rá a medálok formáját.

Owen bevisz a műtermébe, ahol a vágó-és csiszolószerszámait tartja, és megmutatja, hogyan kell kezelni a vágógépet, hogyan kell pengét cserélni, és hogyan kell váltani a vágógépek, köszörűk és csiszolók között. Elkezdi vágni a követ, de hamarosan közbeszólok, és megkérdezem, hogy kipróbálhatom-e. Végül is ezért vagyok itt. Leülök, és folytatom a vágást. Owen nem tudta, mennyire leszek magabiztos a gép kezelésében, vagy hogy mennyire könnyen tudom majd kezelni. Egy éles gyémántpengével dolgozom, amit folyamatosan vízzel kell hűteni. Óvatosan és lassan végigvezetem a vonalon. Miután Owen meggyőződik arról, hogy tudok bánni vele, magamra hagy.

Elvagyok egy darabig. Lassú, de igazi terápiás munka ez. Tartok egy rövid szünetet, eszünk egy finom vacsorát, és leöblítjük némi borral. Élvezem Owen és Hanne vendégszeretetét és minden velük töltött percet. De vissza akarok térni a munkához, ezért kimentem magam, és éjszakába nyúlóan dolgozom. Kedvesen megágyaznak nekem a vendégszobában, és végül, jóval utánuk, lefekszem. Másnap korán kelek, és folytatom a munkát.

Többször is el kell jönnöm, és minden egyes alkalommal itt töltöm az éjszakát is. Lassan haladok a medál kifaragásával. Az egyik oldalt domborúvá, a másikat homorúvá alakítom, így mindegyik téglalap szép sima ívet kap. Gondosan kivágom, köszörülöm és csiszolom a két részt, hogy tökéletesen illeszkedjenek egymáshoz. Amikor a gépi munkával végeztem, az egyes darabokat nagyon óvatosan kézzel csiszolom tovább. Owen tökéletességre tanított. A jáde ékszer készítése tart, ameddig tart, nem lehet kapkodni. Tökéletesnek kell lennie, csak akkor van kész. Csak akkor járja át a manád.

És amikor elkészül, azon kapom magam, hogy a jádedarabomról levágott maradékot nézegetem. Talán tízszer három centi, és szinte megszólít.

– Megengeded, hogy ezt is felhasználjam? – kérdezem Owent.

Öt kisebb darabra szeretném vágni, és medálokat akarok készíteni másoknak is. Szerinte ez csodálatos ötlet. Ez ugyanaz a kődarab, mint amiből Edan medálja készült, így azok között, akiknek odaadom őket, lesz egy láthatatlan összekötő kapocs a jádénak köszönhetően. Úgy döntök, hogy készítek egyet apának, Laurának, Mandynek és a lányának, Megannek, egyet pedig Jesse-nek.

Owen bemutat egy Steve nevű barátjának, aki az ékszerdrótok és zsinórok készítésének mestere. Steve megmutatja nekem, hogyan kell egy speciális kézi géppel zsinórt fonni, és hogyan kell elkészíteni a zsinórt díszítő csúszó csatokat. Az ő nagyítószemüvegét használom arra, hogy minden csúszkába belevéssem a monogramomat. Elvégzem az utolsó simításokat a kész darabokon.

Az egész folyamat hosszú és lassú. A hét nagy részét Steve-nél töltöm, és az itt töltött néhány hónapból legalább két hetet Owen és Hanne-nál. És minden percét imádtam. Beletettem minden szeretetemet, a lelkemet, a manámat ezekbe az ajándékokba. Hazavihetem őket, és odaadhatom azoknak, akiket szeretek. Átadhatok nekik egy kis részt ebből az őrült utazásból, amin részt vettem. Egy kis darabot Új-Zélandból.

És főleg Edan számára különleges – kap egy kis részt az apjából.

Mike-ból.

*

Otthon már majdnem apák napja van.

Story a kávézóban dolgozott Raglanban (már ő vezette a kávézót), de szakított időt arra, hogy egy hosszú hétvégére eljöjjön Wellingtonba, hogy meglátogassa az öregét. Madarat lehetne fogatni velem. Élvezem a plusz időt, amit barátokkal tölthetek itt, és (számomra) szokatlanul aktív társadalmi életet élhetek. Jesse-hez is közel kerültem.

De ha már a Storyról, vagy az én sztorimról beszélünk… az egyetlen dolog, amit nem tettem meg, de meg kellett volna tennem, az az írás. Nem egy bimbózó kapcsolat ápolgatása lett volna a meghosszabbított új-zélandi tartózkodásom célja, hanem az írás. Mielőtt kijöttem volna ide, néhány kiadó már érdeklődött a történetem, Mike története iránt. Így hát szereztem magamnak irodalmi ügynököt. Jó barátom, Jonno, Reiko férje, aki a Roxy rendezvényhez a művészeti anyagot adományozta, összeállított egy trailert a dokumentumfilmhez; egy rövid válogatást a már elkészült klipekkel, amiből a néző már képet alkothatott arról, milyen is volt ez az utazás. A londoni Metro újság lehozott egy cikket róla, és megkerestek, hogy írhatnék könyvet is.

A terv az volt, hogy miután a bakancslistát már teljesen befejeztem, itt maradok Wellingtonban egy darabig, és belevetem magam a könyvírásba. Minden remekül indult. Megtaláltam a tökéletes helyet is. Abban a szép házban, ahol lakom, van egy ablakfülkében álló reggelizőasztal, amit csodás fénybe borít a reggeli nap. Elképzeltem magam, ahogy ott ülök az aranyló napsugárban, mellettem egy bögre gőzölgő kávé, és dolgozom. Rögtön el is indultam, hogy beszerezzem a jegyzetfüzeteket, tollakat, ceruzákat és post-it jegyzettömböket. Az ügynököm azt mondta, hogy bármit is teszek vagy írok, mindig tegyem fel magamnak a kérdést: miért. Miért írom ezt? Minden mögött kell egy miértnek lenni. Így hát egy post-it cetlire nagy betűkkel felírtam: „MIÉRT?”, és az asztalra ragasztottam a vadiúj írócuccaim mellé. Kezdetnek nem rossz. Aztán elmentem reggelizni. Összefutottam néhány barátommal. Aznap nem is írtam semmi mást.

Azóta eltelt már néhány hónap, és a reggeli napsugarak csak az üres reggelizőasztalt simogatták, és a post-it-cetlire írt „MIÉRT?” is kissé megfakult. Hirtelen belém hasított a felismerés, hogy talán nem is vagyok képes megírni ezt a könyvet. Túl mélyen érint. Segítségre lesz szükségem. Ha csak eszembe jutna valaki, aki tud írni, aki részese volt ennek az útnak, aki empatikus, érti a humoromat, valaki, aki talán már filmezett engem, és megszerkeszti a dokumentumfilmet…

Mindegy is.

Csupa olyan dolgot csinálok Storyval, mint amit azokkal szoktam, akik nem ismerik Wellingtont. Elviszem a Csokihal Kávézóba. Hát persze. Kortyolgatjuk a kávét és nézzük a vizet, ugyanúgy, mint Mike-kal tettük annak idején. Eszünk is valamit, és gyönyörködünk életem legcsodálatosabb naplementéjében. Az ég tűzvörösen izzik. Készítek róla egy fotót, de nem adja vissza a valóságot. Olyan, mintha egy kis vörös zselét kentem volna a lencsére. Este elmegyünk szórakozni, és találkozunk néhány barátommal, és ahogyan előre látható volt, szétcsapjuk magunkat a kocsmatúrán, ahová boldogan elviszem Storyt.

Apák napja délutánján Storyval körbejárjuk a partot. A legtökéletesebb hétvégénk volt. A félsziget túloldalán kötünk ki Miramarral szemben, Seatoun közelében, egy sziklás kis öbölben, távol mindentől. Egyenesen kisétálunk a szikla szélére, leülünk, és nézzük az öblöt. Csak ülünk ott, nem sokat beszélünk. Ha Mike itt lenne, vele ugyanezt tennénk. Egyszer csak egy bálna púpja tűnik fel a távolban. Előveszem az üveget, amit a Black Sands Beachen próbáltam a tengerbe dobni. Azt az üveget, amiben az a bizonyos gyerekkori kép van rólam és Mike-ról, és amire ráírtam: „Szeretem az öleléseket.”

Mondok néhány szót, személyes dolgokat, és a lehető legmesszebbre bedobom az üveget a mély vízbe.

És megölelem Storyt.

Villámcsapás

Felhívom Mandyt, és nem tudok egyetlen értelmes szót sem kinyögni, máris könnyekben török ki. Nem tehetek róla. Épp most tudtam meg, hogy meghalhatok.

*

Rájöttem, hogy hamarosan lejár a vízumom, így repülőjegyet kellett foglalnom. Nem akarom túllépni a megszabott időt, és nem akarom megkockáztatni, hogy ne térhessek vissza ide. Szükségem volt erre az ösztönzésre, és kellett valami, ami arra sarkall, hogy továbblépjek, valami, ami segít legyőzni a bennem élő örök halogatót. Tudom, mi a bakancslista utolsó része, és tudom, hogy ehhez el kell hagynom Új-Zélandot, a barátaimat és azt a megelégedettséget, amit Jesse mellett megtaláltam. Végre élvezem az életemet. És mégis el akarok menni. Készen állok rá. Legalábbis azt hiszem.

Igyekeztem a lehető legjobban eltölteni a hátralévő időt Jesse-szel. És éppen ekkor tört rám hirtelen életem leggyötrelmesebb fejfájása. Ilyet még soha nem éltem át. Mindent félbehagytam, és fetrengtem a fájdalomtól. Körülbelül egy órán át úgy éreztem, hogy szétrobban a fejem. Aztán enyhült egy kicsit a fájdalom, de egész este szenvedtem tőle. Furcsa és kellemetlen érzés volt, de Jesse nyilvánvaló aggodalma ellenére (és talán éppen ezért) úgy tettem, mintha csak múló kellemetlenség lenne. Nincs miért aggódni.

Öt napig nem éreztem fájdalmat, és nagyon óvatosan tettem a dolgomat, amikor újra lecsapott. Az egyik pillanatban még remekül voltam, a következőben pedig… úgy éreztem, mintha valaki hatalmas kalapáccsal fejbe vágott volna. Ezúttal több órán át kínzott a fejfájás, és még másnap reggel is éreztem, amikor felébredtem.

Ezúttal azonban Jesse ragaszkodott hozzá, hogy menjek orvoshoz. Az orvos megmérte a vérnyomásomat, és elvégeztetett néhány alapvető vizsgálatot. Aztán aggodalmasan ráncolta a homlokát, és úgy döntött, hogy szakorvos véleményére lesz szükség. Minden jel arra utalt, hogy agyvérzésem lehetett, magyarázta óvatosan. Felhívott egy neurológust a wellingtoni központi kórházban, leírta a tüneteket, és elmondta, mi történt. A neurológus azt tanácsolta, hogy hívjam a mentőket, és azonnal menjek be a kórházba. Agyi CT-re volt szükség, méghozzá azonnal.

Ekkor már jól éreztem magam, de úgy döntöttem, hogy nem vitatkozom. A sürgősség tudata nem hagyott nyugodni. Mentőt nem kértem, én magam vezettem a kórházba. Mire bejelentkeztem, a neurológus már várt. Kezdett aggasztani a rám irányuló figyelem. Ügyesen betoltak egy szobába, és elvégezték a CT-vizsgálatot. A fejfájás ekkor már szinte teljesen elmúlt. Biztosan nincs miért aggódni.

A vizsgálat eredménye gyorsan megérkezett. És minden teljesen normálisnak tűnt. Ahogy sejtettem. De akadt egy kis probléma. Úgy tűnik, hogy a CT csak a friss agyi vérzést mutatja ki. Az első roham körülbelül egy héttel korábban történt, és a fejfájás ennek az elhúzódó utóhatása volt. A neurológus szerint fennáll a veszélye, hogy valóban agyvérzésem volt, de ezt csak a gerincvelői folyadékból lehet teljes biztonsággal megállapítani. És ennek az egyetlen módja a lumbálpunkció.

Lumbálpunkció.

Erre nincsenek szavak, leírhatatlan. Természetesen azonnal az a trauma jutott eszembe, amit Mike átélt, amikor át kellett esnie ezen az eljáráson, egyszer gyermekként, amikor agyhártyagyulladás gyanúja merült fel, másodszor pedig felnőttként, amikor az MND hivatalos diagnózisával kellett szembenéznie. És most itt vagyok, már lassan Mike bakancslistájának a végére érek, és azt mondják, erre van szükség.

– Muszáj? – kérdeztem szánalmasan a neurológustól és a nővértől.

De már tudom a választ.

– Természetesen nem kötelező.

Várom, mikor jön a „de”.

– De ezzel hatalmas kockázatot vállalna.

A gond csak az, hogy néhány napon belül hazarepülök. A magassággal együtt jár a nyomásváltozás is. Ha volt már agyvérzésem, még ha csak egy apró agyvérzés is, a magasság újra előidézheti. Ha ez megtörténik, csak két lehetőségem van. Vagy meghalok, valószínűleg elég gyorsan, vagy tartósan vegetatív állapotba kerülök. Halál vagy katatónia. Ez nem igazán ad okot az ünneplésre, ugye? Egy lumbálpunkció majd kideríti, hogy volt-e agyvérzésem vagy sem. Ha nem, akkor minden rendben lesz. Ha igen, akkor azonnal a műtőbe kell vinni, hogy felvágják a koponyámat és megmentsék az életemet. Legalábbis remélem. Még azt sem tudom, mekkora az esélyem, hogy túlélem a műtétet.

Csak azt tudom, hogy nem akarok lumbálpunkciót.

– Kaphatnék néhány percet, hogy telefonáljak? – kérdeztem.

– Természetesen – bólintott a neurológus.

*

Mandy azt mondja, muszáj megtennem. Nyíltan kimondja, ha nem teszem meg, akkor meghalhatok. Részben egyetértek vele, és leteszem a telefont. Letörlöm a könnyeket a szememből, és tárcsázom a Storyt.

Nem veszi fel.

Megszakítom a hívást. Rájöttem, hogy nem is kellett volna megpróbálnom felhívni. Mit akartam mondani neki? Megkönnyebbültem, hogy nem tettem rá ezt a terhet. Azonnal kocsiba vágta volna magát, és délnek hajtott volna, mint valami őrült. Mire ideért volna, már vagy jól lennék, vagy meghaltam volna, vagy a műtőben lennék. Nem kell, hogy ilyen aggodalmak és félelmek közepette vezessen hat órát.

Felhívom Jesse-t a munkahelyén, és neki is elmondom. Megfenyegetett, hogy máris otthagy csapot-papot és idejön, hogy velem legyen.

– Nem, nem, semmi szükség rá, minden rendben – mondom neki, próbálom elbagatellizálni a dolgot – Minden rendben lesz. Ne aggódj!

Semmi sincs rendben.

Telefonhívások, könnyek, láncdohányzás és önvizsgálat közepette már vagy negyven perce itt vagyok kint. Összeszedem minden bátorságomat, hogy visszamenjek. A neurológus és a nővér ugyanott vannak, ahol hagytam őket. El sem mozdultak. Vártak rám.

– Nagyon sajnálom – motyogom. – Azt hittem, közben nekiláttak valami másnak.

– Tényleg semmi gond, teljesen rendben van – mosolyog rám a neurológus. Aztán nekem szegezi a kérdést: – Sikerült dönteni?

Mondom nekik, hogy belemegyek, csináljuk. Az orvos elégedetten bólint. Már minden elő van készítve. Tényleg nem bíznak semmit a véletlenre. És alig néhány pillanattal később már egy ágyon fekszem magzati pózban, nyitott hátú kórházi köpenyben, és helyi érzéstelenítést kapok. Megtörténik. Nagyon mélyre kell ásnom, hogy összeszedjem minden bátorságomat.

Ez nem olyan, mint amit Mike átélt. Nem igazán érzek fájdalmat, mert kaptam érzéstelenítést, Mike-nak azonban nem adtak annak idején. Érzem, ahogy a nagy tű belém hatol. Érzem magamban. A gerincemben. Furcsa ürességet érzek. Kivesznek egy kis folyadékot, és összefoltoznak. Végeztünk. Elviszik a mintát vizsgálatra. Egyedül vagyok, még mindig magzati pózba görnyedve. Szorosan magam köré csavarom a takarót, és összeszorított kézzel az államhoz szorítom. Mike-ra gondolok, arra, hogy ő is átment mindezen, és megértem, mit érezhetett akkor. Ez a hosszú utazás, az utazás, amelyre ő küldött, végül egy vele közös élményben csúcsosodott ki. Szinte olyan, mintha egy kör bezárulna. Tudatában vagyok annak. hogy perceken belül betolhatnak a műtőbe, hogy sürgős agyműtétet hajtsanak végre, és egyáltalán nem tudom, mit tartogat a jövő. Teljesen elveszem az emlékeimben. Mike-ra gondolok. Kettőnkre.

Elengedem magam.

Zokogok.

Úgy sírok, mint egy csecsemő.

*

Mindössze húsz perc alatt megvan az eredmény. Nincs vér a gerincfolyadékomban. Jól vagyok. Biztonságban hazarepülhetek.

Búcsú

Karácsony után Mike állapota rohamosan romlott. Egyre gyengébb lett, és egyre jobban fájt a válla. Alig bírt meglenni maszk nélkül, még rövid időre sem. Megpróbáltunk szívószálat átvezetni a maszk oldalán, hogy ne száradjon ki. Még mindig vágyott az ízekre, szerette a hideg kávét. De nem jutott elég folyadékhoz. És ettől csak gyengébb lett.

A maszkba zártság, bár létfontosságú volt, káros következményekkel járt. Annak érdekében, hogy a tömítés légmentesen zárjon, pár naponként meg kellett borotválnom. De a szája sarkában körül felgyülemlett nedvesség, és a benőtt szőrszálak miatt, amelyek kezdtek megjelenni, Mike fertőzést kapott. A karja és a válla miatt gyulladáscsökkentőkre volt szüksége, valamint folyadékra és antibiotikumokra.

Képtelen volt egy normál adag ibuprofent bevenni. Nem tudta lenyelni. A gyerekeknek készült folyékony ibuprofent is nehezen nyelte le, de a cukortartalma miatt ez eleve szóba sem jöhetett. A szervezete nem tudott volna megbirkózni vele. Áthidaló megoldásként felmerült a kúp. Ez a gyógyszerbeadás sokkal hatékonyabb módja. Ahogy Mike orvosától megtudtuk, akkoriban nem lehetett kúpot kapni nálunk. Beszéltem az unokatestvéremmel, Rachellel, aki Franciaországban élt, és teljesen megdöbbent. Egyszerűen csak besétált akármelyik gyógyszertárba, és nagyjából bármit megkaphatott kúp formájában. Miután beszéltem a hospice orvosával, kiderült, hogy mégiscsak kaphatunk kúpot. Már megint futottunk egy felesleges kört.

Mindenesetre a kúpok segítettek. Egy darabig.

A folyadék hiánya sokkal aggasztóbb volt. Mike nyakában már alig vagy egyáltalán nem maradt erő. A feje oldalra dőlt, és állandóan párnákkal kellett megtámasztani. Szinte óránként kellett felemelni és a székét beállítani, és ez a művelet egyre bonyolultabbá vált; Laurának kellett tartania a fejét, amíg én emeltem. Nyakmerevítőt nem viselhetett, mert az szorította volna a nyakát, és kidörzsölte volna a bőrét. És a maszkját is zavarta volna. Folyadékra volt szüksége.

Megkérdeztem az orvost, hogy nem kaphatna-e sürgősen sóoldatos infúziót, hogy intravénásan folyadékhoz juthasson. Ellenállásba ütköztem. Úgy tűnt, hogy az orvosok szerint Mike élete a végéhez közeledik, és nincs értelme meghosszabbítani a szenvedéseit. Meg kellene engednünk neki, hogy méltóságteljesen távozzon. Nem. Egyszerűen nem. Mike kétségbeesett volt, és rettentő szomjas. A légzéssegítő gép is kiszívta a nedvességet Mike-ból, és a torka kellemetlenül kiszáradt. Csupán egy kis folyadékra volt szüksége. Azt találtuk ki, hogy kis fagyasztott kávékockákat dörzsöltünk az ajkára a maszkon keresztül, hogy egy kis nedvességhez jusson.

Egy nővér végül kijött hozzánk, és hozott antibiotikumos infúziót a fertőzés megelőzésére. Bár arra számítottunk, hogy nehéz lesz olyan életképes vénát találni, amely még nem volt szétroncsolódva, végül sikerült egy kanült a helyére illesztenie. Ahogy a folyadék lassan bejutott a véráramba, Mike láthatóan energikusabbá vált. Működött a dolog. Ismét megkérdeztem, hogy mivel a kanül már úgyis bent van, kaphatna-e Mike egy adag sóoldatot is az infúzió mellé, amint lecsepeg az antibiotikum. A nővérnek ugyan volt egy adag a kocsijában, de az orvos engedélye nélkül nem merte bekötni. Meg kellett ismételnem. Újra beszélnem kellett az orvossal.

Kimentem, a telefonomat a fülemhez szorítottam, és segítségért könyörögtem.

– Kérem, engedje meg. – Legszívesebben ordítottam volna. – Megölik a bátyámat!

Már majdnem kiabáltam. Nem tudtam felfogni, miért vonakodik annyira attól, hogy a nővér beköthesse a sóoldatot. Végül nagy nehezen sikerült meggyőznöm az orvost. Berohantam a házba, és a hüvelykujjammal okét mutattam a nővérnek.

Mike ismét jól reagált. Annyira felélénkült, hogy képes volt szívószálon keresztül egy kis folyadékot inni. Úgy éreztem, hogy az állapotában ismét fordulat állhat elő, ugyanúgy, mint amikor kihoztuk a hospice-ból. Újra erősebb lesz. Csak le kell küzdenie a fertőzést, és folyamatosan folyadékot kell kapnia.

Az infúzióval az a probléma, hogy nem lehet sokáig ugyanazt a vénát használni. Az ápolóknak időről időre át kellett helyezniük a kanült. Másik kézre kötötték, vénát váltottak, több sóoldatot nyomtak Mike-ba. És minden alkalommal javult a helyzet. Egy kicsit éberebb lett.

*

Kedd este volt. A szokásosnál kicsit tovább maradtam. Amikor búcsúzóul megöleltem Mike-ot, és azt mondtam „Szeretlek, tesó!”, összeszedte minden erejét, és fejét újra meg újra az enyémhez nyomta. Totál kimerülten értem haza fél tíz körül. Bekaptam valami kaját, és valami hülye filmet néztem, hogy kikapcsoljam az agyamat. Elaludtam.

Másnap reggel, szerdán, összekészülődtem. Éppen indultam a ház elől, hogy megtegyem a tizenöt perces utat az egyes számú házba, amikor jött egy sms Laurától.

„Mikor jössz?”

Gyorsan visszaírtam, hogy tíz perc múlva ott leszek. Gondoltam, hogy kemény éjszakája volt, és már nagyon szeretne aludni. Hamarosan ott leszek.

„Siess!” – jött az egyszavas válasz. Nem igazán értettem, hogy ez mit jelent, de gondoltam, hogy segítségre van szüksége. Talán Mike-nak vécére kell mennie. Az akkor már kétemberes feladat volt. Bármi volt is az oka a látszólagos sürgetésnek, ösztönösen ráléptem a gázra, mentem, amilyen gyorsan csak tudtam. Csikorogva álltam meg az ajtó előtt, és berontottam.

Laura a nappali ajtajában várt rám. Apa a konyhában volt Storyval. Laura anyukája is ott volt.

– Mike semmire sem reagál – suttogta Laura.

Gőzöm sem volt, hogy ez egyáltalán mit jelent, de villámgyorsan bementem a nappaliba, és megláttam Mike-ot. Ott ült, a maszk a fején, a légzéssegítő gép tette a dolgát. A szokásos párnatoronynak támaszkodott, és ült ott mozdulatlanul, nyitott szemmel. Arra gondoltam, hogy talán még mindig alszik. Már napok óta nem tudta becsukni a szemét, és nyitott szemmel aludt.

– Mike – szólongattam halkan. Aztán újra, kicsit hangosabban megismételtem: – Mike?

Még mindig úgy tűnt, mintha jó mélyen aludna. Ismét hangosabban mondtam a nevét, már kiabáltam. Megfordultam, és ahogy Laurára néztem, és felfedeztem az arcán ugyanazt az érzést, ami bennem is félreérthetetlenül megjelent. Félelem. Pánik.

– Hívjak a mentőt? – kérdezte Laura.

– Igen – kétségbeesetten bólintottam.

Kijönnek, csinálnak valamit, amitől biztosan felébred, mondtam magamnak. Nem tudtam, mi az a valami, de biztos voltam benne, hogy ők majd tudják a választ. Talán egy infúzió lesz, talán valami más. Nem tudtam.

Apa biztosan meghallotta a hangomat, vagy a félelmet a hangomban, ahogyan azt kiáltottam, hogy „Mike”. Bejött a nappaliba, és én kétségbeesetten néztem rá. Tehetetlenül. Rettegve.

– Mike nem reagál semmire – mondtam neki, és láttam, hogy halottsápadt lesz.

Apa félrelökött, hogy a legkisebb fiához férkőzhessen.

– Nem – üvöltötte hitetlenkedve vagy tagadólag, hangja tele volt elképzelhetetlen fájdalommal.

– Mike – kezdte szólongatni, a nevét kiáltani újra meg újra. Mindannyian megpróbáltuk felébreszteni Mike-ot.

A mentősök villámgyorsan kiértek. Az elsősegélynyújtó nyugodtan és magabiztosan sietett be. Gyors, egyértelmű kérdéseket tett fel, miközben felrakta Mike-ra az EKG-tappancsokat, és megmérte a pulzusát. Gyenge, de még tapintható volt. Mike még élt! Még velünk volt. A mentőautó megfordult, és szirénázva, a kék villogót bekapcsolva elhajtott.

Le akarták tenni a padlóra, hogy végezhessék a munkájukat. Már a hevederen ült, így amíg Laura takarókat terített a kemény padlóra, én bekötöttem az emelőt, és elkezdtem leengedni Mike-ot a székéből. Letérdeltem a padlóra, és a karjaimban tartottam őt, miközben leeresztettem. De éreztem, valami nincs rendben. Mike hónapok óta nem feküdt vízszintes helyzetben. Talán egy éve. Biztos voltam benne, hogy rossz ötlet volt kiegyenesíteni, laposan kinyújtóztatni a kemény padlón, bármilyen életbevágó is az, amit a mentősöknek tennie kell. Tudtam, hogy ez még több sérülést és fájdalmat okoz neki. Kell lennie más megoldásnak. Elmondtam a mentősöknek, mit gondolok, és nekiláttam, hogy visszategyem Mike-ot a székébe. Ebben a helyzetben kell ellátniuk.

És az orvosok tették a dolgukat.

Rövid ideig tartott.

Aztán elment.

Kész rémálom volt. Magukba szippantottak a legmélyebb félelmeim. Összetörtem.

Kimentem, hogy felhívjam Mandyt. Nem tudtam kimondani a szavakat. De ő megértette, és rohant, amilyen gyorsan csak tudott. Bent még működött a légzéssegítő gép, de hiába próbált segíteni Mike-nak. Kikapcsoltam. És levettem Mike maszkját is. Mivel a gép ki volt kapcsolva, furcsa módon úgy éreztem, hogy a maszk alatt megfullad. Ez volt az a pillanat. Tudtam, hogy a hospice-ban és az egyes számú házban eltöltött idő alatt a maszk és a gép tartotta életben. Azzal, hogy kikapcsoltam a gépet, megértettem, valóban meghalt.

Leírhatatlan fájdalmat éreztem.

Story jelenléte megnyugvást jelentett a káosz közepette. Amikor levettem a maszkot, csendben állt mellettem, kezét finoman Mike fején nyugtatta. Bármit is tett Mike-ért, nekem is segített. Erőt adott.

Megérkezett a két halottkém. Az egyikük türelmetlen volt, mint akinek még sok helyre kell még mennie aznap. Jött két rendőr is, és az egyikük félrevonta, és halkan mondott neki valamit.

– Maradjatok, amíg csak akartok – mondta nekem, tudva, hogy még Mandyt várjuk.

Egymás után búcsúztunk el Mike-tól, mindannyian eltöltöttünk egy percet vele. Megérkezett Mandy is, ő is elbúcsúzott. Ekkor mentem ki a hátsó kertbe, nem akartam látni, ahogy a halottkémek elviszik. És mindannyian ott álltunk, könnyek között, egyfajta zsibbadtságban, megdöbbenve és érzelmileg teljesen felkészületlenül. Még fel sem tudtuk fogni a bennünket ért veszteséget. Mintha megállt volna az idő. Hogyan tudunk innen valaha is továbblépni?

Késő délelőtt volt, mire a halottkém és az összes mentős elment. Elmentünk Edan iskolájába, és az irodában vártuk, hogy kihívják az óráról. Kíváncsi mosollyal az arcán futott be, mit sem sejtve kérdezte, mi folyik itt. Alig álltam a lábamon. Alig tudtam beszélni. Minden idegszálamra szükség volt, hogy ne omoljak össze. Úgy éreztem, mintha cserben hagytam volna.

– Nagyon sajnálom, de az apukád meghalt.

*

Laura elmondta, hogy az előző éjszaka normálisan telt, azt leszámítva, hogy Mike állandóan jégkockákat akart. Egyik tálcát a másik után ürített ki, ahogy telt az idő. A kora reggeli órákban Mike egy ideig mozdulatlan maradt, és Laura úgy gondolta, tud egy kicsit pihenni. Mike-nak volt egy csipogója, amit a teste és a könyöke közé tettünk, és ezzel jelzett, ha szüksége volt valamire. Így Mike egyszerűen tudott figyelmeztetni minket. Amikor aznap kora reggel Laura felébredt, rájött, hogy magától ébredt fel, nem a csipogásra. De valami más volt. Elmondta, hogy úgy érezte, mintha Mike jelenléte megváltozott volna, és alvása elmélyült volna. Aggódva üzent nekem.

Azt mondta, Mike megvárta, amíg odaérek.

Az öcsém megvárt, hogy elköszönhessek tőle.

Otthon

Nehéz volt Új-Zélandot elhagyni, de úgy éreztem, eljött az ideje. Minden percét imádtam, de a lejárt vízumom, valamint a fejfájásom és a lumbálpunkció drámája miatt készen álltam a hazatérésre. Azzal a reménnyel hagytam ott Jesse-t, hogy tovább folytatjuk a kibontakozó kapcsolatunkat. Szeretem Új-Zélandot, és biztos vagyok benne, hogy hamarosan visszatérek. A távszerelem ritkán működik, és bár Új-Zéland irdatlan távolságra van, nem akartam feladni azt, ami évek óta az első igazi kapcsolatnak tűnt.

Természetesen még el kellett búcsúznom Storytól is. Egyelőre. Wellingtonból Aucklandbe repültem, és ott jó pár órát kellett várnom a Los Angelesbe tartó gép indulása előtt. Story felajánlotta, hogy feljön Raglanből, és találkozunk Aucklandben, a repülőtéren, de lebeszéltem róla. Tudtam, hogy túlságosan felkavaró lenne a személyes búcsú. Megtalálta itt a helyét, boldog volt, és nagyon élvezte az új-zélandi kalandot.

Felhívtam az aucklandi repülőtérről, és sokáig beszélgettünk. Bár készen álltam arra, hogy elmenjek, nagyon szerencsétlenül éreztem magam. Az egész új-zélandi odüsszeia, a bakancslistás kaland érzelmileg Mike-hoz kötött. És most ez a fejezet a végéhez közeledett. Bár tudtam, hogy tovább kellett lépnem, hagytam itt valamit, amit nem akartam elveszíteni.

Zsibbadtan ültem a repülőn. Az Air New Zealand nagylelkűen átsorolt prémium turistaosztályra, de ennek ellenére is eléggé levertnek éreztem magam. Semmi kedvem nem volt beszélgetni senkivel. Csak csendben, a saját nyomorult gondolataimba merülve akartam ott ülni a körülbelül tizenhárom órás repülés alatt. Aztán ugyanezt csinálni a következő tizenegy órán át, amíg egy másik géppel az Egyesült Királyságba repülök. Egy lány ült mellettem, akiről hamarosan megtudtam, hogy Kirstynek hívják. Az utaskísérő személyzet folyton odalépett hozzá, és megkérdezte, hogy jól van-e, nincs-e szüksége valamire. Figyelmesek és gondoskodóak voltak, de Kirsty szemmel láthatóan nem volt boldog. Nem volt jól. Azon tűnődtem, vajon elvesztett-e valakit. Feltámadt az empátiám, és késztetést éreztem arra, hogy segítsek, és megvigasztaljam őt. Egy kis idő múlva odahajoltam hozzá, és megkérdeztem, minden rendben van-e.

Elértük az utazómagasságot.

Hamarosan megtudtam, hogy Kirsty először ül repülőgépen. Munkát vállalt Angliában, és családját Új-Zélandon hagyta hátra. És nagyon félt a repüléstől. Bénító félelem fogta el. Az egész repülőutat, sőt még a következőt is azzal töltöttem, hogy beszélgettem vele, próbáltam elterelni a figyelmét a rémületéről, hogy tizenkétezer méter magasan egy nagy szárnyas fémcsőben ül. És ezt most nem azért említem meg, hogy milyen nagylelkű vagyok, hogy beszélgetni kezdtem vele, és mindent megtettem, hogy oldjam a feszültségét, hanem mert valójában ő segített nekem. A vele folytatott beszélgetés közben elfelejtettem a rossz közérzetemet, a saját veszteségérzetemet. Így amikor megláttam apát, valóban boldog voltam, hogy otthon lehetek.

*

Apa kijön elém a manchesteri repülőtérre, erős arca sugárzik az örömtől. Átölelem, és elmondom neki, mennyire hiányzott.

– Még mindig működik a kicsike – mutatott apa a kocsimra, Mike régi autójára. – Minden héten megjárattam.

Sokáig voltam távol.

– Nem bánod, ha én vezetek? - kérdezem.

Semmi bajom a vezetési stílusával, csak egyszerűen én szeretnék a volán mögött ülni.

– Persze, fiam. Mesélj az utazásodról!

– Mesélek, de előbb te mesélj! – mondom. – Mit csináltál? Hogy telt az idő?

– Csak a szokásos.

Hallani akarok a „szokásos” dolgairól, a mindennapjairól, mindenről, ami ezekben a hosszú hónapokban történt, amíg távol voltam. Chesterbe megyünk, a házába, és az egész utat végigbeszélgetjük. Aztán az utolsó húsz percet már egyedül teszem meg.

Otthon. Jó érzés újra Walesben lenni. Furcsa, de jó. Furcsán könnyűnek érzem magam, mintha egy szörnyen nyomasztó teher került volna le a vállamról. A feladatok hosszú sora már a hátam mögött van. A lista Mike-hoz köt, és elszomorít, de ugyanakkor fel is szabadít a tudat, hogy a végére értem. Boldog vagyok, hogy teljesítettem Mike kívánságát, és sokkal boldogabb vagyok, mint az út elején, amikor féltem attól, hogy mi vár rám. Nagyon akartam, hogy Mike büszke legyen rám. Hat hónapig voltam távol, és az otthoni utak változatlansága ismerősként üdvözöl. A szélvédőn keresztül besüt nap, amikor befordulok a házamhoz vezető kis utcába, és repes a szívem. Bár úgy éreztem, hogy ha elhagyom Új-Zélandot, az olyan, mintha Mike-ot is magam mögött hagynám, de ő itt is velem van.

Van egy Mike-szentélyem a házamban. Amikor meghalt, nem akartam semmit sem tőle. Szembesültünk azzal, hogy át kell néznünk az egyes számú házat, és el kell dönteni, mi legyen a dolgaival. Semmit sem akartam látni. Nem akartam látni a párnákat, amik a fejét támasztották, vagy a fekete új-zélandi sálakat, amikkel az emelőhöz kötöttem a karját, hogy felemelve tartsam, amikor infúzión volt. Akkoriban mindent túlságosan átitattak a fájdalmas emlékek. És én nem akartam emlékezni. Akkor nem. De szerencsére nem kellett kapkodnunk a ház kiürítésével. Amikor visszamentünk, rájöttem, hogy igenis akarom ezeket a dolgokat. Elfojtottam az elvesztése miatti érzéseimet, és nem akartam semmiféle emléktárgyat magam körül. Amikor azonban körbejártam a házát, rájöttem, hogy szembe kell néznem a gyásszal. Képesnek kell lennem arra, hogy amikor ránézek ezekre az élettelen tárgyakra, ne a fájdalmas emlékek jussanak eszembe, hanem úgy tekintsek rájuk, mint Mike életének egy-egy darabjára. Ezek a tárgyak mindig emlékeztetnek azokra a boldogabb időkre, amikor még itt volt köztünk. Így most a földszinti hálószobámban élnek, és minden nap jó reggelt kívánok Mike-nak. És jó éjt, és viszlát. És szia. És amikor egy kicsit elveszettnek érzem magam, és a hiány fájdalma túl erős, akkor megölelem a párnákat, amelyeken ő pihentette a fejét. És ez segít.

Kinyitom az ajtót, és beszívom a régóta üres házam dohos levegőjét. Itthon vagyok. És Mike itt vár rám. Odamegyek a szentélyéhez, köszönök neki, és egy darabig csak állok, és nézem. Van néhány fotóm is róla, amiken visszamosolyog rám. Ott vannak a dögcédulái a norvégiai utazásainkról, a gyűrűi és a gyöngyei, és a szkarabeusz, amit apától kapott. Ott van a borítéknyi nefelejcsmag, amit a temetésén mindenki megkapott, és amit a világ minden tájára szétszórtak és elhintettek. A házam falát díszítik azok a képek is, amiket ő nyomtatott. És van még a hamvaiból is.

Igyekeztem elég korán hazaérni, hogy gyorsan ledobjam a csomagjaimat, és már indulhassak is Moel Famauba, ahol Mike hamvainak nagy részét szétszórtuk. Mielőtt Új-Zélandra mentem, minden egyes nap felmentem a hegyre, hogy vele legyek. És most is oda akarok menni.

Nem tart soká az út, és az ismerős útvonal ismét felmelegíti a szívemet. Leállok a parkolóban, nem sajnálom Mike-tól azt a két fontot, amibe a parkolás kerül. A kitaposott ösvényen felmegyek a hegyre, majd letérek az útról, és elindulok a mi különleges helyünkre. Leülök a lombok közt átszűrődő napsütésbe a fa alá, ahol szétszórtuk a hamvait, és töltök magamnak egy kávét a flaskámból. Csend van. Nyugalom. Elüldögélek itt egy-két órát, időnként elhomályosuló szemmel mosolygok, és közben az elmúlt hat hónapról elmélkedem.

Bizonyos szempontból olyan, mintha sosem mentem volna el. Itt semmi sem változott, minden ugyanolyan, mint aznap, amikor elutaztam. Olyan, mintha csak pislantottam volna egyet, és csupán elképzeltem volna ezt az epikus utazást, és én el sem mozdultam innen. A dolgok azonban megváltoztak. Megváltoztam. Van egy különös érzés bennem, amit már régóta nem éreztem. Talán elégedettség. Békesség. És úgy érzem, hogy tettem valamit, elértem valamit. Mike megkért, hogy tegyem meg ezeket a dolgokat, és én megtettem őket. Érte. És magamért. És bármennyire is szeretek ide feljönni, a Moel Famau békés ölelésébe, nem fogok megint felzarándokolni ide minden nap. Nem tehetem. Tovább kell lépnem. Elég tudni, hogy a hegy itt van, és Mike is itt van.

– Köszönöm – mondom ki hangosan, miközben a nap egy pillanatra erősebben süt -, és nagyon hiányzol, Mike.

*

Jesse smsben közölte, hogy nem fog működni a dolog. Nem kellett volna meglepődnöm rajta. Húszezer kilométer és tizenkét óra választ el minket egymástól. Amikor ő reggelizik, én vacsorázok. Amikor nálam nappal van, nála éjszaka. Látnom kellett volna, hogy ez lesz. Az utolsó Új-Zélandon töltött hetekben egy kicsit mintha eltávolodott volna. Biztos vagyok benne, hogy akkor már érezte, akár beismerte, akár nem, hogy elég nagy kitartásra lesz szükség ahhoz, hogy együtt maradjunk, miközben a bolygó két ellentétes pontján élünk.

Azt hiszem, elragadott az a szokatlan, de csodálatos érzés, hogy végre elég nyitottá váltam arra, hogy beengedjek valakit az életembe. Hosszú idő után először. Boldogan mondtam, hogy megtaláljuk a módját, hogy működjön a dolog. Nem azért, mert azt hittem, hogy tényleg sikerül, hanem azért, mert nem akartam elveszíteni azt, amit újonnan felfedeztem: a kapcsolatot.

Ezért a döntése, hogy szakít velem, nagyon fájt nekem. Bármennyire is örülök, hogy újra itthon lehetek, és annak ellenére, hogy fent a hegyen átjárt az elégedettség és béke, érzelmileg még mindig messze nem vagyok jól. Az elmúlt hat hónap, bár sokat fejlődtem, mégis kemény volt. Szembesültem a Mike iránti gyászommal, és lecsillapítottam néhány démont, de természetesen még mindig fáj. Még mindig érzem a veszteséget. Ezért sírtam. Átkoztam magam, amiért annyira ostoba voltam, hogy belemenjek egy kapcsolatba, kinyíljak és sebezhetővé tegyem magam. Az egyetlen ok, amiért ódzkodom attól, hogy bárkit is beengedjem az életembe és a szívembe, az a veszteségtől való félelem.

De egyébként igaza volt. Nem működne a kapcsolat. És most, néhány héttel később, őszintén mondhatom, hogy semmit sem bántam meg. Való igaz, mélyen érintett a veszteség, de sokkal jobbnak érzem magam ettől az élménytől. Jesse tette lehetővé, hogy kilábaljak a szomorúságból, amiben dagonyáztam. Hogy kimásszak a saját magamnak ásott kapcsolati gödörből. Kihúzott a bezártságomból, és egy nyitottabb lelkiállapotba juttatott. Talán, de csak talán, segített rájönni arra, hogy szeretni és szeretve lenni megéri a lehetséges veszteség kockázatát.

A ködben, könnyek között

Mindig is tudtam, hogy Peruban fogok kikötni. Mike mindennél jobban szeretett volna eljönni ide. És látni akarta a Machu Picchut. Egy barátja járt ott, és annyira felkeltette Mike érdeklődését, hogy ez egész felnőtt korában elkísérte. Sosem jutott el. Fizikailag nem. De most itt van velem, hamvainak egy részét biztonságban és szárazon őrzöm a nyakamban lógó kis faurnában.

Néhány nappal ezelőtt Cuzcóba repültem, kisétáltam a repülőtérről, a háromezer méteres magasságtól kapkodtam a levegőt, majd taxival a szállodába mentem. Egy csésze forró kokateával fogadtak. Ez a kokalevelekből készült főzet a hegyibetegséget hivatott enyhíteni. Nem vagyok benne biztos, hogy segített. Még inkább szédültem tőle. Néhány napot azzal töltöttem, hogy kényelmesen felfedeztem a várost, gyakran megálltam, mert kifulladtam, és csodáltam a lenyűgöző építészetet. Cuzco egykor az inka birodalom fővárosa volt, a mai várost a stílusok eklektikus keveréke jellemzi. A spanyol hódítók behurcolták Európából himlőt, és az őslakosok, akik nem találkoztak még ezzel a betegséggel és nem voltak immunisak vele szemben, úgy hullottak, mint a legyek. A spanyolok az épületek nagy részét lerombolták, és az inkák által épített kőfalak maradványaira építették a sajátjaikat. Az inkák sajátos technológiát alkalmaztak, így építették a városaikat. A tökéletesen megcsiszolt, hatalmas kőtömbök hibátlanul illeszkedtek egymáshoz, és ezekből a tömbökből építették fel a robusztus falakat kötőanyag nélkül, úgynevezett száraz falazással. Égtem a vágytól, hogy láthassam Machu Picchu romjait.

Feltűnt, hogy Cuzcóban a helyiek nagy része a hagyományos, élénk színekben pompázó perui ruházatot viseli. Rengeteg utcai árus kínálta a feltételezésem szerint viszonylag túlárazott csecsebecséit. A takarók, ruhák és ékszerek mind jól néztek ki, de biztos voltam benne, hogy a turistaúttól kicsit távolabb sokkal autentikusabb darabokat találok. Több asszony is odajött hozzám, hogy némi aprópénz fejében szelfizhetek a lámájukkal. De úgy döntöttem, ha nagy szükségem lesz ilyen fotóra, majd keresek magamnak egy lámát.

Három nappal később busszal mentem le a hegytetőn álló Cuzcóból a Szent Völgybe. Félelmetes néhány óra volt, oda-vissza kanyarogtunk a védőkorlát nélküli úton, és valami csoda folytán nem zuhantunk le a több ezer méter mély völgybe. Nem tudtam eldönteni, hogy a buszvezető vak volt, vagy csak vakmerő, vagy épp most kapott valami lesújtó hírt, ami miatt öngyilkos akart lenni, de mint a rakéta száguldottunk lefelé a hegyről, mit sem törődve a többi busszal, amelyek az ellenkező irányból kapaszkodtak felfelé. Szerencsére a magas páratartalom miatt bepárásodtak az ablakok, és így megkíméltem magam attól, hogy végignézzem a sofőr őrült ámokfutását.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor végre leértünk a völgybe, egyrész azért, mert épségben leértünk, másrészt pedig a magasságcsökkenés miatt. Nekivágtunk a Szent Völgybe vezető útnak. A táj lenyűgöző volt. Az Andok szédítő csúcsai merészen emelkedtek az ég felé, közöttük képeslapba illő mezőgazdasági művelésre használt teraszok zöldelltek. Útközben átmentünk néhány falun, az egyikben óriási, mosolygó tengerimalac-szobor hívta fel magára a figyelmet. Megálltunk egy időre, kétségtelenül azzal a hátsó szándékkal, hogy megrohamozzuk az út szélén sorakozó különböző bódékat. Még több turistacsalogató csecsebecse.

Az ötezer évvel ezelőtt háziasított tengerimalacok (vagy cuy, ahogy a helyiek nevezik) mindenütt ott vannak. Főleg táplálékforrásként szolgálnak, és nagy becsben állnak. Olyannyira tisztelik őket, hogy még egy híres festményen is helyet kaptak. A cuzcói katedrálisban az egyik festmény az utolsó vacsorát ábrázolja, amelyen Jézus és tanítványai arra készülnek, hogy a főételhez az egyik szerencsétlen szőrgombócot falják fel. És a Szent Völgy kellős közepén, az út szélén álló turistabódék között kedvesen kínálgatták az elkészített cuyt is. A szerencsétlen rágcsálókat, akiket a seggüktől a szájukig nyársra húztak és nyílt lángon megsütöttek, de akiket egyébként megbecsültek és tiszteltek. A szegény állat összecsavarodott, hús nélküli végtagjai kiálltak elszenesedett törzséből, és halott, tátongó szájukból feketére színeződött, féregszerű metszőfogak látszottak. Legyünk őszinték, gyakorlatilag olyan volt, mint egy pálcikára tűzött megégett patkány. Nem jellemző rám, hogy olyan dolgokat becsméreljek, amelyek öt évezreden át egy kultúra szerves részét képezték, de ez most kicsit gyomorforgatónak tűnt. Biztosan olyan az íze, mint a csirkéé, ahogy a legtöbb ízetlen és vitatható finomságról állítják, de nekem nem volt semmi kedvem ahhoz, hogy megkóstoljam.

A buszút egy vasútállomáson ért véget, amelyet ismét vibráló színekben pompázó utcai árusok árasztottak el. Felszálltam az Aguas Calientesbe induló vonatra. Ez a kis falucska éppen a Machu Picchu alatti hegy lábánál fekszik. A vonat az Urubamba folyó útját követte, és a kilátást sokszor zavarta a bepárásodó ablak, de ez csak tovább fokozta a gyönyörű táj titokzatosságát. Meredeken emelkedett felfelé a szállodámig vezető út, és próbáltam egyre inkább arra koncentrálni, amiért valójában itt vagyok.

Alig aludtam. Izgatott voltam. Elképzeltem, hogy Mike most mennyire fel lenne dobva, ha itt lenne. Megtettem ezt az óceánon átvezető hosszú utat, feljutottam a csodálatos perui Andokba, és már csak egy macskaugrásra vagyok ettől a misztikus helytől, ami a világörökség része. Mike mindenáron el szeretett volna jutni ide. Többször is felébredtem éjszaka, nagyon rosszul aludtam, állandóan a pontos időt nézegettem a telefonomon. Nem akartam lekésni a buszt, és az izgalom óráról órára egyre erősödött bennem.

Még sötét volt, amikor elindultam a szállodából. Az volt a cél, hogy a hajnal a romoknál találjon. Azt hittem, megúszom a tömeget, de amikor odaértem a buszhoz, döbbenettel fedeztem fel a félhomályban a több száz turistát, akiknek ugyanaz volt a tervük. A szívem összeszorult, amikor csatlakoztam a végtelennek tűnő sorhoz, ami a már megszokott csecsebecséket kínáló bódék között kígyózott. Feltűntek vízálló ruhákat és kávét áruló bódék is. Csalódottan felkészültem, hogy egy darabig ott fogok ácsorogni. Lemaradok a napfelkeltéről. De aztán a nekilódult a sor, és viszonylag gyorsan haladt. Egymás után teltek meg a buszok, és a konvoj elindult. Pillanatok alatt úton voltam a Machu Picchu felé, a ködös üvegen keresztül a kivilágosodó égboltot kémleltem.

*

Egy kicsit várni kell a bejáratnál, aztán már bent is vagyok a Machu Picchu területén. Előttem szinte mindenki jobbra fordul egy elágazásnál, feltehetően azért, hogy óvatosan leereszkedjen a romok közé. Én a kisebbséggel tartok, és balra megyek. Olyan gyorsan kapaszkodok felfelé, ahogy csak tudok. Távol akarok lenni mindenkitől. Egyedüllétre vágyom. Egy különleges helyet keresek, a turistáktól és a kitaposott ösvényektől távol. Mike hamvai egy vízhatlan zacskóban vannak, ami most egy zsinóron itt lóg a nyakamban. Közel a szívemhez, már Cuzcóba érkezésem óta. A hátizsákomban van egy kis doboz is, amit még Mandytől kaptam indulás előtt, és amit itt kell kicsomagolnom.

Sikerül leszakadnom az útitársaimtól, és egy magaslaton találom magam. Megpillantok egy terméskőből rakott falat, és azon tűnődöm, vajon normál esetben láthatnám-e innen az alattam elterülő romokat. Jó lenne tudni, mert most éppen egy alacsony felhőtakaró felett állok, ami eltakarja a kilátást és a napfelkeltét. A falat, amelynek közelében vagyok, elnyeli a köd. Elindulok az ösvényen, és odaérek egy meredek lépcsőhöz. A lépcsőfokokat a hegyoldal kövébe vájták, és igencsak megkoptak az idők folyamán. Csúszósnak látszanak, és fenyegetően ereszkednek le a felhőfátyolba. Tökéletes csend vesz körül. Csupán egy-egy hangfoszlány suhan át a ködön, de teremtett lélek sincs a közelemben. Talán ezek a lépcsők pont az úti célomhoz vezetnek.

Lassan elindulok lefelé a lépcsőn, óvatosan rakom egyik bakancsot a másik után, és úgy érzem, mintha elnyelne egy felhő. Mike régi túrabakancsa van rajtam, a hátamon hátizsák, és hamarosan rájövök, hogy elég kockázatos így előrefelé lesétálni ezeken a lépcsőfokokon. Gőzöm sincs, mit rejt a hegyoldalba kapaszkodó foszló fehérség. Lehet, hogy teljesen biztonságos. De az is lehet, hogy épp egy többezer méter magas sziklafalon araszolgatok lefelé. Oldalra fordulok, és lassan, lépésről lépésre manőverezem magam lefelé, amíg el nem érek egy füves párkányt. Körülbelül két méter széles, és követi a hegy vonalát. Látom, hogy jobbra egy füves területben folytatódik, ami tökéletes helyszínnek tűnik nekem.

Most a felhőben vagyok. Felnézek, és látom, hogy a lépcső eltűnik a semmiben. Idegesen lépkedek ezen a füves ösvényen, és fogalmam sincs, mi van alattam. Teljesen egyenletes a talaj, és biztos vagyok abban, hogy nem fogok leesni. Azt azonban nem tudom, mennyire szilárd. Aggódom, nehogy az ösvény egy szakadékban érjen véget, de belül egyre erősödik bennem az érzés, hogy most fogom megtenni azt, amiért idejöttem. Itt ér véget a történet. De igazából még abban sem vagyok biztos, hogy képes leszek-e megtenni.

Megteszem. Leülök. Érzem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe. Előveszem a dobozt, amit Mandytől kaptam, és leveszem a nyakamban lógó zsinórt, amin a Mike hamvait őrző miniatűr urna van. Leteszem magam elé egy sziklára. Ülök a tökéletes csendben, a perui hegyoldal ködbe burkolózó csendjében. Elmémben zavaros hangok kakofóniája szólal meg. Minden tökéletes ezen a helyen. Biztosan pont olyan, amilyennek Mike szerette volna. És mégis kétségek gyötörnek. Már az elmúlt néhány napban is kísértettek. Bármennyire is ezt akarta Mike, mégis nehezen veszem rá magamat arra, hogy szétszórjam a hamvait. Lehet, hogy ez a tökéletes hely, ködbe és titokzatosságba burkolózó pont a világ tetején. Valami még sincs rendben itt és most. Nem érzem jól magam itt egyedül. Nem érzem magam méltónak erre a magányos szertartásra. Meg akarom osztani ezt a búcsút másokkal is. Azokkal, akik szerették Mike-ot. Akiket ő is szeretett. Itt kellene lennie Edannek, apának és Laurának is. És persze Mandynek is, bár szerintem ő nem ülne repülőre, szóval őt valószínűleg kizárhatom. Story is itt lehetne. Mike legjobb barátja, Ali sem hiányozhat. Ne csak én legyek itt egyedül.

Könnybe lábad a szemem, és érzem a nyomasztó súlyát annak, amiért itt vagyok. Bár úgy érzem, nem egyedül kellene lennem ebben a pillanatban, egyszerűen nem állok készen arra, hogy befejezzem az utazást. Nem akarom, hogy vége legyen. Segítségre, támogatásra van szükségem. Meglepő módon van térerő itt fent, így felhívom Mandyt.

– Csak szórd szét a hamvakat, Royd! – mondja, miután elmotyogtam az aggodalmaimat. – Ezt akarta Mike. Csak szórd szét a hamvait! Nem azért mentél oda, hogy ne tedd meg, nem igaz?

Leteszem a kagylót, kóvályog a fejem. Felhívom apát.

– Tedd, ahogy jónak látod, fiam.

A hangja, lágy, erős és kedves, úgy borul rám, mint egy puha takaró, és megnyugtat.

Igaza van. Csakis rajtam múlik. Felhívom Edant, Storyt, Laurát és Alit. Nem tanácsért. Azt akarom, hogy a hangjuk itt legyen velem, Mike-kal. Talán ez segít eldönteni, mit tegyek.

De nem segített.

Leülök.

De nem ülhetek itt a végtelenségig. Előveszem a dobozt, amit Mandytől kaptam, és kicsomagolom. A legelső dolog, amit meglátok, Mike. Egyenesen rám néz. Ez egy útlevélkép, amit Mandy mindig magánál hord. És Mike visszabámul rám, a kivörösödött, könnyekben úszó szemembe.

Totál kész vagyok, ömlenek a könnyeim. Tökéletes, Mike rám néz, ragyogó szemekkel, és a fél szája egy pimasz mosollyal felfelé görbül, ami valószínűleg nem volt túl jó ötlet egy útlevélfotónál. Ugyanakkor nagyon fájdalmas is. Miattad vagyok itt, Mike. Megcsináltam. Fenn vagyok a Machu Picchun. Te is itt vagy velem. Egy darabig nézem őt, érzem a jelenlétét, nem szégyellem, hogy sírok, nyílt utat engedek a fájdalmamnak.

Végül ráveszem magam, hogy kinyissam a dobozt. Benne van Mike Stussy-karkötője. Mike éveken át megszállottan gyűjtötte a világ minden részéről származógyöngyöket, állandóan az internetet bújta, hogy valami újra bukkanjon. Apa szerzett neki néhányat. Ahogy Mandy is. Ezekből a gyöngyökből egy karkötőt készített, mindegyikbe valami motiválót vésett. Szerelem. Élj! Emlékezz! Ilyeneket.

Könnyeimen keresztül alig láttam a betűket, mégis elolvastam néhány szót. És közben rájövök, hogy eldöntöttem, mit csinálok. Felnézek, ki a csendes semmibe, a hegy oldalához tapadó, kavargó felhőbe, és ésszerű döntést hozok. Nem tudom, milyen kilátás nyílik innen. Ha jól tudom, a völgy túloldalán van egy McDonald’s a hegyoldalban. Nehogy már Mike azt nézze mindennap. És különben sem hagyom, hogy egy dokumentumfilm kedvéért bárki is rákényszerítsen erre.

Nem fogom szétszórni a hamvait.

Nem bírom megtenni. És nem is akarom. Azt akarom, hogy Edan is itt legyen, amikor már kicsit idősebb lesz. És Story is. Szeretném megosztani velük azt a pillanatot, amikor végső búcsút veszek Mike-tól. Azt szeretném, hogy azok, akik szerették őt, eljussanak ide és elbúcsúzhassanak tőle, és pontosan tudják, hol marad Mike egy része.

Nem fogom szétszórni a hamvait.

Tudom, hogy Mike is azt akarná, hogy Edan itt legyen. Tudom, hogy megértené a döntésemet. Az én helyemben, biztos, hogy ugyanerre a következtetésre jutna. Most nincs itt az ideje. A listán nincs időkorlát. Visszajöhetek később is, és megcsinálhatom.

Nem fogom szétszórni a hamvait.

Ennyi. És most, döntöttem, érzem, hogy egy hatalmas teher gördült le a vállamról.

Még egy órát üldögélek ott, magamba szívom a csendet és a magányt. És ahogy a reggeli nap felkúszik a hegycsúcsok fölé, lassan kezd felszállni a köd. A felhő feloszlik, és én a mélységbe bámulok. Lenézek a perem széléről, és egy több ezer méter magas sziklafalat látok, amely egyenesen lefelé zuhan. Semmi sincs alattam. Körülnézek, és az Andok hegyláncait látom. Csúcsokat, völgyeket, fákat. És bármennyire is megriadok attól, hogy milyen veszélynek tettem ki magam, amikor leereszkedtem erre a füves tisztásra, és mennyivel ijesztőbb lesz majd visszamászni azon a keskeny ösvényen és a csúszós lépcsőkön, a táj szépsége mélyen megérint. Egy idő múlva visszamászom majd a kőlépcsőkön, és látom, ahogy az egész Machu Picchu a lábaim alatt terül el. Olyan, mint egy élő képeslap a világ egyik legcsodálatosabb helyéről.

De egyelőre boldog vagyok, hogy itt ülhetek, ennek a sziklának a tetején, a hegy oldalán, és csodálhatom a természet nagyszerűségét.

Csak én.

És Mike.

Az öcsém.

Úgy érzem, az utolsó szó őt illeti meg. Az ő bakancslistája, amelyet szeretettel hagyott rám, a következő szavakkal zárul, amelyeket aprólékosan, betűről betűre haladva, gyönyörű, ragyogó szemeivel írt le:

Szeretlek, és köszönöm, tesó! Remélem, jól érezted magad. Az életem nem lett volna ugyanaz nélküled. Élvezd az élet minden pillanatát! Én általad élek. Lélekben még mindig veled vagyok, mindig. xxxxx

UTÓSZÓ

Köszönöm. Több száz oldalon át olvastad a fecsegésemet, ezért úgy tűnik helyénvalónak, ha Mike is megszólalhat. Vettem a bátorságot, hogy kissé átrendezzem a lista eredeti sorrendjét, hogy tükrözhesse a könyv kronológiáját. Néhány feladat mellé írtam pár megjegyzést is. Hát akkor íme a bakancslista, amit Mike rám hagyott….

1. Botlás a temetési szertartáson. Kérlek, mielőtt belekezdesz a beszédedbe, csinálj hülyét magadból! Ess hasra, és tedd a helyzetet igazán drámaivá! Nevettess meg mindenkit a kedvemért, és könnyítsd meg a pillanatot!

2. Snowboardozás. Emlékszel még a leopárdmintás tangára, a bilincsre, a napszemüvegre és cowboykalapra? Naná, hogy emlékszel…Remélem, nem lesz túl hideg.

Mike eredetileg Új-Zélandon jelölte ki azt a helyet, ahol a feladatot el kellett végeznem. Mivel a feladatok nagy részét a nyárra időzítette, a hó kérdését nehéz volt megoldani. Mivel úgyis készültem Avoriazba, hogy szétszórjam Mike hamvait, így egyértelmű volt, hogy kihasználom az ottani lejtőket.

3. Amikor legutóbb Új-Zélandon jártunk, már nehezen tudtam járni, és csak botra támaszkodva tudtam stabilan tartani magam. Hangolódj rá az utazásra, és öltözz be Gandalfnak, aki szintén bottal jár! Éld bele magad a szerepbe! Mondd meg az embereknek, hogy nem mehetnek tovább, álld el az útjukat a varázslóbotoddal!

4. Vedd rá az embereket, hogy készítsenek veled egy közös fotót! Harminckilenc fényképet kell szerezned. Pontosan harminckilenc nevető arcot kell megörökítened! Harminckilenc – ennyi éve szeretlek, tesó!

5. Csináltass egy új tetkót! Szerintem tudod, hogy mire gondolok, Royd, örökre szóló emlék rólam.

6. Túl hosszú a hajad – borotváltasd le! És ha már ott vagy, csináltass egy kellemes, pihentető lábgyantát is! Vagy ha inkább a fejeden szeretnéd tartani a szőrt – kiválthatod azzal, ha a lábgyanta mellett csináltatsz egy jó kis hát-, zacsi-és popsigyantát. Akkor megtarthatod szőrt a fejeden… ugye, micsoda választási lehetőségek :)

Bármennyire is vonakodtam megválni a tincseimtől, nem volt más választásom. Nem igazán fűlött a fogam a hát-, zacsi-és popsigyantához. Hát ennyit a szőrtelenítésemről! Bár a könyvben nem említettem, legyantáztattam a lábamat. Rohadtul fájt.

7. Menj vissza a nyugati parton lévő fekete homokos strandra! Írtam neked valamit a tévébe. Emlékezz vissza arra a pillanatra! Rendkívül sokat jelentett nekem. Írd le, tedd egy üvegbe, és küldd ki a tengerre. Mielőtt elküldenéd, készíts egy fényképet, és nyomtass belőle száz A6-os szórólapot!

8. A hajózási képességeid hagynak némi kívánnivalót maguk után. Emlékszel Norvégiára? Miért nem orvosolod ezt azzal, hogy megtanulsz rendesen vitorlázni?

9. Kajakozás a Cathedral Cove-nál. Köszönöm, hogy úgy szerettél és vigyáztál rám, ahogyan tetted, mindig veled leszek.

10. Auckland – SkyJump és SkyWalk.

11. V8-as versenyautót vezetni.

12. HOBBITON. Te művész vagy. Van ott neked valahol megfelelő ruha és festőállvány. Ajánld fel Hobbitfalva látogatóinak, hogy lefested őket! Vagy öltözz be Zsákos Bilbónak, és nyisd ki az ajtót, és kérd meg a hangoskodó járókelőket, hogy legyenek csendben, mert te aludni szeretnél. Imádom ezt a helyet és a veled itt eltöltött időt. Veled vagyok és mindenütt ott vagyok. Szeretlek, tesókám!

A művészi lehetőséget választottam. Utólag azt kívánom, bárcsak mindkettőt csináltam volna.

13. Ejtőernyőzés Taupóban.

14. Új arcra van szükséged. Remekül éreztük magunkat a Weta Workshopban. Mi lenne, megnéznéd, nincs-e náluk orkmaszk raktáron? Sokat javítana a helyzeten.

15. A természet éléskamrája. Emlékszel a könyvre, amit elkezdtem írni? Menjetek gyűjtögetni és főzni, üljetek, és élvezzétek az erdőt, csak legyetek a pillanatban, és érezzétek magatokkal a szellememet. Erre gondoltam, amikor elképzeltelek itt:

„A szél elhallgat, és mi így elmélkedünk, a föld forog, mi mégis mozdulatlanok vagyunk, testünk elgyengülhet, de elménk vigaszt talál. Csak legyünk figyelmesek, és élvezzük a pillanatot. Energia vagyunk, szeretet vagyunk, egyek vagyunk.”

16. A Wellingtoni Állatkert önkénteseket keres a gyerekek szórakoztatására. Jelentkezz önkéntesnek egy napra, és öltözz be abba a jelmezbe, amit kapsz, és szórakoztasd a gyerekeket! Mivel szereted a pókokat, próbálj meg segíteni a tarantulák terráriumának kitakarításában, vagy legalábbis ismerkedj meg velük!

17. Azt hiszed, hogy nagyon vicces vagy. Keress egy amatőr stand-up comedy estet! Meglátod, hányan nevetnek a vicceiden!

18. Véletlenszerű jócselekedetek. Találj olyan embereket, akiknek segíthetsz, legyen szó bármilyen apróságról! Adj virágot az embereknek, ölelj meg idegeneket, vegyél ebédet a hajléktalanoknak, hagyj pozitív üzeneteket öntapadós cetliken, ülj le egy idős ember mellé a padra és beszélgess vele, mosolyogj az emberekre, és dobd fel a napjukat!

19. Öltözz hippinek, és adj kis szeretetet az embereknek, osztogasd a szórólapokat! Nagyon boldognak kell lenned, amikor ezt teszed, és érezned kell a szeretetet és az öleléseket.

20. Utcai szerelem. Kezdj el idegenekkel beszélgetni! Az a küldetésed, hogy adjanak neked puszit. Egyetlen kikötés az, hogy nem szólalhatsz meg, el kell játszanod.

21. Hé, haver! Menj oda emberekhez, és tegyél úgy, mintha ismernéd őket! Az a küldetésed, hogy legalább az egyikük elismerje, hogy emlékszik rád, és kezet rázzon veled, vagy elkérje a számodat. Vagy vegyél rá valakit arra, hogy vigyen haza magával egy teára.

22. Félnapos Lost World. Ereszkedés.

23. Feketevízi rafting/tubing.

24. Ússz együtt a fókákkal!

25. Ússz együtt a delfinekkel, és hívd fel rájuk a figyelmet! A világ legritkább és legkisebb delfinjeként ismert maui delfin Új-Zéland partjainál él, ma már csak ötvenöt példány van belőle. Az IUCN kritikusan veszélyeztetett fajnak tekinti őket. A legnagyobb veszélyt az jelenti, hogy belegabalyodnak a halászhálókba. Az egyik alfajuk, a Hector-delfin Új-Zéland partjainál él, és a veszélyeztetett fajok listáján szerepel, már csak körülbelül 7000 példány él belőle. Nem tudom, van-e valami következménye, ha úszol velük, ennek nézz utána.

Szeretem a delfineket. Azt hiszem, van következménye. És Kaikoura turisztikai ipara romokban hevert. Bárcsak ne mentem volna ki, és ne úsztam volna velük, még ha olyan rövid ideig is, mint ahogyan tettem, mielőtt rájöttem, hogy ez mennyire rossz. A tenger az ő közegük, nem a miénk. Biztos vagyok benne, hogy Mike egyetértene velem, és remélem, hogy azzal, hogy nem akarok ebben a tevékenységben részt venni, a figyelemfelkeltés egy módja. Szerintem erre Mike is rábólintana.

26. Előző élet. Kíváncsi vagyok, hogy volt-e előző életed, és ismertük-e egymást korábban. Nincs mitől tartanod, csak figyeld, mi történik.

27. Folyami szánkózás.

28. Fox-gleccser.

Nemcsak ezt csináltam, hanem a hintát is. Kétszer. Nem semmi.

29. Éld át a szeretetet és a boldogság érzését! Állíts fel egy erősítőt, és mikrofon a városközpontban, válassz egy szuper zenét, táncolj az emberekkel, hogy boldoggá tedd őket! Legalább tíz embert kell rávenned, hogy szóba álljon veled, és táncoljon, nem számít, mennyi ideig.

30. Lámpaláz. Karaoke, ezt nem úszod meg! Két lehetőség közül választhatsz:

Vegyél fel női ruhát, és viselkedj úgy, mint egy lány, ebben jó vagy! Énekelj egy csajos dalt, lágy bársonyos hangon! Mit szólnál egy kis tánchoz? Csak a kedvemért.

Vagy

Mindegy, mit veszel fel, válassz egy nagyon szomorú dalt, és legyél nagyon érzelmes! Legyen a kezed ügyében a zsebkendő, és TÉNYLEG hangosan zokogj!

Mivel éppen kéznél volt egy szuper ukulele-csoport, ennek a feladatnak az lett a vége, hogy megtanultam egy dalt, és előadtam velük. Élőben! Biztos vagyok benne, hogy Mike-nak tetszett volna ez a megoldás.

31. Keress egy tánccsoportot! Tanulj meg és adj elő velük egy koreográfiát, és ne feledkezz meg a megfelelő öltözékről sem: hátracsapott baseball sapka, fordítva, bő nadrág stb.

32. Vegyél részt egy jógaórán – a tanár késik, és te önként jelentkezel, hogy beugrasz. Szűk, tapadós nacit kérek.

33. Híres brit kerámiaművész/fazekas vagy, és felajánlod, hogy művészeti hallgatóknak megtanítod a korongozás új technikáját. Fehér kötényt kell feltenned, amit két perc alatt telefröcskölnek agyaggal. Mindezt csak két perccel a terembe való belépés előtt tudhatod meg. Jó szórakozást!

34. Az Auckland-híd megmászása és bungy jump.

35. Nevis Highwire. Vegyél fel rózsaszín tütüt, és kapaszkodj a tündérpálcádba!

36. Tandem siklóernyőzés/függőernyőzés.

37. Vezess repülőt!

38. Vezetett gleccsertúra.

39. Ugye, a levegőből nem láttuk Új-Zélandot? Menjen el egy helikopteres repülésre – szívd magadba, végig veled vagyok, tesó.

40. Heli-biciklizés.

41. Thermal kerékpárút.

42. Egy kis pisztránghalászat a fjordokban. Felvehetnéd a Tilley-sapkámat, hátha szerencsét hoz, és egyszer sikerül halat fognod. Gyújts tüzet (norvég módon) és főzd meg a halat! Jó étvágyat hozzá. Mindig veled vagyok, úgyhogy, ha meggyújtod a tüzet, enyém a dicsőség.

43. Bozótmívesség/túlélés. Egyéni képzés.

44. Faragj egy zöldkövet!

Ez volt az a tevékenység, amit Mike üresen hagyott a listáján.

45. Állva evezés eveződeszkán / SUP fűszoknyában és kókuszdió melltartóban.

Gyakorlatilag ezt is teljesítettem. Az eveződeszka megszerzése nem nagy ügy. Fűszoknya és a kókuszmelltartó? Hát, az már keményebb dió. A stábnak sikerült találnia egy világító, lime-zöld színű mankinit, amolyan Borat-féle seggbevágós férfirucit, de határozottan elutasítottam, mert ez eltért Mike kifejezett kívánságaitól. Csak akkor mentem bele, amikor Andy felajánlotta, hogy egy szál tangában (amit Rachel valahonnan előteremtett) velem jön. Az így készült jelenetek, amelyekben szegény Andy a hátam mögött fetrengett a deszkán, és azt kellett néznie, ahogy a neonszínű, Borat-stílusú fürdőruci alattomosan egyre mélyebbre és mélyebbre hatol a fenekem közötti résbe, nem kerültek be a dokumentumfilmbe. Joggal. És a könyvben sem tettem róla említést. Szerintem senki sem szeretné látni, de még csak elképzelni sem. Bocsi.

46. Menj el egy aktív vulkánhoz!

Tényleg elmentem egy kirándulásra a White Island nevű vulkánhoz, és körbesétáltam az aktív krátert. Azóta, és még a könyv megírása előtt is, számos turista halt meg ott, amikor a vulkán kitört. Az irántuk való tiszteletből úgy döntöttem, hogy ezt a feladatot nem veszem bele a könyvbe.

47. Hukafalls – kirándulás úgynevezett jet boattal.

Erről nem sokat tudok mondani. A kikötő közvetlenül egy garnélarákfarm mellett van, amit akkoriban szívesebben néztem volna meg. De ez a hajós kirándulás igazán szórakoztató volt. Rohadt gyors, totál vizes leszel, és hatalmas adrenalinlöketet ad. A hajó, amit egy gyönyörű kiwi nő vezetett, nagyon szakszerűen, egy pillanat alatt megpördült és már röpült is a víz felett. Szívesen visszamennék, már csak azért is, hogy megcsodálhassam a csaj képességeit.

48. Vegyél részt egy meghallgatáson, színészkedj, énekelj, táncolj! Bármit is ajánlanak fel neked először, tedd meg!

A dolgok természetéből adódóan nem minden kerül bele egy könyvbe. Elmentem egy meghallgatásra Wellingtonba, ahol A windsori víg nők című darabhoz kerestek szereplőket. Nem vagyok az a kimondott színészalkat, Shakespeare meg nekem egyszerűen kínai, úgyhogy ez mindenképpen kihívás volt. De sikerült. Legalábbis így gondoltam. Egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogyan utasítom majd vissza a felkínált szerepet (mivel nagyon elfoglalt vagyok), de aztán kiderült, hogy meghallgatás csak színjáték volt. Már ment a produkció. A színészek, akikről azt hittem, hogy szintén a meghallgatásra jöttek, már játszották a szerepüket a darabban.

49. Kapsz tőlem egy ajándékot, nagyon szeretném, ha a tiéd lenne. Ha ezt olvasod, akkor már majdnem a listám végére értél. Kár, hogy módosítanunk kellett az eredeti terven, de nézd a jó oldalát. Én még mindig csodálatos vagyok, te pedig még mindig pöcs vagy! Vannak dolgok, amik sosem változnak.

Mike Stussy-karkötője volt az ajándék.

50. Még nem mész haza, hanem elviszel Machu Picchura. Csodálatos lenne, ha Edan ott találkozhatna veled, hogy beteljesüljön az álmom. Szeretlek, és köszönöm, tesó. Remélem, jól érezted magad. Az életem nem lett volna ugyanaz nélküled. Élvezd az élet minden pillanatát! Én általad élek. Lélekben még mindig veled vagyok, mindig.

xxxxx

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mike és a család nevében szeretnénk köszönetet mondani mindenkinek, aki önzetlenül mindent megtett azért, hogy Mike-ot melegséggel, szeretettel és boldogsággal vegye körül, ami annyira fontos volt számára.

És köszönettel tartozom mindazoknak, akik segítettek, és továbbra is segítenek abban, hogy ez az utazás lehetővé váljon. A szívünk legmélyéről és az övéből is köszönjük!

ROYD TOLKIENRŐL

J.R.R.Tolkien dédunokájaként Royd életében hatalmas szerepet játszottak a mesék és a szórakozás. A hobbit szereplői szilárdan beépültek a képzeletébe.

Peter Jackson A Gyűrűk Ura: A király visszatér, valamint A hobbit: Smaug pusztasága című filmekben játszott szerepei hatására Royd producerként kezdett dolgozni. Két filmet készített, és további filmeken dolgozott, amikor 2012-ben öccsénél, Mike-nál motoneuronbetegséget diagnosztizáltak. Royd mindent félretett, hogy Mike-ot ápolhassa, egészen a 2015. január 28-án bekövetkezett haláláig.

Azóta Royd elkészítette a There’s a Hole in My Bucket című dokumentumfilmet, amelyben bejárja Új-Zélandot, hogy teljesítse a Mike által rábízott bakancslistát. Jelenleg Walesben él.

DREW CULLINGHAMRŐL

A berkshire-i születésű Drew mindig is élénken érdeklődött az irodalom iránt. Az egyetemen angol nyelvet tanult, de (talán ostoba módon) visszautasította a felajánlott helyet egy rangos kreatív írás MA kurzuson, amelyet az elismert udvari költő, Andrew Motion vezetett, és inkább kitárta szárnyait.

Írországban, Amerikában és Olaszországban élt, majd Belfastban a jogi szakmában dolgozott, és évekig hivatásos zenész volt, mielőtt a filmiparban kezdett dolgozni. Amellett, hogy profi technikus, Drew több játékfilmet is írt, rendezett és vágott. Jelenleg első regényén dolgozik.

Northamptonshire-ben él feleségével, Victoriával és lányukkal, Indianával.

{1} Erre semmilyen fellelhető etimológiai forrás nem áll rendelkezésre. (A szerk.).

Tartalom

Előszó

ELSŐ RÉSZ

A kezdet és a vég

Sétálj végig a pallón!

Hol a fék?

Rocka főnök

Hamvak és tanga

Pandora szelencéje

Moel Famau

MÁSODIK RÉSZ

ODA-VISSZA

Fussatok, bolondok!

Szkarabeusz

Sámson

Szikla és üveg

PUNCI

Ahol a hit lakik

A felhők fölött

Száguldás

Hobbitok gumicsizmában

Icarus

Hősök és szörnyek

A természet éléskamrája

Most viccelsz velem?

A hivatalos diagnózis

Elveszett világ – Új világ

HARMADIK RÉSZ

A TÚLPARTON

Véletlenszerű cselekedetek

Remény

A jó ómen kegyes madara

Foglaljon helyet!

Ha szívünk tápláléka a zene…

A nagy tettető

Psycho Pimp

PUFF

Vastag és zömök

Halhatatlan madár

Nézz az ég felé (megint)

Az egyes számú ház

A sötétség mélyén?

Garden City

NEGYEDIK RÉSZ

NEM A VÉG

Egy vödör jég

A sárkány aranya

Pounamu

Villámcsapás

Búcsú

Otthon

A ködben, könnyek között

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ROYD TOLKIENRŐL

DREW CULLINGHAMRŐL