R O B I N   P E R I N I

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2020

Írta: Robin Perini

A mű eredeti címe: Forgotten Secrets – Singing River Legacy 1.

Text copyright © 2016 Robin Perini

All rights reserved.

Fordította: Varga Tibor

A szöveget gondozta: Andó Gabriella

A művet eredetileg kiadta:

Montlake Romance, Seattle

A történet fikció. A nevek, a szereplők, a helyek, illetve a történet egyéb részei vagy összefüggései a szerző képzeletének szülöttei. Bármilyen egybeesés bizonyos eseményekkel, helyszínekkel, élő vagy régebben élt személyekkel a véletlen műve.

Cover design by Michael Rehder

ISSN 2559-8562

EPUB ISBN 978-963-561-519-3

MOBI ISBN 978-963-561-520-9

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2020-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Gerencsér Gábor, Zsibrita László, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Korom Pál, Szász Dorottya

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Anyának.
Az emléke ugyan megfakult már,
de továbbra is jelen van a családban töretlen akaraterejével,
hitével és mindent elsöprő odaadásával.

Apának.
Megmutatta, hogy az egészségben-betegségben fogadalmat
mennyire komolyan gondolta. Kitartott.
A türelme elapadhatatlan, hűsége határtalan, szerelme elsöprő.
Ők ketten megmutatták nekem, hogy a szerelem lehet erős,
igaz és örökké tartó.
Büszke vagyok, hogy az élet megáldott veletek,
hogy ti vagytok a szüleim.
Szeretlek titeket. Mindig.

Bátornak lenni nem azt jelenti, hogy van erőd továbbmenni.
Azt jelenti, hogy akkor is továbbmész, amikor már nincs erőd.
– Theodore Roosevelt

ELSŐ FEJEZET

Nem számít, az ember meddig jut, mennyit szalad, mennyire próbálkozik, a múlt egy pillanat alatt lecsap rá, mint a lesben álló ellenség.

Thayne Blackwood seriffhelyettes abban a pillanatban pontosan tudta, hogy jobban oda kellett volna figyelnie a nagyanyja bölcs szavaira. Megigazította a kalapját, aztán felmérte a távolságot, ami közte és a célpont között feszült. Bámészkodókból sem volt hiány.

A Clive’s szalon és szórakozóhely pénteken ebben az időben általában nyüzsög, de most olyan csend lett, mint az afgán sivatagban, mielőtt elszabadul a pokol. És Thayne ahelyett, hogy kiélvezte volna a tengerészgyalogság elit kommandójától távol töltött estét, éppen farkasszemet nézett egy szemétládával, akit egyébként gyerekkora óta ismert. Nem számít ugyanis, hogy az ember a wyomingi Singing Riverben vagy Afganisztánban van, a vadászkés, a lobbanékonyság és az alkohol fűtötte féltékenység bárhol veszélyes párosításnak számít.

Ed Zalinksy egyre erősebben szorította a fűrészes vadászkést, aminek a pengéje ráfeszült a nő nyakára, akivel se veled, se nélküled kapcsolat kötötte össze. Carol szeme elkerekedett, a tekintetében ott csillogott a tetemes mennyiségű elfogyasztott alkohol. A fakó bőre és a jól látható hajszálerek arról árulkodtak, hogy az elmúlt egy-két évben nem először nézett alaposan a pohár fenekére.

Thayne végignézett a férfin, és próbálta elnyújtva formálni a szavakat, hogy ezzel is enyhítse a feszültséget, miközben a jobb keze észrevétlenül a pisztolya felé araszolt.

– Ed, nem kell ezt tenned.

– Nem költözöm el! Nem dobhat ki a házamból!

Thayne lassan felemelte a kezét – megnyugtató, békítő mozdulattal.

– Intézzük el odakint. Csak te meg én. Hagyjuk Carolt dolgozni.

Ed olyan erővel szorította Carol karját, hogy az ökle elfehéredett. A nő csaknem egy magas volt vele, mégis tehetetlenül nyöszörgött.

Thayne érezte, hogy a háta mögötti apró színpadon összegyűlt emberekben egyre nő a feszültség. Meg sem kellett fordulnia, hogy rájöjjön, mi történik. A talpak alatt elroppanó mogyoróhéjból, a matatás neszéből pontosan tudta. Néhány veszélyes, de jó szándékú ember a ruhája alá rejtett fegyveréért nyúlt – tétován, mégis kellő elszántsággal ahhoz, hogy rövidesen tovább rontsák a helyzetet.

Káromkodott egyet magában. Az önjelölt hősök képesek pillanatok alatt halálos kimenetelűvé alakítani az összetűzést.

Mit nem adott volna azért, hogy a bajtársai legyenek a háta mögött. Az ő segítségük jelentősen növelte volna a lehetőségeit, bár nana mindig azt mondta: segíts magadon, és az Isten is megsegít. És mivel a seriff hivatalában a fele személyzet – egészen pontosan két fő – horgászni ment, leghamarabb tizenöt perc múlva számíthatott a felmentő seregre. Márpedig az összetűzés durva becslése szerint maximum három percig fog tartani.

– Ti ezt nem értitek! – Ed kétségbeesett tekintettel nézett körül, az ujja megfeszült a kés markolatán.

Ha átvágja Carol torkát, a nő egy perc alatt elvérzik.

Nem maradt idő a morfondírozásra. Thayne előhúzta a pisztolyát a tokból. Nem a kedvenc fegyvere volt nála – a SIG-gel valósággal összenőttek már –, de a Glock is megteszi. Ha Ed kezében egyetlen millimétert mozdul a kés, azonnal lelövi.

– Tedd le a kést, Ed!

– Fedelet adtam a feje fölé akkor, amikor már senki más nem volt hajlandó elviselni a részeg vinnyogását. És mi a hála érte? Kidobálja az ajtó elé a ruháimat, és lenyúlja a házamat, a tévémet meg a fegyvereimet, amiket még apám hagyott rám!

Akkora erővel szorította magához Carolt, hogy a nő fájdalmában feljajdult.

– Ed, kérlek! S-sajnálom! – hebegte.

– Hazug picsa vagy! Mindig is az voltál! Hazudtál akkor, amikor először leittad magad, és akkor, amikor a gyereked lelépett, míg te részegen feküdtél valahol. De az is lehet, hogy megölted, csak nem is emlékszel.

A tömeg egy emberként sóhajtott fel döbbenetében.

Mekkora szemét. A városban – sőt, az egész államban – mindenki tudja, hogy Carol lánya, Gina eltűnt. Tizenöt éve, nyomtalanul. Carol volt az első számú gyanúsított, de Thayne apja, aki abban az évben kezdte a seriffi pályafutását, a nyomozás során kizárta ezt az eshetőséget.

Gina másfél évtizeddel később sem került elő.

Ed felkapta a fejét, és végignézett a rámeredő embereken.

– Most mi van?! Ti is ugyanígy gondoljátok! Én csak elég bátor vagyok hozzá, hogy a képébe mondjam.

Carol a sírásával küszködött, kibuggyanó könnycseppjeitől szétkenődött a szemhéjfestéke.

– Ez nem igaz, Ed. Miért csinálod ezt?

– Azért, mert szeretlek, a kurva életbe! És azért, mert te nem szeretsz! – A kezét néhány centivel lejjebb eresztette.

Hiba volt. Thayne pedig kihasználta. Visszadugta a pisztolyát a tokjába, és egy szempillantás alatt Edre vetette magát. A férfinak mozdulni sem volt ideje – Thayne megragadta a csuklóját, és kicsavarta belőle a kést. Ed nyöszörögve előregörnyedt, a kés pedig zörögve a padlóra hullott.

Carolból fékezhetetlenül előtört a zokogás.

– Nem kellett volna ezt csinálnod – jegyezte meg Thayne, miközben Ed csuklójára kattintotta a bilincset.

A teremben lévők ujjongásban, tapsban törtek ki. Egy-két nő Carolhoz sietett, aki az egyik bárszékbe kapaszkodva igyekezett úrrá lenni a lába reszketésén.

– Muszáj innom valamit.

A pultos kétujjnyi skót whiskyt töltött, és a poharat Carol felé csúsztatta. A nő lehajtotta az italt, majd Edhez lépett, és hatalmas pofont kevert le neki.

– Te rohadt szemét!

Ed mozdult volna, hogy viszonozza az ütést, de Thayne nem eresztette.

– Carol, menj haza és aludj egyet, jó? – javasolta, miközben elhúzta előle Edet.

A nő erre karba fonta a kezét, és gyűlölködő pillantást lövellt Ed felé.

– Addig nem, amíg őt valaki börtönbe nem viszi.

Carol ereiben mára talán több az alkohol, mint a vér, de még mindig van számára remény a szebb jövőre. Húsz évvel volt idősebb Thayne-nél, de még ott volt benne az a nő, akiről Thayne az apjától hallott. Elmúltak már azok a napok, amikor bálkirálynő lett, és amikor a csapatával megnyerte az állami kosárlabda-bajnokságot. Mindene megvolt, amíg egy napon úgy nem döntött, hogy hátrahagyja Singing River oltalmazó utcáit, hogy nyárra a rodeó világában keresse a kalandot. Néhány hónap múlva elszalasztott ösztöndíjjal, terhesen tért vissza.

– A bíró csak hétfőn jön vissza – szólt Thayne. – Edet addig elzárjuk.

– Helyes – mondta Carol imbolyogva.

– Minden rendben lesz veled?

A nő felemelte az állát, és üveges tekintetét Thayne-re meresztette.

– Jó ideje semmi nincs velem rendben, és ezt mindenki tudja. – Azzal megfordult, és megkocogtatta a diófa pulton pihenő üres poharát. – Kérek még egyet!

Thayne nagyot sóhajtott a gondolatra, hogy egyesek önmaguk legnagyobb ellenségei. Azután kihúzta magát, és a tekintetét körbehordozta a táncparketten.

– Vége a műsornak. Mostantól mindenki viselkedjen, ne kelljen visszajönnöm. Ed már így is elcseszte a péntek estémet, csinálhatom miatta a papírmunkát.

A teremben uralkodó feszültséget itt-ott felhangzó halk kuncogás enyhítette, noha Thayne nem viccelt. A seriffhivatalban a szabadságok miatt muszáj volt besegítenie, és az Ed miatt nyakába szakadó teendőkkel bizony kútba esett a péntek esti telefonos randi.

Egész héten arra várt, hogy megint beszélhessen Riley-val, hogy újra hallja a hangját. Az a nő értelmes, érzéki, csupa meglepetés. Legutóbb viszont tele volt feszültséggel a hangja. De amikor Thayne rákérdezett, kitért a válasz elől, aztán hamar véget vetett a beszélgetésnek.

Biliárdgolyók kattanása szakította ki az emlékezésből. A válla fölött a középső asztalra pillantott. Riley Lambert különleges ügynököt éppen ebben a teremben pillantotta meg életében először, amint egyik lábával a biliárdasztalra támaszkodva célzott, majd egy lehetetlen lökéssel bezsebelte egy fogadás tétjét. De nem pénzben, ételben vagy italban fogadtak. Riley ugyanis az FBI profilozója, és azért jött, hogy beszéljen bárkivel, aki másfél évtizeddel ezelőtt részt vett Carol eltűnt lányának keresésében.

Thayne abban a másodpercben tudta, hogy Riley más, mint a többi. Mégis hány nő töltené azzal a szabadságát, hogy egy eltűnt nő ezeréves ügyét próbálja felgöngyölíteni? Thayne azonnal felkérte egy táncra, amit Riley vissza is utasított, és ettől csak még meglepőbb, hogy az este mégis milyen szenvedélyes véget ért. A nő aztán úgy tért haza Singing Riverből, hogy semmi újat nem tudott meg Carol eltűnt lányáról, Thayne viszont az egy hét boldog emlékeivel mehetett vissza az eltávról – olyan emlékekkel, amiket egyszerűen nem tudott kiverni a fejéből.

De hiába a kihívásokkal teli távkapcsolat, Riley mindig felvette a telefont, és sosem rázta le. Egészen a múlt hétig. Thayne aznap éjjel még kétszer felhívta, és egyszer másnap is, megszegve ezzel a közösen felállított szabályt. A lány végül aztán írt egy sms-t, hogy minden rendben, csak nagyon elmerült egy ügyben. Thayne elhitte neki, hogy egy sorozatgyilkost próbál kézre keríteni, de azért aggódott. Riley nem volt önmaga. Ha az apja nem betegeskedett volna, és nem tett volna ígéretet a nővérének, repülőre ül, hogy a nő után menjen Washington DC-be. Az elmúlt hat napban ugyanis állandóan gyötörte a rossz előérzet, márpedig a haditengerészet elit katonái között töltött tíz évben megtanulta, hogy érdemes hallgatnia az ösztöneire.

Úgy döntött, ismét megszegi a szabályt, és ma este – ha végre megszabadul a kötelességeitől – felhívja. És ezúttal nem hagyja, hogy kitérjen a kérdései elől. Sőt, talán tényleg meg kéne vennie azt a repülőjegyet.

Néhány perc múlva dallamos countryzene csendült fel a zenegépből, és három pár hamarosan táncba is kezdett. A beszélgetések és a pohárcsörgés alapzaja visszaverődött az épület falairól.

Thayne kivezette Edet az ajtón, majd a parkolóba menet felolvasta a jogait.

– Nagy hülyeséget csináltál, Ed. Ráadásul próbaidőn vagy.

– Engem szeretett, mielőtt az a bájgúnár csavargó felcsinálta! – motyogta. – Mindkettőnk életét elcseszte.

– Huszonöt éve keseregsz a múlton, ideje lenne továbblépni. – Thayne megállította Edet, kinyitotta a terepjáró hátsó ajtaját, aztán beültette a férfit az ülésre. – Reméljük, a bíró megsajnál.

Azzal becsukta az ajtót, és beült a volán mögé. Ed prüszkölt egyet hátulról.

– Ez egy rossz vicc. Te ülsz elöl és én hátul. Azt hittem, apuci mostanra rács mögé dugja a kicsi fiát. Ki gondolta volna? Thayne Blackwood seriffhelyettes. Vagy mondjam inkább úgy, hogy drágalátos megbízott kisfiú, amíg apuci jobban nem lesz?

– Ne feszítsd túl, Ed! Még a végén elfelejtem, hogy csak ideiglenesen neveztek ki. – Az ülés támlájára támaszkodva megfordult, és szigorú tekintettel meredt Edre. – Te is tudod, hogy alaposan kiképeztek. Úgy is komoly kárt tehetek benned, hogy abból semmi sem látszik meg – a felszínen legalábbis.

Ed lesápadt.

Thayne elégedett mosollyal fordult előre, majd beindította a motort.

Mire felhajtott az autópályára, hogy megtegye azt az öt mérföldet Singing Riverbe, a keleti égbolton a Wind River-hegység mentén már felsejlettek az esti fények.

– Nem kellett volna hazajönnöd – morogta Ed. – Ez a hely kiszívja belőled az életet.

Ezzel Thayne sem vitatkozhatott. Egész életében azon ügyködött, hogy minél távolabb kerüljön Singing Rivertől. Utólag belegondolva már akkor erre az útra lépett, amikor tizenegy évesen zsebre tett egy csomag baseballkártyát a kisboltban. Jutalmul a nagyapja, a seriff, idegenvezetést tartott neki a börtönben. Tizenöt éves korában aztán elkötött egy autót, és azzal száguldott le Mainbe. Az apja kinevezésén még meg sem száradt a tinta, de Thayne mindent megtett, hogy ne unatkozzon. El is volt zárva érte éppen elégszer.

Legvadabb álmaiban sem képzelte volna, hogy egy napon aztán visszatér a szülővárosába, és szolgálatba áll az apja helyetteseként. Hogy végül seriff lesz, mint az apja és a nagyapja. És most mégis itt van.

Folytatja a családi hagyományt.

Ideiglenesen.

A visszapillantó tükörben a hátsó ülésre pillantott.

– Veled is ez történt, Ed?

– Ebben a városban három választásod van – kezdte. – Elveszed a pomponlánycsapat kapitányát, ahogy az apád tette. Vagy elhúzol innen – azt hittem, neked sikerült, elvégre tíz évre leléptél. Aztán vannak a magamfajták. Megdugtam az osztály kurváját, aztán belezúgtam, mint egy igazi barom. – Összehúzta magát az ülésen. – Egy nő naggyá tehet, vagy a pokolba ránthat. De általában csak elkapja a töködet és megszorongat.

Thayne telefonja megcsörrent, így megmenekült a beszélgetéstől. Megnézte a hívót, aztán kihangosítóra tette.

– Szevasz, nővérkém! Mizu? Nanával nem szeretnétek társaságot a vacsorához? Ha nem nekem kell főzni, akkor…

– Thayne! Megint megtörtént! – Cheyenne hangja remegett, pedig nem sokszor lehetett idegesnek látni. – Valaki volt bent a rendelőben. – Elhallgatott. – Úristen, még itt van! – suttogta.

Thayne válla megfeszült.

– Gyere el onnan, Cheyenne! Menj a seriffhivatalba, és…

Ajtó nyílt.

– Ne! – sikoltotta Cheyenne. – Kérem, ne bántsa!

A vonal megszakadt.

♦ ♦ ♦

Forgott vele a világ. Dr. Cheyenne Blackwood a váró szőnyegébe kapaszkodott, a körme belemélyedt a rövid szálakba. Négykézlábra támaszkodott. A feje minden szívdobbanásra sajgón lüktetett. Pislogott, de nem látott rendesen. Miért nem lát rendesen?

– Ennyit sem lehet rád bízni? – morogta egy távoli, elfojtott hang.

Cheyenne karja megremegett, és az oldalára roskadt. Elszántan küzdött – nem akarta hagyni, hogy az eszméletlenség úrrá legyen rajta. Morogva feszítette a tenyerét a padlóra, majd ismét megpróbált felkelni.

– Nem menekülsz! – Valaki két kézzel a földre taszította. Valami a csípőjére nehezedett.

Ez nem történhet meg.

Forró lehelet csiklandozta a nyakát.

– Hiába küzdesz, nem győzhetsz. Soha, senki nem győzhet.

Márpedig küzdeni fog. Cheyenne behunyta a szemét, hátha úgy nem forog vele annyira a szoba. Megfeszítette a testét. Sikerülni fog.

A helyiség egyik szegletéből erőtlen nyöszörgés hallatszott.

– K-k-kérem.

Nana.

Chayenne megpróbálta összeszedni magát. Nem adja fel. A nagyanyjának szüksége van rá. Az egész családjának szüksége van rá.

A csípőjére nehezedő súly megmozdult.

Valaki nedves ruhát nyomott az orrára. Az édes illat elnyomta az érzékeit.

– Hozd a többi cuccot! Haladjunk!

– Mi legyen az öregasszonnyal?

– Nyírd ki!

– Kérem, ne! – dünnyögte Cheyenne a ruhába, miközben lassan elveszítette az uralmat a teste fölött. A sötét lepel lassan ráterült, és nana ezzel magára marad.

Nem lehet.

Nem érhet így véget. Annyi mindent meg kell még tennie. Még annyi titok maradt.

– Búcsúzz el szépen! – A parancs halk volt, érzelemmentes, végleges.

Cheyenne szeme sarkából könny szökött elő, és legördült az arcán.

– Könyörgöm, engedje el nanát…

De a szájából a szavak olyan motyogásként jöttek elő, amit ő maga sem értett. Valaki a hasára fordította. Az elméje próbálta mozgásra bírni a testét, de képtelen volt harcolni; mozdulni sem tudott. Nem segíthetett a nagyanyján. Nem segíthetett saját magán sem.

A karját hátrahúzták, a csuklóját kemény kábelkötegelővel kötözték meg.

Nem tehet semmit.

De legalább valaki tudja, hogy bajban van.

Istenem, kérlek, add, hogy Thayne időben ideérjen! És mentsd meg nanát!

Még éppen elmormolhatta ezt az imát, mielőtt mindent elborított a sötétség.

♦ ♦ ♦

A nap augusztus derekához méltón tűzött le Thayne homlokára a szélvédőn keresztül. A férfi megrántotta a kormányt, és az autó csikorgó kerekekkel, füstölgő nyomot hagyva vette be a kanyart. A sziréna figyelmeztetően sikoltozott, ahogy áthajtott egy piroson, aztán el egy stoptábla mellett.

Nem érdekelte, hogy a főutcai boltok előtt lézengők tátott szájjal figyelik. Nem is figyelt rájuk, mert a gondolatait kitöltötte Cheyenne sikoltása.

Az egyik kereszteződésnél egy autó fordult elé komótosan. Thayne úgy kerülte ki, hogy még csak nem is lassított.

Ed oldalra borult a hátsó ülésen.

– Meg akarsz ölni minket? – kiabálta.

Thayne válaszra sem méltatta.

Mindjárt ott vagyok, Cheyenne. Ígérem.

Visszahúzódott a kétsávos út külső sávjába. Singing River egyik végétől a másikig nincs két mérföld, Thayne most mégis úgy érezte magát, mint aki legalább egész Wyomingot átutazta már.

Elszáguldott a seriffhivatal üres épülete mellett. Többet senki nem kap szabadságot. Soha többet. A fékre taposott a nővére rendelőjénél, majd pisztollyal a kezében kipattant az autóból.

Az erősítés is úton van – a szirénákat egyre tisztábban lehetett hallani. De nem várhat rájuk. Két lépéssel az ajtónál termett.

A rendelő úgy festett, mintha egy egész bivalycsorda átvonult volna rajta. A recepciós pult szélén vérnyomot pillantott meg, majd észrevette a váró falának dőlt törékeny alakot – a szeme csukva, a homloka vérzik.

– Nana! – Odasietett, és letérdelt a nagyanyja mellé. Ujját a nyakára tapasztotta; pulzust keresett, életre utaló jelet.

Először nem érzett semmit. Elszorult a gyomra. Aztán másik helyre tapintott a papírvékony bőrön, és lélegzet-visszafojtva várt. Eltelt egy másodperc, eltelt még egy. Végre aztán halvány lüktetést érzett.

A klinika ajtaja kivágódott. Thayne felemelt fegyverrel megfordult.

Norma Baker megtorpant – az általában gondosan rendezett ősz frizura most teljes káoszban tombolt a fején. A levegőbe emelte a kezét.

– Menj innen, Norma! – sziszegte Thayne. – Most!

Meglepő módon a nyugalmazott seriffdiszpécser nem állt le vitatkozni, noha szokása volt. Sarkon fordult, és távozott arra, amerről jött. Thayne az ölébe kapta a nagyanyját, kiment, és letette a járdára.

Norma kíváncsian föléjük hajolt. Az élére vasalt barna nadrágjában úgy festett, mintha még most is a nagyapjának vagy az apjának dolgozna.

– Hívj mentőt, én megkeresem Cheyenne-t – adta ki az utasítást Thayne, miközben odadobta a telefonját.

– Légy óvatos! – intette Norma, és megsimította a nagyanyja arcát. – Lehet, hogy beteg, de attól ugyanúgy aggódik értetek.

Thayne visszarohant a rendelőbe, és bekapcsolta a rádióját.

– Pendergrass, hol vagy?

– Most értem Mainbe – jött a válasz a helyettestől.

– Betörtek a klinikára. Tartsd nyitva a szemedet! Ha bárkit látsz kifelé menni a városból, állítsd meg!

Thayne felemelte a fegyverét, és némán, zajtalanul lépte át a küszöböt, noha ösztönei azt súgták, hogy üvöltve keresse a testvérét. De Kandahár utcáin pontosan megtanulta, hogy a forrófejűség csak halált hoz.

Átlépte a padlón lévő foltot. Sok vér, túl sok.

– Cheyenne – suttogta. A szívét fagyos félelem szorongatta.

Az orvosi szoba felé vette az irányt. Belépett az üres ajtón.

Sehol senki.

És semmi furcsa jel.

Becsukta az ajtót, hogy ha mégis bent bujkál valaki, az ne tudjon hangtalanul kiosonni, aztán a gyógyszerraktár felé indult. Odabent teljes káosz fogadta. Valaki végigtúrta a gyógyszeres szekrényt, több polcot teljesen kiürített.

Cheyenne sehol.

Sarkon fordult, a szíve hevesen, elkeseredetten dobogott. A félelem ismerős érzés volt. Kandahár környékét is át kellett már kutatnia, és pontosan tudta, hogy bármelyik ajtó mögött leselkedhet rá egy lázadó, aki egy szempillantás alatt végez vele. A félelem most mégis olyan erővel csapott le rá, mint soha – a mellében lévő szorítás szinte fojtogatta.

Eszébe jutott a legrosszabb forgatókönyv. Cheyenne ellenállt. Méghozzá minden erejével.

Keresztülrohant a folyosón, be az egyik vizsgálóba. Üres. Habozás nélkül sarkon fordult, és átkutatta a klinika maradék két szobáját. Cheyenne-nek semmi nyoma. A térde elgyengült, egy pillanatra a falnak kellett támaszkodnia. Lehajtotta a fejét. Készen állt harcolni, minden haragjával lecsapni arra, aki megrémisztette a nővérét. Készen állt megkeresni és megmenteni a testvérét.

Arra viszont nem készült fel, hogy mi lesz akkor, ha nem találja meg – ahogy a lelke mélyén felbugyogó, émelyítő bűntudatra sem.

Úgy összeszorította az állkapcsát, hogy már lüktetett, amikor elindult kifelé. A mentő még nem érkezett meg. Letérdelt Norma és a nagyanyja mellé, és finom mozdulattal megfogta az idős nő törékeny kezét.

– Hogy van?

– Nem tért magához. – Norma szaporán pislogott. – Megtaláltad Cheyenne-t?

Thayne a fejét ingatta.

– Jaj nekem! Odabent vért láttam. Ugye nem hiszed, hogy…

– Nem tudom. – Thayne Norma arcát fürkészte. – Hogy kerültél a rendelőbe nyitvatartási időn kívül? Találkozód lett volna velük?

Norma bűnbánóan elkapta a tekintetét, és megrázta a fejét.

– Be volt kapcsolva a rádióm. Hallottalak, és gyorsan átjöttem.

– Mégis mire gondoltál? Ha még itt találod a tetteseket, akkor veled is… – elhallgatott.

– Talán valahogy megállíthattam volna őket.

Thayne bal szemhéja rángatózni kezdett. Máskor dühösen kiosztotta volna Normát. A nő büszke volt rá, hogy ötven évig dolgozott a seriffhivatalban, de ezúttal túl messzire ment. Megint.

– Később még visszatérünk rá, hogy mégis milyen alapon hallgatsz bele a hivatalos rádióbeszélgetésekbe. – A tőle telhető legszigorúbb tekintettel nézett a nőre, aki egykor még a pelenkáját is segített cserélni. – Vagy csak simán elmondom papának meg apának, és ők elintézik.

Norma felszisszent.

– Ne fenyegess engem, fiatalember! – Kérte ki magának, miközben nana homlokát törölgette egy hímzett kendővel. – Jaj, Helen! – Felpillantott Thayne-re. – Nem ezt érdemli. Nem ezt érdemlitek. Az Alzheimer nem elég csapás önmagában is?

Az életben vannak dolgok, amiken nem lehet változtatni. Thayne viszont nem volt hajlandó elfogadni, hogy Cheyenne eltűnése is ilyesmi. Egy rendőrautó csikorogva megállt. Thayne felállt, és odalépett Quinn Pendergrasshoz, aki az apja jobb keze volt évtizedeken át.

– Zárjátok le a városból kivezető utakat, és mozgósíts mindenkit. Apa értesíti Lincoln, Fremont és Teton megyét, és ha kell, ide tudja hívni a wyomingi nyomozókat.

– Mi történt? – kérdezte Quinn, miközben körülnézett. – Hol van Blackwood doktornő?

Thayne gyűlölettel mondta ki a szavakat, de nem tagadhatta az igazságot:

– A nővérem eltűnt.

MÁSODIK FEJEZET

A mindentől elszigetelt kunyhó egykor az Unabomber becenevű levélbombás gyilkos rejtekhelye volt. A Virginia állambeli Blue Ridge-hegység eldugott erdői tökéletesek, ha valaki szadista, és nem akarja, hogy bárki meghallja az áldozatai sikoltozását.

Riley Lambert FBI különleges ügynök még egyszer ellenőrizte magán a golyóálló mellényt, majd elővette a pisztolyát. Megszorította a markolatot, és nagyot sóhajtott. Öt perc, és vége az egésznek. Egy Patricia Masters nevű szerencsétlenül járt tanítónő megmenekül, Vincent Wayne O’Neal pedig senkinek sem árthat többet.

Ebben kellett hinnie. Nem gondolhatott arra a két hónapra, amit dupla kávén és wasabis mogyorón élve töltött, mire végre sikerült megtalálni a fél tucat eltűnt személy közötti kapcsolatot.

Most az sem számított, hogy ő volt az egyetlen tagja az újonnan megalapított magatartáskutató egységnek, ami az erőszakos bűncselekmények elemzésével foglalkozó amerikai központhoz befutó legsúlyosabb esetek felderítésére szakosodott. Vagy az, hogy hiába vett részt több bűnüldöző szervezet az üggyel foglalkozó munkacsoportban, egy év alatt senki nem tudott egyetlen épkézláb nyomot sem felmutatni.

Most csakis az számított, hogy két nappal ezelőtt Patricia Masterst elrabolta az általános iskola elől az a könyörtelen elmebeteg, aki immár három éve tartja rettegésben a keleti partot. De tegnap Riley végre megtalálta az összefüggést: az azonos buszvonal, néhány szállodai számla, egy biztonsági kamera alig kivehető felvétele, és egy hatalmas hiba segítette – hiba volt ugyanis ezt a kunyhót választani rejtekhelyül.

Ezeknek hála a munkacsoport ma megmenti Patriciát.

A kommandósok elhelyezkedtek. Riley pont látta a csapatvezető kézjelét: hatvan másodperc.

Erősebben szorította a fegyvere markolatát, és a felettesére pillantott.

– Hidd el, Tom, hogy életben van – suttogta.

A főnöke ránézett, és a tekintetével mintha azt üzente volna, pontosan tisztában van a helyzettel.

– O’Neal általában egy hétig játszadozik velük, úgyhogy jók az esélyeink.

Képtelen volt tovább állni Tom átható tekintetét, ezért inkább a kunyhó ajtajára meredt. Hamarosan beteljesedik az a sors, ami alig egy héttel a tizedik születésnapja után vette kezdetét.

Az átlagember profilozásnak hívja azt, amit csinál. Az FBI-nál különleges ügynöknek nevezik, aki a kísérleti jelleggel indított 6-os Magatartás-elemzési Egység tagja.

Tom Hickok vezető különleges ügynök azért beszélte rá, hogy csatlakozzon az ideiglenes csapathoz, mert így jobban részt vehet a helyi bűnüldöző szervek munkájában. Riley pedig kapva kapott az alkalmon, hiszen itt kamatoztathatja a pszichológiai profilalkotásban szerzett tudását. A munka viszont nem úgy alakult, ahogy azt eleinte tervezte.

Három, kettő, egy.

Mély levegőt vett. A kommandósok berontottak az ajtón. Riley és az egysége fegyverrel a kézben követte őket.

A roham nem tartott fél percig sem. A helyi hatóság biztosította a helyszínt, a gyanúsítottat nem kellett tovább keresni.

Ott állt ugyanis a szemük előtt. Vincent Wayne O’Neal. Az apró termetű férfi a sarokban várt, a tekintete nyugodt volt, diadalmas. Nem úgy nézett ki, ahogy az ember a gonosztevőket rémálmában elképzeli. Riley már megtanulta, hogy soha nem úgy néznek ki.

Egy puskát szorongatott a kezében.

– Elkésett – suttogta, és egyenesen Riley szemébe nézett. – Én nyertem!

Azzal felemelte a puskát, és egyenesen Riley mellkasára célzott.

A nő a földre vetette magát, de nem reagált elég gyorsan. Izzó fájdalom nyilallt keresztül a karján. Gyorsan hanyatt fordult, és eleresztett két lövést. Fölötte már záporoztak a golyók.

O’Neal holtan rogyott a padlóra.

Megölette magát a rendőrökkel.

Riley szíve a torkában dobogott. Tompa puffanás jelezte, hogy a fejét a padlóra ejtette. A fegyverét is leengedte.

Elkésett – O’Neal fagyos szavai a lelkéig hatoltak. Gyanúsan önelégült volt. Riley behunyta a szemét, ahogy a rossz előérzet rátelepedett. Nem történhet meg újra. Most minden másképp lesz. Patricia itt van és él.

– Kutassatok át mindent – üvöltötte Tom. – Keressétek meg Patricia Masterst!

A kunyhóban bakancsok dübörgése töltötte meg a levegőt.

Riley felült. Segíteni akart, de amint megmozdította a karját, kis híján felnyögött. A blúzára pillantott – a kék anyag átázott a vértől.

– Orvost! – kiáltotta a főnöke, majd odatérdelt.

A vörös folt kavarogni kezdett. Riley pislogva próbált fókuszálni. A mentőorvos hamarosan megérkezett, és levágta a blúza ujját.

– Semmiség!

– Te csak maradj csendben, Riley, ők meg majd végzik a dolgukat – teremtette le Tom. – Megtaláljuk.

– A kunyhó mögött keressétek – sziszegte Riley, amikor az orvos a sebhez ért. – Mindig közel tartja magához az áldozatokat. – Azt nem említette, hogy apró pontok táncolnak a szeme előtt.

Néhány perc múlva lassú léptek közeledtek.

Riley felkapta a fejét.

– Megvan?

– Minden úgy volt, ahogy a profilban meghatározta, asszonyom – kezdte a rendőr. – Egy egész sor sír van a kunyhó mögött, mindet rózsabokor jelöli.

– És Patricia? – Riley nagyot nyelt. Gyötrelmes volt látni a rendőr arcára kiülő szánakozást.

– Elkéstünk. Sajnálom, de meghalt.

Riley megdermedt. Ne! Nem történhet meg megint!

Lehunyta a szemét, hogy kizárja az igazságot.

Nem tudott segíteni Patriciának.

Ugyanúgy, ahogy a saját nővérének sem tudott.

Forgott vele a világ.

– Riley! – Tom az ép karjáért kapott. – Maradj velem!

Égett a sebe. A sötétség leple lassan ráterült. Elveszíti az eszméletét.

Mit számít egyáltalán? Érdekel ez bárkit?

Kudarcot vallott. Megint.

♦ ♦ ♦

Cheyenne ismeretlen harang zendülésére ébredt – nyolcszor, talán kilencszer szólalhatott meg.

Felemelte a fejét a kemény párnáról, és hunyorogva nézett körbe a koromsötét szobában. Az ujjai durva kárpitot tapintottak, amiből azonnal tudta, hogy nem a saját ágyában és nem a klinikán ébredt. De akkor hol?

Sajgott a feje.

Óvatosan megtapogatta a halántékát. A fájdalom leplén lassan emlékképek törtek keresztül. Valaki megütötte. És bántották nanát. Aztán édes illatot érzett és elájult.

Búcsúzz el szépen – eszébe jutott a mondat, de a halál biztosan nem fáj ennyire.

Ha viszont nem halt meg, akkor él.

Legalábbis egyelőre.

A sötétségbe lassú, fémes nyikorgás hatolt. A padlón lépések hangja közeledett.

Cheyenne szíve a torkában dobogott.

Vajon az emberrabló is hallja a dobbanásokat? A feje is zúgott a pulzusától. Behunyta a szemét és visszafojtotta a lélegzetét, noha legszívesebben nyöszörgött volna a gyötrelemtől. A túlélési ösztöne viszont azt súgta, ne mozduljon, ne árulja el, hogy magánál van.

A helyiségben apró kattanás visszhangzott. Felkapcsolták a villanyt. Cheyenne mozdulatlanná dermedt. A léptek elhaltak. A szoba elnémult, csak a szaggatott légzést hallotta.

– Keltsd fel! – utasított egy mély férfihang. – Végre kell hajtanunk az operációt.

– Igen, apám.

Az ajtó bezárult, retesz kattant. A hang fájdalmasan visszhangzott Cheyenne fejében, de nem mozdult. Az orrát hamarosan erős, szúrós szag csavarta. Elrántotta a fejét, és levegőért kapott, de a köhögést nem tudta visszatartani.

Újabb szippantás következett a szúrós valamiből, mire kinyitotta a szemét. A látását könnyek homályosították.

– Elég! – krákogta. – Kérem!

Felült és a szemét törölgette. Fókuszálni próbált, miközben nagy levegőt vett. A légcsövébe toluló áramlat irritálta a torkát, amitől rátört a köhögés.

Egy kéz jelent meg a szeme előtt, benne egy pohár víz.

– Igyon. – Egy tizenhat éves forma fiú állt mellette. A nő ajkához emelte a vizet.

Cheyenne ivott, aztán megnyalta kirepedezett ajkát. Végre a látása is helyrejött.

Megkapaszkodott a kanapé párnájában. A tekintete régies rönkfalat és két ajtót fogadott be, ablak nem volt. A szürke acélajtót áthatolhatatlan zárak tartották, míg a másik nyitva volt, és mintha apró fürdőszobába vezetett volna. Amikor hátrafordult, ijedten sóhajtott fel. Mögötte franciaágy terült el, rajta egy kivörösödött, izzadt arcú nő.

A beteg nyöszörgött, mozdult egy kicsit, de aztán felnyögött és a hasához kapott.

– Fáj – suttogta zihálva. – Segítség!

Cheyenne felpattant, és szikrázó pillantással fordult a fiúhoz.

– Mit műveltetek vele? – Az ágyhoz botorkált, ügyet sem vetve a fejében lüktető fájdalomra, majd a kézfejét a nő homlokához érintette. Láza van. Aztán két ujjal megfogta a nő csuklóját. 117-es pulzus. Nem túl fényes.

– Mi történt?

– Pár napja fájlalta a hasát – magyarázta a fiú az ajkát harapdálva. – Ebéd után összeesett.

Cheyenne megtapogatta a nő gyomrát, mire az nyöszörgött egy kicsit. Amikor a keze aztán a jobb alsó kvadráns felé mozdult, irgalmatlan üvöltés rázta meg a helyiséget. Blumberg-jel.

– Kórházba kell vinnünk – jelentette ki, amikor felegyenesedett. – Vakbélgyulladásnak tűnik. Az is lehet, hogy meg kell műteni.

– Tudjuk – vágta rá a fiú. A sarokba tolt asztalhoz lépett, és felemelt egy kék sebészköpenyt.

Cheyenne szeme nagyra kerekedett, amikor meglátta az asztalon elrendezett orvosi eszközöket. Ahogy a döbbenetes felismerés rátört, a fejét rázta.

– Nem vagyok sebész.

A fiú erre félszegen a lázas nő mellé lépdelt, és megfogta a kezét. Láthatóan aggódott érte.

– Maga az egyetlen esélye.

Cheyenne a fiú vállára tette a kezét, és maga felé fordította.

– Hogy hívnak?

– Ian.

– Ian, kórházba kell vinnünk. Itt meg is halhat.

A fiú összerezzent, a szemében félelem szikrázott.

– Apám ezért hozta önt ide, dr. Blackwood. Magának kell megmentenie.

A zár kattant egyet, és az ajtó nyikorogva kinyílt. Egy nő jelent meg, aki úgy fésülte a haját, hogy eltakarja az arca egyik felét.

– Ian, apánk részletes jelentést kér a Singing Riverben tett ma esti látogatásról.

Cheyenne elméjét elárasztották az emlékek: ahogy Ian belép a rendelőbe, hogy valaki a háta mögé lopakodik, a nagyanyja kiáltásai.

– Ott voltál! – Megbillent, és a fiúba kellett kapaszkodnia, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– A nagymamám! Ugye jól van?

A fiú habozott.

– Ian, kérlek, ne bőszítsd fel apánkat.

A nő könyörgésére a szőr is felállt Cheyenne hátán. Ez az apa láthatóan mindkettőjüket rettegésben tartotta.

A fiú olyan erővel harapott az ajkába, hogy a vér is csaknem kiserkent.

– Igen, Adelaide.

A fiú azzal kivonult a folyosóra.

A léptei lassan elhaltak, majd a távolban egy másik ajtó csapódása hallatszott.

– Mi van a nagymamámmal? – ismételte a kérdést Cheyenne, ezúttal Adelaide-nek címezve. – Jól van?

– Maga miatt kellene aggódnia. – Adelaide tekintete együttérzőn megenyhült. – Megpróbálom kideríteni, de nem ígérek semmit.

Cheyenne összevonta a szemöldökét, ahogy valamire figyelmes lett. Hol az újdonsült páciensére pillantott, hol Adelaide-re. Hasonló hajszín, mindkettőnél a barnásvörös szokatlan árnyalatával. A szájuk formája, a csontozatuk, a magasságuk mind hasonló volt. Kettejüket leginkább a heg különböztette meg, ami Adelaide szeme sarkából indult, és egész az álláig húzódott.

Lehet, hogy rokonok?

Cheyenne újra a beteghez fordult.

– Kórházba kell vinnünk.

– Sajnálom, ez nem lehetséges. – Adelaide az ajtó felé hátrált. – Viszont itt mindent megtalál, amire szüksége lehet. Apám gondoskodott róla.

Cheyenne a lányra meredt.

– Mi ez a hely?

– Egy jó tanács, dr. Blackwood: ne kérdezősködjön, hanem inkább azzal foglalkozzon, hogy megmentse a nővéremet. Senki sem segíthet magán… ahogy rajtunk sem.

Cheyenne erre felkapta a fejét. Talán nem ő az egyetlen, aki fogolyként van itt. Ez olyan lehetőséget jelentett, amit azonnal megpróbált kihasználni, így halkan folytatta:

– Apám a Singing River-i seriff, az öcsém pedig a helyettese. Ha segítesz, én is segíthetek rajtatok.

Adelaide szeme nagyra kerekedett, és a tekintetét az ajtóra kapta. Cheyenne-hez hajolt.

– Később visszajövök, ha tudok. – Kihúzta magát. – Azt javaslom, doktornő, hogy mindent tegyen meg a nővéremért. – Hangosan és erélyesen szólt, bizonyára azért, hogy az odakint hallgatózók is jól hallhassák. – Mert ha meghal, akkor magának is vége.

♦ ♦ ♦

Az éjszaka fullasztó sötétséggel borította be Singing Rivert. Már este tíz is elmúlt, és Cheyenne-nek semmi nyoma. Thayne terepjárója száguldott a város aszfaltján. Teljes erőből szorította a kormányt, mintha azzal is gyorsíthatná a kocsit. Öt óra. Eltelt öt óra, amióta eltűnt. A csuklójával a kormányra csapott. Miért nem hagyta, hogy Pendergrass menjen ki elintézni a részeget a Clive’sban? Ha közelebb lett volna a rendelőhöz…

Néhány percen múlt, hogy nem ért ki időben.

– Hol vagy, nővérkém? – motyogta, ahogy elérte a város szélét és az ott álló Singing River-i Metodista Templomot.

A több hektáros területen elterülő templom valósággal vonzotta az ember tekintetét – a tornya az ég felé nyújtózott, a fényei szembeszálltak az éjszakával. A gondosan elhelyezett fényszórók erőteljes, fehér nyalábjaikkal beborították az épületet.

Négy terepjáró zúgott el Thayne mellett, a Riverton Ranch felől érkeztek, és az erdő felé igyekeztek. Hiába az örökös családi viszály a Riverton családdal, így is azonnal beszálltak a keresésbe. Hála az égnek.

Thayne csikorgó kerekekkel vágódott be a templom parkolójába. Az épület északi oldalán néhány üres jármű várakozott a füves területen. Mennyire máshogy mennek itt a dolgok, mint a SEAL kommandósainál. Thayne ott általában nyolcfős egységgel vagy négyfős lövészcsapattal megy bevetésre. Ehelyett most kétszer annyian gyűltek össze a parkoló szélén kitett parancsnoki asztal körül, és mindenki a feladatára várt. Annyian voltak ott, mintha vasárnap dél lenne, mise után, nem pedig péntek éjszaka.

Több mint százan keresték már Cheyenne-t, a testvéreit is beleértve. Hudson és Jackson voltak az elsők, akik elindultak átkutatni egy szakaszt. Amikor Thayne utoljára beszélt velük, még semmit nem találtak.

Thayne apja előrehajolt, és az asztalra kiterített térképen mutogatott valamit. Clive bólogatott, majd elkezdte kiosztani a zseblámpákat: Olafnak, az étkezde szakácsának, és Yvonne-nak, akinek a szépségszalonja valóságos fogalomnak számított Singing Riverben. Mindenki fogott egy térképet, aztán odaléptek a kávésasztalhoz.

Thayne az apjához ment.

Carson Blackwood seriff állkapcsa lüktetett a feszültségtől, az ajkát szigorúan összeszorította. Nincs két hónapja, hogy szívizomgyulladással kórházba került. A ruhái még lógtak rajta, de legalább már volt egy kis színe. Azért még nem épült fel teljesen, ahhoz még legalább négy hónapra szüksége lesz.

– Gondolom, hiába is győzködnélek, hogy menj haza és pihenj egy kicsit – szólt Thayne, miközben fogta a bögréjét, és a másik asztalról kávét töltött bele.

– Van hír? – vakkantotta oda az apja.

– Semmi. Mintha elnyelte volna a föld. – Thayne a fejét ingatta. Megmarkolta a bögrét, és próbált úrrá lenni a testében vibráló idegességen. – Nálatok?

Az apja leejtette a vállát, és megrázta a fejét.

– Csakhogy végre idekeveredtél – szólalt meg három hetvenöt éves hang szinte egyszerre.

Norma, Fannie és Willow kedves pillantással üdvözölték Thayne-t, de az aggodalom mindannyiuk tekintetében ott bujkált. Ők voltak a nagyanyja legjobb barátnői, és Thayne mióta az eszét tudta, ismerte mindhármat.

– Egy órája nyaggatom azt a konok apádat, hogy pihenjen egy kicsit – morogta karba font kézzel Norma Baker. – Mindjárt összeesik.

– Elég legyen a kotnyeleskedésből! – csattant fel az apja. Ha a tekintettel ölni lehetne, mindhárom asszonynak annyi lett volna. – Ha Cheyenne épségben előkerül, és már az ágyában alszik, majd én is pihenek. Előtte egy percet sem.

Norma tekintete megenyhült.

– Carson, a családodnak szüksége van rád. Cheyenne is úgy szeretne viszontlátni, hogy egészséges vagy. Azzal senkinek nem segítesz, ha kórházba juttatod magadat.

Thayne elég jól ismerte az apját, hogy tudja, a béketűrés határán van.

– Apa, mit mondtak a DCI-nál?

– Nincs elég emberük. Egyetlen nyomozót tudnak átküldeni.

– Mi az a DCI? – tudakolta Fannie.

– A Wyomingi Helyszínelők – magyarázta Thayne a három nőnek, akik kíváncsian hegyezték a fülüket. – Pinedale-ben van egy irodájuk.

– Ó, akkor olyanok, mint a CSI – állapította meg Fannie.

Norma a fejét ingatta, és nagyot sóhajtott.

– Az csak egy tévés marhaság.

– De jönnek majd még többen is, ugye? – Az apja szigorú tekintetét látva Thayne megborzongott. – Kell a segítség.

– Talán. Addig is Pendergrass hasznát veheti a DCI bűnügyi laborjában kapott képzésének. Mindent átkutat, és beküldi hozzájuk a nyomokat. Ez a legtöbb, amit tehetünk. És persze, hogy folytatjuk a keresést. – Az idős férfi megdörzsölte a szemöldökét. – Az a baj, hogy pont az akadályoz minket, ami miatt annyira szeretem Singing Rivert. Egy isten háta mögötti kisváros egy isten háta mögötti államban, ahol alig laknak. Denvernél közelebb még FBI-iroda sincs! Van pár kihelyezett állomásuk az államban, de azokban is alig dolgozik valaki.

– És azért küldenek valakit?

– Nincs emberük. És egy eltűnt nő nem a legégetőbb problémájuk.

– Akkor magunkra maradtunk. – Thayne pontosan ismerte a statisztikákat. Nagyjából hetvenkét órájuk van megtalálni Cheyenne-t. Ha addig nem sikerül…

– Ugyanaz a helyzet, mint korábban – suttogta Willow. – Szegény Gina Wallace, Carol lánya is így járt.

Thayne nagyon bízott benne, hogy ez az eset most másképp végződik.

Norma kihúzta magát.

– Nem! Megtaláljuk Cheyenne-t. Ezúttal mi is gyorsabban reagálunk. Valahol itt van még. Több száz ember keresi, az utolsó fűszálat is átfésüljük.

– Igazad van – helyeselt Fannie, miközben az isteni fahéjas tekercseit pakolta egy zacskóba. – Cheyenne stramm kislány. Nem lesz semmi baja.

– Persze hogy nem – vágta rá Willow, de a barna szeméből sugárzott az aggodalom. Thayne azt is tudta, miért. Willow néhai férje részt vett Gina Wallace keresésében. Soha egy árva nyomot sem találtak. A lány egyszerűen eltűnt.

Épp ahogyan Cheyenne.

Thayne elhessegette magától az emlékeket. Túl sok volt az eltérés a két eset között. Gina még gyerek volt, Cheyenne felnőtt. Ráadásul tizenöt évvel ezelőtt a technika még a sötét középkorban tartott. Most harminc perc sem telt bele, és már elkezdték Cheyenne keresését.

Minden esélyük megvolt arra, hogy ez a történet másképp végződjön.

– Van már valami a fekete terepjáróról, amit Fannie látott észak felé haladni? – kérdezte Thayne az apjától.

– Értesítettük a szomszédos megyéket, hogy figyeljék. Egyelőre semmi hír.

– Hogyan tűnhetett el Cheyenne fényes nappal? Valamit biztos látott valaki.

– Pontosan ezért értesítettem a médiát, és kértem, hogy aki bármilyen információval szolgálhat, jelentkezzen. Te is megmondtad, hogy minden szóba jövő segítségre szükségünk van.

A templom parkolójába egy sáros terepjáró hajtott be hatalmas lendülettel. Michael Ironcloud seriffhelyettes sietve kipattant az autóból. Még a horgászruháját viselte; az indián származását le sem tagadhatta volna, ám a jelenléte és a birtokában lévő tudás megnyugtatóan hatott mindenkire. Egyenesen Thayne-hez és az apjához rohant.

– Nem azt mondtad, hogy egy hétre elutazol? – kérdezte Thayne.

– Bradnek kificamodott a térde, úgyhogy hamarabb haza kellett jönnünk. Kitettem otthon. – A hajába túrt. – Most hallottam Cheyenne-ről, és hogy keresik. Olyan jó lett volna hamarabb tudni.

Thayne izmai megfeszültek a seriffhelyettes szavai hallatán.

– Miért?

– Mert láttunk egy fekete terepjárót a Fremont Lake felé tartani nem sokkal azután, hogy Cheyenne eltűnt.

HARMADIK FEJEZET

A wyomingi Singing Rivertől északra, a semmi közepén csak a hold és néhány csillag törte meg némiképp a kocsit körülvevő sötétséget. A fényszórók beragyogták a földutat Thayne terepjárója előtt.

Árgus szemekkel figyelt, kereste az oda nem illőt, a szokatlant, a lila ruhát, amit Cheyenne viselt, amikor eltűnt. Az apjára pillantott; az arca még nyúzottabb volt, mint két és fél órával ezelőtt, amikor elindultak a helyettesi irányítóközpontból.

– Megtaláljuk – jelentette ki Thayne. Legalább annyira önmagát nyugtatta, mint amennyire az apját.

– Persze hogy megtaláljuk. Jó ötlet volt, hogy kutassuk át a főút és a tó között húzódó földutakat. – Kézbe vette a rádiót.

– Apa, negyedórája sincs, hogy beszóltál az irodába.

– Szerinted én nem tudom?! – Behunyta a szemét. – Mindketten tudjuk, mi történhet vele, hogy mit tehetnek vele. Ha… ha még…

Ha még él.

Nem volt képes hangosan kimondani.

Ahogy Thayne sem.

– Nanát nem ölték meg. Ez hátha jelent valamit.

– Hátha. – Singing River seriffje cifrát káromkodva hajította le a jelvényét a műszerfalra. – Mennyire más egy eset, ha az ember személyesen érintett. Mennyire rohadtul más.

– Ja. – Thayne ismerte ezt az arckifejezést. Volt abban harag, frusztráltság és elkeseredettség, és mind csak arra várt, hogy előtörhessen. – Olyanokra gondolok, amikre nem lenne szabad.

– Mondtam már, hogy örülök, hogy hazajöttél, és nem vagy már bevetésen? – kérdezte az apja, miközben az ablakon bámult kifelé. – Anyád nagyon utálta, hogy hetekig meg hónapokig nem hallott felőled, hogy azt sem tudta, élsz-e, vagy halsz.

– Anya mindig is aggódott. – Thayne értette, mire megy ki a játék. Neki is jól jött, hogy a szokásos játszmát elővéve egy kicsit elterelheti a figyelmét. Az anyja öt éve meghalt, de az apja a mai napig az ő aggodalmával takarózott.

– Legalább van miért betegnek lennie a szívemnek. – A kemény, megfontolt seriff most pislogva köszörülte a torkát. – Hol lehet a kislányom? – Előrehajolt az ülésében. – Hol van Cheyenne?

– Megtaláljuk. Muszáj.

Bevettek egy kanyart, és a reflektor fényében egyik oldalt fenyves, a másikon patak bukkant fel. Felhajtottak egy apró dombra, ahol Thayne lefékezett. Az utat kapu és drótkerítés állta el.

– Megnézem. – Thayne kiszállt, és alaposan szemügyre vette a lakatot. Megrángatta a rozsdás vasdarabot, aztán visszaült a kocsiba. – Hónapok óta senki nem nyitotta ki. – Az apjához fordult. – Cheyenne okos és talpraesett. Valahogy üzenni fog, nekünk csak annyi a dolgunk, hogy tovább keressük.

Megfordultak és elindultak visszafelé.

– De jó lenne, ha felhívna! Nála van a telefon, mert Pendergrass nem találta meg a rendelőben.

– Próbáld meg megint bemérni az alkalmazással. Hátha most szerencsénk lesz.

– Alkalmazás… – fújtatott az apja, amikor a képernyőre koppintott. – Amikor Jackson Arizonában volt tüzet oltani, a telefonja alig működött. Az öcséd most a földjeink fölötti hegyeket fésüli át, de tőlem aztán a Marson is lehet, azt sem tudnám. A domborzat miatt errefelé senkit nem lehet elérni. Hudson a déli oldalon keres egy csapattal. Arrafelé sincs térerő. – Idegesen a jelvény mellé dobta a telefont. – Nem is értem, minek adtátok nekem ezt a vackot. Teljesen jó volt nekem a régi kis kinyithatóm. Ettől a förmedvénytől semmit sem tudok meg. Csak azt, hogy te itt ülsz mellettem. De legalább azt írja, hogy itt vagy, és nem Afganisztánban vagy Pakisztánban, vagy hol a bánatban is voltál legutóbb.

Thayne összevont szemöldökkel hallgatta az apja kirohanását.

– Arra mindig megvan az esély.

– Ide műholdas telefonok kellenének. Eddig nem fért bele a költségvetésbe, de valahogy muszáj lesz pénzt szereznünk rá. – Felkapta a telefont, és a képernyőre meredt. – Fiam, nem lépsz ki?

A kérdés váratlanul jött, de néha a legjobban úgy lehet megbirkózni a pánikkal, ha az ember hétköznapi dolgokról beszélget. Thayne is pontosan tudta, mi a helyzet. Az apja elfehéredett ujjakkal szorította a telefont, és ő maga is legalább olyan erővel kapaszkodott a kormányba.

A terepjáró nagyokat bukkant az eső tépázta úton.

– Még nem döntöttem el. Mihez kezdek, ha kilépek a SEAL-től?

– Véglegesíthetlek a helyettesi állásodban. Letelepedhetnél, családot alapíthatnál. Lehetne rendes életed.

Thayne erre felnevetett.

– Jaj, apa, ne már! Az összes gyerek közül belőlem néztétek ki legkevésbé, hogy a te meg papa nyomdokaiba lépek.

– Én és anyád nem így gondoltuk. Jacksont csak a veszély érdekli, Hudson szíve a földekhez húz, Cheyenne meg az emberekkel foglalkozik. De benned, Thayne, tebenned megvan az igazságérzet, amivel jobbá teheted a világot. Pont emiatt mész harcolni az országodért is. Ezt a harcot vívhatnád itthon. Ahová tartozol.

A kocsi elkapott egy kátyút, mire Thayne egy kicsit lelassított.

– Singing River az egyetlen hely a világon, ahol Hudson valaha boldog lehet. Cheyenne elment, de csak azért, hogy tanuljon, és aztán visszatérjen. De mi a helyzet veled?

– Singing Rivertől nekem… klausztrofóbiám van. Mindenki tudja a nevemet, ismeri a családomat, megvannak a maga elvárásai. Nana megérti. Itthon még bulizni sem tudok elmenni anélkül, hogy papa és te azonnal meg ne tudnátok. Arról meg ne is beszéljünk, hogy esetleg kettesben lennék a barátnőmmel. Az is csoda, hogy egyáltalán sikerült elveszítenem a szüzességemet, ahányszor rám nyitottatok…

– Az anyád ötlete volt! – Az ujjaival a kartámaszon dobolt. – Miért nem jössz haza és telepszel le?

Thayne úgy döntött, ideje valahogy témát váltani. A normális beszélgetésre tett vérszegény kísérlet végül veszélyes vizekre jutott.

– Itt nincs senki, aki velem képzelné el az életét.

– És ennek nincs köze véletlenül egy bizonyos FBI-ügynökhöz, akivel péntek esténként órákat beszélgetsz?

Thayne erre az apja szemébe nézett. Honnan tud Riley-ról? Senkinek nem mesélte. Még saját maga sem tudta, hányadán állnak.

Az alkalmazás halkan csipogott egyet.

– Thayne, jelet találtam!

– Kiét?

Az apja pislogott egyet.

– Cheyenne telefonja. Fél mérföldre a régi malomhoz vezető földúttól.

Thayne bekapcsolta a szirénát, és addig nyomta a gázt, ameddig a földúton merte.

A seriff lekapta a jelvényét a műszerfalról, aztán a rádióért nyúlt.

– Megvan a telefon jele – kezdte, majd bemondta a helyet. – Erősítést kérünk!

Thayne öt mérföldet haladt az autópályán a patak mentén, majd letért egy földútra. A felkavarodó por homokszínű függönyként emelkedett a reflektorok elé.

– Nem lehetünk messze. Mennyi még? – kérdezte Thayne.

– Mindjárt ott vagyunk. – Az apja elővett egy keresőlámpát az ülés alól. – Százlábnyira délnyugat felé.

Thayne lefékezte az autót. Felszerelték, aztán bekapcsolták a keresőlámpát. Az aljnövényzet ropogott a fenyők és nyárfák között. Thayne leugrott a küszöbről, és felemelte a fegyverét.

Az egyik fa alsó ágai megrezzentek. Egy prérifarkas bámult rájuk, aztán eloldalgott.

Thayne elindult a fák közé, egyik kezében zseblámpával, a másikban a Glockkal. Az apja szorosan a nyomában követte, újra és újra a telefonra pillantva.

Thayne lámpája a ligetet pásztázta. Letérdelt és a leveleket fürkészte. A válla megfeszült.

– Valaki járt itt – suttogta.

– Cheyenne?

– Katonai bakancs – mondta halkan. Mozdulatlanná dermedt; feszülten várt a hangra, valami árulkodó jelre.

Egy másodpercig esküdni mert volna rá, hogy valaki figyeli őket. A fákat kémlelte csendben, hallgatózva.

Semmi mozgás.

Négy kiküldetésen szolgált idegen országban, és csakis azért volt még életben, mert mindig hallgatott a megérzéseire.

Óvatosan átbújt egy vaskos ág alatt, és intett az apjának, hogy kövesse.

– Valami azt súgja, hogy van itt valaki, de nem tudom, merre ment. Te látod?

A férfi, aki a gyermekeinek a nyomolvasást és a túlélést tanította, most lehajolt, hunyorogva végigmért mindent, amit a zseblámpa fényében látott, aztán a fejét ingatta.

– A fickó tudja, hogyan rejtse el a nyomait. Az is alig látszik, hogy eltüntette a nyomokat. Márpedig itt járt, de bármerre mehetett, akár vissza az út felé is. Csak az a baj, hogy keréknyomokat sem láttam.

Felemelt fegyverrel vizsgálták át a ligetet, aztán egy búzafűvel benőtt tisztásra érkeztek. Thayne villanásra lett figyelmes, mire azonnal leguggolt.

Egy telefon. A gyomra görcsbe rándult.

– Cheyenne-é. Bárhol megismerem azt az élénkpiros tokot. – Az apja előrébb hajolt.

Thayne gumikesztyűt húzott, és felvette a telefont. Néhány gyors mozdulattal bizonyítéktasakba tette, és a műanyagon keresztül megnyomta a képernyőt. A telefon bekapcsolt.

– Zárolva van. Tudod a jelszavát?

– A születésnapja.

– Milyen béna jelszó. Nem tart sokáig feltörni – motyogta Thayne, miközben begépelte a számokat. – Sikerült. Ha megtaláljuk, addig nem hagyom békén, amíg meg nem változtatja a kódot. – Átnézte a fényképeket, az sms-eket, még az e-maileket is. – Azóta nem használta, hogy engem felhívott.

– Nincs üzenet? Semmi? Nem hiszem el!

– Valószínűleg az emberrabló dobta ki a telefont.

– Aztán elvitte Cheyenne-t a jó ég tudja, hová. – Thayne apja az állami erdő felé vezető utat fürkészte. – Túl egyszerű. Nem az erdőbe mentek. Eddig tökéletesen elrejtették a nyomaikat, akkor itt miért mutatták meg az utat?

– Egyetértek. Akkor menjünk vissza arra, ahonnan jöttünk?

A seriff a vállára rögzített adóvevőhöz nyúlt.

– Itt Blackwood seriff. Terjesszék ki a keresést Cheyenne-re és a fekete terepjáróra a szomszédos államokba is. Pendergrass pedig jöjjön ide, találtunk egy másodlagos tetthelyet.

Amíg az apja kiosztotta az utasításokat, Thayne körbejárta a telefon helyét, hátha talál valami olyasmit, ami eddig nem szúrt szemet, egy nyomot, ami elvezet Cheyenne-hez.

Egyre szélesedő körben lépdelt, és feszülten fürkészte az avart, de semmi furcsát nem talált, amíg… Tíz lépés után földbe gyökerezett a lába, és elakadt a lélegzete.

Istenem, kérlek, ne!

Egy bokros rész szélén… frissen felhányt föld, alatta kisebb gödör, amit elhalt faágak és levelek borítottak. Az apjára sandított, aztán a bokorhoz sietett. A sietségre felugrott egy róka, és elinalt az örökzöld levelek között.

Thayne letérdelt.

Kérlek, Cheyenne, ne legyél itt! Kérlek!

Összeszedte magát, és félresöpörte az ágakat.

Az ágak alatt szétszaggatott ponyvát és néhány sátorvasat talált a földbe süllyedve.

A térde nem bírta tovább; hanyatt billent, és nagy puffanással a földre rogyott. Hála istennek!

– Mit találtál? – szólt rá az apja, kizökkentve Thayne-t a hirtelen jött megkönnyebbülésből.

– Ő az? Ő van ott…?

Thayne felkelt, és az apjához sietett.

– Nem ő az. A legutóbbi villámárvíz nyoma.

Az apja behunyta a szemét. Thayne-t elfogta a bűntudat, amiért ekkora megkönnyebbülést érzett, hogy nem Cheyenne-t találta meg, de egy pillanatig komolyan azt hitte, hogy az ő élettelen testére bukkant rá. Soha többé nem akarta ezt érezni. Soha.

A rádió recsegve életre kelt.

– Seriff. Anyád magához tért, de nincs jó hírem.

♦ ♦ ♦

Washington DC utcái éjfél után sem alszanak. Valahol épp dudált valaki, egy másik irányból riasztó visított, Riley pedig az anyósülésen fészkelődött a főnöke mellett. Tom azóta nem szólt, hogy eljöttek a tetthelyről. Márpedig a hallgatása nem sok jót jelentett.

Tom lehúzódott a háztömb elé, ahol Riley lakott, majd üresbe tette a kocsit – a szolgálati autó duruzsolása csak tovább fokozta a feszültséget.

– Szarul nézel ki – jelentette ki kurtán, mégis együttérzőn, kemény, mégis megértő tekintettel. – És nem azért, mert súrolt egy golyó. Mikor aludtál utoljára egy normálisat?

Riley az elméjében kutakodott. Átgondolta az elmúlt egy-két hét eseményeit, ahogy beletemetkezett az ügybe, ahogy lassan megismerte és őszintén megkedvelte Patriciát. Ám ugyanebben az időben egy szörnyeteg szívébe is bele kellett látnia, és át kellett verekednie magát a pokol bugyrain.

Mit mondhatna? Semmi jó nem jutott az eszébe.

– Gondoltam. – Tom gondterhelten felsóhajtott. – Riley, mit mondtam neked a legutóbbi eset után?

Riley elengedte a füle mellett a kérdést. Mi értelme elismételni a parancsot, amit képtelen követni? Ha nem kezd személyesen kötődni az áldozatokhoz, akkor nem tudja végezni a munkáját. Éppen ebben rejlett a tehetsége: hogy képes belelátni az áldozat lelkébe… és a gyilkoséba is. Egyszerűen így működik. És pontosan emiatt találta meg O’Nealt. Ha akarna, sem tudna már megváltozni.

Határozottan belenézett a főnöke szemébe, mire az a fejét ingatta.

– Mindenkit nem menthetünk meg – mondta Tom a homlokát ráncolva. – Te is tudod. – Az állát dörzsölgette. – Még mindig nem tudod elengedni, igaz?

– Azért léptem be az FBI-hoz, hogy életeket mentsek. Hogy megmentsem az olyanokat, mint Patricia. – Elrugaszkodott elképzelés? Talán. A ma esti kudarc miatt érzett keserűség mégis tagadhatatlanul ott volt benne. Tudhatta volna, hogy O’Neal így fog reagálni. Elvégre az a munkája, hogy tudja az ilyesmit.

– Én most nem Patricia Mastersről beszélek, hanem a nővéredről. Minden áldozatban őt látod, és ebbe betegszel bele. Ezt így nem folytathatod.

Riley ajka megfeszült. Nem tagadhatta az igazságot, de azért nem is akarta nyíltan beismerni.

– Tudod, hogy miért téged választottalak ebbe az egységbe annak ellenére, hogy még csak három éve vagy az FBI-nál?

– Mert megnyerő a személyiségem, és jól kijövök másokkal? – vetette oda szárazon.

– Az elmúlt húsz évben nem volt olyan profilozó, aki nálad jobb eredménnyel végezte volna el a quanticói képzést.

Riley álla leesett a meglepetéstől.

– Belelátsz az emberek fejébe. Nekem meg pontosan ilyen ember kell erre a kísérleti pozícióra. A quanticói embereink inkább adatokat elemeznek, és a nyomozást meghagyják az ügynököknek. Ez a csapat egyesíti a két feladatot. A helyi munkacsoportok csak a legborzalmasabb esetekhez hívnak minket.

– Jól működik az egység – jegyezte meg Riley.

– Igen. Nagyobb arányban oldjuk meg az eseteket, mint bármelyik másik csapat, de most nem ez a lényeg. Hanem hogy a különleges adottságod, ami miatt a legjobb vagy a munkádban, közben éppen az, ami tönkretesz. Együttérzel velük, Riley. Átélsz minden borzalmat, ami az áldozatot éri, és átélsz mindent, amit a gyilkos is. Ha nem találsz ebben valamilyen egyensúlyt, akkor hamarosan belepusztulsz.

Riley-nak Tom kezében volt a sorsa az FBI-nál, így a szavai most fojtogatón hatottak rá. Kétségbeesésében a körmét a tenyerébe mélyesztette, hátha a fájdalom segít elűzni az egyre elhatalmasodó pánikot.

– Tudom ezt csinálni, Tom. Komolyan.

A főnöke felhúzta a szemöldökét. Harminc éve van a profilozói pályán. Nem kerülik el a figyelmét a részletek.

– Azt akarom, hogy maradj itthon. Egy hétig.

– De…

– Megsérültél. És teljesen ki vagy merülve.

Riley bekötözött karjára pillantott, így nyomatékosítva a mondandóját. Engedte, hogy egy sorozatgyilkos fegyvert fogjon rá. De pár fájdalomcsillapító, és a horzsolás el is múlik. Hamarosan rendbe jön.

Nem úgy, mint Patricia.

Más munkahelyeken, ha az ember hibázik, akkor egy jelentést késve adnak be, és valakit letolnak érte. Riley munkájában viszont egy hiba valaki életébe kerül. Az ő esetében a hibát nem lehet – és nem is szabad – megbocsátani. Vagy elfelejteni.

– Tom…

A főnöke feltartotta a kezét.

– Még egy szót szólsz, és felemelem két hétre. És amikor visszajössz, beszámolsz arról, hogy pontosan hogyan tervezed megőrizni az érzelmi stabilitásodat a munkádban. Mert per pillanat nem érzem, hogy erre képes lennél.

Tom azután kiszállt, megkerülte az autót, és kinyitotta Riley ajtaját.

– Nem viccelek, Riley. Hét napot kapsz, hogy ezen komolyan elgondolkozz. Ez parancs.

Azután egyetlen szó nélkül visszaült az autóba, és elhajtott.

Mire a kocsi befordult a következő sarkon, Riley elméjében forgószélként kavarogtak a gondolatok. Egy hét. Egy hete van kitalálni valamit, amivel meggyőzi a főnökét, hogy képes elvégezni a munkát, amit egész eddigi életében csinált.

Nem hagyhatja, hogy kirúgják az egységből. Túl sok ígéret köti még. A legfontosabbat a nővérének, Madisonnak tette.

Az utcai lámpa pislákolni kezdett. Riley-nak rossz előérzete támadt. Ráfogott a pisztolya markolatára, és átsietett az apró kapun, be az öreg épülethez, amiben úgy tíz éve olcsó lakásokat alakítottak ki.

Felszaladt a betonlépcsőn, és kinyitotta az ajtót. Az öreg tölgy nyikorogva utat engedett, hogy aztán visszacsukódva kizárja a világot.

Az előtérben minden csendes volt. Riley felszaladt a lépcsőn a lakása felé. A folyosón aztán feszülten kapkodta ide-oda a tekintetét. Végre elérkezett a jobb oldali utolsó ajtóhoz, ahol a zárba csúsztatta a kulcsot. Simán bement, mint mindig.

Belépett és gyorsan kikapcsolta a riasztórendszert, aztán beállította az otthoni üzemmódot.

Amikor a rendszert beállította, és ettől egy kicsit megnyugodott, bement a hálószobájába, ledobta az utazótáskáját, és remegő térddel lerogyott az ágyra. Arcát a tenyerébe temette, aztán megpróbálta kidörzsölni a port a szeméből. Reménytelen keserűség mardosta belülről. Tényleg teljesen kimerült, egy csepp ereje sem maradt. És mindez nem a karja miatt volt, sokkal inkább Patricia üres, élettelen tekintete miatt. Úgy döntött, majd holnap mos arcot.

Lekapcsolta az éjjelilámpát, de a szobára nem terült sötétség. A fürdőszoba melletti konnektorban apró lámpa pislogott.

A szobájában sosem volt teljesen sötét.

Riley ugyanis gyűlölte a sötétséget.

Gyerekként úgy gondolta, hogy a sötétben csakis rossz dolgok történhetnek. Az évek során aztán megtanulta, hogy a borzalmak ráadásul bármelyik pillanatban bekövetkezhetnek.

De ezt senki másnak nem kell tudnia. Mennyi démon, mennyi rémálom. Mennyi kérdés, amire nem adott magyarázatot.

Senki másnak nem kell látnia a félelmet, ami ott él, mélyen, legbelül, ami fojtogat. Nem értenék meg. A tarkója alatt összekulcsolta a kezét, és csak bámulta a mennyezeten táncoló rémisztő árnyakat, amik mintha őt szólítanák.

Ez egyébként nem igaz. Egyvalaki megértené. Ő mindig megérti.

Az ösztön diadalmaskodott a józan ész fölött. A telefonjáért nyúlt. A képernyő felvillant – üresen, elhagyatottan. Nincs új értesítés, senki nem kereste. Se egy hívás, se egy sms, se egy e-mail.

– Thayne – suttogta, miközben ujjával a képernyőt simogatta, és belül a vizes törülköző módjára rátapadó csalódottsággal viaskodott. Vágyott Thayne hangjára. Érezte, hogy kezd lassan visszacsúszni az elméje legsötétebb zugaiba. Thayne viszont meg tudja menteni; néhány gondosan megválogatott szóval képes volt elérni, hogy ne fulladjon bele a saját kételyei és fájdalmai tengerébe. Ki gondolta volna, hogy ami egyetlen szenvedélyes hétnek és néhány kacér telefonhívásnak indult, végül segélyvonallá alakul.

Rémisztő volt, hogy az a férfi már a hangszínéből pontosan megérzi, hogy éppen milyen a hangulata. Ez persze fordítva is így működött.

Mostanra oda jutottak, hogy Riley már epedve várta a szokásos heti beszélgetésüket. Sőt, el is várta. Thayne segített megőrizni a józan eszét. Többnyire legalábbis.

Az ujja megállt a képernyő fölött. Egyetlen mozdulat, és már hívja is. Néhány pillanat, és hallhatja a hangját.

Thayne háromszor hívta a múlt héten, de egyszer sem vette fel neki. Vajon most éppen ezért nem meri megnyomni a gombot? Mi van, ha a férfi is kezd rájönni arra, amit Riley nem volt képes beismerni – hogy a munkája lassan felemészti?

Bedugta a telefont a párnája alá, de a kezét nem vette el róla. Ha ráér, Thayne hamarosan hívni fogja.

Felrázta a párnáját, aztán az ép karjára fordult, és az éjszakai fényben táncoló árnyakat fürkészte a falon. Küzdeni akart, de a kimerültség és a fájdalomcsillapítók fölényben voltak. Pislogott. A szemhéja alá került porszemek fájdalmat okoztak, mégsem akarta lehunyni a szemét. Gyűlölte az elalvás előtti pillanatokat.

De még annál is jobban gyűlölte az ébredés utáni pillanatokat, mert az álmok olyankor is vele tartottak, és a rémálmok sosem szűntek meg.

Ez ma éjjel sem lesz másképp.

Torz árny suhant végig a falon, mielőtt elnyelte a sötétség. Riley szemhéja elnehezedett, és már nem küzdhetett tovább. Apránként belesüllyedt az álom öntudatlanságába.

Újabb lapát föld zuhant rá, beterítve a törzsét, leszorítva a karjait. Az orrát megtöltötte a friss föld szaga.

Nagy levegőt vett. A szájába is föld pergett. Fölötte kéken, gyönyörűen ragyogott az ég. Hidegnek kellene lennie, esővel. Nem halhat meg kék ég alatt.

Egy pillanat múlva aztán már nem a sírban volt, hanem mellette, és onnan nézett le a gödörbe.

De nem akart lenézni.

A szíve hatalmasakat dobbant a mellében. Lassan a sírba sandított.

Alatta ott hevert Patricia Masters meggyötört, ártatlan, élettelen teste. Vádlón nézett fel rá.

– Miért nem mentettél meg?

– Sajnálom! Annyira sajnálom! – Riley szemét csípték a kétségbeesés könnyei, mégsem bírta elvenni a tekintetét a halott nő arcáról.

Az álom aztán alakot váltott.

Patricia szőke haja barnásvörösbe fordult, és a felnőtt arc tizenkét éves gyermekévé változott.

Madison. Madison volt az, a nővére.

Riley felüvöltött.

Nagyot rándult az ágyban. A szíve szaporán vert, levegőt csak alig kapott.

Nyöszörögve visszahanyatlott az ágyra, a feje belesüppedt a párnába.

Végigsimított a szemén, hogy megbizonyosodjon arról, nem hánytak rá földet. Aztán az órára pillantott. Hajnali háromnegyed négy. Egy egész órát sikerült aludnia.

Hiába a szúró érzés, becsukta a szemét. Aludnia kell. A testének pihenésre van szüksége. És az elméjének is.

Beszív, kifúj. Be, ki. Néhány pillanatig csak feküdt, de aztán elárasztották az emlékek. Olyan tisztán látta maga előtt, mintha az egész emberrablás tegnap történt volna.

Patricia és O’Neal többi áldozatának testéhez hasonlóan a nővére is valahol egy sírban hever. Csak annyi a különbség, hogy Madisont még nem találták meg.

Riley nem adhatta fel. Soha. Nem számít, mibe kerül, sosem hagy fel Madison keresésével. Soha.

♦ ♦ ♦

Tizenöt évvel korábban

– Madison és Riley Lambert! Kifelé az ágyból! Negyedóra múlva itt a busz.

Madison pislogott néhányat, majd behunyta a szemét, mert a nap sugarai fényesen szűrődtek át a reluxa lemezei között.

Mellette halk horkolás hallatszott, aztán két csontos térd vágódott a hátába.

– Aú! Szállj le rólam, Riley! – morogta Madison, és lelökte az ágyról a húgát. – Miért nem alszol a saját szobádban?

Riley puffanva, jajdulva esett a szőnyegre.

– Maddy, ezt most miért kellett?

– Mondtam már, hogy a nevem Madison. A Maddy kislányos. Én már nem vagyok kislány, mint te.

Azzal az ablakhoz lépett és kinézett. Megkönnyebbülten sóhajtott fel. Szerencsére nem volt ott a férfi. Az elmúlt héten mindennap látta, amikor hazafelé jött az iskolából.

Tegnap este ráadásul pont az ablaka alatt állt.

Az anyjának nem szólt erről. Még a végén emiatt nem engedné meg, hogy a többiek ott aludjanak. Majd utána elmondja. Addig meg csak figyeli a fickót.

Madison már felső tagozatos, ami szinte már felnőttet jelent.

A szekrényéhez libbent, ahonnan elővette az új, trapézszárú farmerét és a pántos topját, fogott egy sálat, hogy majd azt köti föl övnek, a fülébe pedig karika-fülbevalót választott. Ledobott mindent az ágyra.

Riley az ékszerekért nyúlt.

– A szemedet is leveszed róla! Megmondtam már, ne nyúlj a cuccaimhoz! Nem akarom, hogy tönkretedd őket.

A kishúga könnybe lábadt szemmel meredt a tintás ujjaira. Madison nem engedett a bűntudatnak. Lehet, hogy tavaly még együtt barbie-ztak, de azóta sok minden változott.

Madison elindította a kedvenc fiúzenekara legújabb albumát, és beszambázott a Riley-val közös fürdőszobájába.

Kihúzta az egyik fiókot.

– Riley! Azonnal gyere ide! Hol a szájfényem?!

Riley az ajkát harapdálva megjelent az ajtóban.

– Leejtettem, Flower meg elvitte.

– A kutya megette a szájfényemet?! – bömbölte Madison. – Muszáj neked mindent tönkretenned?

Azzal Riley-ra csapta az ajtót, és bezárkózott. Elővette a hajkefét, és százat számolva fésülködni kezdett, hogy a kefe biztosan kisimítsa barnásvörös fürtjeit.

Valaki bedörömbölt.

– Maddy, engedj már be, nekem is el kell készülnöm!

– Nem! Mostantól egyedül készülődöm. És a szobámat is zárni fogom, hogy éjszaka ne lopózhass be.

– Maddy… – nyafogta Riley. – Félek a sötétben!

– Így jártál. Hülye vagy, hogy félsz. Szörnyek nem léteznek, csak te találod ki.

Egy hetedikes nagylány már pontosan tudja, hogy a rémtörténetekkel csak ijesztgetni akarnak, és a húgával ellentétben Madison nem volt félős.

De aznap éjjel Madison Lambert is megtanulta, hogy némelyik szörny nagyon is létezik.

NEGYEDIK FEJEZET

Négy év orvosi, három év rezidensképzés és a balesetin végzett gyakorlat sem készíthette fel Cheyenne-t ilyesmire.

Egy cella – mert csakis ezzel a szóval lehetett leírni az ablaktalan helyiséget, amibe bezárták – nem alkalmas arra, hogy műtéteket végezzenek el benne.

Cheyenne most mégis ott állt, szikével a kezében. A többi orvostanhallgató és rezidens bolondnak tartotta, amiért minden alkalmat megragadott, hogy bemehessen a műtétekre, de pontosan tudta, hogy amikor a szakvizsga után orvosként praktizálni kezd Singing Riverben, akkor mindent egyedül kell majd megoldania. Arra gondolt, hogy el kell majd látnia az erdőben elveszett és onnan előkerült sérülteket, autóbalesetek áldozatait, olyanokat, akik a rövidebbet húzták egy bikával szemben, és nincs idő az elszállításukra. Az persze meg sem fordult a fejében, hogy egy napon elrabolják, és a semmi közepén kell vakbélműtétet végrehajtania.

Abban a pillanatban hálát adott az égnek, hogy annyi műtétre bemehetett. Csakis ennek köszönhette, hogy most képesnek érezte magát a feladatra.

De vajon az asszisztenssé előléptetett kolléga kibírja, vagy két perc után elájul?

A fiúra pillantott. Ian az orvosi tálca túloldalán állt sápadt arccal, ám annál elszántabb tekintettel.

Még az is lehet, hogy sikerül.

Cheyenne ellenőrizte a beteget. A nyugtató már kezdett hatni. Beadta a helyi érzéstelenítőt. Az altatás fel sem merült. Túl kockázatos, mert nincs senki, aki közben figyelje az életfunkciókat. Cheyenne szerencsére ösztöndíjjal elvégezte a Sürgősségi ellátás kedvezőtlen körülmények között nevű képzést, ahol megtanulta, mennyi mindent meg lehet oldani alternatív módokon is.

Megejtette az első bemetszést, és munkához látott. Az ösztöneinek és az alapos képzésnek hála biztos kézzel dolgozott. Időnként Ianre pillantott, de a fiú még mindig nem ájult el.

– Terpesztőt – adta ki az utasítást.

A fiú szeme tágra nyílt, ahogy elfogta a rémület. Cheyenne rámutatott az eszközre, mire Ian odaadta.

A nő félrehúzta a szövetet, feltárva ezzel a beteg vakbelét. Ledermedt.

Rózsaszín. Tökéletes forma, teljesen egészséges.

Úristen, most mit tegyen?

– Valami baj van, doktornő? – suttogta ijedten Ian.

– Minden rendben – hazudta Cheyenne. A fejében ezer gondolat kavargott.

Az ajtó nyikorogva kinyílt, és belépett rajta Adelaide.

– Apám azt mondja, mostanra már végeznie kellett volna. Beszámolót kér. Mondhatom neki, hogy Bethany felépül? – A reszkető hangjából nyilvánvaló volt, hogy belül azért fohászkodik, hogy minden rendben legyen.

Cheyenne végre megtudta a beteg nevét.

– Bethany sokkal jobb kezekben lenne egy kórházban.

– Nem hagyhatja el a házat. – Adelaide kétségbeesett arccal a rögtönzött műtőasztal felé lépett. – Kérem, doktornő! Apámnak tudnia kell. Bethany fel fog épülni?

– Igen, fel fog.

– Hála az istennek! – Adelaide elindult kifelé, de aztán megtorpant. – Apám látni kívánja a kiműtött vakbelet – mondta sajnálkozón.

Cheyenne gyomra összerándult.

– Adelaide, szeretnék koncentrálni. Gyere vissza később! És addig, légy szíves, gondolkozz el azon, amit mondtam. Az apám mindannyiunkon segíthet.

Ian szeme elkerekedett, de nem szólt. A nő az ajkába harapva bólintott, azután kívülről rájuk zárta az ajtót.

Cheyenne tekintete egy pillanatig elidőzött az acélajtón, aztán az egészséges vakbélre pillantott. Támadt egy ötlete. A legtöbb hasi műtét során eltávolítják a vakbelet, mert nincs semmilyen funkciója. Úgy döntött, hogy elvégzi a műtétet, és közben szétroncsolja a szervet, hogy betegnek tűnjön. Ha odaadja a fogva tartójának, azzal időt nyer. Talán elég időt ahhoz, hogy meggyőzze Adelaide-et, van kiút.

Gondolatban imádkozva vitte véghez a műtétet, és a vakbél hamarosan az egyik fémedénybe hullott.

– Bethany most már meggyógyul? – tudakolta Ian.

Nem valószínű, mivel bármi okozta is a tüneteket, még ott van a testében. Cheyenne alaposan szemügyre vette a nyitott hasüreget, mindenütt keresve az okot, de semmi rendelleneset nem látott. Kénytelen volt végül összezárni a sebet.

Amikor az utolsó öltések is a helyükre kerültek, ellépett a betegtől.

– Megtettem minden tőlem telhetőt – mondta Iannek. Legalábbis addig, amíg rá nem jön, mitől ilyen szörnyen beteg az a szerencsétlen nő.

– Mikor tér majd magához? – kérdezte a fiú.

– Nem tudom. – Normál esetben a vakbélműtétes páciens néhány órán belül felébred. Csakhogy Bethanynak nem is lett volna szüksége műtétre, és bármi okozta is a tüneteket, azt nem hárították el. Cheyenne kesztyűt cserélt, ellenőrizte az antibiotikumos infúziót, aztán lehúzta a maszkját. – Nem ígérek semmit. Kórházba kellene vinnünk.

Ian nagyot nyelt.

– Apám nem fog örülni, ha nem lesz jobban.

Cheyenne térde remegni kezdett, ezért lerogyott Bethany mellé a székbe; onnan fürkészte a nő arcát, mintha abból kiolvashatná a betegséget. Ian a válla mögött állt, és csak figyelt, várakozott.

Cheyenne-nek valahogy meg kell tennie a lehetetlent: az egészséges szövetet úgy kell elváltoztatnia, hogy az sérültnek tűnjön és megtévessze az apát, és közben rá kell jönnie, mi a tünetek valódi okozója.

Mert ha nem, akkor egészen biztos, hogy nem távozik élve.

♦ ♦ ♦

Az óra halványzöld számai öt perccel többet mutattak, mint amikor Riley utoljára ellenőrizte őket. Ma éjjel sem alszik. Lemondóan lépdelt át a nappaliba – olyan útvonalon, amit már vagy ezerszer megtett. Az apró étkezőasztalon azóta nem evett senki, hogy Riley három éve beköltözött. Az egyik oldalán iratdobozok hevertek, bennük kivágott újságcikkek, fotók, interjúk átiratai, bűnügyi dokumentumok másolatai.

Az üres falon az Egyesült Államok térképe volt szétterítve, rajta mindenütt fekete gombostűk; mindegyik egy-egy ismeretlen személy által elkövetett emberrablást jelölt, ahol az áldozat a nővéréhez hasonló korú volt. A piros tűk jelölték azokat, akiket megtaláltak – de a legtöbbjük nem úszta meg élve. Elizabeth Smart azon kevesek egyike volt, akik hetvenkét óránál is többet túléltek, noha az eltűnt gyerekeknél ez az a határ, amíg még esélyt adnak az életben maradásra.

Az ismeretlen személyek által elkövetett emberrablás az összes rablás csupán kicsiny százaléka, de ezek szinte mindig halálos kimenetelűek.

Ezt Riley is pontosan tudta. Ezerszer átrágta magát a statisztikákon. A nővére meghalt, valószínűleg tizenöt évvel ezelőtt. De tartozott annyival a családnak, hogy lezárja az ügyet. Így vagy úgy.

Amióta belépett az FBI-hoz, sikerült egy kicsit előrébb jutnia. A szabadidejében kutatott a szövetségi adatbázisban, és felfedezett egy mintázatot. Madison esete nem elszigetelt. Ahhoz az elmúlt másfél évtizedben túl sok tizenkét év körüli, vörös hajú, szeplős lány tűnt el.

A térkép is magáért beszélt. A legtöbbjüket az I-25-ös autópálya harmincmérföldes körzetében rabolták el.

Mindannyian nyom nélkül eltűntek.

Eltűntek, de nem felejtették el őket. A családjuk biztosan nem. Ahogy Riley sem. Riley biztosan nem.

Megnyomta a gombot, és a számítógépe bekapcsolt. Ha már Tom egy hétre kirúgta az irodából, akkor valami hasznossal tölti az idejét. Vincent O’Neal utolsó két áldozatának felkutatása száztíz százalékos koncentrációt követelt meg, így Madison esetét az utóbbi időben elhanyagolta.

Eddig.

Bejelentkezett az FBI számítógépes rendszerébe. Legelőször megnézi a HSK-adatbázist, hogy van-e változás.

Milyen világ az egyáltalán, ahol külön adatbázisa van az autópályák mentén elkövetett sorozatgyilkosságoknak? Az emberi kegyetlenség határtalan, ami Riley-t mindig is megdöbbentette. Ezt már akkor megállapította, amikor tinédzserként a szülei tiltása ellenére sikerült megszereznie az iskolai könyvtárból Ann Rule könyvét Ted Bundyról.

Azóta teljesen hétköznapi tevékenységévé vált az emberi gonoszság kutatása. Tom el sem tudja képzelni, mi mindent képes elviselni. Beállította a keresési szűrőket fiatal lányokra és új emberrablásokra.

Nincs találat.

A megkönnyebbülésbe idegesség vegyült, mert szembe kellett néznie a borzalmas igazsággal, hogy zsákutcába jutott. Ha Madison elrablója nem követ el hibát, és nem bukkan fel újabb nyom, akkor talán sosem kerül kézre. És jó ideje volt már, hogy az áldozati profilba illő lányt raboltak el. Lehet, hogy a fickó leállt?

Riley is tudta, hogy ez nem lehetséges. A szexuális bűnözők soha nem képesek leállni. És mindig nagyon behatárolt típushoz vonzódnak, adott életkorú áldozatokhoz. A vágyaiknak pedig nem tudnak sokáig ellenállni.

Megdörzsölte a szemét, aztán a képernyőt bámulta. Mit nem vesz észre? Biztosan van még nyom. A fickó szervezett, módszeres, óvatos.

Az egyetlen hasonlóság a lányok külseje. És az, hogy középosztálybeli vagy gazdag családból származnak.

Ez alól egyetlen kivétel volt. Az első lány, Gina Wallace, akit a wyomingi Singing Riverből raboltak el, alig néhány hónappal Madison eltűnése előtt.

Gina anyja középosztálybeliként nőtt föl, de aztán a függőségek rabjává vált. Riley először kis híján kihúzta a listáról Gina esetét, de a lány annyira hasonlított Madisonra, hogy azt nem lehetett figyelmen kívül hagyni.

Riley tavaly a szabadságán Singing Riverbe utazott. Az út nem hozta meg a remélt áttörést, de ott találkozott Thayne-nel – akinek végül a karjaiban kötött ki, noha főleg csak azért, mert felejteni akart.

A hálószobából halk zúgás hallatszott. Riley abbahagyta a gépelést. Lehet, hogy pont ő az?

Thayne sosem telefonált ilyen későn, de Riley már nagyon vágyott a hangjára.

Berohant a hálóba, és kikapta a telefont a párna alól. Nagyot nyögött aztán, amikor a képernyőre pillantott. Rányomott a gombra.

– Lambert – szólt bele óvatosan.

– Riley, mit művelsz? – dörögte Tom a fülébe. – Mi volt a parancs?

– Hogy gondoljam végig, mennyire akarok az egységben maradni – felelte, miközben visszaoldalgott a számítógéphez.

– Beléptél a rendszerbe. Be van állítva, hogy erről azonnal értesítést kapjak. Mi a bánatot keresel az éjszaka közepén? Az ügyet lezártuk.

Nem válaszolt.

– Riley, az isten áldjon meg! – folytatta Tom, immár harag nélkül. – Tarts már egy rendes szünetet! Egy kicsit szállj le erről az ügyről. És a nővéredéről is.

– Elgondolkodom azon, amit mondtál – mondta feszülten Riley. – Mit akarsz még tőlem?

– Meggondoltam magam. A parancs teljes pihenés. Nem lépkedsz be az FBI rendszereibe, és nem dolgozol a nővéred ügyén. Semmi nyomozás.

– Nem vagyok szolgálatban. A szabadidőmben azt csinálo…

– Ne idegesíts, Riley! Elég egy üzenet, és vizsgálatot indítanak. Akkor aztán kiderül, hogy kormányzati eszközöket használsz személyes ügy felderítésére. Nemcsak a magatartáskutató egységből tesznek ki, hanem ki is rúgnak! És ha repülsz az FBI-tól, nincs második dobás.

Riley-nak a hideg futkosott a hátán. Azt nem teheti. Nem tenné meg.

– Tom… – kezdte. De mit mondhatna?

– A nővéred tizenöt éve eltűnt. Tudom, hogy bunkóság ezt mondani, de egy hét már nem oszt, nem szoroz. Neked viszont pihenésre van szükséged.

– Semmi közöd a magánéletemhez!

– De igen, ha a munkádra is hatással van. Vagy arra, hogy mennyire tudok megbízni benned.

– Félreismersz.

– Akkor bizonyítsd be. Húzz el DC-ből. Látogasd meg a családodat, utazz el, keresd meg a pasit, akivel péntek esténként telefonálsz, és akit annyira igyekszel mindenki elől eltitkolni. Nekem mindegy, mit csinálsz, csak ne legyen köze gyilkossághoz meg sorozatgyilkosokhoz.

Riley döbbenten bámulta a telefont.

– Honnan tudsz róla?

– Nem vagy olyan körültekintő, mint hiszed. Péntek este, általában nyolckor megcsörren a telefonod, és te mosolyogsz. Ismerem ezt az arcot. Méghozzá a tükörből, mert én is ilyen fejet vágtam, amikor megismertem a feleségemet. Amúgy meg máskor nem mosolyogsz.

Riley annyira megdöbbent, hogy kis híján felmordult.

– Jó. Egy hét. – Ha Tom leszáll róla, ha azt hiszi, hogy elmegy Thayne-hez, akkor higgye azt. Nem veszítheti el a munkáját. Addig nem, amíg Madisont meg nem találja. Ez volt a legfontosabb feladata az életben. Még Thayne-nél is fontosabb. Ennyire sokkal tartozott Madisonnak.

– És meg ne próbálj átvágni! – figyelmeztette Tom. – Lehetek a legnagyobb támogatód, aki foggal-körömmel küzd érted. De ha keresztbe teszel nekem, és azt érzem, hogy a 6-os egységnek és neked is úgy a legjobb, kipenderítelek.

Azzal letette.

Riley az asztalra rakta a telefont.

A számítógép sípolt egyet.

Vörös képernyő ugrott fel, rajta vaskos sárga betűk hirdették az üzenetet:

HOZZÁFÉRÉS MEGTAGADVA.

Tom megtette. Komolyan megtette. Kitiltotta a rendszerből.

Riley hátradőlt a székben, és a mellkasához húzta a térdét. A fejében kavarogtak a gondolatok. A számítógép elnémult. Az óra percmutatója kattant egyet, majd újra és újra, egyre hangosabban. Az ablak alatt sziréna elfojtott hangja közeledett. Ezúttal mentőautó.

A térdére hajtotta a fejét. Lassan minden, amiért eddig olyan keményen dolgozott, kicsúszik a kezéből. Nem adhatja fel Madison keresését. Megfogadta önmagának. Megígérte a szüleinek. Az anyjának.

A borzalmas sötétség, ami a Madison eltűnése utáni első évben mindenhová elkísérte, most újra rátelepedett, fojtogatta. A telefonért nyúlt, és a kijelzőre bámult.

Thayne. Hallania kell a hangját. Ő nemegyszer összeakaszkodott a SEAL-parancsnokával a szabályok betartása miatt. A politika számtalanszor közbeszólt, és keresztbe tett a küldetéseinek, és ártatlanok haltak meg olyan döntések miatt, amiket öltönyösök hoztak a biztonságos kis irodájukból. Thayne lehet az egyetlen ember, aki igazán megérti.

Az ujját néhány másodpercig a kijelző fölött tartotta, aztán behunyta a szemét, és elengedte a telefont. Veszélyes lenne Thayne-re hagyatkozni. Egyedül is boldogul. Egyedül kell boldogulnia, ezt már rég megtanulta. Senkire nem számíthat, csakis saját magára.

♦ ♦ ♦

A betegszag és a fura fények, amik minden kórháznak sajátjai, az egészséges embert is próbára teszik. A tizenkét szobás épület kétszárnyú ajtaja nagy lendülettel csukódott be Thayne és az apja mögött. Meg sem álltak a recepciónál, egyenesen végigvonultak az egyik folyosón.

Singing River seriffje a füléhez tartotta a telefont.

– Ha bármit találtok, akármit, tudni akarok róla. – Zsebre tette a készüléket, aztán összevont szemöldökkel a fiára nézett. – Csak Cheyenne ujjlenyomata van a telefonon. Mintha elnyelte volna a föld.

– Engedj el, te vén barom! – zengett egy hang. – Nem érted, hogy késésben vagyok?! Mindjárt kezdődik az órám, a gyerekek meg ott várnak!

– Nana – állapította meg Thayne, amikor meglátta az apja arcára kiülő döbbenetet.

A hatos szobához siettek, és megálltak az ajtóban. Nana apró termetű volt ugyan, de a szemében tomboló tűztől Thayne ajka a szívszorító látvány ellenére szeretetteljes mosolyra húzódott. Az ágy szélén ült, és próbált felállni. Thayne száznyolcvan centi magas, nagydarab nagyapja a nő mellett állt, letört arccal, a szemében a lelkéig hatoló fájdalommal.

– Helen, drágám. – Lincoln Blackwood nyugalmazott seriff lehajolt, és finom mozdulattal az ágyra nyomta a feleségét. Nana elhúzódott a kezétől. Papa erre leejtette a karját.

– Kincsem, nyugdíjas vagy. Nincs ma tanítás.

Nana a fejét rázva bámulta a padlót.

– Hazudsz! Miért hazudsz?!

A szavak elszomorították Thayne-t. Nana tizenöt éve nem tanít. Amikor – nem sokkal azután, hogy hazajött – először volt tanúja annak, hogy a nagyanyja újraéli a múltját, nem tudta, hogyan reagáljon, mit tegyen. Aztán gyorsan megtanulta, hogy az Alzheimer nem ejt foglyokat, és hogy nem lehet mit tenni, tűrni kell.

– Éjjel kettőkor felriadt, és azóta nem hajlandó aludni – mondta papa.

Thayne mosolyogva közelebb lépett.

– Szia, nana, jobban vagy? Milyen divatos turbánt kaptál!

Az idős hölgy megtapogatta a fején lévő kötést, és felszisszent. A tekintete Thayne-re vándorolt, és elkerekedett a szeme.

– Lincoln? Csakhogy végre ideértél! Tüntesd el innen ezt a vén szivart! – Papa felé biccentett, aztán lehalkította a hangját. – Próbál itt tartani, de én haza akarok menni.

A kérlelő szavak megérintették Thayne lelkét. Nem is tudta, mennyire hasonlít a fiatalkori nagyapjára; csak akkor döbbent rá, amikor Cheyenne talált egy csomó régi diát a nagyszüleikről. Thayne most leült a nagyanyja mellé az ágy szélére, és megfogta a kezét. Azonnal megérezte, mennyire gyors a nő pulzusa. Megfogta a nagyanyja arcát.

– Mi a baj?

– Nem ismerem – suttogta, és papára sandított. – Sajnálom, hogy mogorva voltam vele. Kedves fickónak látszik, de… nem ismerem. – Nyolcvanéves korát meghazudtoló módon szorította Thayne kezét. – Félek, Lincoln. Valami baj van velem.

Thayne szaporán pislogva igyekezett úrrá lenni a szúró érzésen a szemében, és megnyugtató mosolyt erőltetett az arcára.

– Minden rendben lesz. Itt vagyunk, és vigyázunk rád.

– Jól van. Kedvellek, Lincoln. Egyszer talán hozzád megyek. – A kezét Thayne arcára tette, majd becsukta a szemét, és az unokájára dőlt.

Thayne magához ölelte a nagyanyját. Szívből gyűlölte ezt a betegséget.

Amikor nana elveszik a saját elméjében, nem lehet mit tenni. Ilyenkor rátör a szorongás. Újabban már a körmét rágja, és a fogát csikorgatja, amikor az őt körülvevő világ egyszerre túlságosan kuszává válik. Valamire viszont rájöttek időközben, amivel meg lehet nyugtatni. Nana ugyanis jól reagál a zenére.

Thayne odahajolt hozzá, és ringatni kezdte, miközben egy ismerős dal első sorait dúdolta.

Milliószor hallotta a dal történetét. Papa a huszonötödik évfordulójukon a Blackwood Ranch szélén lévő kis tónál romantikus pikniket szervezett neki. Meleg nyári éjszaka, telihold, víz és lágy zene a háttérben. A kocsi rádiójából szólt a Could I Have This Dance. Nana mindig azt mondta, hogy nincs romantikusabb annál, mint a semmi közepén a csillagok alatt táncolni életed szerelmével. Annak idején, amikor Thayne keringőzni tanult, nana ugyanerre a dalra tanította.

Thayne halkan elénekelte az első versszakot, lágy, bariton hangjával megnyugtatva a nagyanyját. A nő lélegzete kissé lelassult, és kinyitotta a szemét. A tekintete mintha kitisztult volna.

– Helen? – kérdezte tétován a nagyapja.

Nana óvatosan a fejére tekert kötést tapogatta, majd aggódva papára pillantott.

– Lincoln, drágám! Mi történt a fejemmel? Balesetünk volt? Kórházban vagyok?

Papa leült az ágyra, és az ujjait összefonta a feleségéével.

– Megsérültél, Helen. A klinikán. Emlékszel, mi történt múlt éjjel?

Nana felmordult.

– Hogyne emlékeznék! A kis Cheyenne-t kísértem el. Vacsorázni indult az udvarlójával. Szerintem egyszer még elveszi feleségül. – Mosolygott, de az arckifejezésébe ismét zavartság vegyült. – Jégkrémet kért desszertnek. Az a kislány annyi jégkrémet eszik, hogy egyszer tölcsér nő a hasába.

– Kedvesem – szólt közbe papa. – Cheyenne már felnőtt. Orvos lett belőle.

– Orvos? – Nana zavarában a homlokát ráncolta. – Nem, az nem lehet!

Thayne megpaskolta a nagyanyja kezét, aztán felállt. Az apjához lépett. Jól ismerte a bánatot, amit a szemében látott. Mindennap egy kicsivel több veszett el nanából. De az apja arcán a szomorúságba most pánik vegyült.

Megragadta Thayne karját.

– Nem emlékszik, mi történt Cheyenne-nel.

Cheyenne élete forog kockán, és nana az egyetlen szemtanú. Ha nana éppen nem emlékezett a dolgokra, általában nem erőltettek semmit, egyszerűen csak hagyták. De most nem lehetett.

Thayne odalépett hozzá, és letérdelt elé.

– Nana.

A nagyanyja most tiszta tekintettel nézett vissza rá.

– Thayne – mondta, és megpaskolta az unokája arcát.

– Tegnap este papa elvitt Cheyenne-hez. Úgy volt, hogy együtt vacsoráztok, amíg papa pókerezni van. Valaki bement a rendelőbe, és mindent szétdúlt. Emlékszel?

– Egy háromszöget láttam – suttogta nana, és megsimította Thayne katonai frizuráját. – És vöröset. – A fejét ingatta. – Lincoln, hívd ide a nővért, hogy engedjenek el. Indulnom kell az iskolába. Nem akarok elkésni.

Thayne felegyenesedett, arcon csókolta a nagyanyját, azután az apjára nézett.

A nagyapja megsimította a felesége kezét.

– Ne érjen hozzám, vénember! Meg ne próbálja még egyszer!

Thayne intett a nővérnek, aki közben megérkezett.

– Jan, segítesz nekik?

– Persze.

Thayne és az apja kimentek a folyosóra, be az egyik üres szobába.

– Az emlék ott lehet valahol a fejében – mondta Thayne. – Van ötleted, mit jelenthet a háromszög? Vagy a vörös?

– Fogalmam sincs. Sosem láttam háromszög alakú jelet a környéken. A katonai térképeken használják, de azt meg nana honnan tudhatná. Lehet, hogy fejben megint visszament trigonometriát tanítani?

– A vörös utalhat a vérre – találgatott Thayne az állát dörzsölgetve. – Talán majd eszébe jut. Időnként még be-beugrik neki egy-két dolog a közelmúltból.

– Erre nem alapozhatunk, pláne nem most. Az Alzheimer egyre többször rántja vissza a múltba. És így, hogy tegnap elájult, ki tudja, emlékszik-e bármire. – Az apja a halántékát masszírozta. – Nincs semmi nyomunk.

Thayne az apja elgyötört arcát fürkészte. Ötvenhat éves volt, de mióta a betegség elérte, tíz évvel öregebbnek tűnt. Hiába a levert állapota, Thayne képtelen volt véka alá rejteni az igazát.

– Nem vagyok ugyan rendőr, de szerintem a DCI félvállról idedobott magyarázata, hogy az országutakat járó drogosok voltak az elkövetők, baromság. Szerintem csak azért mondják ezt, mert így nem kell idejönniük nyomozni, de attól még nem áll össze a kép. Ha a támadók csak a gyógyszereket akarták volna, akkor bántják vagy megölik Cheyenne-t, és nem elrabolják.

– Jó a zsaruösztönöd. – Az apja behunyta karikás szemét. – Ez az egész emlékeztet Gina Wallace ügyére. Őt viszont sosem találtuk meg. Nem engedem, hogy Cheyenne is úgy járjon. Az nem lehet!

Thayne tudta, mit kell tennie. Ismer valakit, aki segíthet. Talán ő az egyetlen ember, aki segíthet. És bár borzasztóan érezte magát, amiért nem találta a nővérét, a SEAL-nél megtanulta, hogy minden csapattag erősségét ki kell használni. Előhúzta a telefont a zsebéből.

– Van egy ötletem.

– Kit hívsz?

– Valakit, aki meglátja a nyomokat egy olyan helyszínen, ahol senki más – felelte Thayne. – Riley Lambertet.

– Lambert különleges ügynök. Igen, ő talán segíthet – mondta az apja, miközben az állát vakargatta. – Tudom, hogy nem örülsz neki, de amikor megtudtam, hogy őt hívogatod minden héten, rácsörögtem az egyik FBI-os cimborámra. Megkértem, hogy egy kicsit nézzen utána a nőnek.

– Hogy mit csináltál?! Apa, harminc leszek, nem tizenhárom!

Az apja a bűnbánat szikrája nélkül megvonta a vállát.

– Jobban alszik így az ember. Tudtad, hogy tizenöt évesen érettségizett, és húszéves korára már jogi diplomája volt? Rendesen belehúzott. A cimborám azt mondta, hogy nagyon elszánt a nő, úgy ugrik rá minden ügyre, mint egy pitbull. És soha nem adja fel. Ha sikerül rávenned, hogy idejöjjön, talán hasznát vehetjük.

Thayne ujja megállt a kijelző fölött. Nem tudott ezekről, és sajnálta is, de nem számított. Mert azt viszont tudta Riley-ról, hogy mindent alárendel a munkájának, a küldetésének. A pitbullos hasonlat mindkettőjükre ráillett. Ha valamire rávetették magukat, azt többet nem engedték el.

Ami a többi dolgot illeti… Thayne próbált nem figyelni a nyakában bizsergő kellemetlen érzésre. Rányomott az ismerős számra a telefonon. Annyi beszélgetés, annyi magányos éjszaka után az elmúlt évben sokat álmodozott arról, hogy végre személyesen is találkozzon Riley-val. Csak azt nem gondolta, hogy ilyen körülmények között fog megtörténni.

♦ ♦ ♦

Riley nem is emlékezett rá, hogy elaludt. Óvatosan kinyitotta az egyik szemét.

A reggeli nap sugarai valósággal égettek, ahogy belopták magukat a zsalugáter lapjai között. Riley behunyta a szemét, és meg akart fordulni.

A nyaka nem rajongott a mozdulatért. Ugyanis a kanapén dőlt ki.

Nyöszörögve felemelte a fejét. Valami bökte a nyakát. A jobb karját mozdította, hogy a bőrére tapadt kirakósdarabokat lesöpörje, de felszisszent. A golyó okozta sérülés bejelzett.

Mozdulatlanul várta, hogy elapadjon a fájdalom, majd pislogott néhányat, hogy végre rendesen lásson. A dohányzóasztalt egy háromnegyedéig befejezett, ötezer darabos kirakó borította, mellette félig kiivott felespohár. A kirakós képén egy tál volt, benne színes üveggolyók, amik közül egyik sem illett a többihez.

Pont, mint Madison ügye.

A tölgyfa asztal szélén egy üveg tequila pihent, az ital negyede hiányzott. Úgy tervezte, hogy többet elfogyaszt belőle, de hamarabb kidőlt, minthogy rendesen berúghatott volna.

Nyöszörögve a fali órára pillantott. Nem sokkal múlt nyolc. Fogalma sem volt, mikor sikerült végül elaludnia. De a feje lüktetve jelezte, hogy ráférne még az alvás.

Visszahanyatlott a kanapé párnájára, az ép karját pedig a szeme elé emelte, hogy eltakarja a napot. Szombat volt – és amúgy sem volt semmi dolga egy hétig. A szövetségi adatbázishoz nem fér ugyan hozzá, de máshol is lehet kutakodni.

Az FBI-nál megtanult már pár trükköt. Az egy hét pihenő meg elég időt ad arra, hogy az elejétől végigvegye a nővére esetét. Tomnak sosem kell megtudnia.

Ismerős zúgás zökkentette ki; a párna alól jött. Ha paranoiás lenne, attól félt volna, hogy Tom olvas a gondolataiban.

Márpedig ilyen korán senki más nem telefonál… kivéve… Bedugta a kezét a párna alá, ahol először valami furcsához ért – remélte, hogy csak megszáradt popcorn –, majd még néhány darab szemét után végre megérezte az ujjai alatt a telefont.

A harmadik csörgetésre sikerült előkotornia.

Amint meglátta a képernyőt, akaratlanul nagyot dobbant a szíve.

– Thayne? Megszegted a péntek esti szabályt, de örülök, hogy hí…

– Riley.

A mély hangtól Riley megborzongott, de nem izgatottságában. Thayne szava mögött ugyanis sem kacér mosoly, sem csábító szándék nem bujkált. Komolyan beszélt, olyan komolyan, amilyennek még sosem hallotta.

Az oly ismerős rossz előérzet megérkezett, és nyakától a válláig beleborzongott.

– Valami baj van?

Thayne lassú, elnyújtott sóhajt hallatott.

Riley kapkodva vette a levegőt, alig volt ereje a szavakat formálni.

– Bajod esett?

– Szükségem van a segítségedre. A nővéremet elrabolták.

ÖTÖDIK FEJEZET

Thayne a Singing River-i Városi Repülőtér déli oldaláról kémlelte a felhőtlen wyomingi eget, keresve a Cessnát, amelyik Riley-t hozza. Az elmúlt tíz órában az egész város Cheyenne keresésével volt elfoglalva. Még Rivertonék is kölcsönadtak egy repülőt. Először a keresésre, azután azzal mentek Denverbe, hogy napnyugta előtt ideérjen Riley.

De hiába a több száz kereső szempár ott és a környező megyékben, semmivel nem voltak előrébb, mint reggel – kivéve talán azt, hogy a térképen felosztott területekből kihúzhattak néhányat. Cheyenne-nek azóta nem volt semmi nyoma, hogy megtalálták a telefonját.

Thayne a napot eltakarva kémlelte az eget. Délkelet felé aztán megjelent egy apró folt, és egyre nagyobb lett.

Riley.

Miután felhívta a nőt, sokáig gyötörte a bűntudat, hogy talán feleslegesen tette. Minden percben arra számított ugyanis, hogy előkerül a nővére, vagy legalább valahogy kapcsolatba lép velük. Abban a pillanatban viszont hálát adott az égnek, hogy nem várt tovább a hívással.

A kisrepülő rotorjának zúgása egyre hangosabban közeledett. A Cessna aztán hamarosan zötyögve földet ért az egyetlen kifutón, majd elgurult a hangárhoz.

Néhány pillanat múlva Thayne viszontlátta a nőt, akivel egy éve váltak el a Jackson Hole repülőtéren, ahol félszegen ígéretet tettek egymásnak, hogy majd tartják a kapcsolatot. Olyasfajta ígéret volt az, ami segít enyhíteni a búcsú kínos pillanatait.

Ám ezúttal az történt, hogy öt nappal később – pénteken, keleti idő szerint este tízkor – Thayne egy hangárban lógatta a lábát, arra várva, hogy felüljön egy Afganisztánba tartó teherszállító repülőre, és akkor úgy döntött, felhívja a nőt. Csak hogy megkérdezze, épségben hazaért-e – legalábbis ezzel győzködte magát. Riley felvette a telefont, és megnevettette, sőt kifejezetten hiányzott neki.

És az a péntek esti telefonbeszélgetés valahogyan heti randivá állandósult; ha Thayne tehette, mindig telefonált.

De hiába a számtalan hívás, Thayne kénytelen volt bevallani önmagának, hogy legalább annyira izgul, mint amikor bevetésen kiugrik a helikopterből.

Vajon tényleg olyan, amilyennek az emlékében megőrizte? És bizonyítékok nélkül vajon képes lesz többre jutni az üggyel, mint amennyire nekik sikerült? Tény és való, hogy megvolt hozzá a tudása, de Thayne hamar felismerte az elrugaszkodott elvárásokat… gyerekkorában túl sok dolga volt velük.

Nem kellett az órájára néznie, így is pontosan tudta, hogy lassan huszonhárom óra telt el Cheyenne eltűnése óta.

Egyre kevesebb idejük van, ha élve akarják megtalálni a nővérét.

A repülő megállt, és Thayne elindult a gép felé. A pilóta kiszállt, és üdvözölte.

– Kösz, Mac! – hálálkodott Thayne, amikor megrázta a nagydarab fickó kezét.

– Mindenben segítek, csak legyen meg Cheyenne – felelte a férfi. – Az a lány egy igazi kincs. – A gép rakteréből laptoptáskát és vászon utazótáskát vett elő. – Ha jól sejtem, nem találtátok meg.

– Nem még.

– Tankolok, aztán keresem én is tovább. Még jó, hogy mostanában legalább fél kilencig világos van. Így van még pár órám, hogy menjek egy kört.

– Köszönöm az egész család nevében. Mondd meg Brett Rivertonnak is.

– Neki is megvannak a maga gondjai, de félre kell tenni a családi nézeteltéréseket, ha valaki bajban van.

A Cessna ajtaja kitárult, és kiugrott belőle Riley, aki a tekintetét egyenesen Thayne-re szegezte. A férfi szája kiszáradt. Ez a külön töltött egy év túl hosszú idő volt.

Thayne bevetése és Riley munkája miatt nem találkozhattak. De most ott állt alig néhány lépésnyire tőle, Thayne lába mégsem engedelmeskedett. Inába szállt a bátorsága. Engedjen a vágyának, és ölelje meg, vagy várja ki, mit lép ő? Olyan bizonytalanság kerítette hatalmába, amit igen ritkán érzett.

– Lambert különleges ügynök, remélem, elégedett volt az úttal – szólt oda Mac.

– Tizenöt perccel korábban érkeztünk. – Riley a vállára akasztotta a táskáját, és a pilótára mosolygott. – Tökéletes út volt. – Nagy levegőt vett, azután megfordult. – Szia, Thayne!

Ahogy ajkára vette a férfi nevét, Thayne nem tudott ellenállni tovább. Közelebb lépett. Olyan közel, hogy a nő már csak karnyújtásnyira volt. Nyelt egy nagyot. Az elmúlt egy évben valahányszor ki akarta beszélni magából a gondjait, ha kellett valaki, aki meghallgatja, Riley mindig ott volt a vonal túlsó végén, a hangja mindig körülölelte, megnyugtatta.

A keze megmozdult – elindult a nő arca felé, hogy végigsimítsa. Olyan régen nem érinthette meg. De Riley elkapta a kezét, megszorította, és fahéjszínű szemével együttérzőn ránézett.

– Riley – szólt Thayne olyan mély hangon, ami még önmagának is szokatlanul csengett.

A nő átkarolta a nyakát.

– Nagyon sajnálom a nővéredet – suttogta, az ajka Thayne fülét súrolta.

A férfi behunyta a szemét, és magához ölelte, karjába zárva a meleg testet. Csak akkor tudatosult benne, mekkora szüksége van rá.

Riley szorítása erősödött, és Thayne egyszerűen átadta magát a pillanatnak, rövid időre szabadjára engedve az érzéseit. Fogalma sem volt, meddig álltak ott, de nem is számított. Csakis az számított, hogy eljött hozzá.

Mac a torkát köszörülte.

– Úgy látom, már ismeritek egymást.

Riley izmai megfeszültek, és elhúzódott Thayne-től. Az elé toluló hideg levegőtől Thayne is magához tért.

Elvette a lány táskáit Mactől.

– Találkoztunk már.

A pilóta felhúzta a szemöldökét, a szeme sokatmondón csillogott.

– Akkor magatokra hagylak benneteket. Beszólok a rádión, ha találtam valamit.

– Kösz, Mac.

A pilóta azzal eltűnt a reptéri irodában.

Thayne csak bámulta Riley-t elszoruló szívvel.

– Nem hittem, hogy el tudsz jönni. Elvégre egy nagy nyomozás kellős közepén vagy. Csak annyit reméltem, hogy szólsz pár jó szót…

– Lezártuk az ügyet. Meglett a fickó. Meghalt. Elkéstem.

Basszus. Magyarul az akció hatalmas kudarc volt. Thayne átérezte a helyzetet. Hányszor esett meg vele, hogy a küldetés sikeréért túl nagy árat kellett fizetniük? Legszívesebben megölelte és vigasztalta volna, de a lány megfeszített állkapcsából tudta, hogy uralkodni akar magán. Pedig milyen szívesen a karjába kapta volna. Ehelyett csak egy kurta mondatot erőltetett ki magából:

– Akkor nem gratulálok.

– Kösz.

Nem akart kérdezősködni. Egyelőre. Hamarosan úgyis elmeséli majd. A terepjárója felé biccentett.

– Menjünk!

Kinyitotta Riley-nak az ajtót, aztán beszállt a vezetőülésre. A várakozás okozta köd eloszlott, és most alapos figyelemmel vette szemügyre a nőt, így olyan részletekre is felfigyelt, amikre az első pillanatokban nem. A haját kontyba fogta, így jól látszott, mennyire beesett az arca. Az elmúlt egy évben fogyott, pedig nem is nagyon volt miből. A szeme ki volt vörösödve, de nem is ez tűnt fel leginkább Thayne-nek. A karikás szem, az összeszorított ajkak, a feszült testtartás – olyan kisugárzása volt, ami nem elszántságból vagy motiváltságból fakad.

– Borzasztóan nézel ki – bukott ki belőle.

– Túlélem. – Riley komor arccal fordult felé. – Nagyon figyelj arra, amit most mondok. Egész úton ezen agyaltam. A nővérem esetén kívül sosem dolgoztam még olyan ügyön, amiben személyesen is ennyire érintett vagyok. – Nagy levegőt vett. – Ha segítek, akkor tennem kell egy lépést hátra tőled és a kapcsolatunktól. Nincs más ötletem, hogy hogyan maradhatnék objektív.

A szavak mellbe vágták Thayne-t.

– Nem így képzeltem a találkozásunkat – mondta összevont szemöldökkel.

A nő összefonta az ujjait az övével, és megszorította.

– Mindent megteszek, hogy megmentsem a testvéredet. Ígérem.

– Tudom – mondta Thayne, és a torkát köszörülte. – Elmondom, amit tudok…

Riley erre egyik ujját Thayne ajkára szorította.

– Ne! A saját módszeremmel csinálom. Semmit nem akarok tudni az ügyről. Egyelőre. Először látni akarom a helyszínt.

– Nem jobb, ha mindent elmondunk, amit eddig tudunk?

– Akkor elvárásaim lesznek, amik félrevezethetnek. Friss szemmel akarom látni a dolgot, úgy, hogy nincsen előre kialakult véleményem.

Felesleges időpazarlás – gondolta Thayne, és összeszorította az ajkát.

– Úgy nézel rám, mint aki nem bízik bennem.

– Minden perc számít. Cheyenne-t már egy napja elvitték azok a szemetek. – Próbált nyugodt hangon beszélni, de legszívesebben ököllel vert volna a falba.

Riley megérintette a vállát, megnyugtatón simogatta. Az érintése segített csillapítani Thayne haragját, még ha csak ideig-óráig is.

– Nem véletlenül hívtál fel – szólt a nő halkan. – Én máshogy nyomozok. Engedd, hogy úgy végezzem a munkámat, ahogy szoktam.

– Jó, de…

– A nővéredről van szó. Megértem.

Mit lehet erre mondani? Tényleg megérti. Elvégre egy évvel ezelőtt éppen azért találkoztak, mert Riley az eltűnt testvére után nyomozott.

Thayne beindította a motort, bekapcsolta a szirénát, és elindult Singing River felé.

– Miért nem mondtad, hogy itthon vagy? – kérdezte halkan Riley. – Az a seriffhelyettesi ruha úgy fest, mint ami legalább huszonnégy órája rajtad van.

Thayne összerezzent. Nem volt jó kifogása.

– Apa két hónapja szívizomgyulladást kapott. Már javul az állapota, de az orvos eltiltotta minden megerőltető fizikai munkától. Nekem meg annyi eltávom gyűlt össze, hogy elvették volna, ha nem használom el, úgyhogy ideiglenesen jelentkeztem seriffnek. Ennyivel is megkönnyítem a dolgát.

– Két hónapja – suttogta a nő. – Akkor ezért tudtál minden héten felhívni, és ezért nem volt szó soha küldetésekről. Én meg azt hittem, hogy valami titkos feladatot kaptál.

– El akartam mondani, de te meg pont akkor kezdtél bele abba a sorozatgyilkosos ügybe…

– Ne kend rám! – Riley a szemébe nézett, az arcán ott ült a sértettség. – Mi az igazi indok?

Thayne a hajába túrt. Muszáj volt elmondania az igazat.

– Látni akartalak, veled akartam lenni, de féltem, hogy elrontok valamit, ami annyira jó – ismerte be. – Hülyén hangzik, de nekünk eddig bejött a távkapcsolat. Igazából még soha nem volt kapcsolatom, ami egy évet kibírt.

– Az a legnagyobb bajom ezzel a sok baromsággal, amit összehordasz, hogy egyetértek. De akkor ez mit mond el rólunk? – Egy kék jegyzetfüzetet húzott elő. – Inkább ne válaszolj! Egyszerűen csak vegyük tudomásul, hogy mindkettőnknek kezelésre lenne szüksége, és ugorjunk.

Thayne akaratlanul is elnevette magát.

– Örülök, hogy itt vagy.

A nő tekintete megenyhült, és mintha még akart volna mondani valamit, de aztán az arca megváltozott. Thayne ismerte ezt, a SEAL kommandósai vágnak ilyen arcot bevetés előtt.

– Mesélj a nővéredről!

Riley-ból előbújt az FBI-ügynök. Thayne tudta, hogy kap még majd azért, hogy becsapta, de a nőnek igaza volt, Cheyenne az első.

– Nem azt mondtad, hogy nem vagy kíváncsi a részletekre?

– A helyszínnel kapcsolatos részletekre. A nővéredről attól tudni akarok, ezt hívják viktimológiának. Ha jobban megértem, akkor rajta keresztül az emberrablót is.

– Jól van. – Thayne a kormányt csavargatta, hátha ettől enyhül a benne tomboló harag. – Cheyenne az egyetlen lánygyerek a családban, ő a második legidősebb testvér. Talán ő a legmakacsabb közülünk, és szerintem elszántabb is mindenkinél, de vajból van a szíve. Állandóan összeszedte a beteg állatokat a ranchról, és otthon gyógyítgatta őket. Anyáékat teljesen kiakasztotta vele. Mindig azt hittem, hogy majd állatorvos lesz, de aztán a főiskolán meggondolta magát. Azt mondta, haza akar jönni – nem is értem –, hogy segítsen az embereken. Így aztán olyan diákhitelt vett fel, amit nem kell visszafizetni, ha vidékre megy praktizálni. Nagyon elégedett volt magával, hogy milyen jól kitalálta. Azt mondta, így fizetnek neki, hogy azt tegye, amit egyébként is akart.

– Volt olyan, aki nem akarta, hogy visszajöjjön?

– Az egész város örült neki. Annyi volt a beteg, hogy Mallard doktor úr hetvenöt évesen már nem bírta tovább, nélküle meg két orvos maradt az egész megyére.

Thayne lehúzódott a rendelő parkolójába.

– Cheyenne nyolc hónapja jött haza. Ő szólt, hogy mi van apával. Felhívott, hogy vonszoljam haza a seggemet, és segítsek be apának.

– És te jöttél.

Thayne vállat vont.

– Első a család.

Riley fogta a táskáját, és kiszállt a kocsiból. A járdához lépett, aztán megállt, és alaposan körülnézett. Mindent megszemlélt, különösen a kereszteződés túloldalán lévő forgatagot.

– Rálátni a seriffhivatalra. A tettes vagy nagyon bátor volt, vagy nagyon elkeseredett, hogyha így is vállalta a kockázatot.

Előhúzott egy fényképezőgépet a táskájából, és minden szögből lefotózta a környéket. Az épület előtt álló egyetlen autóra, egy hófehér, tiszta terepjáróra mutatott.

– Ez a nővéred autója?

Thayne bólintott.

– Nem vittük el. Nem volt benne semmi.

– Senki nem látott semmit és senkit?

– Pénteken történt, nem sokkal öt után. A főúton addigra a legtöbb üzlet bezárt. – Megemlítette a fekete kocsit is. – Eddig semmi hír róla.

Riley megállt.

– A nővérednek voltak ellenségei? Vagy olyan, akitől félt?

Thayne a fejét ingatta. Most először döbbent rá, mennyire keveset tud a nővére magánéletéről. De honnan is tudna? Lelépett Singing Riverből, és esze ágában sem volt visszatérni. Az évi egy-két eltáv és az ünnepi családi összejövetelek alatt nemigen jut idő elmélyülni a részletekben.

– Nem tudok róla, de Hudsonnel jobb a viszonya. Csak egy év van közöttük.

– Később akkor vele is beszélek – mondta Riley.

– Oké. – Megállt az épület bejárata előtt. Pendergrass sárga szalaggal lezárta. – Egyébként azt mondta, hogy szerinte múlt héten valaki megpróbált betörni a gyógyszerraktárba, de…

– Ne! – szólt rá Riley feltartott kézzel. – Nem akarom hallani a részleteket. – Azzal kinyitotta a táskáját, és gumikesztyűt húzott. – Járt bent valaki az eset óta?

– Többen is – ismerte be Thayne, mialatt kinyitotta az ajtót. – Először én kutattam át, de mivel a nagyanyám is megsérült a támadásban, főleg vele foglalkoztunk. Azóta Pendergrass seriffhelyettes volt idebent egy DCI-nyomozóval. – A kérdő tekintetre hozzátette: – Wyomingi Helyszínelők. Övék többek között az állami bűnügyi labor.

Riley döbbenten torpant meg.

– A nagyanyád szemtanú? Ezt miért nem mondtad? Mit mondott?

– Nem emlékszik. Nanának Alzheimere van. – Utálta ezt hangosan kimondani. Valahogy ettől még valóságosabb lett a betegség.

– Jaj, nagyon sajnálom! – Riley a kezéért nyúlt. – Miért nem mondtad?

– Nana nem akarja, hogy a családon kívül bárki tudjon róla – magyarázta Thayne a szavakat keresve. – Nem akarja, hogy az emberek máshogy nézzenek rá. Azt hiszem, ezért van az, hogy csak akkor beszélek erről, ha muszáj.

Riley szemében fájdalom villant, de el is tűnt, aztán kihúzta magát.

– Nem ismerek alzheimeres beteget. Semmilyen részletre nem emlékszik Cheyenne elrablásával kapcsolatban?

– Az Alzheimer mindenkire másképp hat. Egyelőre semmi értelmezhetőt nem sikerült kiszedni belőle. Ez persze változhat, ha jó napja van, de erre nem építhetünk.

Riley nagyot sóhajtott.

– Nagyon sajnálom. Találkoztam vele, amikor itt jártam, de nem tűnt fel, hogy beteg.

– Egy darabig ügyesen titkolta a memóriavesztést, de mostanra rosszabbodott az állapota. Most már félig a múltban él.

– Azért én beszélnék vele – mondta Riley. – A legapróbb morzsa is segíthet. – Körbement a teremben. – Találtatok ujjlenyomatot?

– Egyelőre nincs semmi, és nem is számítok rá. Egy rakás beteg járt itt aznap.

– És a vér?

– A falon lévő vérfoltok nanától vannak. A padló meg… – Megfeszült az állkapcsa. Uralkodnia kellett magán, mert legszívesebben szétvert volna valamit – főleg az emberrabló fejét. – Szerintünk Cheyenne vére.

♦ ♦ ♦

Ami a bűnügyi helyszíneket illeti, Riley látott már rosszabbat is. Cheyenne szemmel láthatóan nem adta könnyen magát, de a klinikán lévő felfordulás nem egyszerűen a pusztítás iránti vágyból született – valakinek célja volt vele.

Thayne a padlón lévő vérfoltokhoz térdelt; a tekintetében szinte izzott a koncentráció, a testtartása fenyegető volt. Ha az emberrablók látták volna így őt, akkor egy ujjal sem nyúlnak Cheyenne Blackwoodhoz.

– Nem itt akarok kezdeni – szólt Riley. – Melyik szobából derül ki a legtöbb Cheyenne-ről?

– A váróból rabolták el, ott ütötték le a nagyanyámat is – mondta lemondóan Thayne.

A férfi hangjában lévő feszültségtől Riley szíve elszorult. Igaz, hogy ő a seriffhelyettes, de közben az áldozat rokona.

– Alaposan körbenézek majd a tetthelyen is – szólt Riley –, de legalább ennyire fontos, hogy jobban megismerjem a nővéredet. Nem véletlenül választották őt. Látnom kell, hogy milyen, éreznem kell. Csak így találhatom meg. Én így dolgozom. Bízz bennem, Thayne.

Thayne rövid habozás után kurtán bólintott.

– Itt minden olyan, amilyennek egy rendelőben kell lennie. Semmi személyes dolga nincs itt, csakis hátul, a saját irodájában. – Végigvezette egy folyosón, át egy diófa ajtón.

Riley épp csak belépett a szobába, és az ajtóból körbehordozta a tekintetét. Nagyot szippantott a levegőből, és átérezte, milyen lehet Cheyenne Blackwoodnak lenni.

Minden rendezett, hatékony, akkurátus. Jól látszott, mi számít igazán a doktornőnek. Az íróasztal leharcolt; bizonyára az előző orvos, de talán még annak az elődje is ezt használta. A többi bútorral sem volt ez másképp. Furcsa módon Cheyenne orvosi diplomája egy jellegtelen sarokban lógott, mintha csak ottfelejtették volna.

Thayne nővérének az ember volt a fontos, nem a tárgyak, nem a teljesítmény. És végképp nem a státusz.

A falakat családi képek tarkították. Nem beállított portrék, sokkal inkább életképek, amiket valaki nagy gondossággal és nagy szeretettel keretezett be.

– Ő a család házi fényképésze. Annyi zsarolós képe van, hogy azzal az egész várost sakkban tarthatná.

Thayne hangjában nem lehetett nem észrevenni a szeretetet. Ahogy az aggódást sem.

Riley nagyokat lépett a vastag szőnyegen, és a tekintetével a képeket fürkészte – azt próbálta kiolvasni belőlük, milyen kapcsolatai voltak Cheyenne Blackwoodnak. Az egyik fotó szemet szúrt neki. Thayne igazán fess volt rajta a tengerészgyalogosok fehér egyenruhájában; fegyelmezett, de a tekintetében ott bujkált a pajkosság, a szája sarka mosolyra húzódott. Riley szíve nagyot dobbant. Szinte hallotta a nevetést, amit próbált elrejteni. Jól ismerte azt a hangot.

Cheyenne abban az egy fotóban Thayne egész személyiségét megörökítette. Nagyon jól ismerte az öccsét. Riley aztán egy másik képnél állt meg, amin Carson Blackwood seriff feszített az egyenruhájában, és éppen egy nőt ölelt, aki Thayne édesanyjának tűnt – a kép úgy tíz éve készülhetett.

A szoba berendezése nem volt egészen professzionális, de ez láthatóan nem zavarta Cheyenne-t.

Szerette a családját, és ezt nem félt kimutatni.

Az egyik fal nagy részét egy padlótól a mennyezetig érő parafa tábla borította, rajta a fiatal páciensek rajzaival. Némelyiken ott szomorkodott egy-egy könnyáztatta kék csepp, de a képek többségén élénk színek pompáztak.

Riley minden egyes perccel, minden apró részlettel egy kicsivel jobban kapcsolódott Cheyenne-hez. Hirtelen megszólalt a fejében Tom.

– Már megint beleviszed az érzelmeidet! Ne engedd közel magadhoz az ügyet!

Fogd be, Tom!

Képtelen volt megállítani a folyamatot. Máris közel engedte magához a doktornőt, arról nem is beszélve, hogy Thayne-hez milyen kapcsolat fűzte. És egyébként is, azért volt képes olyan pontos profilokat felállítani, mert belevitte az érzelmeit az ügyekbe. Egyszerűen muszáj volt kialakítani a köteléket az elméje, az érzelmei és az áldozat között.

És az sem számított, hogy ezért milyen árat kell fizetnie.

Thayne-re sandított. Cheyenne-t nagyon szerették a testvérei. Thayne foggal-körömmel képes harcolni a testvéréért. Egyre jobban összeszorította a száját, de némán tűrt, annyi időt adott Riley-nak, amennyire szüksége volt. Nem erőltetett semmit. Pedig aki a tettek embere, mint Thayne is, az általában a nyakára jár, kérdezget, nyomul. De a férfi valahogy képes volt uralkodni magán, és csak várt. Tényleg igazán különleges ember.

– Máris kedvelem a nővéredet – jelentette ki végül.

– Én is kedvelem. És szeretném élve viszontlátni.

– Tudom, Thayne. Még megnézem a… – Riley elhallgatott, mert az egyik fotó szemlátomást kilógott a többi közül. Oldalra billentette a fejét. Volt ott egyetlen kép, amin nem voltak emberek. Csak néhány nyárfa meg fenyő, egy égbe törő hegycsúcs a háttérben, egy tó. És egy árnyék. Különös.

– Mi az? – kérdezte Thayne.

– Tudod, hogy ez a kép hol készült?

– Persze. A birtokunk és a Riverton-birtok határán. Állandóan banditásat játszottunk, és a Riverton testvérekkel lövöldöztük egymást. A családjaink között mindig is volt feszültség.

– Mint a Hatfield- és a McCoy-klán annak idején? Ezt nem is mesélted soha.

Thayne megvonta a vállát.

– Évek óta eszembe sem jutott. A családjaink nem igazán jönnek ki egymással. Nemzedékek óta tart a viszály, már csak az elődeink iránti hűségből is.

– És ebből Cheyenne is kivette a részét? Ő volt a félszeg királykisasszony, akit végül elraboltak?

– Dehogy, ő volt a hadvezér.

Riley jót kuncogott, amikor elképzelte, hogy Cheyenne Thayne-t és a többi testvérét utasítgatja, de ez a válasz nem adott magyarázatot a képre. Egyelőre úgy döntött, engedi ülepedni ezt a gondolatot.

– Itt végeztem.

Azzal még egyszer utoljára körbepillantott az irodán, és kiment a folyosóra. Vajon sikerül bármit találnia, amivel segíthet Cheyenne-en?

A szíve nyomasztó sötétségbe és rémületbe burkolózott.

Csak adja az ég, hogy sikerüljön megtalálni.

Benyitott a vizsgálóba. Senki nem járt odabent. A másik vizsgáló is érintetlen volt; végül aztán a gyógyszerraktár következett, ahol a gyógyszereket és az orvosi eszközöket tartották.

Furcsa. Egy ekkora kockázattal járó emberrablásnál arra számítana, hogy mindent feldúltak, mégis a legtöbb berendezési tárgyhoz egy ujjal sem nyúltak, csakis néhány polcot ürítettek ki.

A padlóra pillantott.

– Az emberrablók először ide jöttek – morfondírozott, miközben homályos filmként maga elé képzelte az eseményeket. – Szemeteszsákba pakoltak…

– Honnan tudod? – vágott közbe Thayne.

– Onnan, hogy amikor kivették a zsákot a dobozból, néhány a földre hullott. A helyiség többi része makulátlan. A nővéred minden készletet tökéletes rendben, felcímkézve tartott. Ha nála esik ki a zsák, ő összehajtja és visszateszi a dobozába.

– Cheyenne tényleg nagyon pedáns. Mindig is az volt. – Thayne füttyentett egyet. – És erre te az irodájából és ebből a szobából rájöttél?

– Ez a munkám – mondta Riley, miközben körbejárt az apró szobában, és fotókat készített. Általában ilyenkor megáll és jegyzetel, de a helyszínt már megbolygatták, így erre később is ráér, ha még fontosnak tartja. – A bűnügyi csapatotok már csinálja az ujjlenyomatok és a nyombizonyítékok egyeztetését?

– Az a bizonyos csapat összesen egy szakértő, Pendergrass seriffhelyettes. De amúgy igen, már beküldte a DNS-mintákat és mindent, amit talált.

– Akárki tört be, elvitt néhány dolgot. – Riley alaposan szemügyre vette a megüresedett polcokat. – Elsősegély-felszerelést, sebészeti eszközöket. A gyógyszerekkel más a helyzet. A gyógyszeres szekrénynek letépték az ajtaját, de még a hűtőt is szétverték, mégsem pakolták ki. Az a kérdés… – Oldalra billentette a fejét, és a polcok címkéit fürkészte. – A nővéred milyen gyakran leltározott?

– Szombatonként délelőtt rendel, és utána mindig frissíti a leltárt a számítógépben.

– És az asszisztense meg a recepciós? Beszélnem kell mindenkivel, aki vele dolgozott. Lehet, hogy ők ránézésre megmondják, miből mennyit vittek el.

Thayne a fejét ingatta.

– Egyedül csinálja az egészet, mióta múlt hónapban Mallard asszisztense visszament Casperbe, hogy többet legyen a lányával. Errefelé nehéz egészségügyi végzettségű embereket találni.

– Akkor ez így nem lesz egyszerű, mert egyheti gyógyszeradagról van szó. – Alaposan végignézte a polcokat, ezúttal a kiürített és az érintetlen sorokat is. – Fájdalomcsillapítót biztosan vittek. Oxikodont, hidrokodont. – Thayne-re pillantott. – Pontosan tudták, hogy mi kell nekik. A gyógyszertári betöréseknél mostanában így szokott lenni. Régen mindent vittek, de újabban mintha válogatósabbak lennének.

Riley az ajkába harapott.

Volt valami furcsa az egészben, de még nem tudta megfogalmazni, hogy micsoda.

– És ez mit segít abban, hogy megtaláljuk? – kérdezte Thayne.

– Akárki kutatta is át az orvosi eszközöket, vagy nemtörődöm volt, vagy kapkodott. Egy csomó dolgot összevissza felborított. Aki viszont a gyógyszerekhez ment, az rendezett, precíz munkát végzett. Ez legalább két, jól elkülöníthető személyiség – magyarázta Riley. – És egy cseppet sem óvatoskodtak. Ezt hallotta meg a nővéred.

– Addigra már rég elment az irodából. Volt alkalmuk észrevétlenül bejönni – mondta Thayne. – Átment az utca másik oldalára, mert papa és nana elmentek a gyógyszertárba kiváltani nana gyógyszerét. Cheyenne utolsó betege elvileg lemondta.

– Tudni akarom, hogy ki volt az – mondta Riley, aztán átsétált a váróba. Ott is megszemlélt és különböző szögekből lefotózott mindent. Kinyitotta a bejárati ajtót. – Az ajtón nincs csengő, ami figyelmeztethette volna az elkövetőket. Ezek szerint a nagyanyád és a nővéred visszajöttek. Gondolom, hogy bezárjanak.

– Felhívott telefonon, aztán pár másodperc múlva sikoltozni kezdett.

Thayne hangja érzelemmentes volt, szinte gépies. Riley irigyelte tőle, hogy ilyen nyugodt képes maradni, de az ő nyomozási módszeréhez hozzátartozott, hogy bevonódik. Muszáj volt engednie az érzéseinek. A szíve úgy dobogott, ahogy aznap este Cheyenne-é is doboghatott.

– A betörők valamire felfigyeltek. A nővéred hangjára, a nagyanyádra, valamire. Vagy az is lehet, hogy pont végeztek, és éppen indultak volna.

Riley leguggolt a helyiség egyik szélén, és gondolatban egymás után játszotta le a lehetséges forgatókönyveket. Valahogy egyik sem stimmelt.

– Nem logikus – motyogta. – Ha nem akartak lebukni, miért nem ölték meg a nagymamádat? Ez így vagy túl nagy kockázat, vagy egyszerűen hülyeség. Mintha tapasztalatlanok lennének. – Körbenézett a káoszon. – Mintha most először csináltak volna ilyesmit, de közben pontosan tudták, hogy mit akarnak. – Azt nem említette, hogy a tapasztalatlan elkövetők hajlamosak az elhamarkodott döntésekre, aminek gyakran az a vége, hogy az áldozataik meghalnak. – Alaposan kidolgozott tervet követtek, aztán mindent elszúrtak. Lehet, hogy valaki más küldte őket?

– A dílerük? Vagy az lehet, hogy bepánikoltak, amikor Cheyenne rajtakapta őket.

– Ha csak a gyógyszerek miatt jöttek volna, akkor nem pakolják ki az orvosi eszközöket is. És akkor vagy itt hagyják a nővéredet, vagy megölik. – Riley összerezzent attól, hogy ezt milyen nyíltan kimondta. Egy percre úgy belemerült a forgatókönyvek elemzésébe, hogy eszébe sem jutott… Thayne-re pillantott, aki a feszült arckifejezésén kívül semmilyen reakciót nem mutatott. Riley-nak emlékeztetnie kellett magát, hogy most nem Tommal dolgozik. Most nem teheti meg, hogy így beszél az eshetőségekről. Thayne egyrészt az áldozat testvére, másrészt a helyi rendőrség tagja. Úgy döntött, visszafogja magát. – A terv része volt az is, hogy a nővéredet elviszik, de az lett volna a legutolsó lépés. Ha a nagyanyád nincs itt, vagy ha a testvéred nem hív fel, akkor ki tudta volna? És mikor derül ki?

Thayne a nyakát dörzsölgette.

– Szombaton, amikor a rendelési idő kezdetén nincs sehol.

Riley végigmérte a szobát. Beharapta a száját, nehogy hangot adjon a benyomásainak. Teljesen belefeledkezett a csendbe, csak az zökkentette ki, amikor Thayne a vállára tette a kezét, és maga felé fordította. A férfi szemében izzott a feszültség.

– Mi lett veled, Riley? Azt mondtad, hogy amikor végignézel egy helyszínt, akkor mindent megbeszéltek. Miért vagy ilyen csendben?

Riley borzasztóan érezte magát a neki szegezett kérdéstől. Nagyot sóhajtott.

– A rokonaidat bántották ezen a helyen. Nem kell…

– Tudnom kell mindent – mondta Thayne összeszorított szájjal. – A helyemben te nem akarnád tudni?

Ezzel Riley sem ellenkezhetett.

Nagy levegőt vett.

Érzelmileg nem volt a legstabilabb állapotban, mégis tudni akart volna minden részletet.

– Többféle vérminta van a szobában. – A helyiség bal oldalát fürkészte. – Cheyenne a betörők és a nagyanyád között állt. Minden erejével küzdött, valószínűleg sokkal elszántabban, mintha egyedül lett volna, de az asztal sarkának lökték. Az asztal alatt összegyűlt vér alapján ide verte be a fejét. Ráesett a székre, aztán le a földre. Ezért kenődött szét a vér, és ezért van itt egy részleges tenyérnyom. Valószínűleg elveszítette az eszméletét.

Thayne teste megfeszült. A keze ökölbe szorult, láthatóan alig bírta türtőztetni magát.

– Őt vitték el – vicsorogta –, nem nanát.

– A nagyanyáddal nem számoltak. – Riley levette a gumikesztyűt. – Kérem majd a bűnügyi jelentést, és szeretném átnézni Cheyenne határidőnaplóját és az orvosi aktáit az elmúlt egy hónapra visszamenőleg. Akárki is tervezte meg a támadást, előtte biztosan felderítette a terepet.

Thayne bólintott.

– Meglesz – mondta, azután tétován elhallgatott.

Riley meglátta rajta a habozást.

Volt még egy kérdés, amit nem tett fel. Egy kérdés, amit mindenki feltesz. Megkönnyíthetné a dolgát, bár a válasz nem volna hasznára.

– Tedd fel a kérdést – mondta halkan, és a férfi szemébe nézett. A tekintete óvatos és zárkózott volt, sosem látta még ilyennek.

– Cheyenne él még? – bökte ki. – Az igazat akarom hallani.

Riley a karkötőjén lévő, félbevágott szíves medált piszkálta. Hazudni akart, legszívesebben azt mondta volna Thayne-nek, hogy minden rendben lesz.

– Nem tudom.

HATODIK FEJEZET

A nap lehanyatlott a hegyek mögé, és a Blackwood Ranch kihalt. A távolban elemlámpák gyúltak, a fényük ide-oda táncolt, mintha csak arra emlékeztetne, mire is bukkanhatnak. Thayne nem akarta elképzelni a nővére élettelen testét, de akaratlanul is eszébe jutott. Minden erejével a kormányt szorongatta.

– Nagyon sok önkéntes keresi a testvéredet – biztatta Riley.

– A kisvárosban az a jó, hogy ugyan mindenki beleüti az orrát a másik dolgába, de ha baj van, egyből ott vannak segíteni. Huszonnégy óra eltelt, és még mindig nem adtuk fel a keresést. Szerintem erőszakkal sem lehetne senkit hazazavarni.

– És legszívesebben te is velük keresnéd – tette hozzá Riley.

Mindezt olyan határozottan jelentette ki, hogy Thayne nem is próbált ellenkezni. Egy kicsit enyhített a szorításán.

– Szeretem kivenni a részemet a dolgokból. Nem vagyok az az ölbe tett kézzel ücsörgős fajta.

– Ahogy bébiszitternek sem vagy jó. Ugye tudod, hogy egyedül is odatalálok a birtokotokra?

– A tesóim is Cheyenne-t keresik. Mindketten jó nyomolvasók. Neked meg jól jöhet a segítségem, amikor kikérdezed nanát. Pár órája engedték ki a kórházból. Mellesleg szinte a város összes emberéről tudok mondani pár dolgot, ha az kell.

– Egy évtizede elköltöztél innen.

– Az elmúlt néhány hónapot leszámítva nana hetente számolt be a történésekről e-mailben vagy levélben, attól függően, mihez volt kedve.

A terepjáró felgördült egy dombra, ahonnan kilátás nyílt a Blackwood Ranchra. Előttük széles vas boltív magasodott, rajta középen az alaposan kivilágított BR jelzés. A marhák ellen lerácsozott hídon nagyot bukkantak a kerekek.

– Itt nőttél fel?

Thayne-nek akkor jutott eszébe, hogy Riley sosem járt még a ranchon. Amikor legutóbb itt volt, az apjával is a seriffhivatalban találkozott.

– Ez a birtok már generációk óta a Blackwood család tulajdonában van. Tizennyolc éves koromig itt éltem.

Végighajtott a hosszú bevezető úton. Az apja terepjárója ott állt a főépület garázsa előtt, de odabent minden sötét volt.

– Apa biztos a nagyapáméknál van – magyarázta, amikor jobbra fordult. – Pár száz méterrel laknak odébb. A nagy ház még az a hely, amit a dédapámék építettek, amikor 1920 körül letelepedtek itt.

A nagyszülők közel laktak, mégis elég távol ahhoz, hogy legyen magánéletük. Thayne régen imádott iskola után a két házat összekötő úton száguldozni. A nagymamája mindig a híres almás süteményét sütötte, és Thayne bizony már fél tucat süteményen és egy nagy pohár tejen túl volt, mire a testvérei egyáltalán betették a lábukat a házba.

Thayne leparkolt, megkerülte a kocsit, és ajtót nyitott.

– Nanának tegnap nem volt jó napja. Ne erőltesd! Ha nem emlékszik, akkor nem emlékszik.

Riley kezét Thayne mellkasára tette. A férfi szíve nagyokat dobbant a meleg kéz érintésétől.

A nő felnézett, a barna szemében együttérzés csillogott.

– Nagyon sajnálom.

– Én is – mondta elhaló hangon Thayne. – Nana belepusztulna, ha tudna róla.

– Mire gondolsz?

– A család a mindene. Ha rájönne, hogy segíthetne nekünk megtalálni Cheyenne-t… – Megkapaszkodott az ajtóban. – Muszáj valahogy emlékezésre bírnunk, de ha eszébe jut, mi történt, teljesen össze fog törni.

Riley kiszállt a kocsiból, egyenesen Thayne karjaiba. Átkarolta a férfi derekát, és erősen magához húzta. Thayne nem állhatott ellen tovább – magához vonta, mélyen belélegezte az illatát, élvezte a teste melegét.

Ez hiányzott neki a legjobban az elmúlt tizenkét hónapban. Hogy ismét a karjaiban tartsa Riley-t.

És most nem akarta elengedni.

A messzeségben farkas üvöltött. Riley összerezzent és elhátrált.

– Ez egy…

– Köszöntelek a Blackwood Ranchon! – mondta Thayne, és finoman megsimította az arcát. Riley erre behunyta a szemét, és átadta magát a becéző ujjaknak. Szóval mégsem képes ellenállni.

– Te is érzed, ugye?

A lány nagyot sóhajtott.

– Nem tagadom, Thayne, de…

– Ha megtaláltuk a nővéremet, elviszlek ebből a városból, és megcsinálunk mindent, amit az elmúlt egy évben elterveztem veled. És nincs ellenvetés!

– Te aztán nem aprózod el.

– Pont ezt szereted bennem.

Riley szemébe pára szökött, de szapora pislogással úrrá lett rajta.

– Készen állok.

Thayne felhúzta a szemöldökét.

– Mármint bemenni.

A férfi a verandához vezette.

– Nana szerintem nem emlékszik rád, de ne vedd magadra. És ha ezerszer megkérdezi ugyanazt, csak válaszolj mindig türelmesen. Válaszolj mindig, mert egyszer csak megragad a hosszú távú memóriájában. Előbb-utóbb legalábbis.

– Van, ami megragad?

– Igen. Amikor jó napja van, akkor egész sokra emlékszik.

– Szóval ha eleget kérdezgetjük, akkor egyszer csak eszébe jut a válasz?

Thayne elkomorodott.

– Tudod, Thayne, amikor telefonálunk, és elhallgatsz, azonnal tudom, hogy mérges vagy. Nem ismerek olyat, aki nálad ügyesebben űzi a hallgatást. De így élőben látom, ahogy lüktet az a kis izom az álladon. – Mélyen a férfi szemébe nézett, és megérintette az arcát. – Tudom, hogy meg akarod védeni a nagymamádat. Megígérem, hogy nem fogom zaklatni.

Thayne védeni akarta a nagyanyját, de nana megfojtaná, ha a nagy oltalmazásának Cheyenne inná meg a levét. Sehogy nem lehetett jól kijönni a dologból. Összefonta az ujjait Riley-éval.

– Nagyon szereted a nagyanyádat – mondta a lány.

– Nana az enyém – jelentette ki. – Hudson meg Cheyenne mindig papán lógtak, főleg miután nyugdíjba ment. Jackson egyedül járta a birtokot, én meg nanához kerültem közel.

– Ez érdekes. A legtöbb fiú nem hajlandó önszántából időt tölteni a nagymamájával.

– Nana nem olyan, mint a többiek. Örökké az izgalmat kereste, mielőtt hozzáment papához. Egyszer olvasott egy könyvet Amelia Earhartról, és emiatt megtanult repülőt vezetni. Amikor aztán betöltötte a tizennyolcat, elment egy tehergépre pilótának. Az ötvenes években ezzel elég nagy felháborodást keltett Singing Riverben.

– Az alapján, amit mondasz, nagyszerű nő.

– Az. – Thayne mosolyogva elengedte Riley kezét, és együtt beléptek az ajtón.

A nagyanyja a szoba másik végében üldögélt. Széles mosoly terült szét az arcán, amikor Thayne-re nézett.

– Lincoln! – kiáltott fel, és odasietett. – Végre hazajöttél!

– Helló! – Nem rótta fel neki, hogy a nagyapja nevén szólítja; egyszerűen csak megcsókolta a homlokát, aztán a válla fölött ránézett az apjára és a nagyapjára.

– Kemény nap volt – jelentette ki papa.

♦ ♦ ♦

Cheyenne a sokadik kört rótta nagyjából harmincöt négyzetméteres börtönében. Ujjával közben a falakat alkotó farönköket simogatta. Az utolsó repedés is le volt vakolva rajta. Bement a fürdőszobába. Az apró helyiségnek még ablaka sem volt.

Bethany a szoba végében feküdt az ágyon. Cheyenne-nek az ággyal átlósan szemközti sarokban lévő kanapé jutott – ott sikerült néhány órát aludnia, amikor a szervezete már nem bírta tovább.

Az órájára pillantott. Több mint huszonnégy órája tartották fogva, de ezt csak az apró eszköznek köszönhetően tudta.

A szobának egyetlen kijárata volt, de az acélajtó, amin át Ian távozott, masszív volt, és kívülről bereteszelték. Amikor a fiú behozta a vacsorát, két árnyék látszott mögötte a hosszú folyosón. Cheyenne-nek fogalma sem volt, hol van, hogy egyáltalán Wyomingban-e, vagy sem. Arról sem tudott semmit, hogy Thayne és a családja talált-e nyomot, ami alapján eljuthatnak hozzá. Ahogy azt sem tudta… de nem szabadott arra a férfira gondolnia. Neki adta a szívét, de ő nem kért belőle. Talán az is hidegen hagyja, hogy elrabolták.

A családja viszont biztosan nem adja fel a keresést. Soha. Viszont lehet, hogy segítségre van szükségük. Valahogy kapcsolatba kell lépnie velük.

A betege fájdalmas nyöszörgést hallatott. A szökési terv várhat. Bethanyhoz lépett, és felhajtotta a köpenyét. A varrat rendben volt.

Cheyenne soha életében nem félt annyira, mint amikor belevágott Bethanyba úgy, hogy egy tizenhat éves gyerek asszisztált hozzá. Azért el kell ismerni, hogy Ian gyorsan tanul.

Cheyenne a hajába túrt. Bethany túlélte ugyan a műtétet, de valami belülről emésztette, és egyelőre fogalma sem volt, micsoda. A műtét során kizárt minden látható okot – a hasi szövet egészségesnek tűnt.

Óvatosan végigtapogatta a bemetszés környékét. A nő megint nyöszörgött. A bőre forró volt és száraz. Cheyenne azután a nő arcát és a karjait vette szemügyre. Az arca vöröslött, a kiütéses folt egészen a vállig és a felkarig lehúzódott.

Allergia.

Basszus.

Cheyenne elzárta az infúziót, hogy ne juthasson több penicillin a véráramba, majd a sarokban álló hűtőhöz lépett, és végigböngészte a zsákokat. Csak penicillines infúzió volt köztük, semmi más.

Az nem jó hír. A hasi műtét után kell az antibiotikum, különben azonnal felütheti a fejét valamilyen fertőzés. És ha a fájdalmait valójában baktérium okozza… így vagy úgy, de a beteg meghalhat.

Márpedig Cheyenne mindkettőjüket élve ki akarta juttatni. De hogyan?

A fémretesz immár ismerős hangjára az ajtó felé fordult.

– Meg se próbálja! – szólt rá Ian, kezében egy tálcával, rajta gyümölccsel és sajttal.

A tálcát egy kézben egyensúlyozva behúzta az ajtót. A retesz odakint bezáródott.

– Allergiás a penicillinre, és nem hoztatok más antibiotikumot a rendelőből. – Odalépett a fiúhoz, és a szemébe nézett. Nagyjából egy magasak lehettek. – Ha nem kap másik antibiotikumot, fennáll a fertőzés kockázata. Kórházba kell vinnünk. – Megragadta a fiú karját. – Ian, kérlek!

– Tilos hibázni. – Lassan a fejét ingatta. – Apám nagyon mérges lesz. – Tejfehérre sápadt. – Büntetés lesz a vége.

Cheyenne nyakán megfeszültek az izmok, ahogy az Ian arcára kiülő rettegést meglátta.

– Nem az én hibám, hogy csak penicillint hoztatok!

– Maga nem hibázott. Apám nem magát fogja megbüntetni. – Ian azután hosszan nézte Bethanyt, majd lehorgasztotta a fejét. – El kell mondanom neki.

– Ian.

– Mentse meg, doktornő, szükségünk van rá. – Idegesen topogott. – Főleg a gyerekeknek.

Ian nem volt már gyerek, de a hanghordozása mindent elárult. Nagyon szerette a lányt.

– Próbálom megmenteni Bethanyt, de ahhoz neked is segítened kell.

– Tudom.

A fiú válla megfeszült, aztán nagy levegőt vett, és megfordult. Kopogott kettőt az ajtón, mire a súlyos vas kinyílt, hogy rövidesen újra bezáruljon.

Cheyenne a fiú után ment, és tenyerét börtöne hideg vasajtójára tette.

– Légy óvatos, Ian! – suttogta. Nem sokat tudott a helyről, ahol fogva tartották, de annyi bizonyos, hogy mindent a félelem ural.

– Mi történt? – hangzott egy lány reszkető hangja a folyosóról. – Bethany nem…

– Hannah, beszélnem kell apánkkal és Adelaide-del – szólt reszkető hangon Ian. – Bethanynak még több gyógyszer kell.

– Jaj ne! De hát kétszer mentünk gyógyszerért! Elvileg mindent hoztunk. – Hannah hangja elcsuklott. – Ne mondd el nekik! Tudod, mi történik, ha hibázunk.

– Azt akarod, hogy Bethany meghaljon?

Az ajtón át halk sírás hangja szűrődött be. Cheyenne tehetetlen dühében behunyta a szemét. Ezek a gyerekek rettegnek, és ő semmit nem tehet ez ellen.

Valahogy ki kell jutnia innen. Aztán az apját meg az egész seriffhivatalt ráereszti erre a helyre. De legelőször túl kell élnie az éjszakát.

Leült Bethany ágyához, és ellenőrizte a lány életfunkcióit. A testhőmérséklete épphogy 38 fok alatt volt. Belekortyolt a forró teába, és evett egy falat gyümölcsöt és sajtot. Ha ő meghal, te is meghalsz.

– Bethany – szólt, és megszorította a beteg kezét. – Bethany, figyelj rám! Küzdened kell! Ne add fel! Ígérem, rájövök, mi a bajod.

Cheyenne-nek imádkoznia kellett azért, hogy Bethany szívós lány legyen, mert ha nem az, mindkettőjüknek vége.

HETEDIK FEJEZET

Tizenöt évvel korábban

A tizenkét éves Madison a cukrozott gabonapelyhet bámulta, amit tálban elé tettek.

– Anya, nem ehetek inkább zsömlét? Ettől csak még jobban elhízom!

Az anyja megfordult, és megtörölte a kezét a kötényében. A szája szegletében apró mosoly bujkált.

– Kezdesz felnőni – állapította meg, amikor lerakott egy pohár narancslevet Madison elé. – Jól van, de akkor a kocsiban kell megenned.

– Anya, hol a cipőm? – kérdezte Riley, amikor berohant a konyhába. A lendülettől megcsúszott a padlón. – Jaj!

Madison szeme elkerekedett. Az egész mintha lassított felvételben történt volna. Riley nekiment Madison karjának, akinek így megbillent a kezében a pohár, és a nedves és ragacsos levet mind magára borította.

– Riley! Nézd már, mit műveltél! – ripakodott rá Madison, amikor talpra ugrott. – Anya, nézd már!

Az anyja összeszorította az ajkát.

– Riley, hányszor mondtam el, hogy idebent nem rohangálunk? Példát vehetnél már végre a nővéredről. – Megenyhült tekintettel fordult Madison felé. – Menj, öltözz át!

Riley bűnbánóan lehajtotta a fejét, és előretolta az alsó ajkát.

– Nem akartam.

– Jaj, ne vágj már ilyen duzzogó képet! Olyan vagy, mint egy dedós! – morogta Madison. – Azt hittem, tízéves korodra megtanulsz végre egy kicsit felnőttebben viselkedni, de még mindig kisgyerek vagy. – Az anyjához fordult. – Anya, nem akarom, hogy holnap Riley is itt legyen az itt alvós bulin. Tök ciki lenne.

– Madison, ne csináld ezt! Ez lesz az első pizsamapartim. Jó leszek, megígérem! – fogadkozott Riley nagyra nyílt szemmel.

Elég volt egyetlen pillantás Riley nagy barna szemével, és Madison máris megenyhült. De aztán valami az arcába csöppent. A fejéhez nyúlt.

– Még a hajamban is narancslé van! – üvöltötte, és a tekintete újra dühösre váltott. – Ki van zárva, hogy te is itt legyél. Nem bízok benned!

Azzal elindult felfelé a lépcsőn, a háta mögött Riley szipogásával. Egy pillanatra megtorpant. Bűntudata volt. Egy kicsit.

De aztán arra gondolt, hogy a barátai találkoznának Riley-val… Borzalmas ötlet. És ha Riley megijed, és az ő hálózsákjában akar aludni, vagy valami más ciki dolgot művel?

Megborzongott. Nem, jobb lesz így.

Azzal besietett a fürdőszobába, és levette magáról az elázott ruhadarabokat. Ráadásul még az iskolából is elkésik.

Megnyitotta a vizet a zuhanyban. A szappantartón Riley egy Barbie-ja ücsörgött. Madison egyetlen mozdulattal a mosdókagylóba hajította, ahol ott volt a félig leeresztett szülinapi lufi is, amit Riley nem hajlandó kidobni.

A húga tényleg dedós még. Mire a barátai átjönnek holnap, ki kell pakolni Riley összes játékát a fürdőből.

Belépett a zuhany alá, és gyorsan besamponozta a haját. Öt perc múlva már az új frizuráját készítette. Anya talán megengedné, hogy a végét lilára fesse. Ahogy a hajszárítót mozgatta, a karkötőjén lévő félbevágott szíves medál ide-oda táncolt.

A szív másik fele Riley csuklóján lógott. Tavaly ezt adta Madisonnak születésnapjára.

Madison levette a karkötőt, és a szappantartóra tette. Talán jövőre, amikor Riley is átkerül felsőbe, újra lehetnek barátok.

Még egyszer ellenőrizte magát a tükörben, majd felkapta a kedvenc szájfényét, és a szobájába szaladt. Már ment volna kifelé, de hirtelen megtorpant. A függönye meglebbent egy hirtelen jött szellőtől.

Fura, mintha bezárta volna az ablakot. Az anyukája nem szerette, ha megy a légkondi, és közben engedik befelé a meleget. Így aztán Madison gyorsan becsukta az ablakot. Közben kinézett, hogy ott van-e a fickó.

Nem volt ott.

Megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Madison, igyekezz! Elkésel az iskolából! – kiabált az anyukája.

Madison lerohant a lépcsőn, be a kocsiba. Riley szokás szerint a hátsó ülésen duzzogott. Ahogy elindultak a kocsival, Madison kinézett az ablakon. És a házuk melletti fa alatt valaki ott állt – nagydarab ember, talpig feketében, mozdulatlanul figyelt.

– Anya, te is…

– Mi van? – förmedt rá az anyja.

Madison az ajkába harapott. Az anyukájuk nem szerette úgy iskolába vinni őket, hogy nem volt ideje előtte sminkelni és megcsinálni a haját, de most nem volt más választása, mivel a lányok lekésték a buszt.

A reggeli nap betűzött az ablakon. Madison pislogott egyet, aztán még egyet. A férfi eltűnt. Talán csak képzelte.

Előhalászta a szájfényét a hátizsákjából, lehajtotta a napellenző tükrét, és belefeledkezett abba, hogy tökéletesre megcsinálja a száját.

Aznap éjjel Madison súlyos leckét tanult meg: nem minden hibát lehet jóvá tenni.

♦ ♦ ♦

Némelyik szoba árasztotta magából a szívmelengető érzést, hogy laknak benne. A Blackwood-ház fapadlói, a falakon csüngő családi képek és a telezsúfolt bútorok mind ezt a benyomást keltették. Riley azon töprengett, vajon járt-e már olyan házban, amiből ennyi őszinte érzelem sugárzott.

Alig bírta levenni a tekintetét Thayne-ről, aki a szoba közepén állt, és az apró nagymamáját ölelte. Helen Blackwood az unokája álláig sem ért, mégis úgy csimpaszkodott a férfiba, mintha az élete múlna rajta. Thayne pedig olyan gyengédséggel ölelte, amitől Riley-nak a torka is elszorult.

Milyen érzés lehet, ha valakit ennyire szeretnek?

– Lincoln, úgy örülök, hogy hazajöttél végre – mondta Helen Thayne-nek, de a hangját alig lehetett hallani, mert az arcát az unokája egyenruhájába temette. – Hiányoztál.

Riley szíve elszorult a fájdalomtól, amit Thayne arcáról olvasott le – sajnálta a férfit, és sajnálta az egész családot –, de fogalma sem volt, hogyan segíthetne nekik. Azt leszámítva persze, hogy megtalálja az elrabolt családtagot. Az egyetlen segítség, amit Thayne-nek adhatott, az a profilozói szakértelme volt.

Riley megacélozta a lelkét, nehogy elárassza az együttérzés. A tekintetét elvette a nagymamáról, és most Thayne mögött a szobát fürkészte, benne Thayne nagyapját és az apját, akit egy évvel ezelőtt felkeresett a saját nővére eltűnésével kapcsolatban.

Milyen ironikus helyzet.

– Blackwood seriff. – Riley odalépett és kezet nyújtott, de csak óvatosan, mert a karja még mindig fájt.

Elgyötört – ez az egy szó jutott eszébe a férfiról. A betegség és a lánya eltűnése alaposan meglátszott rajta.

– Köszönöm, Riley, hogy eljött. – Fáradt, de figyelmes szeme összeszűkült. – Van valami nyom?

– Egyelőre nincs. Abban bíztunk, hogy az édesanyja…

– Lincoln? – Az idős hölgy bizonytalanul húzkodta Thayne ingét.

Lincoln Blackwood azonnal a feleségéhez sietett.

– Helen, drágám!

A nő zavartan a férjére pillantott.

– Nem magának szóltam, vénember!

A nő lökött egyet az idős férfin, aki nem erőltette tovább a dolgot, csak letörten elhátrált.

A szobára csend telepedett.

Riley senkit nem ismert, akinek ilyen betegsége lett volna. Nem tudta, mit tegyen, mit mondjon.

– Mi történik velem? – Helen a tenyerébe hajtotta a fejét, azután hunyorogva körbenézett a szobában. Összevonta a szemöldökét, és egyre szaporábban vette a levegőt. Amikor elöntötte a pánik, rémülten kapott a mellkasához.

Thayne finoman magához ölelte.

– Ne félj, nana, minden oké. Itt vagyok.

– Lincoln, nem értem, mi történik. Minden olyan furcsa. Reszkető ujjakkal kapaszkodott az unokája ingébe. – Kérlek, segíts!

Thayne rámosolygott a nagyanyjára – a pillantása szívszorító volt.

– Tudom, mi segítene most. Van kedved táncolni egy kicsit? Attól majd elszáll minden gondod.

A nő egy pillanatra megfeszült, majd tétován bólintott.

Thayne a nagyanyja válla fölött Riley-ra pillantott. Az arckifejezésével mintha azt üzente volna: Most már érted?

Riley-t mellbe vágta a gondolat. A Blackwood család csodát várt tőle, ő meg Helen Blackwoodtól várta, hogy majd megadja a kezdőlökést a nyomozásnak. De mivel Helen nem segíthetett, mindent az elejéről kellett kezdeni. Végig kellett néznie minden fotót, amit az érkezése óta készített, elemezni kellett minden bizonyítékot, amit gyűjtött, és meg kellett találnia azt az információmorzsát, amit mindenki más elmulasztott észrevenni. A nyomot, ami elvezeti őket Cheyenne-hez.

Kellett egy autó és egy hely, ahol néhány órára letáborozhat. Olyan hely, ahol nincs zaj, nem zavarja semmi, és csendben koncentrálhat a bűnügyi helyszínre. Talán a seriff tud ebben…

– Apa, lejátszanád nekünk a dalunkat? – kérte Thayne, majd finoman magához húzta a nagyanyját.

Riley-nak elakadt a lélegzete. Ez a férfi puszta kézzel képes lenne ölni, most mégis olyan gyengédséget mutatott, amilyet még soha senkitől nem látott.

Blackwood seriff bekapcsolta a hifitornyot. A készülékből lágy alt hang dalolt a szerelemről és a vágyról.

Thayne a nagyanyjával a karjában keringőzött a szobában, lépései lassúk és könnyedek voltak. Tánc közben Helen füléhez hajolt. Riley nagyon hegyezte a fülét, hogy hallja Thayne baritonjának dúdolását, és ahogy néhány versszakot elénekel.

Blackwood seriff közben odalépett Riley-hoz.

– A zene az egyetlen, amivel meg lehet nyugtatni, amikor zavart. Főleg olyan dalokkal, amikre emlékszik régről.

– Thayne nagyon hasonlít a nagyapjára.

– Kiköpött mása. Nana pedig odavan érte. Egyszer halálra rémülten jött haza az iskolából, mert kiderült, hogy táncolniuk kell majd a templomban. Anyám egy hétig tanította mindennap iskola után, hogy ne legyen olyan ügyetlen. Akkor volt tizenkét éves. A Could I Have This Dance legalább annyira az ő közös daluk, mint amennyire a szüleimé.

Riley tekintete Lincoln Blackwoodra vándorolt, aki oltalmazón és magányosan figyelte a jelenetet. A seriff mintha olvasott volna Riley gondolataiban, mert az apjához lépett, és a kezét a vállára tette.

Mindannyian hallgattak. Riley a falhoz húzódott – betolakodónak érezte magát. A fejében feszítő bizsergést érzett, ami lassan a szeme felé kúszott, és kitörni készült. Nem bírta nézni, ahogy Thayne a nagyanyjával táncol; annyi gyengédség volt az arcán, annyi szeretet a szemében. Végtelen hűség és odaadás.

Riley szemét égették a könnyek; képtelen volt megállítani azt a rengeteg érzelmet, ami rátört. Még egy ok arra, hogy távozzon, és nekiálljon dolgozni. Már így is túl sokat érzett, nem engedhette, hogy ez még inkább elharapózzon.

A dallal Helen Blackwood teste lassan ellazult Thayne karjaiban. Hirtelen aztán megtorpant, és behunyta a szemét. A szemhéja összepréselődött, aztán egyszerre kipattant.

Riley sosem látott még ahhoz foghatót, mint amikor Helen szeméből egyetlen pillanat alatt eltűnt a zavartság, és visszatért belé a tudat.

– Thayne – szólt mosolyogva. – Látom, nem felejtettél el keringőzni.

– Te tanítottad meg a titkát – vágta rá Thayne szemrebbenés nélkül. – Egy-két-há, egy-két-há. Háromnegyedes ütem.

Lincoln óvatosan közelebb lépett, és a felesége felé nyújtotta a kezét.

– Helen?

A nő mosolyogva összefonta ujjait a férjével.

– Mi a baj, édesem? Fáradtnak tűnsz.

Lincoln arcon csókolta a feleségét.

– Jól vagyok. Örülök, hogy látlak.

Riley döbbenten állt a történtek előtt. Mintha valaki fényt gyújtott volna Helen fejében.

Az idős nő éles tekintetét Riley-ra emelte.

– Magát ismerem, ifjú hölgy.

Riley biccentett, és közelebb lépett.

– Az FBI-tól jöttem. Éppen nyomozást folytatok. – Mivel nem tudta, hogyan fogjon hozzá, Lincolnra pillantott. – Mr. Blackwood, beszélhetnék a feleségével? Lehetőleg valami csendes helyen.

A férfi erősen megszorította Helen kezét, aztán szigorúan Riley-ra pillantott; a kék szeme tekintélyt parancsolón szikrázott. Sok mindenben emlékeztetett Thayne-re. Például jól látszott rajta, hogy azonnal kipenderítené Riley-t, ha úgy érzi, felzaklatja a nejét.

– Az ég szerelmére, hiszen itt állok az orra előtt, ifjú hölgy! – méltatlankodott Helen, azzal elengedte a férje kezét, és belekarolt Riley-ba. – Menjünk a télikertbe!

Thayne nagyapja először mosolygott, mióta Riley belépett az otthonukba.

– Megszólalt a Blackwood Ranch uralkodónője. Helen, azt azért megengedhetnéd, hogy Thayne is veletek menjen.

– Csak ha hoz az almás süteményből, amit Fannie küldött. Nem olyan jó, mint az enyém, de azért tűrhető – ecsetelte, miközben az ajtó felé vonta Riley-t. – Lincoln építette nekem a télikertet, de éjszaka jobban szeretem.

Fölöttük ragyogtak a csillagok az égen. Riley nem tudott betelni a látványukkal. Ilyesmit nem látni a városban.

– Ez gyönyörű.

– És nagyon romantikus – tette hozzá Helen, majd a pamlaghoz lépett. – Üljön le, kedvesem. Mutatni akarok valamit.

Riley helyet foglalt a puha párnán, mialatt Helen a dohányzóasztal alatti kosárból elővett egy füzetet. Riley mellé helyezkedett, és a füzetbe lapozott. A lány minden rajzon azonnal felismerte, kit ábrázol. Ott volt a nő férje, ott voltak az unokák. Helen mindenkit megmutogatott.

– Asszonyom, ön igazán tehetséges – jegyezte meg Riley. – Nagyon tetszik, hogy 4B-s ceruzával rajzolja az árnyékokat. Én is azzal szoktam.

– Szóval maga is rajzol – mosolygott Helen.

– Inkább csak próbálkozom. – Riley el sem hitte, hogy ezt a titkát felfedte valaki előtt. Ez nem olyasmi volt, amit bárkivel meg szokott osztani. Gyerekkora óta nem beszélt róla senkinek.

– Mit szeretett volna mutatni?

Helen szeme megcsillant.

– Ezt.

A következő rajz Riley-t és Thayne-t ábrázolta. Egy éve készült, azon a héten, amikor először találkoztak. A pavilonban ültek Fannie panziója mögött. Nem kellett profilozónak lenni ahhoz, hogy az ember észrevegye, Helen micsoda rajongást rajzolt Riley arcára. Úgy nézett ki, mint aki fülig szerelmes.

– Ó! – hebegte Riley elvörösödve.

– Minden oké? – szólt Thayne kissé aggódva az ajtóból.

Riley épp a tűzforró arcához ért, amikor Helen gyorsan ellapozott.

– Minden rendben, drágám. Tudtad, hogy Riley is rajzol?

– Nem – mondta Thayne, és számonkérőn Riley-ra pillantott.

Igaza volt. Túl sok részlet volt, amit a kényelmes távkapcsolat egy évében nem osztottak meg egymással.

Helen fújtatott egyet.

– Thayne, ez komoly? A legfontosabb dolgokat azelőtt kellene megtudni egy lányról, hogy megosztod vele az ágyadat. Nem értem ezeket a mai gyerekeket. Pont ezt magyaráztam a múltkor Cheyenne-nek meg annak a szörnyen komoly udvarlójának.

♦ ♦ ♦

A Blackwood-ház télikertjére síri csend telepedett. Thayne felkapta a fejét, és Riley döbbent szemébe nézett. Nana hiába volt Alzheimeres, még így is meg tudott lepni mindenkit.

– Nana, biztos vagy benne, hogy Cheyenne-nek van valakije? – kérdezte Thayne, és leült a nagyanyja mellé.

– Persze hogy biztos. Szamárnak nézel? Az a lány fejest ugrott a kútba. Én figyelmeztettem, de beszélhetek én nektek. – Prüszkölt egyet. – Mintha nem lenne több élettapasztalatom, mint amiről ti álmodni mertek. – Thayne szemébe nézett. – Különben is, hol van Cheyenne?

A férfi nem tudta, mit mondjon.

– Arról volt szó, hogy ma átjön, és elbeszélgetek vele arról a fiúról. Fontos lenne.

A döbbent csendet csak az ablak alatt ciripelő tücskök törték meg.

Amikor senki nem válaszolt, az idős hölgy ajka megremegett, aztán erőteljesen beharapta a száját. Összevonta a szemöldökét, és szinte látszott az arcán, hogy minden erejével a fejében tomboló káoszon igyekszik úrrá lenni.

– Valami nincs rendben – mondta. – És ne hazudj nekem! Nem akarok titkolózást közöttünk. Többet nem. – Megrángatta Thayne ingét. – Bökd már ki!

– Biztos vagyok benne, hogy nemsokára itthon lesz – hazudta Thayne.

Helen erőtlenül hátradőlt, a füzet kiesett a kezéből. A lába idegesen járt fel-alá.

– Baja esett, igaz? Emlékeznem kellene.

Megborzongott, azután elkezdett előre-hátra hintázni.

– Azt beszéltük meg, hogy együtt vacsorázunk. – A keze reszketett, miközben a körmét rágta. – Legalábbis ez rémlik. Borzasztó, amikor nem jutnak eszembe rendesen a dolgok.

Thayne magához húzta, mire az idős nő a mellére hajtotta a fejét.

– Semmi baj, nana. Minden rendben lesz – hazudta nehéz szívvel. Letérdelt a nagyanyja elé, megfogta a kezét, és lágy simogatással próbálta megnyugtatni. – Papa tegnap elvitt téged a rendelőhöz…

– Emlékszem – bólogatott. – Úgy volt, hogy Cheyenne megmutatja az irodáját. Olyan büszke rá. Már láttam, de most megint meg akarta mutatni. De azt is tudom, miért hívott valójában. Beszélgetni akart arról a fiatalemberről. Először nagyon komoly volt, de aztán… – Felnézett Thayne-re. – Te is tudod, hogy a titkolózás nem tesz jót senkinek.

Remegő lábbal fészkelődött.

– Valami nem stimmel.

Riley közelebb hajolt.

– Mrs. Blackwood, nem vett észre valami furcsát, amikor meglátogatta Cheyenne-t? Bármilyen apró részlet fontos lehet.

– Voltak ott… – Összevonta a szemöldökét. – Háromszög.

A mondatnak nem volt értelme, amiből Thayne azonnal megérezte, mi a gond. Nana nem találja a szavakat. Néha teljesen érthetően beszél, de néha csupa zagyvaság az egész.

– Látott egy háromszöget? Egy autón? Valamilyen embléma volt? Vagy tetoválás?

Riley ügyesen rejtette el az érzéseit, és nem sokan vették volna észre, de Thayne meghallotta a türelmetlenséget a hangjában. És megértette, hogy frusztrált. Sajnos a család tagjai már megtanulták, hogy az Alzheimer-kór kiszámíthatatlan és teljességgel irányíthatatlan.

– Nana azt mondta, voltak. – Thayne azt kívánta, bárcsak képes lenne olvasni a nagyanyja gondolatában. E nélkül maradt a találgatás. – Többes számban. Több háromszög is volt?

Nana szeme nagyra nyílt, a tekintetét elborította a rémület. Elrántotta a kezét, és újra a körmét rágta. Minden idegszálával koncentrált.

– Basszameg – szaladt ki az idős hölgy száján.

Thayne-nek kis híján leesett az álla, mert harminc év alatt alig néhányszor hallotta káromkodni a nagyanyját.

Nana felkapta a füzetet, az utolsó oldalra lapozott, és rajzolt három pálcikaembert.

– Háromszög.

Riley felé tartotta a rajzot.

– Hárman voltak? – kérdezett vissza a nő.

Nana megkönnyebbülten bólintott.

– Hárman… voltak. Megfulladok. – Elvett egy poharat a dohányzóasztalról, és ivott két nagy kortyot. – Megfulladok! Vizet! Szomjas vagyok. – Thayne-re pillantott.

– Néha nem jut eszedbe a jó szó, igaz, nana? De azért mindig kitaláljuk, mire gondoltál.

Helen a fejét rázta, aztán könnyes szemmel a fejét fogta.

– Úgy s-s-s-sajnálom. Már nem vagyok elég jó.

Thayne homlokon csókolta.

– Nincs miért bocsánatot kérned.

A nagyanyja csillogó szemmel bólintott, aztán Riley-hoz fordult.

– Azért jött, hogy segítsen, igaz?

– Mindent megteszek.

– Hiszek magának – mondta nana. – Fel kell fedni a titkokat, különben elpusztítanak bennünket.

– Azt is mondtad, hogy vöröset láttál – tudakolta óvatosan Thayne. – Erről nem jut még eszedbe valami?

Az idős nő elmosolyodott.

– Lincolnnak vörös volt a haja, amikor megismerkedtünk. – A vázlatfüzete elejére lapozott, és megsimított egy képet, rajta Thayne nagyapjával. Alig lehetett több tizenhét évesnél. – Nagyon hasonlítasz rá… bár a te hajad barna. Mint anyádé. Jó parti.

Riley-ra kacsintott, majd hátradőlt, és keresztbe tette a lábát.

– Azt mondjátok meg nekem, hogy ha már összefeküdtetek, mikor házasodtok össze?

Thayne egy évtizede szolgált a tengerészgyalogságnál. Nem hitte, hogy ezek után mondhat még neki bárki olyat, amitől elpirul, de ahogy a ráncos nagyanyjára nézett, aki csillogó szemmel, ördögi mosollyal bámult rá, nem bírta ki.

– Nana!

– Én sem leszek már fiatalabb, és szeretnék még dédunokázni, mielőtt… – A hangja elhalt. – Mit is kezdtem el?

Kihúzta magát, és körbetekintett a szobában; kétségbeesve, zavartan keresett valamit vagy valakit. Thayne azt kívánta, bárcsak belelátna a fejébe. A nagyapja belépett a télikertbe, és megköszörülte a torkát.

– Helen?

A nő nem szólt, csak felpattant, és a férje karjaiba vetette magát. Lincoln magához ölelte, mély levegőt vett, és behunyt szemmel simogatta Helen hátát.

– Nem tudom, mi történik. Félek. – Azután szótlanul állt a férje ölelésében.

Thayne felsóhajtott. Nana most legalább nem lökte el magától papát. Valahányszor megtette, tisztán látszott a nagyapja szemében a mérhetetlen fájdalom.

– Majd én megoldom – szólt a nagyapja.

Thayne talpra állította Riley-t, és együtt a télikert ajtaja felé indultak. A nő a küszöbön megállt, és még hátrafordult. A száját erősen összeszorította, jól látszott rajta, mennyire feszült.

– Ennyi idő jutott – szólt Thayne. – Hol a múltban van, hol a jelenben.

Elindultak vissza a nappaliba Thayne apjához, de a férfi megtorpant a folyosón.

– Valahol ott van benne az emlék. Tudja, hogy Cheyenne bajban van – mondta Riley, és megszorította Thayne karját. – Talán ha még beszélnénk vele egy kicsit…

– Apa és papa beszélnek majd vele, de arra nem alapozhatunk, hogy bármit is sikerül megtudni tőle. Lehet, hogy a válasz tényleg ott van a fejében, és csak nem tudja megfogalmazni, de az is lehet, hogy semmire nem emlékszik. Viszont azt sem tudjuk, holnap milyen passzban lesz. Ha éppen jó napot fogunk ki, és tisztán tud gondolkodni, talán minden beugrik neki.

– Mi van Cheyenne-nek ezzel a barátjával? Elég határozottan állította, hogy van neki valakije.

– Az emlékei teljesen megbízhatatlanok, főleg az újabb dolgokkal kapcsolatosak. – A hajába túrt és Riley-ra nézett. – Pont nana miatt hívtalak ide, amikor az első éjszaka nem találtuk meg Cheyenne-t. Ide valami csoda kellene.

Riley behunyta kivörösödött szemét. Thayne nem akarta még nagyobb nyomással terhelni, de szerette volna, ha pontosan érti a helyzetet.

– Két hónapja elkaptad azt a perverz állatot, aki tinédzser lányokat rabolt el az utcáról. Pedig nem volt szemtanú. Senki sem hitte, hogy az ügyet meg lehet oldani.

– A csapatom oldotta meg – mondta, és elkapta a tekintetét.

– Ne mondd már! Legalább háromszor vagy négyszer beszéltünk, amíg az ügyön dolgoztál. Pontosan tudom, hogyan raktad össze a megoldást az apró morzsákból, amiket találtál. Senki más nem lett volna rá képes. Nekünk is pont erre a képességedre van szükségünk.

Riley megdörzsölte az arcát, és feszülten összevonta a száját. Végül nagy levegőt vett, és kihúzta magát.

– Egy másik lehetőséget is számításba kell vennünk. Mi van akkor, ha a klinikán minden azért történt, mert azt akarták, hogy rablásnak tűnjön? Mi van akkor, ha Cheyenne ismerte az emberrablót? Mert akkor teljesen más profilban kell gondolkodnunk.

– Apa azt mondja, hogy a legtöbb áldozat ismeri a támadót – tette hozzá Thayne, miközben közelebb húzódott. Nem tetszett neki a nő komor arckifejezése. A feszültséget és az elszántságot már megszokta, de Riley most leginkább bizonytalannak tűnt.

Bárcsak beleláthatna a fejébe. Olyan közel lépett, hogy már hozzá is érhetett volna. A keskeny folyosón Riley nem is tudott volna hová hátrálni.

– Az idegen személy által elkövetett emberrablás sokkal ritkább – magyarázta Riley. A hangja határozottságot hordozott, a háttérben mégis mintha némi félelem bujdosott volna.

A nő a falig hátrált. Thayne is azonnal reagált. Odalépett, lehajolt, és Riley fülébe súgott:

– Mit tegyek?

– Beszélj a testvéreiddel Cheyenne állítólagos fiújáról! Főleg Hudsonnel, elvégre azt mondtad, vele volt a legszorosabb a kapcsolata.

– Rendben. Valami más?

– Csak keressétek tovább! – Felemelte a fejét, és Thayne szemébe nézett. – Csodálatos ember vagy te is és a családod is. Nem minden család tart így össze a nehéz időkben.

Thayne meghallotta a bánatot a nő mondatában. A család olyan téma volt, amit mindketten kerültek a telefonbeszélgetéseik során. Thayne-nek megvolt rá a maga oka, de azon még sosem gondolkodott el, hogy Riley miért nem beszél az övéiről.

De mielőtt erre rákérdezhetett volna, megcsörrent a telefonja. Elővette a zsebéből, és a kijelzőre pillantott. Az öccse volt az, Jackson, aki a hegyekben folytatta a keresést.

– Mi újság?

Amikor az öccse nem válaszolt, Thayne szíve összeszorult.

– Egyedül vagy? – bökte ki végül feszülten Jackson.

Thayne végignézett a folyosón, majd Riley-val együtt egy ajtón át kilépett a hátsó verandára.

– Riley Lambert itt van velem. Ő az FBI-os profilozó, akiről meséltem. Itt vagyunk nanáéknál, kihangosítottalak.

– Átnéztem a birtok délkeleti peremét, a kistavat is. Először észre sem vettem – mondta elszoruló torokkal. – Thayne, van itt egy jelöletlen sír. És a föld még friss rajta.

NYOLCADIK FEJEZET

A növekvő hold éppen elég fényt adott ahhoz, hogy Riley lássa az előtte lévő földkupacot. A válla fölött zseblámpák villogtak, megmutatva a tetthely egy-egy kör alakú foltját. A nő leguggolt a frissen ásott földhöz, és elhessegette magától az ismerős rémálmot, ami oly gyakran gyötörte.

A komposzt szaga most nem lengett be mindent úgy, mint abban a rózsakertben, ahol a csapata a legutóbbi áldozatot megtalálta – Patricia Masters teste még meleg volt.

Riley ezt a részt gyűlölte a munkájában. A testet eltemették; vagy azért, mert nem akarták, hogy valaki megtalálja, vagy mert a gyilkosnak lelkifurdalása volt. De erről majd többet tud, ha már látta a testet.

A legapróbb részletekig felmérte a helyszínt. Egy nyitott domboldal, ami apró tóra néz. A tó fölé egy vastag ágra kopott abroncsot kötöttek. Szinte látta maga előtt, ahogy a négy Blackwood gyerek egész nyáron onnan ugrál a vízbe.

Az egyik szikla mögött, épp ahol a fák vonala elkezdődött, másfél méterszer kétméteres földkupac terült el – egész biztosan egy sír.

Riley egy darabig csak állt ott, és érezte a hátán a feszült pillantásokat.

– Ezek a rohadt washingtoni ügynökök azt hiszik, hogy mindent jobban tudnak, mint a többi állam emberei – morogta Underhill, a Wyomingi Helyszínelők egyik nyomozója.

A fickó meg sem próbálta leplezni, mennyire dühíti, hogy Riley betolakodott az ő bűnügyi helyszínére. Idegesen topogott, amiért a nő beleütötte az orrát az ügyébe. De nem ez volt az első alkalom, hogy Riley-nak ilyen akadállyal kellett megbirkóznia. Gyakorlatilag valahányszor a helyi erők az FBI-egység segítségét kérik, mindig van egy önjelölt hős nyomozó, aki ezt rossz néven veszi.

Riley nem tisztelt senkit, aki a saját egóját többre tartotta, mint az áldozatot. Neki ez volt az egyetlen alapelve: az áldozat mindennél előbbre való. Az alvásnál, a saját biztonságánál és bárki büszkeségénél.

Underhill önelégült vigyorral térdelt le mellé.

– Nincs itt semmi látnivaló, Lambert ügynök. Mindent lefotóztunk. Ideje végre befejezni a bámészkodást, és hagyja végre, hogy végezzük a munkánkat! Ez egy sír, méghozzá friss – ki kell ásni.

Riley fagyos tekintettel fordult a férfihoz.

– Magának Lambert különleges ügynök. És részben igaza van, ez tényleg egy sír. Egyelőre összesen ennyit tudunk, úgyhogy menjen innen, és engedje végezni a munkámat!

Underhill gyűlölködő pillantást vetett rá, de elhátrált.

Riley erősen az ajkába harapott. Ne szívózz már vele!

Óvatosnak kell lennie. Ha tovább provokálja a fickót, még a végén felhívja a főnökét. Márpedig Tom az első géppel hazaparancsolná DC-be, ahol felelnie kellene a tajtékzó felettese előtt, aztán meg sem állna a fegyelmi eljárásig. Ez pedig nem történhet meg.

Thayne keze megfeszült a nő hátán. Riley azt kívánta, bárcsak ne hallotta volna ő is a nyomozó megjegyzését. És bárcsak ne vágott volna vissza a fickónak. És azt is kívánta, hogy ne Cheyenne Blackwood legyen a sírban.

Riley előhúzott egy vázlatfüzetet a táskájából, aztán a papírt a fény felé tartotta.

– Fény kéne! – kiáltott hátra Thayne.

Az egyik seriffhelyettes perceken belül előpakolt néhány reflektort. A zsinórokat a generátorra kötötte, és felkapcsolt mindent.

És az éjszakából hirtelen nappali fény lett.

– Kösz – szólt Riley, amikor Thayne visszaért mellé. A ceruzája már cikázott a papíron.

– Van ám fényképezőgépünk is – vetette oda gúnyosan Underhill.

Riley nem törődött vele, megszokta már, hogy az emberek kétkedve állnak hozzá. Az évek során megtanulta, hogy – különösen az érintetlen tetthelyek esetén – a ceruza és a papír segít abban, hogy a tudatalattija olyan apró részleteket is befogadjon, amiket az elméje nem képes. Márpedig néha egy apróságból lesz a legnagyobb nyom. Ha a sírban nem Cheyenne fekszik, akkor az áldozat családja válaszokat vár majd. De ha Underhill feltúr mindent, akkor azzal sok nyom elveszhet.

A sutyorgás lassan elhalkult, és végre tudott a vonalakra, a formákra koncentrálni, azután pedig az árnyékolásra. Egyszer csak aztán becsukta a füzetet, és Underhillhez fordult.

– Végeztem, magáé a terep.

– Ideje volt már – motyogta, majd felhúzott szemöldökkel Carson Blackwoodra nézett engedélyért.

– Kiáshatjátok – szólt nehéz hangon a seriff.

Riley a seriff hamuszürke arcát figyelte.

– Apukád rosszul néz ki – súgta oda Thayne-nek.

– Mondtam neki, hogy menjen haza, de még egy tornádó sem állíthatná meg, nemhogy egy szívizomgyulladás.

Thayne olyan közel lépett hozzá, hogy ruhán keresztül is érezte a teste melegét, hiába a hűvösbe forduló esti levegő.

– Ugye nem Cheyenne van benne?

Riley alaposan megfontolta a válaszát.

Bizonyára túl hosszan hallgatott, mert Thayne maga felé fordította.

– Az igazat akarom. Apa miatt.

– Remélem, nem.

Thayne ujjai egy pillanatra megfeszültek a lány vállán, mielőtt elengedte. Riley behunyta a szemét. Kérlek, Cheyenne, ne te legyél itt.

Underhill és Quinn Pendergrass seriffhelyettes lassan, módszeresen túrták el a földet. Thayne testvére, Jackson is ott állt velük. Riley most látta a két fivért először egymás mellett – szinte ijesztő volt, hogy mennyire hasonlítanak egymáshoz. Ugyanaz a rövidre nyírt barna haj, ugyanaz az izmos, kidolgozott test és ugyanaz az elszánt tekintet. És mellé mindkettejük szemében ott volt a riadalom. Jackson ejtőernyős tűzoltóként bizonyára legalább annyiszor megjárta a poklot, mint Thayne. De akkor sem kellene ezt végignézniük. Vagy legalábbis nem ilyen közelről. Főleg akkor nem, ha tényleg Cheyenne fekszik a sírban.

Riley kihúzta magát, és hozzájuk fordult.

– Nem lehettek itt. Menjetek oda apátokhoz – mondta, és a seriff felé pillantott. – Szüksége van rátok. Megígérem, hogy amint kiderül valami, egyből szólok.

Mindkét férfi megdermedt a felszólítástól. Jackson dühös pillantást vetett rá, de Thayne csak bólintott – abban a percben rábízta a nővérét.

Jackson káromkodva vonult oda az apjához. Thayne is követte, és a három Blackwood hamarosan együtt várta komor, feszült arccal a fejleményeket. A hiányzó fiú, Hudson most is odakint kereste a testvérét.

Carson állkapcsa minden ellapátolt földdel egyre erősebben megfeszült. Riley szíve fájdalmasan elszorult a látványtól. Pontosan tudta, hogy min mennek keresztül. Számtalan – jó, nem számtalan, hanem egészen pontosan huszonhét – ilyen sírnál járt azóta, hogy betöltötte a tizennyolcat, és mindegyiknél azon rettegett, hogy vajon a nővérét ássák-e ki a földből.

De Madison holttestét azóta sem találták meg.

Borzongás futott végig a nyakán. Thayne-re pillantott. A férfi mintha megérezte volna a tekintetét, mert azonnal ránézett. A szemében nem látszott semmi: sem Carson küzdelme az érzelmei ellen, sem Jackson végtelen kétségbeesése. Thayne nem mutatta ki az érzéseit. Lehet, hogy ezt teszi a SEAL? Vagy egyedül így képes megbirkózni a helyzettel.

Riley tekintete a férfi jobb kezére vándorolt. Az ujjak apró, ritmikus mozgása volt az egyetlen árulkodó jel arról, hogy Thayne nem tökéletesen nyugodt és érzelemmentes.

Riley legszívesebben odament volna, hogy megölelje, hogy támogassa, de nem tehette. A legtöbb profilozó el sem megy a helyszínekre, de ő már rég rájött, hogy a legjobban úgy képes belelátni a gyilkos és az áldozat fejébe is, ha ott van. Úgyhogy csak állt ott egyedül, és figyelt.

A sír mellett percről percre emelkedett egy újabb kupac föld. Underhill újra a földbe nyomta az ásót. Riley hallotta a halk koppanást.

A férfi megdermedt, mire az összes Blackwood megindult előre.

Riley egy gyors mozdulattal útjukat állta.

– Ne! – szólt rájuk. – Majd én.

– Ha Cheyenne az… – kezdte Carson.

Riley belenézett a férfi elgyötört szemébe.

– Seriff, kérem, hagyja, hogy végezzem a munkámat. Ezért hívtak ide.

A seriff feszült biccentéssel nyugtázta a kérést.

Riley azután Thayne-hez fordult. A fiú megfogta az apja vállát, és elhátráltak. Thayne még mindig tökéletesen uralta az érzelmeit.

Igazából túl tökéletesen. De muszáj volt neki.

Riley elfordult tőlük, mert nem nézhette tovább az arcukra kiülő gyászt. Underhill-lel közelebb léptek a sírhoz. Pendergrass is csatlakozott hozzájuk.

A nő letérdelt, és egy apró hajtásra mutatott, ami a földből került elő. Jó előérzete támadt – talán mégsem Cheyenne lesz a földben.

– Megismerik ezt a növényt?

– Persze. Üröm. Arról a bokorról törhetett le – balra biccentett –, amikor az elkövető eltemette a testet.

– Az a bokor, amelyiknek kicsi sárga virágai vannak?

Underhill bólintott.

– Csakhogy ezen az ágon egyáltalán nincs virág.

Máshol, másmilyen körülmények között élvezte volna a döbbenetet, ami Underhill arcára kiült. Most egyszerűen hátrapillantott Thayne-re és a többiekre, azután halkan folytatta. Nem akart reményt kelteni bennük. Addig nem, amíg száz százalékig nem biztos a dolgában. A remény legalább annyi életet tönkretett már, mint a reményvesztettség.

– Valamilyen állat beletúrhatott a földbe.

– Nem semmi – suttogta elismerően Thayne a háta mögül. Olyan közel állt, hogy Riley ijedtében majdnem hasra esett.

Felállt, és leporolta a nadrágját.

– Soha ne gyere így mögém! – morogta zakatoló szívvel.

– Azok ott farkasnyomok – jegyezte meg Thayne, és néhány lábnyom felé biccentett.

– Az, hogy egy farkas itt szaglászott, még nem jelenti, hogy nincs itt az áldozat – jegyezte meg Underhill, noha a hangjából eltűnt a korábbi határozottság.

– Ez igaz – ismerte el Riley.

– Ő az? – kiáltott oda a seriff. – Thayne?

Thayne állkapcsán remegett az izom. Tekintetét a gödörre fordította.

– Mit mondjak apának?

– Várd meg, amíg végzek – kérlelte Riley. Egy pillanatra megfogta és megszorította a férfi kezét. – Menj vissza hozzájuk. Apádnak szüksége van rád, én pedig teljesen biztos akarok lenni, mielőtt bármit mondok.

Thayne nem mozdult.

– Kérlek. Ha itt hibázok… – elhallgatott. – Az nem lehet.

Thayne erre bólintott egyet, és visszament az apjához.

Riley izmai megfeszültek, amikor arra gondolt, hogy a három férfi idegesen várakozva bámulja. Letérdelt a gödör mellé, és alaposan szemügyre vett mindent.

– Seriffhelyettes, mikor esett itt utoljára?

– A Cheyenne eltűnése előtti éjszaka – hangzott a válasz.

Felhúzott szemöldökkel fordult Pendergrass és Underhill felé.

– Nem hiszem, hogy ember bolygatta meg a sírt. Nem elég nedves hozzá. És a bokorból ítélve legalább hat hónapja itt van, valamikor télen áshatták. Jóval Cheyenne elrablása előtt.

A DCI-nyomozó nem vitatkozott. Elismerően biccentett.

– Elmondja nekik? – kérdezte.

– Csak ha minden kétséget kizártam. Szabad? – kérdezte, miközben kézbe vett egy kefét.

– Úgy látom, tudja, mit csinál.

Ennél többet nem remélhetett. Aprólékos mozdulatokkal, rétegről rétegre fejtette fel a földet. Talált ágakat, tűlevelet. Az egyik mozdulatnál aztán a kefe sörtéje megakadt valamiben. Lerakta a szerszámot, és a gumikesztyűs kezével söpörte tovább a földet. Másodperceken belül előbukkant egy koponya homloki része.

Nem volt rajta hús, csak egy kevés haj.

Riley szíve nagyot ugrott. Lehorgasztotta a fejét. Valaki a semmi közepén eltemetett egy emberi lényt. Egyszerűen kidobta.

A válla fölött a Blackwoodokra nézett.

– Nem Cheyenne!

Carson lába megremegett, Thayne-nek el kellett kapnia az apját.

– Biztos?

– Ez a test olyan régen van itt, hogy már lebomlott. – A DCI nyomozójára pillantott. – Errefelé mennyi idő, míg a csonton kívül minden lebomlik?

Underhill ügynök a földet figyelte.

– Amott ásás közben a gyökereket is szétvágták. Az év ezen szakában három-hat hónapot mondanék.

Carson magához ölelte a fiait. Összeborultak, de Thayne hamarosan elővette a telefonját. Bizonyára Hudsont értesítette. Riley sóhajtott egyet. Nem Cheyenne sírját találták meg, de ez még nem jelentette, hogy nincs ő is valahol eltemetve. Abban bízott, hogy Thayne és a családja képes lesz megbirkózni azzal, ami még rájuk vár, noha a legtöbb család beleroppan az ilyesmibe.

Riley visszafordult a holttesthez, és óvatosan félresöpörte a földet, hogy a teljes koponyához hozzáférjen. Nem volt ugyan igazságügyi antropológus, de pár dolgot megtanult az évek során – néhány dolgot a képzésekből, néhányat a sok elvégzett kutatásból és az interjúkból, amik a nővére kereséséhez kellettek.

A koponya mérete nagyobb volt, mint az átlagos női koponya.

Oldalra fordította.

A halánték menti csont határozottan hangsúlyos volt. Végül belenézett a szemüregbe, és végighúzta az ujját az üreg alsó peremén. Meglehetősen éles perem. Ha még az erős szemöldökcsontot is hozzáveszi, szinte biztosan megállapítható.

– Ez egy férfi – közölte Underhill-lel. A másik oldalra fordította a koponyát. Apró, kerek lyuk a fül helye fölött. Egész biztosan nem természetes módon keletkezett.

Felállt.

– Seriff?

Carson duzzadt, kivörösödött szemmel fordult felé.

– Riley? – Odalépett és megszorította a nő kezét. – Köszönöm!

Semmit nem tett azon kívül, hogy nem sikerült megtalálnia Cheyenne-t. Azért megpróbált mosolyt erőltetni magára.

– Érkezett bejelentés eltűnt túrázóról az elmúlt hat hónapban?

– Singing Riverben nem, de megnézem a bejelentéseket.

– Olyat keressen főleg, akik párban tűntek el – tette hozzá Riley.

– Miért? Van másik test is?

– Nem, de ez a férfi nem természetes halált halt, hanem megölték.

♦ ♦ ♦

Cheyenne érezte, hogy haldoklik. A gyomra görcsölt, reszketett, és összegörnyedve szenvedett a börtöne ágyán.

Fájt a hasa, a torkát sav marta. Felpattant, és a fürdőszobába rohant.

Bezárta maga mögött az ajtót, aztán a vécé előtt térdre rogyott. Mire a gyomra teljes tartalmát kiürítette, néhány csepp vér is keveredett a hányásba. Zihálva dőlt hátra. A pulzusa az egekbe szökött. Pislogva a hasa aljához nyomta a kezét.

Az ajkát harapva próbálta megállni, hogy üvöltsön. A feje nekihanyatlott a falnak. Lihegve apró levegőket vett.

Sosem tapasztalt még ilyesmit, de a tüneteket már látta.

Bethanyn.

A homlokán gyöngyözött a verejték, és a szeme csak alig tudott fókuszálni. Mi okozhat két emberben ugyanolyan tüneteket?

– Gyerünk, Cheyenne, gondolkozz!

Két lehetőség jöhet szóba. Fertőzés vagy környezeti tényező.

A gyomrát megint összerántotta a görcs. A vécéhez mászott, de hiába öklendezett, már semmi nem maradt benne, amit kiadhatott volna. Száraz zihálással rogyott a padlóra.

Mitől betegedtek meg? Ökölbe szorította a kezét, a rövid körmei belevájtak a tenyerébe. Minden erejével gondolkodni próbált.

Differenciáldiagnózis. Százszor vagy talán ezerszer is csinálta már.

Mondjuk akkor nem voltak közben ilyen fájdalmai.

Kezdjük Bethanyval. Már minden nyilvánvaló okot kizárt. Végigvett minden kórokozót, ami fertőzést okozhat, de egyiknek sincs ilyen rövid lappangási ideje.

Ha tehát nem betegség vagy fertőzés, akkor maradt a környezeti hatás.

Csakhogy sem Ian, sem Adelaide nincs rosszul. Senki máson nem jelentkeztek a tünetek.

Cheyenne feltolta magát a padlóról, és nagy nehezen talpra állt. Remegő lábbal kapaszkodott meg a mosdóban, hogy egy kicsit megmossa az arcát. Eltartott egy darabig, mire egy kicsit jobban érezte magát. Bizonytalan léptekkel Bethany ágyához botorkált, és leült a nő mellé.

– Mi van velünk, Bethany? Mitől vagyunk rosszul? Mi az, ami annyira mérgező, hogy egy nap alatt rajtam is kijöttek a tünetek?

Körülnézett, de már centiről centire ismerte a szobát. Saját kezűleg fertőtlenített le mindent, mielőtt nekifogott a műtétnek, de semmit nem talált, ami ilyen súlyos reakciót válthatna ki bárkiből.

Egyetlen lehetséges magyarázat maradt. Cheyenne megfogta Bethany kezét.

– Lenyeltem, igaz? Ahogy te is. Valaki megmérgezett minket.

Legnagyobb megdöbbenésére Bethany megszorította a kezét.

– Bethany? Bethany?

A nő szeme nem nyílt ki.

Cheyenne várt még néhány percig, de Bethany nem mozdult, és nem is tért magához. Cheyenne végül kimerülten elment az ágyáig, lerogyott rá, és tovább törte a fejét.

De már gondolkodni is alig tudott.

Egyvalamiben viszont biztos volt.

Akárki szervezte is meg az elrablását, abban a hitben volt, hogy Bethanynak vakbélgyulladása van. Különben minek lopta volna el azt a sok eszközt és gyógyszert? És miért kényszerítette volna Cheyenne-t arra, hogy megműtse?

Ahogy levonta a végkövetkeztetést, megborzongott.

Valaki meg akarja ölni Bethanyt.

Valaki, aki vagy a szobához vagy a szobába behozott ételhez vagy vízhez hozzáfér.

És Cheyenne tünetei alapján az a valaki őt is a halálba kívánja.

♦ ♦ ♦

A tisztás csendjét autók zúgása törte meg. Ritka az ilyen hangzavar a birtok ezen szegletében. Thayne kilépett a fák közül. Letartóztatással kellett megfenyegetnie a felbukkanó riportereket, hogy végre elmenjenek. Mint a sáskák. Így is eleget láttak ahhoz, hogy meglegyen a holnapi szaftos címlap meg a hozzá való elvetemült találgatások.

Cheyenne elrablásáról az egész országban értesültek, így a kisváros is megkapja a maga tizenöt perc hírnevét, bármilyen szörnyű módon érdemelte is ki.

A helyszínelőcsapat Jackson felügyeletével nézte át a sírt körülvevő területet. Thayne az öccséhez lépett.

– Apa mindjárt összeesik – motyogta, miközben az apjára pillantott, aki a terület túlsó végén ténykedett.

– És te fogod beadni neki, hogy ideje hazamennie? – suttogta Jackson.

– Valakinek muszáj – felelte Thayne. Az arcát dörzsölgette.

Amikor meglátta, hogy az apja megbillen, betelt a pohár.

– Gyere már! – Szigorúan az öccsére nézett, és végül együtt indultak az apjukhoz.

– Apa, haza kell menned – szólt rá Thayne. – Ha megtaláljuk Cheyenne-t, és te addigra visszakerülsz a kórházba, kitekeri a nyakunkat. Örülnék, ha ezt elkerülhetnénk, mert te is tudod, milyen, amikor ideges.

Az apja szája halvány mosolyra húzódott.

– Tényleg szörnyen dühös lenne. – Nagyot sóhajtott. – És azt is látom, hogy be vagyok kerítve. – Bekapcsolta a rádióját. – Helyzetjelentést kérek.

A keresőcsapatok egyesével bejelentkeztek. És valamennyien rossz hírt közöltek. Semmit nem találtak, Cheyenne-nek nincs nyoma.

Thayne apjának minden rossz hír hallatán egy kicsit lejjebb csúszott a válla, és lassan elszállt a maradék ereje is.

Jackson megköszörülte a torkát.

– Hazaviszlek. A keresőcsapatok nem állnak le, Thayne és Quinn Pendergrass gondoskodnak róla. Amúgy meg papának meg nanának is szüksége van rád.

Az apjuk egy percig habozott, ám végül bólintott.

– Ha bármi hír van, szóltok. Akármilyen hír. – Figyelmeztető pillantást lövellt először Thayne-re, azután Jacksonra.

– Mindenképpen.

Az avar zörgésére Thayne felkapta a fejét.

Riley lépett elő a fák közül, kezében a füzetével.

A seriff is a hang irányába fordult.

– Mindketten tudjuk, hogy Riley az egyetlen esélyünk. – Megragadta a fia karját. – Ha mi is meg tudnánk találni Cheyenne-t, akkor már megtaláltuk volna.

– Tudom – felelte Thayne az apja szemébe nézve.

– Thayne, adj meg neki mindent, amit csak kér. Szólok bárkinek, aki tartozik nekem szívességgel. És az életem végéig adósa maradok annak, aki segít, ha cserébe épségben hazahozzuk Cheyenne-t.

– Gyere, apa!

Jackson a kocsijához vezette az apját. Hamarosan eltűntek a fák mögött. Thayne Riley-hoz lépett.

– Örülök, hogy rávettétek, hogy menjen haza. – Olyan gyorsan zárta be a vázlatfüzetet, hogy Thayne nem láthatta, mit rajzolt.

– Makacs ember, ráadásul mostanában rosszul méri fel az erejét. Egyedül Cheyenne-re hallgat, mert ő mégiscsak orvos.

– Ez a birtok minden fűszálával a családodhoz kötődik, nem igaz? – kérdezte Riley. – Láttam azon a fán a monogramodat. Ott van a testvéreidé is. Annyi minden köt ide titeket. Miért mentél el itthonról, amikor ennyire szereted ezt a várost és a családodat?

Thayne a tarkóját masszírozta.

– A dédnagyapám telepedett le itt. Aztán ő lett a seriff. Papa is az volt, apa is. Úgy nőttem fel, hogy mindennap szembesültem a Blackwoodok hagyatékával. Úgy éreztem, megfulladok tőle. Meg akartam találni a saját utamat.

– Megértem – mondta Riley. – Jobban, mint hinnéd. Madison után felém is megvoltak az elvárások. – Megsimította a karkötőjét. – És tervezed, hogy hazaköltözöl?

– Sosem gondoltam rá, hogy letelepedjek itt, de múlt héten felhívott a parancsnokom. Kifutok az időből. Lassan el kell döntenem, hogy visszamegyek a SEAL-hez, vagy kilépek. A csapat most mínusz egy emberrel dolgozik, hiányzom onnan.

– Ahogy a családod mellől is.

Mit lehet erre mondani? Első a család.

– Végeztél? – kérdezte.

A nő bólintott. A holttestet elvitték, és szinte mindenki elindult, hogy folytassa a keresést. Csak Pendergrass és Underhill maradt a helyszínen.

A sötétségben egy leharcolt csotrogány zúgott fel. A fák között felemás fényszóró világított be. A kocsi durrogva-pöfékelve állt meg. Basszus. Thayne azonnal megismerte az öreg terepjárót. Carol Wallace kipattant a kormány mögül, és a feltárt sír felé botorkált.

A gödör mellett megbotlott, és térdre esett.

– Ő az? Gina az?!

– Úristen – suttogta Riley. – Ez Carol Wallace!

Mielőtt Thayne egyet is mozdulhatott volna, Riley már a nő előtt termett. Carol felpillantott rá, és meglepetésében kis híján hanyatt esett.

– M-maga!

Az alig artikulált szóból Thayne mindent megértett. Carolhoz közeledve az alkohol átütő szaga is elérte.

Riley belekarolt Carolba.

– A lánya nincs itt – szólt. – Carol, nézzem rám! Nem Gina az!

De a szavak nem jutottak el Carol alkoholmámoros tudatáig. Szerencsétlen nő lehanyatlott a földre, és csak zokogott keservesen, miközben ujjaival a földbe túrt.

Thayne a vállánál fogva megragadta és felállította a nőt.

– Carol, figyelj ide! Nem Gina az! Nem a lányodat találtuk meg!

A könnyek lassan elapadtak. Szipogva Riley-ra nézett.

– De maga az FBI-ügynök, aki Ginát keresi. Ha nem őt találták meg, akkor minek jött?

– Segít megtalálni Cheyenne-t – felelte Thayne.

Carol szeme elkerekedett.

– Eltűnt?

Thayne hitetlenkedve nézett a nőre.

– Cheyenne-t péntek este elrabolták – magyarázta Riley. – Őt próbálom megtalálni.

– És ezzel is olyan jól halad, mint Gina keresésével? – buktak ki a nőből a keserű szavak.

Riley összerezzent, mire Thayne idegesen Carolhoz fordult.

– Fejezd be, Carol! Riley nem ezt érdemli. Ő az egyetlen FBI-os, aki az elmúlt tíz évben ránézett Gina ügyére.

Carol a szájához kapta a kezét.

– Bocsánat! Ööööö… a péntek elég durva volt – mondta kerülve Riley tekintetét. – Csak vissza akarom kapni a kislányomat.

Magyarul Carol azóta piál, hogy Thayne letartóztatta Edet. Thayne a fejét ingatta.

– Pendergrass, hazaviszem Carolt. Mielőtt te is elmész, hívnál valakit, hogy visszavigye a kocsiját a városba?

– Persze, ha végeztünk, hívok valakit!

Thayne azután Riley-ra pillantott.

– Mehetünk?

A nő az üres sírt bámulta.

– Össze kell szednem a gondolataimat, úgyhogy igen, mehetünk.

Thayne a terepjárójához kísérte Carolt, és besegítette a hátsó ülésre. A nő a szemét törölgetve dőlt az üvegnek. Alig telt bele néhány másodperc, már aludt is.

A férfi aztán ajtót nyitott Riley-nak, majd beült a vezetőülésre, beindította a motort, és leengedte az első két ablakot, hogy az émelyítő szag ki tudjon szellőzni.

Riley a válla fölött a kábult nőre pillantott.

– Amikor tavaly találkoztunk, hónapok óta nem ivott.

– Próbálkozik – magyarázta Thayne. – Kirakom otthon, aztán elviszlek Fannie-hez. Kapsz egy szobát a panzióban.

– Nem akarok megszállni sehol – szólt Riley. – Kérem az összes akta és fénykép másolatát, amiket csináltatok, az én képeimet is kinyomtatva, és kell egy csendes hely, ahol nyugodtan dolgozhatok.

– Ez mind megoldható a seriffhivatal konferenciatermében.

– Nem akarom látni, hogy mire jutottatok. Addig nem, amíg át nem vettem magamban a két lehetséges forgatókönyvet, és valami nyomot nem találtam. Szeretnék csendben, egyedül lenni.

– Mondom, hová tedd fel a fényképeidet. – Azután elhadart gyorsan egy webcímet. – Beszólok a hivatalba, hogy mindent nyomtassanak ki, és vigyék Fannie panziójába. De ez azért eltarthat pár óráig.

Mielőtt Riley bármit mondhatott volna, Thayne megállt Ed és Carol háza előtt.

Kiszállt a kocsiból.

– Carol, hol a lakáskulcs?

– A virágcserép alatt – suttogta. – Hogy a lányom is be tudjon menni, ha hazajön.

Thayne ölbe vette a nőt. Carol legalább százhetvenöt centi magas és hetvenkilós volt, mégis úgy kapta fel, mintha csak egy kisgyerek lenne. Riley eléjük sietett, és felemelte a cserepet. A kulcs ott pihent alatta, egy jól kivehető, kulcs alakú poros folt mellett – valaki nemrégiben használhatta.

Thayne bevitte Carolt a rendetlen házba. A sarokban puskatok hevert, körülötte számtalan fegyver szétdobálva. A konyhaasztalon egy kupac mosatlan ruha, közte férfialsó és akkora ingek, amikben Carol elveszne, mellette néhány tál félig megevett müzli és koszos kávéscsészék. Talán a férje pakolt szét.

Jó ideje senki nem takarított a lakásban, egy fal mégis makulátlanul tiszta volt – azon lógtak a lánya képei.

Thayne nagyot sóhajtott.

– Hol a szobád?

Carol erőtlenül az egyik ajtóra mutatott. Riley összeszedte az ágyon szétszórt ruhákat, és mindent a sarokban lévő székre pakolt, mialatt Thayne lefektette a nőt.

– Aludj egy nagyot, Carol! Ed miatt meg ne aggódj, egy ideig rács mögött lesz.

Amikor felegyenesedett, Carol reszketve összegömbölyödött.

– Próbálok kitartani – motyogta. – De nem tudom, meddig megy még. Vissza akarom kapni a lányomat.

Riley felvett egy takarót a földről, és betakarta vele a nőt. Nem tudta, Carol mibe keveredett, de egy kis megnyugvás mindenkinek jár.

– Nem nyugszom, amíg ki nem derítem, mi lett a nővéremmel – jelentette ki Riley. – És a maga lányával. Carol, kérem, ne hagyja, hogy az emberrabló győzzön!

Carol véreres szeme könnybe lábadt.

– Már győzött.

KILENCEDIK FEJEZET

Riley még egy utolsó pillantást vetett Carolra – a halk szuszogást és az egyenletes légzést hallva kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Elaludt – mondta Thayne-nek.

Az elméjében még a nő szavai kavarogtak. Már győzött.

Hányszor érezte ő is ugyanezt? Hány áldozat leírhatatlan gyilkosságát látta? Az áldozatok szóltak hozzá. Igazságot követeltek. Válaszokat. Lezárást. A kérdésekre mégsem tudott választ adni.

Mi tartott ilyen sokáig? Miért nem tudtál megmenteni minket?

Mielőtt Thayne kinyithatta volna a bejárati ajtót, Riley megragadta a karját.

– Szerinted Carolnak igaza van? Az emberrabló győzött? Nézd meg, mi lett az életével.

– Joggal érzi reménytelennek a helyzetet. A lánya tizenöt éve tűnt el, pont, mint a nővéred – magyarázta Thayne halkan, elgondolkodva. – A különbség csak annyi, hogy te ezt a tragédiát arra használtad, hogy másokon segíts.

– Biztos vagy benne? – Riley a fejét rázta. A lelki és a fizikai kimerültség kezdett erőt venni rajta, szinte fojtogatta.

Kiléptek a házból, Thayne bezárta az ajtót, majd a kulcsot visszatette a cserép alá. Hátha Gina tényleg hazajön.

Riley éppen elindult a lépcsőn, amikor Thayne felmordult. Megragadta Riley karját, behúzta egy fa mögé, aztán elővette a pisztolyát.

– Mi tö…

Thayne egyik ujját a szája elé tartva fojtotta belé a szót, mire Riley szeme elkerekedett. Követte a férfi tekintetét. Mozgásra lett figyelmes. Egy alak kuporgott Thayne kocsija mellett.

Riley is elővette a fegyverét. Thayne intett neki, hogy a kocsi háta felől menjen, míg ő maga az árnyak takarásában a kocsi orrához indult.

Ha Thayne nem figyel fel rájuk, csapdába is sétálhattak volna. Riley lassú mozdulatokkal lopakodott a sorba ültetett fenyők között, amik Carol telkét határolták. Ha a fickó ebbe az irányba indul el, könnyedén elkapja.

Az alak felegyenesedett, és a kocsi motorháztetője fölé hajolt. Thayne felpattant, és keresztülrohant a füvön. De mielőtt a fickóhoz ért volna, a semmiből két lövés dördült.

Thayne és Riley egyszerre vágódtak a földre. Mire a nő felemelte a fejét, az alak eltűnt. Mindketten a terepjáró fedezékébe húzódtak.

– Jól vagy? – kiáltotta Thayne. – Láttad, merre ment?

– Jól vagyok, és nem láttam.

Thayne talpra ugrott, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Ránk lőttek – kiabálta a rádióba, majd ledarálta a címet. A válla fölött Riley-ra nézett. – Láttad, hogy ki volt?

Riley a fejét ingatta. Csak néhány dolgot tudott elmondani a férfiról. Thayne a rádióba bemondott egy becsült testmagasságot is, aztán az ülésre dobta a készüléket, és felemelte a pisztolyát.

– A lövész akármelyikünket lelőhette volna – fogalmazta meg Riley a súlyos igazságot.

– Kivéve, ha rossz lövő.

– Ezt te sem gondolod komolyan.

Thayne a fejét ingatta.

– Egy mesterlövész elől nem tudsz elbújni. Szerintem nem akart megölni minket.

– Akkor minek lőtt ránk? – kérdezte Riley.

– Talán ez a kis ajándék rejti a választ. – Thayne felállt, és a sarkánál fogva kihúzott egy borítékot az ablaktörlő alól, majd átadta Riley-nak. – A te neved van rajta.

A nő kesztyűt húzott, aztán elvette és alaposan szemügyre vette a borítékot. A táskájából elővett egy műanyag tasakot, óvatosan felvágta a boríték egyik oldalát, és a bizonyítéktartó tasakba tette.

– Manapság nem lehetsz elég óvatos – magyarázta. – Quanticóban a mai napig rendszeresen kapunk lépfenés riasztásokat.

A tasakon keresztül óvatosan kihúzta a levelet a borítékból, majd kinyitotta.

Ne keresd, mert megbánod!

♦ ♦ ♦

Most, hogy két nap alatt kétszer rálőttek, Riley kezdte megkérdőjelezni a saját pályaválasztását. Nem mintha valaha is lett volna választása.

Pendergrass seriffhelyettes autója elkanyarodott a sarkon – a levelet és a bizonyítékot vitte a laborba. A területet alaposan átkutatták, de nem találtak töltényhüvelyt, ahogy azt sem tudták megmondani, hol bújt el a lövész. Nem volt szemtanú, és ötletük sem volt, ki tehette oda a fenyegető üzenetet. Riley elgondolkodva összeszorította a száját.

– Hallom, ahogy kattognak a fogaskerekek a fejedben – jegyezte meg Thayne.

– Ketten voltak. Az egyik rendezett, a másik hanyag, felületes, spontán. – Beültek az autóba.

– Pont, amilyennek az emberrablókat is leírtad. Hátha Pendergrass talál ujjlenyomatot a levélen – mondta Thayne.

– Hátha. De ennek a támadásnak semmi értelme. A lövész megölhetett volna minket, ha akar. Miért kell elrettenteni az ügytől? Nincs bizonyítékunk, és az elmúlt egy napban az égvilágon semmivel nem jutottunk előrébb – morfondírozott.

– Figyelmeztetés volt, hogy hagyjuk abba.

– De miért? – Az ujjával az ajkát kopogtatta. – Akkor valamihez közel járunk. Újra kell gondolnom a profilt, és át kell néznem mindent, amit összegyűjtöttünk, hátha akkor rájövök valamire. Kell egy csendes hely, ahol senki nem zavar.

– Akkor a seriffhivatal kilőve – motyogta Thayne. – A nyomozócsapat a konferenciateremben táborozott le. Szóval egyetlen hely maradt az egész városban, ahol minden zavaró tényezőtől távol lehetsz. Vagy legalábbis a legtöbbtől.

Azzal beindította a motort, és megfordult az autóval. Riley-nak nem tartott sokáig rájönnie, hogy Fannie panziója felé tartanak. Ott szállt meg egy évvel ezelőtt is – ott vesztek el Thayne-nel egymás karjaiban. Egy örökkévalóság telt el azóta.

Thayne megállt a panzió előtt, és elkapta Riley-t, mielőtt kiszállhatott volna.

– Sietősen megyünk be, oké?

A nő bólintott. Még benne volt az adrenalin attól, hogy rálőttek, de közben érezte a kimerültséget is. Most viszont nincs idő pihenni. Gondolatban újra végig kell vennie a helyszínt, és meg kell találnia az oda nem illő apróságot, amiből aztán ki lehet indulni. Kell valami, mert ha a többi nyomozó nem talál valami óriási nyomot, akkor egyetlen esélyük maradt.

Meg kell alkotni Cheyenne és az emberrabló tökéletes profilját.

Riley a laptoptáskájáért nyúlt, de Thayne elvette tőle, és a saját vállára akasztotta.

– Majd én viszem – mondta ellentmondást nem tűrőn. – Úgy nézel ki, mint aki mindjárt összeesik.

Volt benne valami.

Thayne előhúzta a Glockot, kiszállt, és ajtót nyitott Riley-nak.

– Gyerünk! – kiáltott rá. Elrohantak a panzió bejáratához, bementek, és bezárták maguk mögött az ajtót.

Thayne minden függönyt behúzott.

A vaníliás illatosítótól a szoba olyan hatást keltett, mintha most sütöttek volna benne valamit – a hangulata szöges ellentétben állt azzal a feszültséggel, ami Riley ereiben lüktetett. Odabent aztán ő is megnyugodott egy kicsit.

Az elegáns előszobát friss virágok díszítették. Az apró recepciós pult az egyik sarokban volt eldugva. A déli vendégszeretet netovábbja.

Fannie egy ajtón át lépett a mahagónipult mögé. A haja tökéletesen fésült, hosszú ruhája meglibbent a lépteire. Igazi déli szépség, akit Wyomingba hozott a szél.

– Csakhogy végre beestetek – mondta szúrós szemmel. – Minden oké? Tegyétek már el a fegyvereket!

– Kade itt van? – kérdezte Thayne.

Fannie összevonta a szemöldökét.

– Nincs most jól.

– Akkor megoldom máshogy.

Fannie meglátta Riley kérdő tekintetét.

– Az unokaöcsém nemrég jött haza a háborúból, és még a poszttraumás stresszt nyögi.

– Nagyon sajnálom, Fannie.

– Én is. Most épp nincs magánál. De miért kerestétek?

– Valaki rálőtt Riley-ra. Azt reméltem, rábízhatom a panzió őrzését.

Fannie erre benyúlt a pult alá, és előhúzott egy sörétes puskát.

– Majd én intézem.

Egy hetvenes éveit taposó nő hálóingben, kezében puskával abszurd látvány lehet, de Fannie-nél ez mintha teljesen természetes dolog lett volna.

– Biztos vagyok benne, hogy meg tudod védeni magad – szólt Thayne. – A támadó egyébként eltűnt, de a biztonság kedvéért éjszakára itt maradok.

Riley bízott benne, hogy a támadó tényleg eltűnt.

– Thayne, nem kell maradnod. Megleszek. Talán rémlik, hogy képzett FBI-ügynök vagyok.

– Az lehet – szólt közbe Fannie –, de attól pihennie kell. – Hogy akarja megtalálni Cheyenne-t, ha olyan fáradt, hogy az orráig sem lát el? – Csípőre tette a kezét. – Thayne, te pedig nagyon ajánlom, hogy vigyázz rá!

Thayne megvonta a vállát.

– Igenis, igyekszem!

Láthatóan nem volt értelme vitázni. Riley már nyúlt a kulcsért, de Fannie Thayne kezébe nyomta.

– Vidd az emeletre. Ugyanazt a szobát kapja, amiben legutóbb voltatok. Reggeli hat és tíz között. Sajtszósz, áfonyás muffin, rántotta és kolbász. Vasárnap természetesen van friss pogácsa és mártás is. Bekapcsolom a riasztót. Ha bejön valaki, beszakad a dobhártyája.

– Köszönöm, Mrs. Lonebear – hálálkodott Riley.

– Csak találja meg a lányt, Lambert különleges ügynök. Addig a magáé a szoba, amíg Cheyenne elő nem kerül. Pénzt nem kérek érte.

– Köszönjük, Fannie – szólt Thayne.

A panzió tulajdonosa azzal eltűnt az ajtó mögött, Thayne és Riley pedig elindultak az emeletre. Thayne bedugta a zárba a kulcsot, és kinyitotta az ajtót.

– Hová tegyem? – kérdezte, és felemelte a laptoptáskát.

– Az asztalon tökéletes. – Riley leült az ágyra, és élvezte, ahogy belesüpped a kényelmes matracba. A teste pihenésre vágyott, de az elméje dolgozni akart.

Thayne lerakta a nő táskáját a bőröndtartóra, aztán behúzta a függönyöket. Komor, aggódó arccal fordult Riley-hoz. A termetétől az egész szoba aprónak hatott. Odalépett a nő mellé. Riley-nak csupán annyit kellett volna tennie, hogy megérinti, hogy nem küzd tovább, hanem átadja magát a vágynak, ami azóta tombol benne, hogy megérkezett. Olyan egyszerű lenne, még sincs rá most alkalom.

– Hogy segítsek? – kérdezte Thayne; lágyan megfogta a nő kezét, az érintése kellemes melegséget árasztott. A pillanatot a Riley zsebéből visító, hangos csengőhang törte meg. Ki lehet az? Tom keresi? Rájött, hogy Wyomingba repült? Az is lehet, hogy a kirúgást közli.

Elszorult gyomorral vette elő a telefont, és vonakodva a kijelzőre pillantott. Döbbenten kerekedett el a szeme, amikor felvette a hívást.

– Anya?

– Szia, Riley!

Riley erőt vett magán a beszélgetéshez. Az anyja fáradtnak tűnt, de azóta ilyen a hangja, mióta Madison eltűnt.

– Biztos sejted, miért hívtalak.

A hanghordozás egyértelművé tette, hogy Riley-nak kellene tudnia a hívás okát. A telefonra pillantott, leolvasta a dátumot.

A huszonhatodik születésnapja.

Egy pillanatra a lélegzete is elállt. Teljesen elfelejtette, de az anyjának eszébe jutott. Tizenöt éve először. És még fel is hívta.

A döbbenettől meg sem tudott szólalni. Csak pislogott hitetlenül. Mit mondjon? Kösz, hogy úgy teszel, mintha a lányod lennék? Kösz, hogy nem dörgölöd az orrom alá, hogy nem találtam meg Madisont?

Vagy ilyenkor elég egy kösz, hogy felhívtál?

– Jövő héten lesz Madison eltűnésének tizenötödik évfordulója – kezdte az anyja a tőle megszokott kimért, érzelemmentes hangon. – Megemlékezést tartunk, és fontos lenne, hogy szolidaritásból te is eljöjj. Jön a tévé is, az egyik bűnügyi sorozat megpróbálja végigvenni az ügyet, hátha találnak valami nyomot, ha már te nem voltál képes betartani az ígéretedet, hogy hazahozod Madisont.

Riley behunyta a szemét, és a gyomrához kapott. Egyetlen pillanatra leengedte az önmagát körülvevő falat, amitől csak még jobban betalált, amit az anyja mondott.

A matrac megmozdult alatta. Thayne olyan közel ült, hogy a lábuk összeért. Ujjait összefonta a lány ujjaival, és együttérzőn nézett a szemébe. Hallotta, hogy mit mondott az anyja?

Riley érezte a szemében felgyűlő nyomást, hogy a könnyek előtörni készülnek. Felpattant, az ablakhoz sietett, és karba font kézzel bámulta a függönyt, elképzelve mögötte Singing River éjszakai égboltját, a ragyogó csillagokat, amik gúnyosan mosolyognak a fájdalmán. Egy pillanatra azt hitte, hogy az anyja talán…

Ne, csináld, Riley! Miért akart többet? Tudhatná már. És különben sincs joga többre vágyni.

Madison fontosabb.

És még mindig nem került elő.

Megragadta a telefont, és megköszörülte a torkát, hogy ne hallatszódjon a csalódottság a hangjában.

– Nem tudom, hogy el tudok-e menni. Egy ügyön dolgozom.

Szinte látta maga előtt, ahogy az anyja összeszorítja az ajkát, és rosszalló pillantást vet rá, mint mindig, amikor beszéltek.

– Illene eljönnöd, Riley.

– Madisonért – hangzott az apja félszeg szava, ami Riley lelkéig hatolt.

– Megpróbálom – mondta végül. – Ennyit tudok tenni. Most mennem kell.

Mert nem akarom, hogy Thayne sírni lásson.

Letette. Thayne termetes alakja mögé lépett, melegséget árasztott. Erős karok húzták az izmos mellkashoz. Riley képtelen volt megfordulni, képtelen volt a szemébe nézni. Magát kell megvédenie, mert senki más nem teszi. Erősnek kell maradnia kívül és belül is.

Összeszorította a szemét. Thayne még erősebben ölelte. Riley felszisszent, amikor a golyó horzsolta seb fájdalmasan jelzett, de a fizikai fájdalom a közelébe sem érhetett a szívét mardosó gyötrelemnek. Nem szólt semmit, csak állt ott némán a férfi karjaiban.

Nem fékezhette meg az előtörő könnyeket.

♦ ♦ ♦

A szobára csend telepedett. Odakintről egy távoli bagoly huhogása és egy lappantyú csiripelése szűrődött be. Thayne még mindig Riley-t ölelte. Nem hallotta, mit mondott az anyja a vonal túlsó végéről, de látta a keserves arckifejezését.

A lány még mindig reszketett.

Riley-nak kellett valaki, aki támogatja, Thayne pedig szerette volna kimutatni, hogy rá számíthat. Ez a minimum, amit megérdemelt.

Riley Lambert különleges ügynök abban a pillanatban lenyűgözte, amikor egy évvel ezelőtt belépett a bárba, majd egymás után lökte le a biliárdgolyókat. Thayne odament – olyan érzés vezérelte, amit sosem érzett még. A lányról ordított, hogy a háta közepére kíván mindenkit, de Thayne meglátta a szemében a bánatot, és el akarta üldözni egy viccel, egy nevetéssel, egy közös tánccal.

A táncot visszautasította – azzal az indokkal, hogy nem táncol –, de a poénjain nevetett, és amikor visszamentek Fannie panziójához, felhívta őt a szobájába, és bevezette őt egy álomvilágba.

Az az éjszaka mindent megváltoztatott. Thayne egyszerűen elveszett Riley-ban. Nem csak a szenvedélye miatt; egyetlen pillantása, a legapróbb érintése égető vágyat keltett benne. Mindenéért odavolt, és ez az elmúlt egy évben sem változott. Sőt, a mai nap csak még jobban megerősítette ebben. Riley idegei ugyanis kötélből voltak, és határtalan bátorsága volt.

Tavaly egy centire volt attól, hogy fülig beleszeressen a lányba. És nem amolyan egynyári szerelemmel, hanem igazi, Blackwood-féle szerelemmel.

Most viszont már biztos volt benne: Riley Lambertben rátalált az igaz szerelemre.

Tudta, hogy létezik ilyen. A nagyszülei és a szülei is megtalálták. De ők már tizennyolc éves korukra ismerték egymást, Thayne pedig a huszonnyolchoz közeledett, és már abban is kételkedett, hogy egyáltalán valami hasonlóra bukkan életében.

De aztán jött Riley.

Egy éven át beszélgetett vele; hallgatta a félelmeit, osztozott az izgalmában, amikor felvették a munkacsoportba. Thayne pedig megosztotta vele a küldetéseivel kapcsolatos fájdalmait, hogy a politikusok ellehetetlenítik a helyzetét; beszélt a kételyeiről, valahányszor elveszítette az egyik csapattagját. Biztos volt benne, hogy Riley jó társa, hű szerelme lenne, ha közel engedi magához. És ha Riley is közel engedi őt.

Csakhogy eddig mindketten elbújtak a falaik mögé, és magukat védték. És most Riley-ban újabb falra talált.

A lány még mindig Thayne-hez simult. Egyszer az arcához nyúlt, talán a könnyeit törölte le. Thayne nem akarta zavarba hozni azzal, hogy maga felé fordítja, pedig legszívesebben azt tette volna. Végül inkább csak tartotta a karjaiban.

– Szeretnél beszélni róla? – suttogta a lány fülébe. – Hátha tudok segíteni.

– Hogy tudnál? – Kérdezte felemelt hangon, és megfordult. Az arcát könny áztatta. – Hogy tudsz segíteni azon, hogy ma van a születésnapom, és a saját szüleim elfelejtették? Mint mindig. Vagy azon, hogy csak azért hívnak fel, hogy emlékeztessenek a nővérem elrablására? Mintha magamtól elfelejteném. Mintha nem erről szólt volna az elmúlt tizenöt évem. Mintha nem éjjel-nappal őt keresném, hogy legalább a testét hazavigyem.

Riley döbbenten kapta a szája elé a kezét.

Thayne szóhoz sem jutott. Sosem látta Riley-t kiborulni. Egyszer sem.

A lány teljesen elvörösödött. A fejét rázva nyöszörgött.

– Most azonnal lőj le!

– Nem lehet. Túlságosan kedvellek – mondta Thayne. Felemelte a nő fejét. – Engedd meg, hogy én kívánjak elsőként boldog születésnapot.

Megfogta a nő arcát, hogy ne fordulhasson el. A szemében még csillogott a könny. Ha Thayne képes lett volna telefonon keresztül megfojtani Riley szüleit, ott helyben megteszi.

A lány pislogva próbálta leplezni a fájdalmát. Thayne csak arra vágyott, hogy begyógyítsa a sebeit. Megbecsülést, szeretetet érdemelt.

Lassan lejjebb hajolt, és lágyan, finoman, alig érezhetően az ajkához érintette az ajkát.

Erősen magához ölelte a lányt. Azt akarta, hogy érezze, mennyire sokra értékeli.

Korábban egyszerűen csak felkapta volna, és átadta volna magát a szenvedélynek. Általában mindent testiséggel próbált megoldani. Ha az ember nem beszél, úgy könnyebben működik a kapcsolat.

Csakhogy Riley-val igenis beszélgettek. Méghozzá nagyon sokat.

És a lánynak szüksége volt az érintésre, de ez a mostani ölelés nem a szenvedélyről szólt. Sokkal többről. Thayne belenézett a szemébe.

Riley feszülten fészkelődött, és próbált kibontakozni az ölelésből. Láthatóan rosszul érezte magát.

– Ez elég kínos. Arról volt szó, hogy professzionálisan kezeljük a helyzetet.

– Nekem nem kínos – hazudta Thayne, mert nem akarta elengedni a lányt. Szüksége volt rá, még ha ezt nem is volt hajlandó beismerni önmagának.

– Thayne, volt már neked bármi kínos ebben az életben?

A férfi úgy döntött, belemegy a kevéssé leplezett próbálkozásba, és hagyja elterelni a témát.

– Tizenkét éves koromban kezdtem mutálni. Addigra a lábam meg a karom rohadt nagyot nőtt. Nana ceruzababnak csúfolt. – Fintorogva a fejét rázta. – Lényeg, hogy volt egy lány, aki nagyon tetszett. Aztán kiderült, hogy az iskolában tánc lesz. Nagyon táncolni akartam vele. Gondolj bele, végre átölelhettem volna egy csajt. Csak sajnos kétballábas voltam. De nana felkarolt, és megtanított keringőzni. – Vigyorogva belekarolt Riley derekába, a másik kezét pedig a mellkasához szorította. – Márpedig keringőzni mindenkinek meg kell tanulni.

– Tudod, hogy nem táncolok – ellenkezett Riley, majd elhallgatott.

– Mikor tartottad meg utoljára a születésnapodat? – kérdezte Thayne, miközben Riley tekintetét kereste.

A lány végül feszengve ránézett.

– Tizenöt éve. Mielőtt elrabolták a nővéremet. – Megvonta a vállát. – A következő évben nem láttam értelmét. És azután sem. Túlságosan hiányzott. Egy idő után aztán egyáltalán nem érdekelt a születésnapom. Túl sok minden megváltozott. A születésnapok a múltamhoz tartoznak, amikor még volt családom. Amikor Madison is velünk volt.

Thayne szíve megszakadt a kislányért, akinek elvették a gyerekkorát.

– Sajnálom.

A lány elkapta a kezét, és megdörzsölte a halántékát.

– Figyelj, fáradt vagyok, és dolgoznom kell.

– Még nem.

Mielőtt Riley egy szót szólhatott volna, Thayne kinyitotta az ajtót, és elhúzta a reteszt, nehogy kizárja magát. A lány teste többről árulkodott, mint puszta testi fáradtság. Az elbeszélése alapján a családja darabokra hullott Madison Lambert elrablása miatt. Riley-ban az okozott seb elfertőződött, és sosem gyógyult be. Thayne csak most döbbent rá, mennyire súlyos ez a seb.

Szemtanúja volt annak, ahogy Riley gondosan felépített álarca lehullik. Egy percre végre belelátott, meglátta, mi rejlik az értelmes, intuitív profilozó, a gyönyörű nő mögött.

És attól, amit látott, meg kellene rettennie. Mert Riley-nak többre van szüksége, mint amit ő valaha is adhatna. De tudta, hogy meg kell mutatnia, hogy mellette áll, méghozzá úgy, mint még soha senki. Hogy nincs egyedül.

Lement a lépcsőn, be az étkezőbe. Ott volt Fannie híres alkotása. Fogott egy krémsajtos-fahéjas tekercset, kést, tányért, és visszaszaladt a lépcsőn.

Riley közben bezárta az ajtót.

De Thayne nem hagyta annyiban. A kezét emelte, hogy kopogjon. Odabentről halk, szívszorító sírás hallatszott. Egy pillanatra megtorpant, de aztán halkan bekopogott.

A sírás azonnal abbamaradt.

Egy pillanatig teljes csend volt odabent. Végül halk léptek közeledtek. Kattant a zár, a kilincs, és kinyílt az ajtó.

– Dolgoznom kell – ismételte.

Thayne odatartotta a süteményt.

– A születésnapján mindenkinek jár egy kis édesség.

Riley a süteményre pillantott, aztán vissza a férfira, és reszketve felsóhajtott.

– És a születésnapján senki ne legyen egyedül – tette hozzá Thayne. Átnyomakodott a résen, és közel hajolt, hogy érezze a lány hajának édes, gyümölcsös illatát. – Majd elfelezzük a tekercset. És barátkozz a gondolattal, hogy nem hagylak egyedül éjszakára. Soha nem hagylak egyedül. Legalábbis addig, amíg el nem kapjuk a rosszfiúkat.

Riley odébb lépett, hogy Thayne beférjen.

– Miért csinálod ezt, Thayne?

– Mert most lőttek ránk?

– A fahéjas tekercsre gondolok.

Thayne nem válaszolt, csak becsukta az ajtót.

– Bocs, de nem hoztam gyertyát.

Riley közben levette a blézert, amit egész nap viselt, így nem volt más rajta, csak a testhez simuló blúza. Az egyik ujján vörös folt éktelenkedett, mintha átázott kötés lett volna. Thayne teljesen kizökkent, amikor meglátta.

– Veled meg mi a franc történt? Nem azt mondtad, hogy nem talált el?

A lány a blúzára pillantott.

– Ő nem is. Kötést kellett volna cserélnem. Nem nagy ügy. Pénteken nem hasaltam le elég gyorsan. De csak horzsolás. Össze sem kellett volna varrni.

Thayne szíve majd kiszakadt a helyéről, és alig kapott levegőt. Hogy megnyugodjon, lassú léptekkel a szoba túlsó végében lévő asztalhoz ment, ahol gondosan lerakta az asztalra a tányért. Amikor megfordult és a lány szemébe nézett, képtelen volt fékezni a haragot, ami a gerincén át egészen a nyakáig végigfutott.

– Mégis mikor tervezted megemlíteni, hogy lelőttek?

TIZEDIK FEJEZET

Riley még sosem látta Thayne-t igazán idegesnek. A szeme összeszűkült, a hangja fagyos és halk lett.

– Ne játszd itt a hőst, Thayne, jól vagyok – szólt Riley oldalra billentett fejjel. – Nekem meg amúgy rémlik egy küldetés úgy fél évvel ezelőttről, amikor hetekig elfelejtettél szólni arról, hogy mindenhonnan repeszek hullottak rátok.

– Most nem ez a lényeg! A világ másik végén voltál, nem tehettél semmit. Én viszont itt vagyok, mégsem mondtad el egyből, amikor leszálltál! – A szavak úgy dörögtek elő belőle, mint a géppuskagolyók. – Miért nem?

– Mert most nem én vagyok a fontos! – üvöltötte. – Most csakis Cheyenne számít!

Thayne haragja enyhült, de nem apadt el teljesen. Az állán még mindig rángott az izom, de Riley úgy döntött, nem hagyja magát. Igaza van, és ezzel mindketten tisztában voltak.

Jólesett a féltése, de néhány nyilallást leszámítva tényleg el is feledkezett már a sebről.

– Riley…

A beszélgetést Thayne telefonja szakította félbe, amikor megcsörrent.

– Blackwood. – A férfi egy pillanatig hallgatott, de közben nem szakította el a tekintetét róla. – Megyek. – Eltette a telefont, és megszólalt: – Itt vannak az anyagok. Mindjárt jövök.

Feszülten lépett ki a szobából. Amint eltűnt a folyosón, Riley lába nem bírta tovább; lerogyott az ágyra, és onnan hallgatta a lépteket a lépcsőn, majd a panzió ajtajának csukódását.

Nem akart kiabálni, de borzalmasan érezte magát, hogy valaki belátott az álarca mögé. Thayne márpedig betekintést nyert a felszín alá, egy pillanatra meglátta az igazságot, amit olyan gondosan igyekezett elrejteni.

Riley Lambert különleges ügynök egy erős, magabiztos, rohadt jó profilozó, aki a legelborultabb elmék szemén keresztül is képes szemlélni a világot. És Thayne-nek és a családjának pontosan erre a Riley-ra van most szüksége.

Csakhogy az igazi Riley Lambert egy törékeny nő, akinek a tizenkét éves nővére eltűnt a házukból, és aztán soha többé nem került elő… és akinek a családja sosem heverte ki a tragédiát.

Riley nem akarta, hogy Thayne valaha is meglássa a gyengéit, a sebezhetőségét.

Miért nem lehet olyan a kapcsolatuk, amilyen eddig volt?

A tenyerével a szemét dörzsölte. A tekintete a születésnapi tekercsre tévedt, ami mintha provokálta volna az asztalról. Az igaz, hogy Thayne elit kommandós, de közben hatalmas szíve van. Riley-nak pedig nagyon kellett vigyáznia, nehogy az ő szívét is rabul ejtse.

A férfi túl sokat látott. Riley pedig túl sokat érzett.

Felállt, és az ablakhoz lépett. Óvatos mozdulattal kissé odébb tolta a függönyt, és kinézett az apró résen.

Odalent, a panzió bejáratánál meglátta Thayne-t. A teste megfeszült – attól tartott, hogy bármelyik pillanatban lelőhetik a férfit.

Egy autó kikanyarodott a parkolóból, Thayne pedig kezében két irattartó dobozzal úgy rohant befelé, mintha bomba robbant volna a közelben.

Riley nagy levegőt vett. Dolgoznia kell. Nem engedheti, hogy a fenyegetések vagy a személyes kapcsolata eltereljék a figyelmét a feladatról.

A mosdóhoz lépett, és bevizezte az arcát, azután a tükörben figyelte a karikás, véreres szemét és a feszültségtől összeszorult száját.

– Cheyenne, hol vagy? A családodnak szüksége van rád.

A szíve úgy püfölte a bordáit, mintha szökni próbálna a helyéről, és egyre szaporábban vette a levegőt.

A szeme előtt megjelent Blackwood seriff, Thayne és az egész család.

Meg kell találnia Cheyenne-t. A Blackwoodokért. Thayne-ért.

A mosdó márványlapját szorítva igyekezett uralkodni a rátörő pánikon. Általában a megérzései pontosan megsúgták, merre haladjon tovább a nyomozással. De Cheyenne-nél nem. Kezdett kételkedni önmagában.

Minden ösztöne azt súgta, hogy Helen Blackwood valami fontosat látott, de mire megy ezzel? Vissza kellett térnie a történet elejére. Az egésznek újra neki kellett állni.

Fél tucat mély, reszkető lélegzetvétellel később felemelte a fejét. Elég az önsajnálatból. Elég abból, hogy túlreagálja a dolgokat. Nem számít, hogy minden pislogásnál úgy érezte, homokot szórtak a szemébe. Vagy hogy a szívét bűnbánat facsarja. Mindent feláldoz a keresésért, az utolsó csepp energiáját is arra fordítja. Válaszokat kell találnia.

Az ajtó kivágódott, és belépett rajta Thayne, kezében a két dobozzal, a tetején meg egy kosárral. Szó nélkül mindent az ágyra tett.

– Köszönöm – mondta Riley. Utálta, hogy milyen kínos feszültség telepedett közéjük.

– Mit teszünk, hogy megtaláljuk Cheyenne-t?

Riley-nak teljesen megfelelt, ha úgy tesznek, mintha semmi sem történt volna közöttük. Talán neki is jót tesz, ha csakis a nyomozásra koncentrál.

– Koffein kell hozzá, és csend – mondta. – Ebben a sorrendben.

– Fannie küldött föl kávét – vágta rá Thayne, és átnyújtotta a kosarat.

Riley vizet töltött a kávéfőzőbe – épp csak annyit, amivel extra erős kávét tud csinálni. Bekapcsolta a gépet, és Thayne-hez fordult.

– A seriffhivatal konferenciatermében egy rakás nyomozó nézi át éppen mindazt, amit eddig összeszedtünk – tette hozzá a férfi.

– Szuper. Szólj ide egyből, ha találnak ujjlenyomat- vagy vérminta-egyezést…

– Az előzetes eredmények alapján a vér Cheyenne-é és nanáé – vágott közbe Thayne. – Cheyenne katonai aktáiban megvolt a DNS-e, nanának pedig van vérmintája a kórházban, úgyhogy most azokat kérik be összevetésre. Ujjlenyomatot viszont csak a vizsgálókban találtak. Az elkövetők kesztyűt viseltek.

Riley megdermedt.

– Akkor nincs semmilyen nyom?

– Még dolgoznak rajta, de ezek alapján kétlem. – Egy percre elhallgatott. – Apának még nem szóltam róla, de egyelőre úgy néz ki, hogy nincs semmink, csak az a fekete terepjáró, de azóta sem látták sehol.

– Értem. – Szervezett és szervezetlen. A kávéfőző rotyogni kezdett, Riley pedig levette az egyik doboz tetejét. – Thayne, remélem, megérted, hogy most egy ideig egyedül szeretnék lenni.

– Segíthetnék. Annyival is többen vagyunk – ajánlkozott halkan.

Riley hallotta a hangján, hogy mennyire segíteni akar, de bizonyos dolgokat egyedül akart csinálni.

– Sajnálom. Úgy nem megy, ha közben azon aggódok, hogy mit hallasz, és hogy reagálsz a gondolataimra. Fejben végig kell pörgetnem a forgatókönyveket, és talán olyat mondok, amivel megbántanálak. Így szeretek dolgozni. Egyedül.

– Jól van. – A férfi közelebb lépett, de nem ért hozzá. – Nem megyek haza. Ha kellenék, lent leszek. Ígérem, hogy biztonságban leszel.

– Abban biztos vagyok. – Riley legszívesebben elnézett volna, de Thayne átható pillantása valósággal megbabonázta. – Az emberrablók hibáztak. Csak meg kell találnunk, mit rontottak el. Az majd elvezet hozzájuk.

Még volt rá esély, hogy Cheyenne élve előkerül. Statisztikák ide vagy oda.

Az emberrablások áldozatai csupán az esetek hat százalékában menekülnek meg a fogságból, ha a bűnüldöző szervek nem avatkoznak be, és az elrablójuk nem engedi őket szabadon önszántából.

Ezen statisztika szerint Cheyenne felkutatása őrá, Thayne-re és Singing River lakóira maradt. Kivéve akkor, ha az első megérzése téves, és Cheyenne-t olyasvalaki rabolta el, aki ismeri.

Ha ez így van, akkor vagy halott már, vagy az elrabló idővel szabadon engedi.

Két teljesen eltérő kimenetel.

Gyorsan rá kellett jönnie az igazságra… különben Cheyenne nem kerül haza élve.

Thayne bólintott, az ajtóhoz ment, de aztán visszafordult.

– Ha kellek, itt leszek. Mindig, Riley, ezt ne felejtsd el.

Az átható tekintettől Riley zavarában pislogni kezdett.

– Nem felejtem.

– Kérlek, találd meg! – Azzal becsukta maga mögött az ajtót, és a zár a helyére kattant.

Számítunk rád.

Szinte hallotta, ahogy Thayne ezt mondja.

A földszinten egy óra tizenkettőt ütött.

Mindent csak sorban. Öntött magának egy nagy bögre kávét. Pár korty talán ad egy kis lendületet.

A bögre kellemesen melegítette a kezét, és behunyt szemmel élvezte, ahogy az isteni nektár legördül a torkán, hogy immár belülről fejtse ki áldásos hatását. Az biztos, hogy Singing Riverből két dolog örök emlék marad: a Thayne-nel töltött egy hét és Fannie különleges kávékeveréke.

Az előbbi kimenetelében még nem volt biztos. A második viszont remélhetőleg elég erőt ad, hogy megoldja Cheyenne eltűnésének titkát.

Lepakolt az asztalról, a születésnapi süteményt az éjjeliszekrényre tette. Egy utolsó szomorú pillantást vetett az édes süteményre, arról eszébe jutott még Thayne, azután kontyba fogta a haját, és nekilátott kipakolni a dobozokból. A kerek asztalt perceken belül a laptopja és papírok borították. A falról levett egy képet, hogy azt a részt cetlikkel ragasztgassa tele, rajta a rövid idővonallal. Az aktatáskájából elővette az aktát, amit Thayne-től kapott, és a falra ragasztotta az elsődleges helyszínről készült fotókat, mellé Cheyenne rendelőjének alaprajzával.

Hátralépett, és hunyorogva fürkészte a bizonyítékokat, a helyszínről készült fényképeket. Oda-vissza végigment a fal előtt, és minden fotót alaposan áttanulmányozott. Ivott egy korty kávét. Minél tovább gondolkozott az eseten, annál biztosabb lett abban, hogy a tolvajok okkal vittek magukkal dolgokat. De mi volt az ok? És miért?

És ami a legfontosabb: ki tette?

Orvosi eszközök. A számítógépéhez lépett, és sietve bepötyögött valamit. Egy gyors internetes kereséssel később meg is volt, amit keresett.

– Cheyenne Blackwoodé az egyetlen orvosi rendelő a városban. – Nem bírt nyugodtan ülni, fel-alá járkálva motyogott magában. – Ha a gyógyszer és az eszközök kellettek, mehettek volna a megyei orvosi központba is, elvégre ott sokkal nagyobb készletet tartanak mindenből. A Marbleton Klinika ráadásul nincs is olyan messze, negyven perc kocsival.

– Akkor nemcsak a cuccok miatt jöttek, hanem orvos is kellett nekik. De miért pont te, Cheyenne? Miért ide jöttek? Találomra választottak? Itt volt a legjobb az esélyük? Vagy az elhelyezkedés miatt?

Riley behunyta a szemét, és a rendelő közepére képzelte magát. A sofőr odakint várt; figyelt, és készen állt a menekülésre.

– Cheyenne magas és erős. Legalább két ember kellett hozzá, hogy lefogják.

A tekintete az egyik fotóra vándorolt. Hunyorogva figyelte a padlóra csöppent vért. Pár csepp, ennyibe nem hal bele senki.

Fejre vagy arcra mért ütés. Arra pont elég, hogy az áldozat elájuljon.

– Cheyenne nem kapaszkodott az ajtóba, a kilincsen nincsenek vérnyomok. – Riley elgondolkodott, hogy pontosan mi hogyan is történt. – Amikor kivitték, nem volt eszméleténél.

És mivel elmúlt öt óra, senki nem látta, mert addigra az üzletek bezártak. Ez magyarázza, hogy miért Singing Rivert választották… egy kisváros kellett.

Nincs szemtanú, csak Thayne nagymamája, de ő nem segíthet.

– Gondolkozz, Riley.

Az utcák üresek voltak. Az ujját végigvezette Singing River térképén, végignézte a környező területeket is. Egy fekete terepjárót láttak egy tó mellett a Wind River-hegység lábánál, Cheyenne telefonját pedig a várostól északnyugatra, a hegyek felé találták meg.

A három helyet piros pontokkal jelölte meg a térképen.

Aztán fehér pontot tett a Blackwood-birtokon lévő kis tóhoz; az itt talált testet körülbelül hat hónapja temethették oda. Valószínűleg nem függ össze az esettel.

Nem tetszett neki a dolgok eloszlása a térképen. A földrajzi profil hiányos volt. Kellett volna még legalább egy pont, és még akkor sem lehet teljesen biztos a dolgában. Az emberrablók alaposan megtervezték a támadást. Nyugat felé hagyták el a várost, aztán északkelet felé dobták ki a telefont.

Még egy gombostűt fel tudott tenni.

Carol házánál tüzet nyitottak rá. Cheyenne elrablói a közelben maradtak, és figyelemmel kísérték a nyomozást. Talán ők is tagjai a keresőcsapatnak?

Riley nem feltételezhette, hogy Thayne nővére a közelben van, de azért mégis ebben reménykedett.

Alapesetben ez lett volna az a pont, ahol egy csapat vagy műveleti csoport segíti a munkáját, és mindenki bedobálja az ötleteit. Ezúttal azonban magára maradt.

Egyre biztosabb volt benne, hogy a rablás nem a pénz miatt történt. Ezzel a gondolattal kattintott az ismerős linkre. Talán volt más olyan eset is, ahol orvosi felszerelések tűntek el. A bejelentkezési képernyőt látva elmormolt egy fohászt, aztán beírta az adatait.

HOZZÁFÉRÉS MEGTAGADVA.

Basszus.

Tom nem viccelt, amikor azt mondta, hogy egy hétre letiltja.

Le kellett futtatni pár keresést, és ezt lehetőleg saját kezűleg szerette volna. Előfordul, hogy a helyi nyomozók egymáshoz látszólag nem kapcsolódó eseteket figyelmen kívül hagynak. Profilozóként viszont megtanulta, hogy mindent érdemes friss szemmel végignézni.

A telefonja sms-t jelzett. A képernyőre pillantott. Tom írt.

Egy!

Basszus. Két lehetősége maradt: felhívja Tomot, és közli vele, hogy minden parancsot megszegett, vagy… Thayne-től kér további segítséget.

Ebben az esetben a legkevesebb, hogy színt kell vallania Thayne apjának, mert ő tudni fogja, hogy az emberrablásos esetekben a denveri irodának kellene embert küldenie. És ennél az esetnél semmi nem utal sorozatos elkövetésre, tehát profilozóra sincs igazán szükség. Blackwood seriff bizonyára meg sem lepődne, ha közölné vele, hogy a szabályos eljárást megkerülve jött le Singing Riverbe. Azt persze nem kell megtudnia, hogy Riley tilosban jár azzal, hogy besegít. De mivel az eltűnt lányáról van szó, valószínűleg nem is kérdezősködik majd sokat – már ha egyáltalán elkezd akadékoskodni.

Riley leült az ágyra, és maga alá húzta a lábát. Idegesítette, hogy mennyire hiányos a helyszín.

Az igazságügyi bizonyítékok semmit nem segítettek.

Egyelőre.

Máshogy kellett megközelíteni az ügyet.

A táskájába nyúlt, és elővett egy jegyzettömböt és egy 4B-s ceruzát. Belelapozott a tömbbe. Mit nem vesz észre?

A szobában rajzolni nem éppen a legoptimálisabb – a tetthelyen, még a helyszínelők megérkezése előtt a legjobb, de Riley már megtanulta ebből is kihozni a legtöbbet.

Behunyta a szemét, és maga elé képzelte a rendelőt. Az első helyiséggel kezdte.

Nem nézett a fotóra, csak rajzolt. Először Cheyenne irodáját, aztán a klinika hátsó helyiségeit. Semmihez nem nyúltak, ujjlenyomat sincs. A falakon fotók. Mire befejezte a rajzot, már csak homályosan látott. Felemelte és összevetette a fotóval.

A falon lógó képeket a padlóval tökéletesen párhuzamosra rajzolta, de amikor a képre nézett, észrevette, hogy az egyik fotó egy kicsit ferdén lóg. Alaposan szemügyre vette.

Az összes képen betegek, rokonok vagy Riley számára is ismerős helyszínek: a ranch, a kistó.

Egyet kivéve.

A hátát a párnának vetette, és az ujját végighúzta a furcsa képen. Lehet, hogy már mindenbe bele akarja látni a jeleket? A látása egyre jobban elhomályosult. Pislogott, de hiába.

Az elméjére köd telepedett. Behunyta a szemét. Pihenteti egy kicsit. Csak pár percig. Utána majd újra tud rendesen gondolkodni.

♦ ♦ ♦

Thayne hunyorgott, amikor a Fannie panziójának bejáratánál lógó ezüst álomfogó éppen a szemébe tükrözte a reggeli nap sugarait. Integetve üdvözölte Hudsont. A bátyja őrizte a panziót, amíg Thayne hazaszaladt lezuhanyozni és átöltözni. Az álomfogó a lágy nyári szellőben lengedezett – a csilingelése dallamos volt, de nem hívogató, inkább figyelmeztető.

Thayne megtorpant, mielőtt kinyitotta volna az ajtót. Bizonyos szempontból a nap ma túl korán kelt fel Singing River fölött. Más szempontból viszont nem elég korán. Érezte, hogy a testét már csak az adrenalin viszi előre. Ki volt rá képezve, hogy akár minimális alvással is ellegyen, de kimerülten nem fogja megtalálni Cheyenne-t. A borostás állát dörzsölte. Idefelé jövet benézett a hivatalba is: az éjszaka nem hozott eredményt, a nővérének még mindig semmi nyoma.

Az apjával arról is beszéltek, hogy lefújják a keresést. A keresőcsapatoknak is elmondták, hogy milyen veszély leselkedhet rájuk, de hallani sem akartak arról, hogy feladják. Inkább minden csapathoz fegyveres felderítőt rendeltek. Mintha a nyomozás nem lett volna már így is problémás.

Még egy nap letelt Cheyenne idejéből. A seriffhivatalban sokan már a szemébe sem mertek nézni.

Valószínűleg már úgy gondolják, hogy Cheyenne meghalt. De még nem adták fel. Ahogy Thayne sem.

Az elméje minduntalan előhozakodott a statisztikákkal, de a szíve minden alkalommal csendre intette.

Cheyenne-t kemény fából faragták, és megvan a magához való esze is.

Riley hitt benne, hogy van még esély, Thayne pedig bízott Riley-ban.

A nő ellökte magától, és ő Cheyenne érdekében engedett, de ha a nővére előkerül, Riley-val muszáj lesz leülniük beszélgetni. De előtte azért elviszi magával, és gondoskodik róla, hogy egy hétig semmilyen gondolat ne zavarja őket. Vagy talán kettőig.

Thayne fellépdelt a panzió bejáratához vezető falépcsőn, és kinyitotta az ajtót. A napfény betáncolt a nyitott földszinti ablakokon, a visszaverődő fény csúfolódva köszöntötte. Inkább itta volna a harmadik sörét valami sötét kocsmában. Nem azért, mert alkoholra vágyott, hanem mert az azt is jelentené, hogy meglett Cheyenne.

Örömmel nézett szét a vidám berendezésen. És legalább ilyen örömmel pillantott a lépcső tetején lévő ajtóra. Kettesével szedte a fokokat, és lelkesen bekopogott.

Semmi.

Az ajtóhoz hajolt. Egy hangot sem hallott bentről.

Ismét az öklét emelte.

– Thayne Blackwood, nehogy még egyet kopogni merészelj! – hangzott Fannie vészjósló déli tájszólása.

A formás egykori szépségkirálynő aznap reggel húsz évet letagadhatott volna a hetvenötből. Hibátlanul beállított frizura, profi smink.

Thayne azt nem tudta, Fannie hogyan csinálja, de abban biztos volt, hogy csakis a sminktől lehet ennyire fiatalos az arca.

Az idős hölgy a lépcső aljáról lövellte felé szikrázó pillantását.

– Gyere lefelé! – szólt rá erőteljes suttogással, és a mutatóujját lóbálta. – Csinálok kávét.

– Riley-val folytatnunk kell a nyomozást – ellenkezett Thayne.

– Negyedórája szólt le, hogy kér még egy adag kávét. Majd jön, ha elkészült, addig meg hagyd békén. – Fannie kritikus tekintettel végigmérte. Megborzongott, amikor meglátta a vasalatlan ingét és farmernadrágját. – Pocsékul festesz.

Tudta, hogy Fannie úgysem száll le róla, úgyhogy lemondó pillantást vetett Riley ajtajára, majd levonult a recepcióra.

– Hát nem sokat aludtam. Tudod, egész este azt vártam, hogy visszajön-e a lövész, és a keresőcsapatok sem találták meg Cheyenne-t. Semmi nyomát nem találják. Hat órán át keresték, egymástól kartávolságra haladva, az utolsó földkupacot is átvizsgálták.

– Tudom, drágám. – Fannie a konyhába vezette, és alágyújtott a tűzhelyen az egyik öntöttvas serpenyőnek. – Ülj le!

Thayne kihúzta a masszív mahagóniszéket, mialatt Fannie feketekávét töltött neki. A háta mögött négy kartondoboz sorakozott, rajtuk a TEMPLOM felirat. Szépen el voltak rendezve, mégsem illettek az otthonos kis konyhába.

Fannie elé tolta a bögre kávét, majd visszament a tűzhelyhez, hogy újabb adag bacont terítsen a serpenyőbe.

Az illat elindított valamit Thayne-ben.

– Amikor kicsik voltunk, szombatonként nana csinált reggelit. Főleg nyáron. Bacon, pogácsa és mártás. Mind a négyen gyorsan belapátoltuk, aztán már rohantunk is a kistóhoz.

– Az én receptem! – büszkélkedett Fannie. – De Helen jobb pogácsát csinál. Azt mondja, továbbfejlesztette valamilyen titkos hozzávalóval. Nem árulta el, mi az. Ma a templomban muszáj megkérdeznem.

Mielőtt örökre elfelejti.

A mondat kimondatlanul ott lebegett közöttük.

Thayne kortyolt egyet a kávéból, és arra gondolt, hogy Fannie kávéjából muszáj a bázisra is vinnie.

– Nana látta, ki rabolta el Cheyenne-t.

Fannie megforgatta a bacont a serpenyőben.

– Helennek több a jó napja, mint a rossz. Biztosan beugrik majd neki.

– Bárcsak érteném, mi zajlik a fejében. – Thayne letette a bögrét. – Úgy talán elő tudnám csalogatni belőle az emléket.

– Sokat láttalak titeket együtt. Biztos vagyok benne, hogy ki tudod szedni belőle.

– Türelem és idő kell hozzá, de Cheyenne-nek jelenleg egyikből sincs.

– Helen bármit megtenne a családjáért, és ezt te is tudod. Most egyszerűen… nem megy neki.

– Tudom. – Thayne összecsípte az orrnyergét, hátha azzal elkergeti a szemét bizsergető érzést. – Neked mondott valamit az Alzheimerről? Nekünk nem nagyon beszél róla. Papa sem. Igazából a családból senki sem beszél róla.

Fannie egy percig nem szólalt meg. Lejjebb vette a lángot a tűzhelyen, aztán Thayne felé fordult.

– Mi sem beszéltünk róla. De mit is mondhatnék? Ezt a betegséget nem lehet megállítani. Annyit tehetünk, hogy megpróbáljuk a legtöbbet kihozni belőle. Mindannyian alkalmazkodunk. Én például megtanulom a nagyanyád receptjeit. Mivel anyátok meghalt, én írom le őket, hogy majd nektek tovább lehessen adni.

– Amikor két éve hazajöttem karácsonyra, feltűnt, hogy sokszor megkérdezi ugyanazt, de ezt leszámítva nem változott – motyogta Thayne a kávéjára meredve. – Most viszont már teljesen más.

– Az elmúlt fél évben változott sokat. A gyógyszerei egyre kevésbé használnak. Helen, Norma, Willow meg én most is tartjuk a szerdai könyvklubot, de már csak a kedvenc Agatha Christie-regényeinkről beszélgetünk, újakról nem. – Letette a kötényét. – Tudtad, hogy a nagyanyád éppen emiatt vette észre öt évvel ezelőtt, hogy romlik a rövid távú memóriája? Némelyik részt többször is el kellett olvasnia, mert egyszerűen nem maradt meg a fejében.

– Mióta tudod?

– Érezte, hogy valami nincs rendben, de Norma volt az, aki először rájött. Az anyjának és a nővérének is volt. – Fannie leült Thayne-nel szemben, és megpaskolta a kezét. – Amikor aztán diagnosztizálták nála, együtt sírtunk, de már tudtuk. Alattomos egy betegség. Nekünk is alkalmazkodni kellett hozzá, ahogy a családod is tette. Egyre többet beszélünk a múltról, mert az őt sem zaklatja fel.

– Nanának jó barátai vannak – állapította meg Thayne. – Sosem kérdeztem meg, hogy mit érez ezzel az egésszel kapcsolatban. Most meg már talán meg sem értené a kérdésemet.

– Thayne, az egyetlen, amit Helen mondott nekünk erről, hogy nem akar Lincoln és a család terhére lenni. Arra kért minket, hogy vigyázzunk rátok, amikor ő már nem lesz képes.

Thayne torka elszorult az érzésektől.

– Ez rá vall. Ha nincs mit tenni, akkor más megoldást keres.

– Mind így vagyunk ezzel. – Fannie szemében megcsillant a pára. – Na jó, elég ebből. Helen lekapna minket a tíz körmünkről, ha látná, hogy miatta kesergünk. – Azzal felállt, és a bacont egy papírtörlővel lefedett tányérra rakta. – Kérdezgesd arról a napról! Belül ő is segíteni akar, hogy megtaláljátok Cheyenne-t. Hiába él sokszor a múltban, azért még emlékszik, mi történik mostanában. Néha csak megfogalmazni esik nehezére.

Fannie fogott egy fahéjas tekercset, Thayne elé rakta, és csillogó szemmel oldalra döntötte a fejét.

– Ess neki! Tegnap este sütöttem.

Thayne a tekercsre pillantott.

– Tudsz róla, igaz?

– Hogy tegnap elcsentél egyet, és felvitted Riley szobájába? Igen, fiatalember, tudok róla. Ahogy arról is, hogy nem sokkal utána csapkodva kiviharzottál tőle. – Villát nyújtott felé. – Egyél!

Thayne beleszúrta az evőeszközt a ragacsos tekercsbe, de a falatot nem emelte a szájához. A nyelve helyén mintha egyszerre fűrészpor lett volna. Eltolta magától a tányért.

– Nem kért a segítségemből. Nem nagy dolog. És nem csapkodtam.

Fannie fújtatott egyet, de csak finoman; úgy, ahogy csak egy déli hölgy képes.

– Marhaság. Az a lány rabul ejtett, és szerintem ezzel nincsen semmi baj. Elvégre okos, érdeklődik irántad, és izzik a levegő körülöttetek. Akkor láttam utoljára ilyen szikrákat, amikor a nagyapád hajkurászta nagyanyádat.

– Na, ne kezdd, Fannie! – ingatta a fejét Thayne. – Elég bajom van nekem anélkül is, hogy a Detektív Nagymamák rám szállna. Te, Willow, nana meg Norma olvasgassátok csak Agatha Christie-t, és foglalkozzatok szépen a könyvklubbal.

– Thayne Blackwood, ideje észbe kapnod! Tudod, hányszor jön szembe az igazi? Elmondom én neked: egyszer egy életben.

– De Riley meg én… ez bonyolult.

Fannie szeme hatalmasra kerekedett. Thayne ledermedt – megfordulnia már nem is kellett.

– Nagyon bonyolult – szólt közbe érces hangon Riley.

Belépett a konyhába, és öntött magának kávét. A szemében csak az ügynök látszott, nem volt benne sem veszély, sem harag.

Semmi.

– De most nem mi vagyunk a lényeg. Most csak az a fontos, hogy Cheyenne-t megtaláljuk.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Riley szájában általában összefut a nyál, ha bacont lát, de most egykedvűen állt a meleg konyhában. Még a kávé ízét sem érezte. Fejben tudta, hogy Fannie különleges kávéját kortyolja, de a torkán lecsúszó folyadék felőle aztán forró víz vagy forró csoki is lehetett volna.

Bonyolult.

Ez a szó igen pontosan összefoglalta a Thayne iránti érzéseit. Ki akarta tárni neki a szívét, de valami nem engedte. Hogyan adhatná oda neki a szívét és a lelkét, amit a férfi joggal elvárhatna, miközben az utolsó csepp szenvedélyre és elkötelezettségre is szüksége volt ahhoz, hogy megtalálja a férfi nővérét? És a sajátját.

Így hát Riley magára öltötte az FBI-os szakértői álarcát. Ez az álarc néha lecsúszott róla, amikor dolgozott – ahogy erre Tom számtalanszor emlékeztette is –, de most érezte, hogy képes lesz fenntartani. Amíg meg nem találja Cheyenne-t.

Ha megtalálja.

Fannie megköszörülte a torkát, és a tekintetével üzente Thayne-nek, hogy ezt jól megcsináltad.

– Szerintem induljunk – szólt Thayne félszegen.

– Kész vagyok. – Riley a mosogatóba tette a kávét, amiből alig ivott. Bízott benne, hogy az öt kávé, amit odafent megivott, kitart egy ideig.

– A templomba mentek? – érdeklődött Fannie.

– Előbb a seriffhivatalba, aztán a templomba. – Thayne azután Riley-ra pillantott. – Először megnézhetnénk, hogy van-e hír a fekete autóról, és hogy megjött-e az engedély az orvosi nyilvántartásokhoz.

Riley egyetértően biccentett.

– Egy percre elkérném majd a számítógépedet.

A lány aztán Thayne kérdő tekintetével mit sem törődve fogta a táskáját, benne a jegyzetekkel, rajzokkal és fotókkal.

Fannie erre csak ciccegve a fejét ingatta. Azután a pultra mutatott.

– Thayne, a bal oldali két dobozt bevinnéd a hivatalban dolgozóknak?

– És a többit? – kérdezte a férfi.

– Azokat a keresőknek viszem, akik a templomban táboroztak le. Elmegyek Helenhez, aztán ha van kedve, megyünk ételt osztani. – Megragadta Thayne kezét. – Te és Riley megtaláljátok a nővéredet. Őszintén hiszem.

Thayne csak lehajolt, megpuszilta, aztán elment a két dobozért.

– A kosarat is vigyem? – kérdezte.

Fannie a fejével nemet intett.

– Azt a hátsó verandára teszem ki.

Thayne a szemébe nézett.

– Kade-nek?

– Reggel megtudtam, hogy felmondta az albérletét, és elvonult az erdőbe. Gyötrik a visszatérő emlékképek.

Fannie olyan bánatos arccal és olyan összetörve beszélt, hogy Riley szíve elszorult.

– Jár kezelésre? – kérdezte az idős hölgytől.

– Várólistán van. Cheyenne próbálta bejuttatni valahogy. Az a lány volt az őrangyala – magyarázta Fannie. Azután megragadta Thayne karját. – Ha látod Kade-et, kérlek, mondd meg neki, hogy ide bármikor jöhet.

– Szólok a keresőknek is, hogy tudjanak róla – ajánlotta Thayne, majd elővette a kulcsát. – Mehetünk?

– Csak még valami! – szólt Riley Fannie-hez fordulva. – A terepjáró, amit látott… nem volt rajta semmi furcsa?

– Azon kívül, hogy az üvege olyan sötét volt, hogy nem lehetett belátni a kocsiba? – kérdezte Fannie, miközben újabb dobozt töltött meg süteménnyel.

A lábával a padlón kopogott.

– Norma mindig azt mondja, hogy alaposabban meg kell figyelni a dolgokat. Miss Marple is ezért tudja megoldani a rejtélyeket. – Fannie a szájához emelte a kezét. – Az autó nagyon tiszta volt. Mintha akkor mosták volna le.

– Makulátlan – ismételte Riley. – Nem meglepő.

Fannie az egyik fiókból celluxot vett elő, és egy csíkot hozzámért a dobozhoz.

Egy pillanatra megállt, mielőtt elvágta volna.

– Arra viszont emlékszem, hogy a rendszáma sáros volt. Nem látszottak a számok és a betűk.

Riley szíve megugrott.

– A színét látta?

Fannie szorosan behunyta a szemét.

– Világoskék vagy talán fehér. Sötét betűkkel. – Széles mosolyt meresztett. – Emlékszem rá!

– Agatha nagyon büszke lenne – kedveskedett Riley.

– Wyoming, talán Nevada – mondta Thayne. – Az irodában megnézem, milyen rendszám lehet még.

Riley a férfira pillantott.

– Ha a rendszám wyomingi, akkor Cheyenne valahol a közelben lehet.

– Akkor mire vártok még? Találjátok meg! – szólt rájuk Fannie.

Thayne megtorpant az ajtónál.

– Szerinted figyel minket valaki? – kérdezte Riley.

– Talán. Azért legyünk óvatosak.

– Na, nem mintha megtehetnénk, hogy elbujdosunk – tette hozzá a lány.

Sietve a kocsihoz mentek. Riley kinyitotta a hátsó ajtót, Thayne pedig bepakolta a dobozokat.

– Valami hír tegnap óta? – érdeklődött a nő, amikor elindultak.

Thayne tekintete elkomorult.

– Nincs nyoma. Tudod, ez szemétség. Cheyenne egész életében csak az embereket segítette. Az első dolog, amire vele kapcsolatban emlékszem, hogy egy elárvult pumakölyköt rejtegetett a pajtában. Az anyját lelőtte egy farmer, mert megölt egy borjút. A pumakölyök elpusztult volna, de Cheyenne nem hagyta. Szépen felnevelte, aztán egy hétig sírt, amikor a nemzeti parkosok végül elvitték.

Riley mélységesen megértette Thayne hitetlenségét, de azt is tudta, hogy ez egy olyan csapda, amibe ha valaki beleesik, örökké csak ezen emészti magát.

– Egész éjjel nem aludtál?

– Hozzá vagyok szokva – felelte Thayne. – Te?

Riley vállat vont.

– Majd később alszom. – Amikor lehúzódtak a hivatal előtt, a nő elővette az ülés alól a táskáját. – Muszáj használnom a számítógépedet. Valamit meg kell néznem.

– Mi van a saját laptopoddal?

Riley elfordult, és a kilincsért nyúlt, de Thayne elkapta a kezét.

– Mit nem mondasz el?

A nő egy percig némán az ajkát harapdálta. Inkább most böki ki az igazat, mint odabent, egy csapat nyomozó előtt. Fészkelődött egy kicsit az ülésben, aztán felemelte a fejét.

– Nem engedéllyel vagyok itt, hanem a szabadidőmben jöttem.

– Szabadságot vettél ki?

– Nem egészen. – Mégis hogyan mondja el? Nagy levegőt vett. – A főnököm felfüggesztett, és most nem férek hozzá a szövetségi adatbázisokhoz. Kitiltottak a rendszerből – hadarta el gyorsan.

Thayne döbbent arccal dőlt hátra az ülésben.

– Mi történt? De hát te vagy ott a legjobb! Hallottam a reggeli híreket, amikor hazamentem zuhanyozni. A riporter ugyan az FBI érdemének tartotta, hogy elkapták a keleti parti sorozatgyilkost, de én pontosan tudom, hogy neked köszönhető.

– Ebben miért vagy olyan biztos?

A férfi felemelte a kezét, mintha felé akarna nyúlni, de aztán megtorpant.

– Mert nem nyugszol, amíg el nem kapod a rosszfiúkat. Minden pénteken beszélünk, és olyankor nekem is elmondod az elméleteidet. És eddig még mindegyik beigazolódott.

Riley a fejét ingatta.

– Bele se kezdj! Tudom, hogy nem találtad meg időben a gyilkost, és nem sikerült megmenteni a tanítónőt. De ez nem a te hibád.

Riley minden izma megfeszült.

Miért nem fogja már be? Inkább csak bámult kifelé az ablakon, hátha Thayne abbahagyja végre.

– A halála nem a te hibád volt. És te is tudod, hogy igazam van.

– De én vagyok az, aki nem vette észre elég hamar az összefüggéseket! – A tekintete elhomályosult, és a gyomra görcsbe rándult a fájdalomtól, amiért elkésett. – Nem tudtam megmenteni, pedig isten a tanúm rá, hogy mennyire akartam!

Elcsuklott a hangja. Thayne felmordult, aztán magához ölelte. Riley el akarta tolni, de a férfi erősen tartotta, aztán elkezdte a haját simogatni.

– Drágám, te vagy a legjobb. De nem győzhetünk mindig. Én sem szívesen nézek szembe az igazsággal. Ebben nagyon hasonlítunk, de mindkettőnknek el kell fogadnia a történteket.

– Úgy beszélsz, mint a főnököm.

Thayne elhúzódott, és lehajolt, hogy a lány szemébe tudjon nézni.

– Miért függesztett fel?

Riley-nak nem tetszett a férfi átható tekintete; mintha a lelkébe is belelátott volna. Összeszorította a fogát.

– Az nem számít. Az a lényeg, hogy így most van időm neked segíteni.

– Nekem bármit elmondhatsz. Meg fogom érteni, elvégre barátok vagyunk.

Ez igaz, de Riley nem engedhette meg magának, hogy beleszeressen Thayne-be.

Ráadásul ha Cheyenne-t nem találja meg, úgyis elveszíti a férfit. A szeretet nem feltétel nélküli. Ezt az igazságot a saját bőrén kellett megtanulnia, még otthon.

Így aztán nem felelt, csak visszamászott az ülésére.

Thayne végül kinyitotta az ajtót.

– Ha meglett Cheyenne, leülünk szépen, és hosszasan elbeszélgetünk arról, mit jelent barátoknak lenni.

– Barátság ez egyáltalán? Vagy csak valami bonyolult? – Mielőtt Thayne bármit is mondhatott volna a szurkálódásra, Riley fogta a táskáját, és beviharzott a hivatalba.

Vasárnap ellenére odabent nyüzsögtek az emberek. A diszpécser nem győzte a hívásokat, a fax zúgott, a nyomtató berregett. Egy egyenruhás férfi kezében térképpel a KONFERENCIATEREM feliratú szobához ment, és benyitott. Odabent hárman ültek, és éppen némán aktákat lapozgattak. Mögöttük a falra kiragasztva ott sorakoztak a bűnügy részletei – hasonló volt ahhoz, amit Riley a panzióban összerakott, csak itt másmilyen idővonallal és más képekkel.

– Apa irodája erre van – szólt Thayne lemondó sóhajjal.

A helyiség végéből hangos zörgés hallatszott. Egy nyitott ajtón át be lehetett látni a cellához, ahol egy fickó fémbögrével verte a rácsokat, mint valami régi westernfilmben.

– Blackwood, te rohadék, engedj ki végre! – Egy ősz hajú, sötét szakállú, homályos tekintetű férfi lármázott a cella túloldalán. – Nem vagyok hajlandó még egy éjszakát itt tölteni!

– Ed, te is tudod, hogy a bíróság csak hétfőn nyit. Ha elfelejtetted volna, az holnap van. – Thayne összekulcsolta maga előtt a karját. – Nem én tehetek róla, hogy pont péntekre találtad ki, hogy ekkora baromságot csinálsz.

– Nem akartam én semmi rosszat!

– Egy késsel ejtetted túszul Carolt, és fenyegettél egy seriffhelyettest, engem. Gibson bíró nem hiszem, hogy elnéző lesz veled. Ezt nem úszod meg, Ed, ülni fogsz.

Ő volt tehát Carol élettársa.

Ed megint végighúzta a bögréjét a rácsokon.

– Ez nem igazság! Thayne Blackwood, gyerekkorodban te nagyobb zsivány voltál, mint én, csak téged apuci futni hagyott!

– Sok olyasmit tettem, amire nem vagyok büszke, de sosem fenyegettem nőt. – Thayne lassú léptekkel a cellához ment. – Pihenj egyet! A véred még most is tele van szesszel, és itt legalább van ágyad. Különben hová mennél, az utcára? Carol kidobott, nem emlékszel?

– Úgyis visszafogad – jelentette ki határozottan Ed. – Senki más nem bírja elviselni. Meg én tudom, mi lett a lányával, Ginával. Nincs más választása.

♦ ♦ ♦

Cheyenne arra ébredt, hogy a nyakát görcs szorongatja. Nyöszörgött, ahogy a gyomrában lévő fájdalom is tudatosult benne, de legalább egy kicsit jobban érezte magát. A sötét szoba túloldaláról halk szuszogás hallatszott. Bethany. Cheyenne szeme kipattant.

A valóság arcul csapta. Nem kórházban van. Nagyon nem. Ez a börtöne.

A teste még merev volt az émelygéstől és a hányástól, ezért felnyögött, amikor felült. Kitörölte az álmot a szeméből, aztán a fal mentén tapogatózva megkereste a villanykapcsolót.

A kattanás után mesterséges fény töltötte be a szobát. Fogalma sem volt, nappal van-e vagy éjszaka. Lehetett reggel nyolc vagy akár este nyolc is.

Odabotorkált a betegéhez.

Bethany lerugdosta magáról a takarót. Legalább már az arcán nem látszott a penicillinallergia nyoma. De még mindig ki volt pirulva.

Cheyenne a kézfejét a páciens homlokára tette. Nyirkos. Pont, mint a köpenye és a lepedő.

Bethanyban tombolt a láz, hála a szükségtelen műtétnek.

A doktornő végiggondolta a betegség lehetséges okait. A beavatkozáshoz használt altató nem lehetett, annak már kiment a hatása. A toxin tehát valahol a szobában van, de mivel mindent fertőtlenített, maradt a szájon keresztüli mérgezés.

Cheyenne csak ételt és vizet nyelt le.

Ez magyarázhatja, hogy Bethany miért kezd magához térni a láza ellenére is. Ugyanis nem evett, mióta Cheyenne bekerült a szobába.

Az ajtó előtt apró léptek hallatszottak, amit nehezebbek követtek, és hamarosan hangos kiáltástól zengett a folyosó.

– Engedj el! Anyát és apát akarom! Kérlek! – kiabált egy fiatal fiú.

Cheyenne felpattant az ágyról, és a fémajtóhoz sietett. A keze ökölbe szorult, a körme a tenyerébe mélyedt.

– Micah, te is tudod, hogy már nem kellesz nekik. – Egy nő beszélt – talán Adelaide? – nyugodt, érzelemmentes hangon.

– Már ezerszer elmondtam, hogy a nevem nem Micah.

– Most már az.

– Hagyd őt békén! – üvöltötte Cheyenne, és a hideg fémet püfölte.

Valahol becsapódott egy ajtó.

– Ne, kérlek, ne! – kiáltozott Micah. – Nem akarok bemenni oda! Nem sírok többet, megígérem.

Újabb ajtó csapódott, ezúttal nehéz fémajtó. A fiú hangja nem hallatszott többet.

– Úristen – sóhajtotta Cheyenne. Érezte, ahogy a vér kimegy az arcából.

Fogalma sem volt, mi lesz a fiúval, de a fejében egymást követték a borzasztóbbnál borzasztóbb gondolatok. Ki kell jutnia innen, és segítséget kell hívnia.

Vaskulcs zörgött.

– Menjen el az ajtótól – szólt egy ismerős hang.

Ian.

Cheyenne elhátrált, és a fémajtó recsegve kinyílt. Odakint meglátott egy kezet, benne egy pisztolyt.

Az ajtón túl valaki megmérgezte Bethanyt. És őt is. Vajon kiben bízhat?

Összeszámolta, hány emberről tud. Ian, Adelaide, Micah, Hannah és valaki, akit apánknak neveznek. Fogalma sem volt, hogy lehetnek-e még többen is.

Ian sápadt arccal lépett be.

– Nem kellett volna kiabálnia.

– Az a fiú olyan fiatalnak tűnt. Mi lesz vele?

– Nem érti. Ez az otthonunk. Ide tartozunk. Majd Micah is megtanulja.

Érzelemmentes hangon hadarta a szavakat, mintha betanult szöveg lett volna.

Cheyenne megsimította Ian karját.

– Jól vagy?

A fiú a kivörösödött szemét ráemelte, és bólintott.

– Hogy van Bethany?

– Magas láza van. Antibiotikumra van szükségem. Minél előbb, vagy nem éli túl.

A fiú kimért léptekkel az ágyhoz ment. Megsimította Bethany arcát.

– Nélküle nem éljük túl – mondta halkan. – Szükségünk van rá.

Cheyenne a fiú vállára tette a kezét, de aztán rémült sóhajjal elkapta onnan.

Jaj, ne!

Elszoruló szívvel nagy levegőt vett, és óvatosan félrehúzta Ian pólójának a nyakát. A fiú nem ellenkezett.

Vállán kör alakú hegek éktelenkedtek, a legtöbbjük évekkel azelőtt kerülhetett oda. A lapockája fölött viszont élénkvörös seb látszott, a kerek égési sérülés fel is hólyagosodott. Nemrégiben sebezhették meg. A legújabb seb alatt pedig hosszú, vékony hegek csúfították a hátát. Azok a nyomok voltak a legrégebbiek.

– Ian. – Cheyenne szeme könnybe lábadt. Egyszerűen képtelen volt elfogadni, hogy ez a fiatal fiú mi mindenen ment és megy még most is keresztül.

– Megérte. Bethanyért. – Elhúzódott Cheyenne-től, és a nő szemébe nézett. – Nemsokára hozok antibiotikumot.

Tekintete acélos volt. Hogyan lehet egy tizenhat éves fiúnak ennyi ereje? A válasz persze magától értetődik. Réges-rég elvették tőle a gyerekkorát.

– El tudsz menni valahogy Singing Riverbe? Keresd meg az öcsémet, Thayne-t. Ő ott a seriffhelyettes, mellette tengerészgyalogos. Ő majd segít nekünk.

Ian a fejét ingatta.

– Nem érti. Ez az otthonunk. Ide tartozunk.

– De értem, Ian. – Igazság szerint tényleg nem értette. De valahogy meg kellett szólítania a fiút. Bethanynak nem sok esélye volt antibiotikum nélkül, de még azzal is csak ötven százalékot jósolt neki. – De tudnod kell, hogy ami itt történik, az rossz. Az, hogy téged bántanak, rossz. Ahogy az is, hogy Bethanyt bezárták ide velem, amikor kórházba kellene vinni.

– Egy család vagyunk. Össze kell tartanuk, mert ha nem…

– Figyelj rám! Kérlek! Kérlek, üzenj valahogy az öcsémnek! Úgy talán megmenthetjük Bethanyt. Együtt megmenthetjük.

Ian elhátrált tőle, aztán kopogott az ajtón.

– Nem segíthetek – mondta alig hallhatóan. – Sajnálom.

Cheyenne minden reménye elveszett. Ian biztosan szereti Bethanyt, de vajon a félelme van olyan erős, hogy mérget tegyen az ételükbe vagy az italukba? Cheyenne ebben sem lehetett biztos. Nem maradt más választása, mint hogy nem eszik, és nem iszik, amíg rá nem jön, ki teszi ezt velük.

Az ajtó kinyílt, és a túloldalon megjelent az apa. Ian kihúzta magát.

– Egy család vagyunk. Összetartunk.

♦ ♦ ♦

A seriffhivatalban teljes csend lett, csak a nyomtató zúgott a háttérben. Thayne legszívesebben ott helyben megfojtotta volna Edet. A részeges fickó megragadta a rácsot, és önelégülten vigyorgott. Thayne alig bírta ki, hogy ne pofozza meg.

Riley is megdermedt mellette. Lassú mozdulattal Ed felé fordult. Thayne látta a nőn, hogy kavarognak benne a gondolatok, de mellette megjelent valami más is a szemében. Csak bízni tudott benne, hogy nem a remény.

Ed két rács közé támasztotta a homlokát.

– Megismerem magát. FBI. Maga kereste Carol lányát. Én tudom, mi lett vele. Elárulom, ha kivisz innen.

Thayne benyúlt a rácson, és megragadta Ed ingét.

– Elég legyen! Fogalmad sincs róla! – Egy pillanatra elhallgatott. – Vagy talán te voltál? Túlságosan is érdeklődni kezdtél Carol lánya iránt, és a dolgok kicsúsztak a kezedből?

– Fúj! – prüszkölte Ed. – Nem vagyok perverz, csak tudok ezt-azt, mert Carol beszél álmában.

Riley olyan erővel ragadta meg Thayne karját, hogy a körmei is belemélyedtek. Thayne az ügynökre pillantott. Az erős szorítás ellenére nyugodt volt, szinte érzelemmentes. Magára öltötte az FBI-os álarcát – de az érzelmek azért ott tomboltak benne.

– A hasznos információk mindig érdekelnek, Mr…

– Zalinksy. De szólítson nyugodtan Ednek.

Thayne felmordult a szánalmas flörtölési próbálkozáson, de Riley csak mosolygott, így aztán elengedte Edet.

– Ahogy gondolod. De vigyázz vele, mert megrögzött hazudozó.

Riley oldalra döntötte a fejét, mintha Edet méregetné.

– Lehet, hogy csak azért van így, mert idegen vagyok. – Szúrós tekintettel Thayne felé fordult. – De nekem az a benyomásom, hogy maga, Mr. Zalinksy, nagyon is tisztában van mindazzal, ami ebben a városban történik.

– Úgy bizony! Egész életemben itt éltem. Tudom a titkokat, egy párat még az ártatlan seriffhelyettesről is. Néhány titok az orrunk előtt van, némelyiket elfelejtik. De nekem mind itt van idebent. – Megkopogtatta a fejét. – A bárban az emberek sokat fecsegnek, de én bírom a piát, így aztán nem felejtem el, amit mondanak.

– Abban biztos vagyok – mosolygott kedvesen Riley.

Basszus, Riley az orránál fogva vezeti Edet. Tényleg nem semmi csaj.

Thayne a falnak dőlve figyelte a műsort. Ed számára úgy tűnhetett, hogy Thayne teljesen óvatlan, de bármelyik pillanatban a rácsnál teremhetett, ha Riley veszélybe kerül.

– Mit gondol, mi történt Carol lányával? – érdeklődött Riley, miközben egy vastag piros jegyzettömböt húzott elő a táskájából.

– Egy csavargó felcsinálta – mondta Ed, és Thayne-re vigyorgott. – A többit majd akkor mondom el, ha kijuttatott ebből a cellából. – Azzal visszaballagott a priccséhez, lefeküdt, és befordult a fal felé.

– Ed, amit elkövettél, azt úgy hívják, hogy súlyos testi sértéssel való fenyegetés. Nem mész innen sehová.

Ed a válla fölött rájuk pillantott.

– Carolnak szüksége van rám. Nem fog ellenem tanúskodni.

– Majd én fogok – vágott vissza Thayne.

– Senkinek nem esett baja – vonogatta a vállát Ed. – Egy kicsit berúgtam, na és? Amúgy meg jóban vagyok a polgármesterrel, szóval legrosszabb esetben próbaidőt kapok. Ennyi erővel akár ki is engedhetsz.

– Egy rakás fontosabb dolgunk van, mint hogy a te hülyeségeddel foglalkozzunk, úgyhogy felejtsd el.

Thayne megragadta Riley ép karját, és átvezette a nagy irodába. Útközben bezárta a cellákhoz vezető ajtót.

– Csak ki akar jutni.

Riley bólintott, de még mindig az ajtót bámulta.

– Talán – mondta elgondolkodva. – Apukád Edet is kihallgatta, amikor Carol lánya eltűnt?

– Persze. Egy darabig gyanúsított is volt, de apa tisztázta. Biztos alibije volt Pendergrassnak hála, ugyanis éppen rács mögött ült, amikor a lányt elrabolták, és tagadta, hogy bármiről tudna.

– Akkor talán részben igazat mond – vetette fel Riley.

– Nem vennék rá mérget.

Riley megragadta Thayne karját.

– Thayne, az elmúlt egy évben ez az első lehetséges nyom a nővérem eltűnésével kapcsolatban.

Thayne nem bírta elvenni a szemét Riley fájdalmas tekintetéről. A nő első alkalommal azért jött Singing Riverbe, mert az az őrült elmélete volt, hogy a nővére és Carol lánya valamilyen módon kapcsolódnak egymáshoz. Thayne apja nem hitt ebben, de belement a találkozóba, mert még mindig nyomasztotta Gina eltűnése. Ezt az is jól mutatja, hogy még mindig időről időre beküldte a helyszínen talált ujjlenyomatot, hátha lesz végre egyezés az FBI integrált adatbázisában.

A konferenciaterem ajtaja kinyílt, és Pendergrass intett feléjük.

– Hadd főjön a levében még egy napot – javasolta Thayne. – Lehet, hogy akkor beszél. Már ha egyáltalán tud valamit.

– Egyetértek. Most úgyis olyan önelégülten viselkedett, hogy nem lehet elhinni, amit mond – suttogta Riley, miközben a konferenciateremhez igyekeztek. – De vajon mit tud, amiért a polgármester kisegítené?

Thayne összeszorította az ajkát, és felhúzta a szemöldökét.

– Ezen én is elgondolkodtam.

Pendergrass seriffhelyettes hellyel kínálta őket.

– Van valami? – kérdezte Thayne, miközben kihúzott egy széket Riley-nak.

A nő meglepetten nézett rá, de Thayne csak vállat vont. Nana illemtanóráit tíz év haditengerészeti szolgálat sem koptathatja ki.

– Megjött a véreredmény. – Underhill átvette a szót, és kiosztott mindenkinek néhány papírlapot. – Ahogyan azt sejtettük, a padlón talált vér megegyezik Cheyenne vércsoportjával, A pozitív. A falon és a fal mellett a nagyanyád vérét találták, ő nulla pozitív. Ez is egyezik. A DNS-tesztek is várhatóan ezt erősítik meg…

– Ez eddig nem újdonság – vágott közbe Thayne.

– Az utolsó minta viszont meglepő eredményt hozott, mivel a rendelő olyan tiszta volt, hogy nem számítottunk semmi hasznavehetőre. Majdnem el is siklottunk egy apró folt fölött, ami a váró asztalának peremén volt. Az a vér nem a nagyanyádé, és nem is a nővéredé.

– Lehet valamelyik betegé? – kérdezett vissza Thayne.

– Ellenőriztük. A helyszínen talált vér AB negatív. Nagyon ritka vércsoport. Ilyen vércsoportú beteg napok óta nem járt a rendelőben.

Thayne előrehajolt.

– Elég nagy a minta, hogy DNS-tesztet lehessen rajta végezni?

Underhill bólintott.

– Már csináljuk. Azonnal szólunk, ha a keresőszoftver egyezést talál a katonai adatbázisban vagy a nemzeti DNS-nyilvántartásban.

A terem ajtaja kivágódott.

– Thayne! – rontott be a diszpécser. – A keresők most hívtak. Találtak valamit!

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Riley azon merengett, hogy ha valaha el akarna rejtőzni a világ elől, akkor a Wind River-hegység ezen eldugott pontja jó kiindulópont lehetne.

Thayne-nel nem sok információt kaptak, mielőtt útra keltek a hivatalból, csak annyit, hogy a keresőcsapat az állami erdő mellett nyomot talált. Azóta nem jeleztek semmit, de ezekben a hegyekben nem egyszerű térerőt találni.

Először letértek az aszfaltozott útról, később aztán a kocsit is hátra kellett hagyniuk az egyik hegy lábánál. Thayne persze úgy haladt előre, mint aki csak félig ember, félig meg kőszáli kecske. Riley éppen odébb tolt egy fenyőágat – a lába és a tüdeje égett a nagy tengerszint feletti magasság miatt.

A csapás összeszűkült, a fenyves összezárt fölöttük, eltakarva a reggeli napot. Errefelé a levegő még augusztusban is csípős. Riley átbújt egy ág alatt, és mire meghallotta a fák között a hangokat, addigra az avar teljesen elnyelte az ösvényt a lába alatt.

– Alig látom a napot. Azt sem tudom, mi merre van – motyogta.

Thayne a válla fölött hátrapillantott, de nem állt meg.

– Ettől olyan veszélyes ez az erdő. A gerincen túl egyszer elvesztünk tesómékkal, amikor tizenhárom voltam – mesélte. – Papa meg apa egy álló nap kerestek minket, pedig mi akartuk, hogy megtaláljanak.

– Akkor itt könnyű elveszni – állapította meg Riley.

– És könnyű eltűnni. – Thayne a fák közül kitörve egy tisztásra lépett. A világ egyik legeldugottabb területén most egy egész keresőcsapat várakozott.

A fél tucat önkéntes a mező szélén állt. Riley végre meglátta az eget, a kelet felé húzódó hegységet és Gannett Peaket. Azt olvasta, hogy a csúcs majdnem négyezer méterig nyúlik. Különös dolog Wyomingban, hogy a hatalmas területeken valahogy minden közelebbinek látszik, mint amilyen.

– Ironcloud! – kiáltotta Thayne.

A helyettes intett, de nem mozdult. Néhány sárga zászló között álldogált.

– Legalább vigyáznak a bizonyítékokra – mondta Riley, és megszaporázta a lépteit.

Épp maga is észrevette a női táskát, amikor Thayne megtorpant. A táska mellett hevert még egy rúzs, egy apró fotóalbum és egy hajkefe.

– Cheyenne-é? – sandított oldalra Riley.

A férfi bólintott, és a torkát köszörülte, mielőtt lehajolt a táskához. Riley először mindent lefényképezett, azután gumikesztyűt húzott. Leguggolt, és a retikülért nyúlt.

– Meg kell várnunk a nyomozót – szólt rá Ironcloud. – Underhill parancsba adta, hogy ne nyúljunk a helyszínhez.

A hanghordozása elmondta azt, amit a szavai nem: Ironcloud seriffhelyettes pontosan azon a véleményen volt Underhillről, mint Riley.

A nő óvatos mozdulattal felemelte a táskát.

– Majd beszélek vele. Csináltam fényképeket, és minél előbb tudnunk kell, mi van a táskában, és főleg, mi hiányzik.

– Michael, kifutunk az időből! – szólt Thayne a helyettesre. – Ha Riley-nak jó így, akkor magasról teszek rá, hogy mi lenne a szabály.

Michael Ironcloud védekezőn felemelte a kezét.

– Én nem akarok vitatkozni. Underhill szerintem egy felfuvalkodott hólyag.

Riley kinyitotta a táskát, és a lehető legóvatosabb mozdulatokkal átnézte a tartalmát.

– Itt a pénztárcája, a személyi igazolványa, a névjegykártyái, de van még itt pénz, hitelkártya. Kocsikulcs, parfüm. Biztosan nem rablás történt, és nyilván az sem érdekelte őket, hogy beazonosítjuk, kié ez a holmi.

Mert nem gondolták, hogy ezt valaha megtaláljuk.

Nem akart Thayne-re nézni, de végül mégis odapillantott. A férfi összeszorította az ajkát, a szemében ott csillogott a keserű igazság. Nem volt szüksége Riley magyarázatára, pontosan értette, mi történt. A nő így aztán csak a karjára tette a kezét.

– Thayne, valamilyen konkrét okból vitték el. Még mindig arra gyanakszom, hogy kifejezetten őt nézték ki maguknak. És élve volt rá szükségük.

Thayne aprót biccentett, de nem lehetett megmondani, hogy elhiszi-e, amit hallott.

Nem meglepő, hiszen ahogy teltek az órák, Riley-ban is egyre erősödött a rossz előérzet.

– Minek hozták el ilyen messzire? – kérdezte Thayne. – Errefelé nincs semmi, csak pár elhagyatott bányászakna.

– El akartak tűnni – lépett előre Ironcloud. – Igazság szerint errefelé nem kerestük volna, ha a seriff nem adja parancsba, hogy minden irányba bővítsük ki néhány mérfölddel a keresési tartományt.

– Jó meglátás. – Riley visszatette a táskát, pontosan oda, ahonnan elvette. – A táska nem régen került ide, nincs huszonnégy órája. A vadállatok különben már régen szétszedték volna.

– Thayne! – üvöltötte Jackson a fák takarásából. Zihálva rontott elő az ágak közül. – Találtam egy lábnyomot.

Thayne azonnal megindult, és Riley is rohant velük. Néhány száz méter múlva Jackson megállt. Egy bemélyedésre mutatott a földben, ami az avartól szinte alig látszott.

Riley azt sem tudta, hogy sikerült kiszúrnia. Nem szólt, és a háttérben maradt, mert tudta, hogy a fiúk ehhez jobban értenek.

Thayne a nyom mellé térdelt, és alaposan szemügyre vette.

– Katonai bakancs. A fickó legalább száz kiló. – Riley felé intett. – Megvan nálad a kép a lábnyomról, amit apával találtunk a telefon mellett?

Riley előhúzott egy fényképet a táskájából. Thayne elvette és a lábnyom mellé rakta.

Még Riley is látta a nagy bevágást a két nyomban.

– Megvagy! – vigyorogta. – Ugyanaz.

Jackson körbejárta a nyomokat.

– A léptei alapján legalább százkilencven centi.

– Nem rejtette el a nyomokat? – Thayne követte az öccsét. – Csak egy ember nyomát látom. – A hangján jól hallható volt a csalódottsága.

Riley azt is kihallotta belőle, hogy elfogta az aggódás.

– Ha abból indulunk ki, hogy három elkövető volt, akkor mi van a többivel? Szétváltak? És hol van Cheyenne?

– Az biztos, hogy nem ez cipelte – mondta Thayne. – Ahhoz nem elég mély a lábnyom.

– Talán van valahol egy hely, ahol találkoznak. – Jackson a messzeségbe meredt. – Lehet, hogy ez a rohadék elvezet minket oda.

– Hogy találjuk meg ebben a sűrű növényzetben? – kérdezte Riley.

– Ha egyenesen haladt, akkor a barlangok felé tartott – találgatott Thayne. – Ott könnyen el lehet rejteni valakit.

Mióta Thayne érte jött a panzióba, most először csillant remény a szemében. Riley szíve is szaporábban vert. Talán… talán megvan a fordulópont, amire vártak. A tettes elkövetett egy hibát.

– Ez a ha, elég nagy ha – hunyorgott Jackson. – Miért ne váltott volna irányt, hogy rossz felé vigyen minket? Eddig végig nagyon óvatos volt.

– Lehet, hogy sietett? – kérdezte Riley.

– Vagy csapdát állított – vetette fel Thayne, és a messzeségbe révedt.

– Milyen messze vannak a barlangok, amiket mondtál? – Riley ivott egy kortyot a kulacsból, amit Thayne még a kocsiból kiszállva nyomott a kezébe.

– A gerinc lábánál – mondta Thayne, és egy sziklás hegyre mutatott. – A cserkészek minden évben ott kempingeznek. Nyílhegyet meg ezüstöt keresgélnek. Néha jádét is találnak.

– És ezt fogadjunk, azért tudod, mert az összes Blackwood gyerek kiváló cserkész volt.

– Hudson és Jackson igen, én nem annyira – mondta Thayne, és elindult a sziklák között.

Jackson elmosolyodott.

– A bátyám azt akarja mondani, hogy mindent elkövetett azért, hogy mi csak ritkán kerüljünk bajba. Rendszeresen elterelte a szüleink figyelmét. Hozzá képest nyugodtnak és engedelmesnek tűntünk.

Thayne ügyet sem vetett Jackson próbálkozására, amivel a hangulatot próbálta oldani, csak összevont szemöldökkel hátrapillantott.

– Az itteni utakat az ötvenes években építették, és már rég benőtte mindet a növényzet. Ha a fickó itt van, akkor jól ismeri az itteni hegyeket.

Riley elborzadt a szavak mögött megbújó üzenettől, de először inkább biztosra ment.

– Nem járnak errefelé hegymászók meg kirándulók?

Thayne már elindult, de az öccse visszafordult Riley-hoz.

– Errefelé nem. A túrázók általában a Fremont Lake-től indulnak, és az állami erdőben mászkálnak. Ez itt most magánterület. Itt ameddig a szem ellát, szinte minden a Riverton családé.

Riley elismerően füttyentett.

– Szóval akkor a semmi közepén vagyunk, és a Singing River-i gyerekek évek óta járnak ide. Van olyan félreeső hely, ahol az elkövető elbújhatott?

Riley-nak elég volt egyetlen pillantást vetnie Thayne feszült tartására, az összeszorított állkapcsára és a szikrázó szemére, és máris elfogta az aggódás.

Thayne az öccsére nézett.

– A nagy barlang?

– Jó ötlet – helyeselt Jackson. – Alig lehet látni, el van dugva, és alig tud róla valaki.

– Az alig az mit jelent?

– Egy kezemen meg tudnám számolni – Thayne a fogai között préselte ki a szavakat.

– Szóval gondolsz valakire – jelentette ki Riley. Egyre biztosabb volt a megérzésében.

Thayne megszorította az orrnyergét.

– Talán. De annak semmi értelme. Kade nem rabolná el Cheyenne-t. Együtt nőttünk fel.

– Fannie unokaöccse? Akinek Cheyenne segített?

Thayne bólintott.

– Ő jól ismeri a környéket.

– A nagymamád említette, hogy Cheyenne-nek udvarlója van. Kade az, akivel jár? – Ez beleillett a második forgatókönyvbe, ami Riley fejében összeállt. Cheyenne párkapcsolata sok mindent megmagyarázna. Például, hogy Helent miért nem ölték meg, és hogy miért sikerült annyira jól időzíteni a támadást.

Thayne és az öccse összenéztek.

– Ha tegnap kérdezel, nemet mondok, de most már én sem tudom.

– Ha Kade rabolta volna el Cheyenne-t, könnyen elengedné?

– Ha ő rabolta el, és ő bántotta nanát, akkor teljesen el van borulva az agya. – Thayne Riley felé fordult, és a tekintete olyan baljós volt, hogy attól a nő megborzongott. – Akkor életveszélyes.

Nyugat felől hangos huhogás hallatszott.

Riley ijedten megugrott, Thayne pedig a hátuk mögött gyülekező fél tucat keresőhöz fordult.

– Jacksonnal követjük a nyomokat – mondta felemelt hangon. – Ironcloud seriffhelyettes itt marad veletek, amíg nem jelzünk, hogy a terület biztonságos.

Az emberek azonnal hőbörögni kezdtek.

– Figyelmeztetlek titeket, hogy ha egyetlen civilt is meglátok rendőri kíséret nélkül, akkor dutyiba rakom, és addig ott is marad, amíg a nővéremet meg nem találjuk.

Erre mindenki elhallgatott. Riley lehajtotta a fejét, hogy ne lássák a mosolyát. Thayne aztán tud kemény lenni, ha kell.

Thayne azután magához intette Ironcloudot.

– Ne szólj apámnak arról, hogy mit találtunk – kezdte. – Nem akarom, hogy idő előtt reménykedjen. – Elővette a tokból a pisztolyát. – És ne hagyd, hogy bárki elkószáljon az erdőben. Fogalmunk sincs, kikkel állunk szemben.

Ironcloud bólintott, és visszament a bámészkodó keresőkhöz.

Thayne Riley-hoz fordult, de mielőtt kinyitotta volna a száját, a nő fegyvert rántott, és a fejét rázta.

– Ne is álmodj róla! Ki vagyok rá képezve, nektek meg jól jön az erősítés.

Thayne idegesen ránézett, de aztán csak komoran bólintott egyet.

– Akkor mindig maradj látótávolságban.

Thayne a nyomok mentén elindult az erdőbe. Úgy tíz lépést haladt, amikor megtorpant.

– A fickó sérült, a léptei egyenetlenek. A jobb lábát terheli.

– Lehet, hogy ezért kellett neki orvos – találgatott Riley.

– De ha már tud járni… – kezdte elhaló hangon Jackson.

A mondatot senki nem fejezte be. Ha az emberrablónak már nincs szüksége Cheyenne-re, valószínűleg megszabadult tőle. Az is lehet, hogy a nyomok a lány holttestéhez vezetnek.

Fél órát gyalogoltak a legdurvább terepen, amit Riley életében látott. Semmi ösvény, a civilizációnak semmi nyoma.

Thayne nesztelenül mozgott, pedig még Jackson lába alatt is meg-megreccsent néha egy ág.

– Olyan vagy, mint egy szellem – suttogta Riley.

– Szóltál? – kérdezett vissza Thayne.

– Nem – vágta rá elvörösödve a nő.

Jackson sokatmondó kacsintással érkezett meg mellé.

– Most már tudod, hogy lógott ki minden hétvégén a gimi alatt.

– Azt hittem, hogy ezt a kommandósoknál tanulta.

– Á, ő ilyen láthatatlan lopakodómesternek született.

A következő néhány percben egy nyárfaligeten vágtak keresztül. A levelek reszkettek a fákon, és mintha az erdő dallamát játszották volna. Riley izmai remegtek, de nem kérte, hogy álljanak meg pihenni. Ha a fiúk bírják, akkor ő is.

Thayne egyszer csak megtorpant, és a karját kitartva megállította Jacksont. Nem szólt, csak intett, hogy álljanak meg. Letérdelt, és az ujjával az avart tapogatta. Néhány másodperc múlva vékony zsinórt talált.

Csapda – tátogta.

Hátráltak valamennyit az úton, amerről jöttek. Thayne az öccséhez hajolt.

– Menj vissza Ironcloudhoz. Mondd neki, hogy szóljon a keresőcsapatoknak. Senki ne menjen tovább. – Riley-hoz fordult. – Neked is vele kéne menned.

– Szükséged van erősítésre.

Riley szinte hallotta az elfojtott morgást.

– Sietek – mondta Jackson. – Ne lőjetek le, amikor visszajövök. És tesó, ne ölesd meg magad!

Még egyszer rájuk pillantott, aztán elnyelte a növényzet. Villámgyors mozdulattal tűnt el abban az irányban, amerről jöttek.

– Lépj mindig pontosan a lábnyomomba – sziszegte Thayne. – Jól jönne ilyenkor a zöld lézer, vagy legalább egy tubus szerpentinspray.

Riley nem hitt a fülének.

– Hogy micsoda?

– A szerpentinspray nagyon jó a felderítéshez. Ahogy lehullik, megakad a bukózsinóron.

Riley abban reménykedett, hogy erre a tudásra sohasem lesz szüksége. Haladt Thayne mögött, mindig ugyanoda lépve. A férfi óvatos léptekkel ment végig a zsinór mentén, míg végül egy régi dinamitköteghez érkezett.

Néhány pillanatig a bombát tanulmányozta, aztán elővett egy zsebkést, és elvágta a zsinórt.

– Küldök majd valakit, hogy szedje szét. A dinamit már vagy ötvenéves. Ha van még valahol robbanóanyag, az még instabil lehet, attól függően, hogy mennyire bomlott le a nitroglicerin.

Thayne mozdulatlanul figyelt, mint egy feszült macska. Riley némán várakozott – nem tudta, mit lát vagy hall a férfi.

– Legszívesebben visszaküldenélek, de túl kockázatos. Maradj mögöttem. Ha azt mondom, fuss, akkor nem vacakolsz, megértetted?

Riley tisztelgett volna, de Thayne elszánt arckifejezését látva még ezt sem merte megtenni.

A férfi elindult a fák között; rendszeresen megállt, némán, mozdulatlanul körülnézett. Riley követte őt, mindig a lábnyomába lépett, és megállt, amikor Thayne is. A nő nem hallott semmit, csak néhány madár csicsergését, és valami zörgést, ami szintén állat lehetett.

Fájdalmasan lassan haladtak a barlangok felé. Riley gyomra újra és újra elszorult, valahányszor Thayne lábnyomába lépett.

Amikor a fák közötti ösvény elágazott, Thayne egy pillanatra megállt. A jobb oldali út tűnt a könnyebben járhatónak, amit egyszer jobban kitapostak. De Thayne habozás nélkül haladt tovább balra.

– Biztos erre kell menni? – suttogta Riley. – A másikon mintha többet jártak volna mostanában.

– Négy-ötszáz méterre innen van egy bányászakna a hegybe fúrva. Régebbi, mint a többi, de ott nem fúrtak tovább, mert nem jött be. Később aztán fél mérfölddel odébb mentek, és ott folytatták, ahol aztán megütötték a főnyereményt. Én a járatlanabb úton mennék, és ez a fickó pont úgy gondolkodik, mint én.

Riley-nak ez elég magyarázat volt. Feszült figyelemmel szorította meg a pisztolyát.

A jobbjukon levelek zörögtek, mire Riley odafordult. Egy nyúl vágtatott keresztbe az ösvényen, be az erdő sűrűjébe. Riley megkönnyebbülten sóhajtott.

A következő negyed mérföld alatt Thayne három másik csapdát szerelt szét. Ha valaki más jött volna erre, biztosan meghal.

Néhány lépéssel később függőleges sziklafal tárult eléjük jó tizenöt méterrel fölöttük. Thayne megállt, és mozdulatlanná dermedt.

Egy terepszínű ruhás valaki rohant be a barlangba.

Valahol robbanás hallatszott, és a magasból kövek gördültek alá. Thayne hátralépett, a földre lökte Riley-t, aztán rávetette magát. Nagyokat nyögött, amikor néhány kő a hátára zuhant.

Mire a lavina véget ért, vastag porréteg takarta őket. Thayne még mindig a lányon feküdt.

– Jól vagy? – kérdezte a fülébe súgva.

Riley köhögve próbálta kipislogni a port a szeméből. Amikor elnézett a férfi válla fölött, elakadt a lélegzete.

– Thayne! – suttogta elhaló hangon.

Egy terepmintás ruhába öltözött, rejtőszínre festett arcú férfi állt ott, a haja hátul összefonva. Egy M4 gépkarabély volt a kezében, amivel egyenesen Thayne-re célzott.

A férfi tekintetében a rettegés számító ridegségbe csapott át.

– Mi a jelszó? – üvöltött rájuk, és Thayne tarkójához szegezte a puskát.

Thayne felemelte a kezét.

– Bíbor – szólt halálos nyugalommal.

A férfi azonnal elvette a puskát. Thayne megfordult, de a testével továbbra is védte Riley-t.

A támadójuk szeme szikrákat hányt. Riley felismerte, mi történik. A férfi háborúba képzeli magát, és egy rémálmába csöppentek.

Aztán egyszer csak zavartan pislogni kezdett.

– Thayne? Mit keresel itt? Nem Kandahárban kellene lenned?

– Új küldetést kaptam, Kade – vágta rá Thayne. – Szigorúan titkos.

– Ő kicsoda? – sziszegte Riley felé biccentve.

– A CIA embere – hazudta szemrebbenés nélkül Thayne. – Beépített ügynök.

– Azok a szemetek folyton csak a bajt hozzák ránk – motyogta Kade, azután leguggolt. – Legalább fél tucat ellenség járja az erdőt. És nincsenek egyedül, többet is láttam.

Thayne óvatosan feltápászkodott.

– Kade, mi a küldetésed?

– Hazajuttatni a csapatot – mondta. – A stratégiai célok veszélybe kerültek. Túszaik vannak. Csak rosszul jöhetünk ki belőle.

Riley jobbján ág reccsent valahol a fák között. Kade a hang felé fordult, és azonnal tüzet nyitott.

A nő ijedten vetette magát a földre.

– Mi az úristen?! – üvöltött Jackson valahonnan.

– Nyugalom, Kade! – parancsolt rá Thayne. – A társaink is az erdőben vannak.

Kade elsápadt.

– Istenem! – A fegyver kiesett a kezéből, és mindene reszketni kezdett. – Meghaltak! Mind meghaltak!

Megfordult, és erősen bicegve berohant a fák közé. Egy pillanat alatt elnyelte az erdő.

♦ ♦ ♦

Singing River túlságosan is hasonlítani kezdett Kandahárra. Thayne halkan füttyentett egyet; a fegyverropogás még mindig visszhangzott a fülében. Hunyorogva figyelte a reszkető leveleket, ahol Kade eltűnt, mert attól tartott, hogy mindjárt újra felbukkan. Ebben az állapotában teljesen kiszámíthatatlan.

Thayne érezte, hogy minden idegszálában ott lüktet a feszültség, mindene harcra kész, hála a sokévnyi kiképzésnek. Riley vállára tette a kezét.

– Jól vagy?

Riley hatalmasra nyílt szemmel felé fordult, de bólintott.

– Csak kinyomtad belőlem a szuszt.

– Bocs! – Kezet nyújtott, és felsegítette.

– Inkább ez, mint hogy a kövek kilapítsanak.

Néhány lépésnyire valaki nagyot káromkodott. Thayne a tisztás széléhez rohant.

– Jackson? Megvagy még? – üvöltötte.

– Nem sokon múlott. – Az öccse előlépett egy vaskos fenyő mögül, és a ruhája elejéről porolgatta a gallyakat és tűlevelet. – Azt hiszem, nem fogom lenyúlni a munkádat. Inkább maradok a tűznél, az a biztos.

Thayne magához ölelte a testvérét. Ahogy Jackson válla fölött elnézett, felszisszent, mert meglátta, milyen pusztítást okoztak a golyók a fában. Az öccse meg is halhatott volna. A gondolattól csak még erősebben szorította.

– Most már elengedhetsz. Még a végén azt hiszem, hogy érdekellek – vigyorgott Jackson, de a szemében látszott a megkönnyebbülés.

Thayne is tudta, hogy a támadás alaposan ráijesztett a testvérére. És nem csak rá.

– A frászt hoztad rám. Többet ne csinálj ilyet!

– Apa meg is nyúzna téged, ha valami történik velem. – Jackson vállat vont. Ugyanaz a mozdulat volt, amit Thayne is csinált, valahányszor kis híján otthagyta a fogát valahol.

– Apa már gyerekkorunkban is nagyon megbüntetett, ha bajba kevertél – tette hozzá Jackson. – Még a végén kihasználom ellened ezt a kis fiaskót. Majd gondolkodom rajta a következő tíz-tizenöt évben.

Thayne nagyot csapott az öccse hátára.

– Azt se felejtsd el, hogy nekem is van pár sztorim rólad, ami biztos érdekelné.

Most, hogy Thayne megbizonyosodott az öccse épségéről, a válla fölött hátrapillantott. Riley egy szót sem szólt. Az arca sápadt volt, a tekintete különös.

Thayne odalépett hozzá.

– Minden oké?

– Persze. Nem először vagyok tűzvonalban.

Valami nem stimmelt Riley-val, de Thayne nem maradhatott, hogy faggatózzon.

– Ne is emlékeztess! – Szúrós tekintettel a lány karjára pillantott. – Lehet, hogy Kade tud valamit Cheyenne-ről. Utána kell mennem. Sikerült egy kicsit kirángatni a téveszméjéből, de bármikor megint visszacsúszhat, és még a végén kárt tesz valakiben. – Az öccséhez fordult. – Jackson, vidd vissza Riley-t a tisztásra. Majd jelentkezem. – Thayne nem akarta magával vinni a lányt, mert túlságosan elterelte a figyelmét. Az a lány mindig eltereli a figyelmét.

Riley már nyitotta a száját, de csak a szemét tudta mereszteni, amikor Thayne határozott csókkal fojtotta belé a szót.

– Ha történne valami. – Előrehajolt, közel a nő füléhez. – Tudd, hogy hazudtam Fannie-nek. Az égvilágon semmi bonyolult nincs abban, amit irántad érzek. Csak nem akartam bevallani neki, hogy mennyire veszettül odavagyok érted.

Azzal kihúzta magát, és nem várt válaszra, azonnal bevette magát a fák közé, követve Kade útját. Riley-t addig Jacksonra bízta, hogy teljes mértékben a feladatra koncentrálhasson: meg kellett találnia Kade-et, megmenteni Cheyenne-t, aztán mindenkit élve hazahozni.

Még mindig nem hitte el, hogy Kade képes ezt művelni. Újra és újra emlékeztetnie kellett magát, hogy Kade harmadik bevetése igazi rémálom volt. Thayne egységének kellett eltakarítania a romokat a balul elsült akció után. Kade-re félholt állapotban, két bajtársa holtteste alatt találtak rá.

A csapatuk téves információk alapján nyomult előre, és belesétáltak a csapdába.

Thayne nem tudta, pontosan mi történt a tűzharcban; a jelentést titkosították, és csak az érintettek tudtak róla, de azért el lehetett képzelni.

Sebes léptekkel haladt a fák között Kade nyomában. Nem volt nehéz követnie, ami már önmagában árulkodó jel volt arról, hogy a barátja nem önmaga. Ha ugyanis az igazi Kade akart volna elrejtőzni az erdőben, évekig képes lett volna észrevétlenül bujkálni.

A nyomok elkanyarodtak. Thayne sűrű nyárfaliget szélén torpant meg. A fák között megpillantott egy letört ágat. Hasadékot rejtett, amin épphogy átnyomakodhatott egy ember.

Thayne azt hitte, hogy az erdő minden zugát ismeri, de ezt a keskeny nyílást most látta életében először.

Kade bakancsa nyomot hagyott az avarban. Thayne közel járt, de nem akart lopakodva a rémült katona közelébe kerülni. Túlságosan veszélyes manőver lett volna, Kade talán lelövi. Mert bármilyen mentális állapotban legyen is, attól még halálos lövész.

Thayne lassan, módszeresen keresztülfurakodott a szűk járaton. A sziklák a hátát bökték. A fejét oldalra fordította, hogy minél többet lásson. Nem volt jele tábornak, társaknak, Cheyenne-nek. De akkor hol lehet a nővére?

Lövés dördült – a golyó néhány méterrel Thayne fölött csapódott a sziklába.

– Vissza! – zengett Kade hangja. – Meg kell találnom! Nem akarok embert ölni, de meg kell mentenem!

Thayne jól tudta, hogy ha Kade bántani akarná, már halott lenne.

– Thayne vagyok! – Az egész teste megfeszült. Készen állt bármelyik pillanatban a földre vetni magát, amikor kilépett a tisztásra. – Mi van veled, haver?

A barátja egy kicsit lejjebb engedte a puskacsövet, de a zavart tekintetét látva Thayne megtorpant.

Vajon mit lát?

Éppen újraéli azt a pokoli tűzharcot?

– Körbevettek minket. Hogy jutottál át? – Kade újra felemelte a fegyvert. – Beálltál közéjük! Elárultál minket!

Kade egész testében reszketett, ujja a ravaszon nyugodott. Thayne-nek egyetlen dobása volt.

– Azért küldtek, hogy kivigyelek – hazudta. Tulajdonképpen nem is hazudott, de volt benne egy kis csúsztatás. – Szükség van a jelentésedre, hogy megmenthessük a többieket a déli gerincnél.

Kade pislogott egyet, aztán még egyet.

– Jelentés.

– Hol a bázisod?

– Arrafelé.

Kade felállt, és elvezette Thayne-t a kiszáradt patakmeder túloldalán lévő táborához. Volt ott egy kioltott tábortűz, hálózsák meg némi élelem Fannie-től.

Thayne a szeme sarkából meglátta az összehordott tárgyakat. Szőlőzsír, egy zacskó Earl Grey tea – Cheyenne kedvence. És egy varrókészlet, ami szintén ismerős volt.

Borzongás futott végig a nyakán.

– Kade, hol szerezted ezeket?

– Találtam – felelte üveges tekintettel.

Thayne kihúzta magát.

– Katona, pontos időt és helyet kérek!

– Tizenkettő tizenöt. Nagyjából három kilóra nyugatra, az út szélén.

– Volt ott telefon is? – Thayne már előre rettegett a választól.

– Igen. De nem hoztam el. Túl kockázatos lett volna, bemérhetnek vele.

– Kade, megjegyezted az autót? Nagyon fontos lenne.

– 2014-es Escalade. Nevadai rendszám, WHX 0501. A hátsó ülésről valaki kidobott egy női táskát.

– Láttad az arcukat?

– Sötétített üvege volt – felelte Kade. – A sofőrt nem láttam. A táskát és a telefont egy férfi dobta ki. Aztán egy nő is kidobott valamit, mielőtt elhajtottak.

Basszus.

Thayne behunyta a szemét. Egyszerre volt csalódott és boldog, hogy a gyerekkori jóbarátjának semmi köze Cheyenne eltűnéséhez. Kade nem a tettes, hanem egy szemtanú.

Az események sorrendje alapján a támadók néhány órával Cheyenne elrablása után dobták ki a táskáját és a telefonját.

De mindez túl régen történt. Thayne gumikesztyűt húzott, és óvatosan felemelte a tárgyakat, de közben Kade-et folyamatosan szemmel tartotta. Kinyitotta a kompakt alapozót, de csak a tükör volt benne.

– Ez minden? – kérdezte.

Kade a fejével nemet intett.

A mellénye zsebébe nyúlt. Thayne feszülten figyelt, és egyre erősebben markolta a pisztolyát, de a kiszámíthatatlan katona csak egy nyakláncot húzott elő. A vékony aranylánc elszakadt. Gravírozott medál lógott rajta – a legnagyobb wyomingi jáde, amit Thayne életében látott.

– A lány dobta el.

Cheyenne? Thayne lassú, körültekintő mozdulatokkal közelített Kade-hez.

– Kade, Cheyenne-t elrabolták. A nővérem Cheyenne-t. Azt hiszem, az emberrablókat láttad.

Kade zavartan vonta össze a szemöldökét. A keze reszketni kezdett, az arcát kiverte a verejték.

Thayne még egy lépést közelített. Azután még egyet.

– Kade, most szépen visszamegyünk a városba. Add ide a fegyvert.

Abban a pillanatban egy szirti sas húzott el fölöttük, a vijjogását messzire vitte a szél. Az éles karmok alig húszlépésnyire tőlük csaptak le egy nyúlra. A madár azonnal felröppent elragadva az áldozatát.

Kade megfordult, és a hang irányába tüzelt. Mielőtt Thayne elvehette volna a fegyverét, hirtelen felé fordult, és egyenesen őt vette célba.

– Beálltál közéjük!

TIZENHARMADIK FEJEZET

A tisztástól északra fegyverropogás hallatszott. Riley megdermedt, de az ott várakozó többi ember is. A sutyorgásuk egyszerre elnémult.

Thayne.

Riley a tisztás széléhez ment, onnan kémlelte az erdőt, mintha bármit is látna a sűrű növényzetben. Fölöttük egy sas vijjogott.

Jackson ott termett, és megragadta a karját.

– Nem mész utána!

Riley felszisszent, és elkapta a jobb karját.

– Te is hallottad a lövést! És ha Thayne-nek segítség kell?

– Kade remek katona, de Thayne nála is jobb. Bízom a bátyámban.

A nő figyelmét azért nem kerülte el, hogy Jackson szemében is ott csillog a félelem.

– Láttam Thayne arcát. Szavakkal akarja megnyugtatni Kade-et, de így nem kiegyenlített a helyzet. – Elővette a fegyverét. – Eleget vártunk, utánuk megyek.

Jackson azonnal az útját állta.

– Ha Thayne megtudja, hogy elengedtelek, egész életemben ezt fogom hallgatni tőle. Ha meg meghalt, akkor képes lesz visszajárni, hogy kísértsen emiatt.

Újabb tucat lövéstől zengett az ég.

Riley minden izmát megfeszítette.

– Erősítésre van szüksége! Komolyan magára hagyod a bátyádat?

Jackson állkapcsán lüktetett az izom, éppen úgy, ahogy Thayne-nek is szokott. Riley-nak elszorult a szíve.

– Thayne biztonságban akar tudni. Bízz benne, tudja, mit csinál.

Riley az arcát dörzsölve fel-alá járkált, mert képtelen volt egy helyben állni. Jackson szorosan a nyomában lépdelt, mert nem bízott abban, hogy egyszer csak nem iramodik meg az erdőbe.

A nő szíve majd kiugrott a helyéről, minden izmát feszítette az aggodalom. Muszáj élve visszajönnie! Nem tudja elképzelni a napjait úgy, hogy többé nem beszélhet vele, hogy nem láthatja a mosolyát, nem érezheti az érintését, a közelségét.

Jesszus! Lehet, hogy hiába minden, mégis beleszeretett? A szív győzött az ész fölött?

Fél órával később Riley már megint a fákat kémlelte. Még mindig semmi mozgás. Nem volt hajlandó tovább várni. Jacksonhoz fordult.

– Eddig azt csináltuk, amit te mondtál, de eleget vártam. És ne is próbálj megállítani!

– Pedig hallgatnod kéne az öcsémre – szólalt meg Thayne a háta mögött.

Riley azonnal megpördült. Thayne a kezében egy csomó fegyverrel, oldalán Kade-del masírozott ki a tisztásra.

Mielőtt a nő a nyakába ugorhatott volna, Ironcloud odarohant hozzájuk.

– Le a földre! Le vagy tartóztatva!

– Nyugalom, helyettes – szólt rá Thayne.

– Nem engedheted szabadon. Megölhetett volna téged vagy az öcsédet! És mi van Cheyenne-nel?

– Nem Kade rabolta el, viszont látta az emberrablók rendszámát. – Thayne a barátjához fordult, és felé tartotta a bilincset. – Ne haragudj, de erre mindenki biztonsága érdekében szükség van.

Kade tekintete most jóval tisztább volt ahhoz képes, amilyennek Riley utoljára látta.

– Mit tettem? – kérdezte alig hallhatóan, lesújtott arckifejezéssel.

– Majdnem megöltél engem meg Jacksont – közölte Thayne.

– Egyébként is, mi a szart kerestél idefent? – kérte számon Jackson. – Miért nem kértél segítséget?

Kade keze remegni kezdett.

– Nem bírom a várost. Túl sok a zaj. Túl sok a pufogó öreg kocsi, teljesen bekattanok tőlük. Egyedül akartam lenni. – Felemelte a csuklóját. – Annyira sajnálom.

Thayne rákattintotta a bilincset, aztán megfogta Kade vállát.

– Te lövöldöztél tegnap este Fannie panziója körül?

Kade összevonta a szemöldökét.

– Azóta a küldetésen dolgoztam, hogy megtaláltam a felszerelést. Figyelmeztettem az ellenséget, hogy ne próbáljon megkeresni, de nem hallgattak rám.

– Volt társad? – kérdezte Thayne.

Kade bólintott.

– Kézbesítettem az üzenetet, de a kapcsolattartóm közben fedezett.

Thayne behunyta a szemét.

– Szerzünk neked segítséget.

– Kade fenyegetett meg minket? – kérdezte Riley.

– Nem minket, hanem az ellenséget. De a lövész még mindig bujkál valahol. A betegségét kihasználva ellenünk fordították Kade-et – morogta Thayne. – Rohadt szemetek!

Riley egy pillanatig gondolkozott, aztán odalépett Thayne-hez, és belebokszolt a karjába.

– Leléptél, mielőtt elbúcsúzhattam volna! Ilyet többet ne csinálj! – Azzal felnyúlt, megragadta a férfi tarkóját, magához rántotta, és megcsókolta – a csókban benne volt minden félelem és rettegés, amit az elmúlt egy órában el kellett szenvednie.

Utána el akarta lökni magától, de Thayne nem hagyta.

– Megmondtam, hogy visszajövök. – Egy kézzel belekarolt Riley-ba, és szorosan magához vonta.

Mögöttük néhányan hangosan füttyentettek, de Riley-t már nem érdekelte, ki mit gondol. Thayne bele is halhatott volna abba, hogy muszáj hősködnie és mindig mindenkit megmentenie.

Ahogy ott állt a férfi karjában, elöntötte a melegség. Hogy élhetett e nélkül? Hogy bírt ki egy egész évet?

Thayne intett az öccsének.

– Hívd fel Hudsont. Keressétek meg a legközelebbi központot, ahol foglalkoznak poszttraumások kezelésével. Addig vigye el Kade-et Fannie-hez. – Halkan folytatta: – És mondd meg neki, hogy Kade kiszámíthatatlan. Legyen vele nagyon óvatos.

– Oké.

Jackson a tisztás szélére vitte Kade-et.

– Fannie bír majd vele? – kérdezte Riley, miközben aggódva figyelte, ahogy Kade-et elvezetik.

– A néhai férje is poszttraumás volt, csak akkor még gránátnyomásnak hívták. A lényeg, hogy Fannie pontosan tudja, Kade min megy keresztül.

Mielőtt Jacksonék eltűnhettek volna a fák között, Kade megtorpant.

Riley feszülten figyelte őket, de Jackson határozottan tartotta a zavart katonát, aki nem is próbált ellenkezni. Egyszerűen csak Thayne felé fordult.

– Még annyit tudjatok, hogy miután a terepjáróból kidobták a táskát meg a telefont, nem fordultak vissza az autópálya felé, hanem mentek tovább az állami erdőbe. – Megköszörülte a torkát. – Nagyon sajnálom, Thayne. Ha tudom, hogy Cheyenne is ott van a kocsiban, mindent megteszek, hogy megmentsem. Ő is mindig segített nekem.

– Tudom – felelte Thayne, és közelebb húzta Riley-t. – Kade emlékezett a rendszámra, ráadásul ezt találta. – Azzal egy bizonyítéktasakot húzott elő a zsebéből, benne az arany nyaklánccal és a díszes amulettel. – Jackson, várj egy kicsit!

Az öccse megállt, Thayne pedig odasietett hozzá.

– Ezt a nyakláncot Kade találta. Nem ismerős?

Jackson a fejét ingatta.

– Sosem láttam. Bocs!

Thayne összevont szemöldökkel fürkészte az ékszert.

– Azért kösz.

Csalódott sóhajjal ment vissza Riley-hoz.

– Kié? – érdeklődött a nő.

Thayne megvonta a vállát.

– Abban bíztam, hogy Jackson tudja. Kade csak annyit látott, hogy egy nő kidobta a kocsiból. Először arra gondoltam, hogy talán a nővéremé, de nekem sem volt ismerős.

Drága ékszernek tűnt. Riley átgondolta, mit tud Cheyenne-ről. Nehezére esett elképzelnie róla, hogy drága csecsebecséket vásárolna magának.

– És ha ajándékba kapta? – kérdezte.

– Vagy leszakította az egyik támadója nyakából.

– És szerinted akkor nem mentek volna vissza érte? Pláne úgy, hogy ez alapján talán be lehet azonosítani őket.

Thayne válaszolt volna, de a tisztás túloldaláról hatalmas kiáltás hangzott. Blackwood seriff közeledett öles léptekkel, az erőlködéstől és a dühtől kipirosodott arccal.

– Fiam, leülünk majd beszélgetni arról, hogy miért hallgattál el előlem ezt-azt. De előbb helyzetjelentést kérek. Most azonnal! – dörögte.

A férfi szemében olyan harag izzott, amit Riley már jól ismert. Thayne az apjától örökölte a vérmérsékletét.

– És nehogy bármit kifelejts! – szólt rá.

Miután Thayne elmesélte Kade történetét, és megpróbálta megnyugtatni az apját – kevés sikerrel –, odaadta neki a nyakláncot.

– Te megismered?

A seriff nagyot füttyentett.

– A kő kész vagyont ér, mivel méretes, és Wyomingban már az összes jádét kibányászták. Cheyenne soha nem költene ennyit magára… legalábbis ékszerre nem. A rendelőre talán, de luxuscikkre biztosan nem.

Riley is pontosan ezt gyanította.

– Lehetséges, hogy ajándékba kapta? Például a barátjától?

– Cheyenne keveset beszél a magánéletéről – ismerte be a seriff. – Ezt a nyakláncot még nem láttam rajta. Meg kellene kérdezni… – Elhallgatott. – Majdnem azt mondtam, hogy anyámat. Ha Cheyenne valakinek mesélt erről, az biztosan ő.

Csakhogy Helen Blackwood nem volt abban az állapotban, hogy bármiben is a segítségükre legyen. A seriff arcán látszott az idegesség, és Riley nagyon is meg tudta érteni. Megannyi kérdés, amikre egyetlen nő adhatná meg a választ… de nem fogja.

– És mi van Hudsonnel? Thayne azt mondta, hogy ő és Cheyenne nagyon közel állnak egymáshoz.

– Az biztos, hogy a lányom sosem beszélne a szerelmi életéről a fiúknak – jelentette ki Thayne apja –, mert ezek vagy megfenyegetnék az illetőt, vagy halálba szekálnák Cheyenne-t.

Riley beharapta az ajkát.

– Két lehetséges magyarázat van: a nyaklánc vagy az egyik emberrablóé, vagy Cheyenne-é. Tizennyolc karátos aranylánc, gyémántcsattal, egyedi gravírozással. Ha rendelésre készült, akkor vissza tudjuk keresni, hogy ki a tulajdonosa. – Elhallgatott. – Van még valaki, aki tudhatja, ha a nyaklánc Cheyenne-é?

Thayne és az apja összenéztek.

– Van? – tudakolta Riley.

Thayne bólintott.

– Nana könyvklubja, a Detektív Nagymamák. Azok mindent tudnak. Beszélnünk kell Fannie-vel.

♦ ♦ ♦

A hegyről lefelé jönni még a felfelé mászásnál is veszélyesebb. Thayne ezt már gyerekkorában pontosan megtanulta, amikor a testvéreivel errefelé kergetőztek, és néha kis híján a szakadékba zuhantak. Most is legszívesebben fejvesztve rohant volna lefelé, de nem tehette, mert vigyáznia kellett Riley-ra.

De közben Cheyenne élete forgott kockán, és most először végre két használható nyomot is találtak.

Mire visszaértek a kocsihoz, a nap már magasan járt az égen.

– Vasárnap van. Templomban vannak – jegyezte meg Thayne, amikor beült a volán mögé. – A DCI viszont küldött egy tucat műholdas telefont, úgyhogy legalább idefönt is tudunk kommunikálni.

Thayne beszólt a központba, hogy nézzenek utána a rendszámnak, aztán megvárta, míg Riley beköti magát. A nőt kemény fából faragták, de láthatóan nem volt jól. Odanyújtotta neki a kulacsot.

– Igyál sokat! Attól hamarabb elmúlik a hegyi betegséged. Az a baj, hogy túl közel laksz a tengerszinthez.

Azzal megszorította Riley kezét, bekapcsolta a szirénát, és leszáguldott Singing Riverbe.

A templom parkolójában nyüzsögtek az autók. Thayne lehúzódott a sátrakhoz, ahol a keresőcsapatok központját és frissítőpontját tákolták össze. Mindenki felkapta a fejét az érkezésükre – ki félve, ki várakozással telve figyelte őket.

Thayne kipattant az autóból, és bevágta maga mögött az ajtót. A csattanást messzire vitte a szél.

– Egyelőre nincs semmi – közölte az emberekkel.

Az önkéntesek csalódottan morogtak. Thayne is ugyanígy érzett. Elege volt már a csalódásokból.

De legalább Riley ott volt vele. A nő most megfogta a kezét, és megszorította, mintha pontosan tudná, min jár épp az esze. Thayne-nek nagy szüksége volt Riley erejére; nem akarta bevallani, de túlságosan is elkezdett reménykedni.

Az adrenalin viszont kezdett kifogyni belőle, úgyhogy az összeesés szélén állt.

Odament a helyetteshez, aki a rögtönzött központért felelt.

– Van valami?

A férfi a fejét ingatta.

– Utánanéztünk a rendszámnak. Két napja elloptak egy fehér terepjárót Marbletonból.

– Kicserélték a rendszámot a fekete terepjáróéval – mondta Riley.

– Akkor ez is zsákutca. – Thayne a helyetteshez lépett. – Beszélj a marbletoni rendőrséggel, hátha van valami nyomuk, ami elvezet Singing Riverhez vagy Cheyenne-hez.

A helyettes már fogta is a rádióját.

– Úgysem tudnak semmit – sóhajtotta, miközben végignézett az összegyűlt önkénteseken.

– Valószínűleg nem – helyeselt Riley.

Legalább nem hazudott neki. Egymás után jöttek a csalódások, és az idő egyre csak fogyott.

– Még ott a nyaklánc – mondta Riley, amikor elindult Thayne mellett.

Az aszfalton végighaladva egy asztalhoz mentek, ahol Fannie és a többi Detektív Nagymama kávéval és étellel kínálta a kimerült városbelieket, akik ebédre visszatértek az erdőből. A sajnálkozó tekintetekből Thayne azonnal megértette, hogy már mind elveszítették a reményt.

Ő viszont nem tehette.

Várt, amíg minden kereső ételt kapott, hogy aztán a templomban leülve elfogyassza. Csak nana barátaival akart beszélni.

– Hölgyeim, volna rám egy percetek?

Fannie csípőre tett kézzel végigmérte.

– Csak ha esztek. Úgy néztek ki, mint aki mindjárt kipurcan.

– Norma, hozz nekik két széket meg valami harapnivalót – adta ki az utasítást Fannie. – Willow, te meg sok-sok kávét.

Thayne Riley-ra nézett, és tehetetlenül megvonta a vállát. Az üzenete egyértelmű volt: jobb nem ellenkezni.

Néhány perccel később Thayne már egy marhahúsos szendvicset majszolt, amit feketekávéval öblített le.

Fannie szemben ült vele, összekulcsolt kezét az asztalon pihentette.

– Mit szeretnél, Thayne?

A férfi Riley-ra pillantott, aztán elővette a nyakláncot.

– Szerintünk ezt vagy Cheyenne, vagy az egyik elrablója hagyta el. Nem ismerős?

A három nő elkerekedett szemmel nézett össze.

– Sohasem láttam – suttogta Fannie. – De hallottam a kőről. Azt hittem, az öreg Riverton csak a bolondját járatja velünk.

Thayne döbbenten dőlt hátra a székében. A Blackwood és a Riverton család sosem jött ki jól egymással, de nem gondolta volna, hogy emberrablásra vetemednek.

Mielőtt Thayne megszólalhatott volna, papa lépett az asztalhoz, oldalán nanával.

Helen megbabonázva figyelte a nyakláncot.

– Wyomingi jáde – mondta halkan, és egyenesen Riley-ra pillantott. – Rivertonéktól. Hol találtad, kedvesem?

Lincoln mosolyogva megölelte a feleségét.

– Helen, megismerted a követ!

– Jaj, Lincoln, úgy beszélsz, mintha félnótás lennék. Hogyne ismerném meg a wyomingi jádét! Ez az a kő, amit az öreg Riverton talált, amikor először ásni kezdett. Gyönyörű. – Elmosolyodott.

– Nana, tudod, hogy kié a nyaklánc?

Thayne nem hozta fel Cheyenne-t; nem akarta befolyásolni a nagyanyját. Mivel az emlékei hiányosak voltak, időnként összekötött dolgokat, amik elsőre logikusnak is tűntek. De most nem engedhette meg magának, hogy a nagyanyja félrevezesse.

– Elvileg titokban kellett volna tartani. – Nana elvette a bizonyítéktasakot Riley-tól. – Cheyenne mesélt a gyémántkapocsról. Igaza volt, tényleg gyönyörű. De persze nem ezért olyan fontos neki.

Thayne nana feje fölött a nagyapjára nézett, akinek az arcán mély döbbenet ült.

– Szóval a nyaklánc Cheyenne-é? – tette fel Riley a kérdést, amit Thayne-nek nem sikerült kiböknie. – Egészen biztos benne?

– Kétségkívül az övé. – Nana lehalkította a hangját, és Riley-hoz hajolt. – Tudod, kedvesem, Cheyenne belehabarodott abba a Riverton fiúba. De megígértem az unokámnak, hogy addig nem árulom el senkinek, amíg biztos nem lesz az érzéseiben.

Helen Thayne-re nézett, és csettintett egyet a nyelvével.

– Fiam, vidd ezt vissza a nővérednek. Megszakad a szíve, ha rájön, hogy elvesztette a szerelme ajándékát.

– Jól van, nana – felelte Thayne, aztán felállt, és adott egy puszit a nagyanyjának. – Köszi – suttogta.

– Te is kapd már össze magadat, fiam! – Helen fogta Riley kezét, és egy kicsit meghúzta, hogy a nőnek fel kelljen állnia. – Olyan szép pár vagytok.

– Jó-jó – vágta rá Thayne, és megfogta Riley kezét. – Most mennünk kell. Elvisszük Cheyenne-nek a nyakláncot.

– Egy lépést se, fiatalember! – Helen ragyogó szemmel nézett rájuk, miközben megfogta Lincoln kezét. – Túl sokáig rejtegetted az érzéseidet a jövendőbelid elől. Tudni akarom, hogy megtaláltad-e azt, aki nekem az én Lincolnom.

– Nana, te miről beszélsz? – hebegte Thayne.

– Csókold már meg végre!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Riley pislogni sem tudott. Az arcát elárasztotta a forróság, elhűlve bámult Thayne nagymamájára. Mit lehet erre mondani?

Tanácstalanul fordult Thayne felé, de ő is ugyanolyan döbbenten állt. Sőt… létezik, hogy az elit tengerészgyalogos elpirult? Riley alig hitt a szemének, de igen, még az ő arca is kivörösödött.

– Jaj, az ég szerelmére! – kiáltott fel nana, és Riley felé tolta Thayne-t. – Tudom, hogy már csókolóztatok. Egyszer biztosan. Láttalak titeket Fannie-nál.

Thayne ügyetlenül nekiesett Riley-nak – nem számított rá, hogy meglökik. Riley felemelte a kezét, ami így épp a férfi széles mellkasán landolt. Thayne valahogy ott termett előtte, és lenézett rá, egyenesen a szemébe. Megérezte a teste melegét, amitől nagyot dobbant a szíve. Megnedvesítette az ajkát, de csak ennyire volt képes, Thayne tekintete megbabonázta.

Egy apró, szájra adott puszira, plátói csókra számított, elvégre a fél város ott volt körülöttük.

De Thayne ehelyett megfogta az arcát, belekarolt, és határozottan magához ölelte.

Riley-nak a lélegzete is elakadt. Próbált távolságot tartani a férfitól, de amikor azt hitte, lelőtték, a falak, amiket oly nagy gonddal épített a szíve köré, mind leomlottak. Thayne nagymamája pedig éppen most zúzott szét mindent, ami még a falakból megmaradt.

Riley arra várt, hogy valaki megjegyzést tesz, gúnyolódik, vagy legalább közbeszól, és azzal megtöri a kínos pillanatot, de mindenki néma maradt. Thayne pedig nem eresztette el, így aztán megadta magát. Amúgy sem akart elhúzódni tőle.

Érezte, ahogy az ujjai alatt megfeszülnek Thayne izmai. A férfi ingébe kellett kapaszkodnia, hogy el ne billenjen.

Thayne barna szeme megbabonázta, megrészegítette. A férfi pupillája kitágult. Az idő lelassult, minden másodperc egy egész percnek tűnt. És nem látott senkit, csakis Thayne-t.

Már nem számított, hogy kettesben vannak a panzióban, vagy az ég tudja, hányan állnak éppen körülöttük. Thayne egy ujjal Riley álla alá nyúlt, és lassú, határozott mozdulattal odahajolt.

Eltolhatta volna magától – Thayne nem ellenkezett volna –, mégis inkább elveszett az érintésben, az érzésben, ami olyan rég tombolt már benne. Behunyta a szemét. Az ajka kinyílt és összeforrt a férfiéval. Thayne nyelve utat talált magának, és táncba kezdett Riley érzékeny ajkán.

Csak lógott a férfin, próbált még közelebb hajolni. Thayne Blackwood bizony tudott csókolni. Riley már el is felejtette, mennyire, de a teste még emlékezett. A szíve nagyot szökkent, a fejében lüktetett a vér. A térde reszketett, a hasa aljában pedig bizsergés áradt szét az érintése emlékére. A karjaiba tartozott. Mindig is. Kár tagadni.

Végre aztán megérkezett a füttyszó is. Thayne is meghallotta, mert lassan ugyan, de elhúzta a fejét.

A férfi szemében nem a pajkos csillogást látta, amire számított. Nem, ez valami teljesen más volt, egyenesen visszafogott. Pislogott, aztán elégedett vigyor terült szét az arcán. De a csillogás nem bújt elő a szemében.

– Elégedett vagy? – kérdezte a nagyanyjától. Riley-t még mindig nem engedte el.

Helen boldogan figyelte őket.

– Tudtam én, hogy te is tudsz szerelmes lenni. Most már muszáj lesz gyakorolni a keringőt, hogy ne ügyetlenkedj az esküvődön.

Thayne lehajolt, és csókot nyomott a nagymamája arcára.

– Igen, tényleg lesz mit gyakorolnom, de most dolgunk van.

Az idős hölgy mosolyogva megpaskolta az unokája kezét.

– Gyere át vacsora előtt, és gyakorlunk. – Belekarolt Lincolnba. – Mit szólnál, kedvesem, ha mi is gyakorolnánk egy kicsit? Elmehetnénk a kedvenc randevúhelyeinkre. Thayne és Riley megihlettek. – Sejtelmesen a férjére kacsintott.

Lincoln jót nevetett.

– Milyen vidám vagy ma.

Riley nem emlékezett, hogy látta-e már így mosolyogni a Blackwood család fejét. Nyilvánvalóan odavolt Helenért. Egészségben, betegségben.

Helen és Lincoln Blackwood igazán szerették egymást, olyan szeretettel, amiről Riley azt sem hitte, hogy létezik.

Lincoln felemelte és megfordította a felesége kezét, hogy csókot nyomhasson a tenyerébe.

– Jól van, drágám. Ha bejön az első turnus, és mindenki megebédelt, randevúzni megyünk.

Helen összevonta a szemöldökét.

– Remélem, megtalálják azt a szegény Wallace lányt. Még csak tizenkét éves. Úgy sajnálom.

És Thayne nagymamája egyetlen pillanattal később már a múltban, tizenöt évvel korábban volt.

– Ezért van itt Riley is. Segít megtalálni – magyarázta Thayne. Már rutinosan alkalmazkodott a helyzethez. Megfogta nagyanyja kezét.

Hány férfi képes ekkora gyengédségre az esendőkkel? Hogy nem lehet fülig beleszeretni egy ilyen emberbe?

Riley-t arcon csapta a valóság. Nem, ez nem lehet. A Blackwoodok óta teljesen máshogy látja a világot.

Thayne odahajolt hozzá.

– Tartsd egy kicsit szóval, amíg beszélek Fannie-val, és elmondom, mi van Kade-del. Utána átmegyünk Rivertonékhoz.

Riley bólintott, és Thayne nagymamája mellé lépett.

– Olyan rendes gyerek – áradozott Helen.

– Tudom, asszonyom. – Riley fél szemmel figyelte, ahogy Thayne közli a hírt Fannie-val, aztán megöleli az idős hölgyet.

– Lehet, hogy Thayne kívül erős katona, de a szíve gyengéd és odaadó. Ne bántsd őt, Riley. Te vagy az első lány, aki tényleg meg tudná bántani.

Riley nem tudta, mit mondjon. Ő is azt érezte, hogy Thayne össze tudná törni a szívét, ha túl közel engedi magához.

Thayne elvett egy szatyrot és egy termoszt Fannie-tól.

– Kész vagy? – kérdezte.

Riley még utoljára Helen csillogó szemébe nézett, aztán elvette a termoszt.

– Teljesen – monda, és már ment is a kocsihoz, Thayne-nel az oldalán.

– Mi hozta rád a frászt? – kérdezte a férfi, amikor beültek a kocsiba.

Riley zavartan pillantott fel.

– Hát…

Thayne vigyorogva indította be a kocsit, és már indult is az autópálya felé.

– Nana. Mostanában nem fogja vissza magát.

Riley elpirult.

– Nem tudok rá haragudni. – A biztonsági övéért nyúlt, és emlékeztette magát, hogy azért jött Singing Riverbe, hogy Cheyenne Blackwoodot élve hazajuttassa. De ahogy teltek az órák, erre egyre kevesebb esély látszott.

– Értelek. Nem lehet rá haragudni – mondta Thayne, miközben padlógázzal, szirénázva felhajtott az autópályára.

Riley nagyon bízott benne, hogy a Rivertonéknál tett látogatás előrébb mozdítja az ügyet. Ha már az állítólagos szakértelmével semmire nem jutottak. Abban bízott, hogy a nyaklánc segít hazajuttatni Cheyenne-t.

– Nem esszük meg a szendvicseket? Neked is kéne valamit enned, én meg lassan éhen halok. Nemsokára úgyis a Riverton-birtokon vagyunk – vetette fel Thayne.

Riley örült, hogy valamivel elterelheti a figyelmét, úgyhogy kinyitotta a szatyrot, és kivette belőle az ebédjük maradékát. A szendvicsbe harapva fűszeres mustár és pulykasült íze áradt szét a szájában. Ivott egy korty jeges teát.

– Szerinted a nagymamád igazat mondott, és a nyaklánc tényleg Cheyenne-é?

– Meglepődnél, ha igent mondanék?

– De bízhatunk az emlékeiben?

Thayne egy percig hallgatott, aztán megdörzsölte az orrnyergét.

– Sokat segített, amikor az egyik orvos egy kicsit elmagyarázta a betegséget. Képzelj el egy spirált, ami az emlékeket jelképezi, és középről, a gyerekkorodból indul. Aztán ahogy jönnek az új emlékek, úgy halad kifelé. Az Alzheimer megszakítja ezt a vonalat. A legújabb emlékek közül némelyik eltűnik, némelyik megmarad. A betegség aztán elindul visszafelé a spirálon, és apránként a régebbi emlékeket is elpusztítja. Először minket fog elfelejteni, aztán idővel anyát, aztán apát. Utána papát és a testvéreit meg a szüleit is. A végén az agya azt is elfelejti, hogy kell enni, inni, nyelni.

Riley tátott szájjal hallgatta.

– Ezt nem tudtam. Ez nagyon ijesztő.

– Igen. Az emlékeink és a tapasztalatunk tesz minket azzá, akik vagyunk. Az Alzheimer szép lassan mindent elvesz, amitől önmagad vagy. Semmi jó nincs ebben a betegségben. Egyszerűen borzasztó.

Thayne hangja elcsuklott. Riley eddig azt hitte, egy kicsit érti, min megy keresztül a Blackwood család, de most rájött, mekkorát tévedett.

Nem akart tovább kérdezősködni, de nem volt más választása.

– Akkor honnan tudod, hogy amit Cheyenne nyakláncáról mondott, az igaz?

– Ha valamit elégszer elismételsz, az megveti magát a hosszú távú memóriájában. Legalábbis egy időre. Szerintem Cheyenne udvarlójával is ez történt – morogta Thayne. – Nana biztosan nagyon örült, hogy Cheyenne hamarosan férjhez megy. Ő ilyen romantikus fajta.

– Igen, ennek így van értelme – mondta Riley. – Akárki rabolta is el Cheyenne-t, jól ismeri azt a vidéket, ahol a telefont kidobták, márpedig az Rivertonék földje.

A végtelen mezőkön kerítésoszlopok bukkantak fel.

– Éppen most érünk be az emlegetett család birtokára.

– Ez a birtok több ezer hektáros lehet.

– Tízezernél is több.

A beszélgetést Thayne műholdas telefonja szakította félbe.

– Itt Blackwood.

– Hudson! – Thayne néhány pillanatig csak hallgatott. – Várj egy kicsit. – Thayne kihangosította. – Mondd el még egyszer, hogy Riley is hallja.

– Cheyenne az elmúlt fél évben találkozgatott valakivel, de nem mondta meg, hogy ki az. Én is csak azért tudom, mert egyszer megálltam nála, amikor jöttem hazafelé a boltból, és nem engedett be. Hallottam, hogy odabent szól a jazz, és nem sikerült elég gyorsan leráznia, mert addigra leesett, mi van. Amikor rákérdeztem, hogy ki az, rám vágta az ajtót. Gondolom, nem akarta, hogy apa vagy te elkezdjetek szaglászni utána.

– Én sosem…

– Ne is próbálj mentegetőzni, Thayne! A kanos focistákat én is elhajtottam mellőle, de amikor elmentem a suli miatt, te rátettél egy lapáttal. Mindenki emlékszik, mi történt Cal Rivertonnal, amikor kiderült, hogy ráhajtott Cheyenne-re. Egy hétig nem ment utána suliba.

– Ne mondd már! – fintorgott Thayne. – Csak egy kis mokesze lett. Azért nem jött suliba, mert égő volt, hogy egy három évvel fiatalabb srác lenyomta. De azért nem kapott akkorát. És különben is, megbántotta Cheyenne-t.

– Apa aztán téged sem dicsért meg.

Thayne morgott egyet.

– Egész nyáron Rivertonéknál kellett dolgoznom. Az első héten ráadásul ingyen.

– Egy pillanat! – szólt közbe Riley. – Szerinted Cheyenne Callel találkozgat?

– Mi van?! – üvöltötte Hudson.

– Cal elköltözött Wyomingból. Kaliforniába ment, és valami informatikai céget alapított – mondta Thayne. – Évek óta nem járt erre. Én inkább Brettre tippelek. Egy évvel idősebb, mint Cal, ő viszi a Riverton Ranchot, és állandóan próbálja kivásárolni papát. Azon sem lepődnék meg, ha megpróbálna összejönni Cheyenne-nel, hogy így szerezze meg a földet.

Thayne nem rejtette véka alá, mennyire nem kedveli Brett Rivertont.

– Akkor kerítsd elő! Hívj, amint kiderül, hogy Brett rabolta-e el – szólt Hudson, és letette a telefont.

Hatalmas, kőből és vasból készült boltív jelezte a Riverton Ranch bejáratát. Riley hunyorogva nézett ki az autóból.

– Azok ott profi kamerák – jegyezte meg.

– Elmentünk pár mozgásérzékelő mellett is – tette hozzá komoran Thayne. – Nemrég kerülhettek ki, gondolom, Brett utasítására.

– És láttad, hogy az oszlopok alatt frissen ásott föld volt?

Thayne bólintott.

– Errefelé sok mindenkinek van kamerája?

– Igen. A marhatolvajok meg csempészek miatt muszáj. De azok a kamerák nem ilyen szintűek.

A kocsi átzörgött egy rácsos hídon, majd befordultak egy hatalmas ház elé, amit pajta, istálló és lovarda vett körül.

– Nem azt mondtad, hogy Rivertonék bányászattal foglalkoznak?

– A pénz még több pénzt szül. Brettnek az a hobbija, hogy lovakat idomít. Tinédzserkorában már rodeókon indult, egészen, amíg az apja el nem tűnt. Azt beszélik, hogy az idősebb Riverton Vegasban eljátszotta a pénzét, valami balhéba keveredett, aztán sosem került elő.

Thayne a méretes kőház felé vette az irányt.

Riley kihúzta magát.

– Láttad az embereket a pajtánál?

– Fegyveres őrök. Ez még Brett Rivertontól is furcsa. – Thayne leállította az autót, és ellenőrizte a fegyverét. – Nem lesz egyszerű menet.

Felvette a kabátját, hogy eltakarja a pisztolytartót, aztán kiszállt. Riley feszülten lépdelt mellette. Érezte magán az őrök tekintetét. Nyugtalanul pillantgatott jobbra-balra. Túl sok fegyveres, neki meg még mindig égett a válla az előző sérüléstől.

– Legalább hárman figyelnek minket – szólt Thayne.

Bekopogott. Egy vézna munkás nyitott ajtót. Bizalmatlanul szólalt meg:

– Mit tehetek önért, Blackwood seriffhelyettes?

– Brett-tel szeretnénk beszélni.

A férfi összecsattintotta a fogsorát.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet. Jöjjön vissza később. – Már csukta is befelé az ajtót.

Thayne terpeszbe állt és megállította az ajtót.

– Shep, nincs most ehhez türelmem. A húgomat elrabolták, úgyhogy vagy itt beszélek Brett-tel… vagy emberrablás gyanújával letartóztatom.

A férfi csontos arca eltorzult. Borzasztóan nézett ki. Riley már látott ilyet – a férfi valószínűleg rákos.

– Engedd be! Ebéd után amúgy is el akartam menni a seriffhez – szólt egy fáradt hang a szoba mélyéről.

– De Mr. Riverton, hiszen nincs jól…

– Ne vitatkozz, Shep!

– Gyerünk, Shep, engedj be! – szólt rá Thayne, és eltolta a férfit az útból.

Riley is követte, de amint átlépték a küszöböt, megtorpantak.

Thayne meglepettnek tűnt.

Egy fájdalomtól elgyötört arcú férfi támaszkodott előttük a botján. Évtizedekkel öregebbnek tűnt, mint ahogy Thayne lefestette. Brett Riverton láthatóan szörnyen beteg volt. Talán haldoklott.

És Thayne nyilvánvalóan nem tudott erről.

– Úristen, Brett! Mi történt veled?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A vaskos tölgyfa ajtó csendben becsukódott mögöttük. Thayne körülnézett a Riverton család nappalijában. Sosem járt még a házban. A mahagóniból készült, plüssel fedett bútorokról ordított, hogy nagyon drágák, de a szoba berendezésénél inkább a kényelem és nem a fényűzés volt a fő szempont. A falakon Remington-festmények lógtak, a szekrényen méretes üvegdoboz pihent, benne kövek, nyílhegyek és egyéb kincsek.

Shep karba font kézzel odaállt Thayne és a főnöke közé, olyan határozottan, mintha egy pillanatra is képes lenne feltartóztatni a férfit. Thayne hallott róla, hogy Shepnek tüdőrákja van, és a szóbeszéd beigazolódni látszott. Azelőtt örökké bagózott, de most se cigi, se nikotintapasz. Legalább egy-két hónapja leszokhatott.

– Borzasztóan nézel ki, Brett.

– Kösz – hangzott a válasz. A férfi leült egy bőrszékre.

Thayne nem kedvelte a fickót, ahogy azt sem, hogy az ügyvédei örökké zaklatják papát, de Brett csak négy évvel volt nála idősebb. Egy évvel végzett Hudson fölött. Védő volt a focicsapatban; gyors, fürge, izmos.

De csak volt. Most csont és bőr, az arca beesve, a bőre szürke.

Thayne elhessegette magától a rátörő együttérzést, amit a férfi rossz állapota idézett elő. Amint észrevette a profi kamerarendszert, azonnal végigfutott a hideg a hátán.

Riley figyelmeztette, hogy ne reménykedjen, mert nana talán a betegsége miatt félrebeszélt, de most mégis erősebb volt a vágy, hogy megtudja, mit rejteget Brett Riverton.

– Cheyenne miatt jöttem.

– Megtaláltátok? – Valamiféle fájdalom suhant át Brett arcvonásain. Érdekes. Talán bűntudat?

– Még nem.

Brett a homlokát ráncolta.

– Azt hittem… – Káromkodott egyet. – Sajnálom, hogy nem lehettem a segítségetekre, de amint látod, egyelőre nem nagyon tudok kimozdulni a házból. Mit tehetek érted?

– Felelj néhány kérdésre. Azt mondod, hogy át akartál menni apához. Miért?

Brett álla megfeszült. Láthatóan nem akarta elárulni. Thayne látta az arcán a vívódást.

– És mikor szereltétek fel ezeket a kamerákat? – faggatózott Thayne. – Ismerem ezt a fajtát. Ilyesmit nem kapsz csak úgy a boltban. Miben sántikálsz?

Brett egyre feszültebb lett.

– Túl sok marhámat lopták el idén a tolvajok, és elegem lett.

– Tényleg? – Thayne karba fonta a kezét. – Gyatrán hazudsz.

Brett szája apró mosolyra húzódott.

– Pedig azt mondják, ügyesen titkolom el az igazságot.

– A nővéremnek is hazudtál?

Brett szeme elkerekedett.

– Ahhoz semmi közöd.

– Amíg meg nem találjuk, addig mindenhez közöm van vele kapcsolatban. – Thayne elégedetlenül vette tudomásul, hogy kezd elváltozni a hangja, de ahogy múlt az idő, egyre jobban szorongatta a félelem. – Több mint harminchat órája tűnt el. – Riley-ra pillantott.

– Harminchat óra elteltével az emberrablások áldozatainak túlélési aránya kevesebb mint öt százalék. – Riley Bretthez lépett. – Mr. Riverton, Riley Lambert különleges ügynök vagyok az FBI-tól. Szeretném, ha megmutatná az engedélyt a kamerákra, ugyanis szövetségi területen szerelte fel őket.

– Én csináltam az utat – morogta Brett.

– De a föld az állam tulajdona – vágott vissza Riley. – Ezért beidézhetem.

– Szálljon már le róla, Blackwood! – vakkantott oda Shep az ajtóból. – Vagy végezze a dolgát, hogy ne nekünk kelljen.

Thayne oldalra döntötte a fejét.

– Te miről beszélsz?

Brett a fejét rázta. Úgy szorította a karfát, hogy az ujjai elfehéredtek.

– Shep, hozd ide a fájdalomcsillapítómat.

A sovány férfi morogva kivonult a szobából, és becsapta maga mögött az ajtót.

– Tavasz óta történt néhány lopás. – Brett homlokán és ajka fölött kövér cseppekben bújt elő a verejték. Még mindig a kerekesszék karfáját szorongatta. – Nagyjából fél éve az egyik emberem lelépett, és magával vitt néhány eszközt is. Ki akartam fizettetni vele, de nyoma veszett.

Thayne feszülten figyelte a férfit, aki a középiskolában még a bátyja nagy riválisa volt. Nehéz volt bármit kiolvasni az arcából, pedig Thayne általában megérzi, ha valaki hazudik. Úgy volt, ahogy Brett mondta: ügyesen kerüli az igazságot. Azt viszont nem tudta eltitkolni, hogy nagyon beteg, ahogy azt sem, hogy Cheyenne-nel kapcsolatban rejteget valamit.

Thayne mindenáron ki akarta szedni belőle az igazságot, ezért mellé lépett és fölé tornyosult.

– Hol voltál péntek este?

Brett száraz nevetést hallatott.

– Mit gondolsz? – Végigmutatott az elgyötört testén.

– És Shep?

– Codyban kemón. – Ernyedten hátradőlt a székben. – Nézd, semmi közöm Cheyenne eltűnéséhez. Hidd el nekem.

Thayne Riley-ra pillantott. A nő bólintott, és odaadta a nyakláncot. A tekintetét elnézve Riley is egyetértett abban, hogy Brett titkol valamit. Thayne-nek viszont kezdett elfogyni a türelme. Brett képébe nyomta a bizonyítékot.

– Megismered?

Ha lehet, Brett még jobban elsápadt.

– Ezt meg hol szerezted?

– Itt most én kérdezek! – Thayne oldalra billentette a tasakot; a méretes kő még a félhomályban is csillogott. – Mennyit ér?

Brett hátrébb gurult.

– Ez nevetséges! Nem számít, mennyit ér.

– A te bányádból való, igaz? – szegezte neki a kérdést Thayne.

– Te is tudod, hogy igen. Ugyanolyan az árnyalata, mint a wyomingi jádénak, amit a dédapám talált.

– Kösz, ezt jó tudni. – Thayne írt néhány sort a jegyzetfüzetébe. – Szóval drága és egyedi. Lefogadom, hogy nem lenne nehéz megtalálni az ékszerészt, akire rábíztad. Akár el is árulhatnád a nevét.

– Neked elment az eszed. Fogalmam sincs, hol van a nővéred, vagy hogy miért rabolták el. Még segítettem is! Elküldtem Macet a repülővel, hogy keresse. Kiküldtem a keresésre az embereimet. Ha tehetném, én is mennék velük.

Riley Thayne mellé lépett.

– Az elkövetők gyakran igyekeznek valamilyen módon részt venni a keresésben vagy a nyomozásban.

Thayne legszívesebben ugrott volna egyet örömében. Nagyon tetszett neki, ahogy Riley fokozta a nyomást. Szükség is volt az FBI szavára, mert Brettet nem könnyű szóra bírni.

– Ez baromság. – Brett keze remegve ökölbe szorult.

– Magának köze volt Cheyenne-hez. Erre tanúnk is van. – Azt nem akarta hozzátenni, hogy a tanú nana.

Brett elhallgatott.

– Együtt voltatok! – morogta Thayne. Alapesetben igyekezett volna kimaradni Cheyenne magánéletéből – elvégre mégis a nővéréről van szó –, de most nem volt más választása.

Brett kezébe nyomta a bizonyítéktasakot.

– Ez az ékszer egy vagyont ér. És vagy te adtad Cheyenne-nek, vagy ő lopta el. – A másik elméletre nem tért ki, de érezte, hogy Brett kezd megtörni. Egyre biztosabb volt benne, hogy a nyaklánc tényleg Cheyenne-é volt.

– Te rohadt szemét!

– Ha ez kell ahhoz, hogy a nővéremet visszakapjam.

Riley közéjük hajolt.

– Mr. Riverton, kérem! Nyilvánvalóan védeni próbál valakit. Kérem, beszéljen a nyakláncról. Cheyenne telefonja és még néhány személyes holmija mellett találtunk rá. Valószínűleg az elrablásakor is ezt viselte.

Brett összeszorította a szemét.

– A franc esne bele. Megmondtam neki, hogy ne hordja!

A jobb keze remegni kezdett, és hamarosan az egész testét roham rázta. Shep berontott a szobába, és gyilkos tekintetet meresztett Thayne-re.

– Mit művelt?

– Mr. Riverton? – Shep kinyitotta a férfi száját, és lenyomott a torkán két tablettát. Rémülten nézett körül.

Thayne egy pohár vizet adott a kezébe, amit azonnal Brett szájához tartott.

– Ezt igya meg.

Brett nagyokat nyelt. A szeme felakadt, minden tagja remegett, és lassan kicsúszott a székből. Thayne odaugrott, és Sheppel közösen sikerült visszaültetniük.

– Hívom a mentőket – szólt Riley, miközben elővette a telefonját.

– Ne! – szólt rá Shep. – Nem tudnak segíteni. Adjunk pár percet a gyógyszernek.

– De hiszen orvosra van szüksége!

– De nem tudnak mit csinálni vele! – Shep nagyot nyelt. – Mr. Rivertont megmérgezték. Már tart a kezelése, de lassú folyamat. – Behunyta a szemét. – Titokban kell tartanunk a betegségét, különben az igazgatótanács elveszi tőle a vezetést, és akkor mindennek vége.

Thayne idegesen figyelte Brett remegő testét.

– Várunk pár percet. Ha nem javul, hívom a mentőket.

Riley kezében a telefonnal, ujjával a hívógomb fölött várt. Két perc múlva Brett remegése alábbhagyott, a görcsök enyhülni látszottak.

Thayne-nek megcsörrent a műholdas telefonja. A képernyőre pillantott.

– Shep, most kimegyünk – szólt oda –, de még nem végeztünk.

– Itt Blackwood – szólt bele a készülékbe. – Egy pillanat.

Riley-val kivonultak a verandára. Egy fegyveres cowboy indult el feléjük.

Thayne elhúzta a kabátját, megvillantva a fegyvert.

– Menj innen! – A férfi megtorpant, de Thayne mögött megjelent az ajtóban Shep, és biccentett egyet.

Thayne és Riley a kocsihoz mentek.

– Nem akarom, hogy halljanak – magyarázta, amikor a füléhez tette a telefont.

– Azonosítottuk a kistónál eltemetett testet – jelentette Pendergrass. – Lambert ügynöknek igaza volt. Negyvenes évei közepén járó férfi, a halála valamikor tavasszal történt.

– Ki az?

– Szerencsénk volt, mert megtaláltuk a fogászati anyagait. Fogtályoggal kezelték egy éve. Brett Rivertonnak dolgozott.

♦ ♦ ♦

Az ajtón túlról suttogás szűrődött be. Cheyenne megtapogatta a betege homlokát. Megint felment a láza. Óvatosan megnézte Bethany pulzusát is: százhúsz.

Bethany üveges tekintettel nyöszörgött.

– Hallod, amit mondok? – suttogta Cheyenne. – Harcolj, Bethany! Mindent megteszek, hogy megmentselek, de harcolnod kell.

A betege tekintete egy pillanatra találkozott az övével. Hasonló korúak lehettek. Cheyenne látta a nőn, hogy kemény fából faragták.

– Ian azt mondta, szükségük van rád.

Bethany arcán magányos könnycsepp gördült alá.

– Segíts! – suttogta, azután becsukódott a szeme.

Cheyenne-nél akkor telt be a pohár. A fémajtóhoz masírozott.

A pulzusa a fülében lüktetett, amikor felemelte az öklét, de az utolsó pillanatban megállt. Lehet, hogy mindenki helyzetét tovább rontaná? A medálért nyúlt, ami az elmúlt hat hónapban a nyakában lógott.

Valamikor az elrablásakor szakíthatták le róla; most azt kívánta, bárcsak a kezébe vehetné, bárcsak érezhetné a sima követ, láthatná a férfit, akitől ajándékba kapta. Az biztosan erőt adna.

Az a férfi megbántotta, túl sokszor is. Mégis, annyi minden kimondatlan maradt. Annyi mindent nem lehetett kimondani. De ha élve kijutna, akkor…

Felsóhajtott. Mire menne vele? Az ember néha nem fordulhat vissza. Néha egyetlen út marad: az előre. A válla fölött hátrapillantott. Ha nem lesz antibiotikum, Bethany meghal.

És még ha meg is jön a gyógyszer, valaki odakint a halálukat akarja.

– Lehet, hogy koholmány minden, amit mond – hallatszott egy mély férfihang az ajtón túlról. – Tudod, hogy a külvilágból nem bízhatunk senkiben.

– De apám, Bethany meghalhat – erősködött egy nő. – Ezt akarod?

Rövid hallgatás következett.

– Hogy merészeled! – Hangos pofon csattant. – Ő a gyerekem!

– Akkor talán nem bízol Ianban? – kérdezte a nő olyan halkan, hogy Cheyenne alig hallotta.

– Túl sok időt töltött a doktornővel. Erről jut eszembe. Mi lenne, ha megtartanánk? Örökre. Taníthatná a kis Micah-t. Úgy látom, jó esze van a természettudományokhoz. Remek orvos lehetne belőle.

Cheyenne lába megremegett. Ezek most azt tervezik, hogy örökre fogva tartják?

– Egy idegent akarsz befogadni?! – emelte fel a hangját Adelaide.

– A család a mindenünk. – A férfi felsóhajtott. – Igazad van, elárulna minket. Mind elárulnak. Nem kockáztathatunk. Ha Bethany felépült, meg kell szabadulnunk a nőtől.

– Apám…

– Nincs apelláta.

– Igen, apám.

– Szófogadó lány vagy, Adelaide.

Megszólalt egy csengő.

– Kezdődik a zeneóra – szólt a férfi. – Tudtad, hogy Micah milyen ügyesen csellózik? Az apja kis híján eltörte a kezét. Mindent tönkretett volna. Éppen időben hoztuk el.

– Ahogy parancsoltad, apám. – A nő elhallgatott. – Mi legyen az antibiotikummal?

– Aggódom, hogy Ian nem birkózik meg egyedül a feladattal. Menj vele! Aztán számolj be mindenről. És Adelaide, emlékeztesd, hogy milyen büntetés jár az engedetlenségért. – Szünetet tartott. – Elvárom, hogy mindent tökéletesen csináljatok.

Cheyenne behunyta a szemét. Segítség nélkül hogyan juthatna ki? Reménytelen a helyzete.

– Elég ebből, Cheyenne! Mindig van megoldás! – A nagyanyjától megtanulta, hogy sosem szabad feladni. Nincs lehetetlenség, csak tehetetlenség – ezt mondaná nana.

– Nem adom fel, nana. Meglátod, hogy nem adom fel!

Bement a fürdőbe, bevizezte az arcát, aztán a törülközőért nyúlt. Minden éles tárgyat elvittek a szobából. Nem volt fegyvere. De talán…

A fa törülközőtartót fürkészte a mosdókagyló mellett. Talán megér egy próbát. Belekapaszkodott az akasztóba, és minden erejével húzta. Nagyon legyengült az utóbbi időben. Mióta rájött, hogy valaki mérgezi, elrejtette az ételét, és kiöntötte a vizét.

Nem sikerült.

A hátát a falnak vetette, felemelte a lábát, és belerúgott a fába. Hangos reccsenés visszhangzott a fürdőben.

Dobogó szívvel rúgott ismét. Néhány kísérlettel később egy letört fadarab koppant a padlón. Cheyenne letérdelt, felvette, forgatta.

– Nem adom fel!

♦ ♦ ♦

Riley tarkójáról kövér cseppekben szaladt lefelé az izzadság. A déli nap rendületlenül sütött befelé a terepjáró ablakán, de a nő nem merte lehúzni az ablakot. A kocsi így legalább elnyelte a hangokat, és Brett Riverton emberei nem hallhatták a beszélgetést.

– A halál oka? – kérdezte Thayne.

– Az FBI-ügynök abba is beletrafált – mondta Pendergrass. – Ütés éles tárggyal a jobb fül mögött. De a halottkém más traumára is talált bizonyítékot. A fickót megverték. Az is lehet, hogy eszméletlen volt, amikor a halálos ütést kapta.

A helyettes részletesen beszámolt a kistónál talált holttestről.

Thayne és Riley összenéztek. A nő a könyöktámaszra tette a kezét, a kisujja épphogy hozzáért Thayne karjához. A férfi felemelte a kezét, és letörölte a verejtéket Riley arcáról. A francba, hogy ez a Thayne nem csak simán egy bunkó katona! Miért van benne ennyivel több? Riley legszívesebben odahajolt volna, hogy megnyugtassa, és biztosítsa, minden rendben lesz. De nem tehette.

Abban is hasonlítottak egymásra, hogy egyikük sem hitt a véletlen egybeesésekben.

Riverton egyik alkalmazottját meggyilkolták.

Brett Rivertont megmérgezték, és egyértelműen viszonya volt Cheyenne-nel, akit elraboltak.

És ez mind véletlenül alakult így. Ja, persze.

– Pendergrass, fogjuk rövidre, mert közben megsülünk a kocsiban. Szóval a lényeg, hogy Riverton emberét meggyilkolták, de nincs bizonyíték arra, hogy ki tette.

– Sajnálom, Thayne, de ez is zsákutca. Kivéve persze, ha sikerül valamit kiszedned Rivertonból.

– Ne félj, megtudom, mit titkol – mondta Thayne. – Apám hogy van?

Riley az ablakon kifelé tekintgetett, miközben hallgatta a seriff egészségéről szóló beszámolót. Egyszer csak megakadt a szeme egy őrön, akinek a könyökhajlatában Winchester pihent. Tekintetével követte a férfi útját. A fegyveres őrök szerteszét járkáltak, de mind meghatározott sebességgel, kijelölt útvonalon. És mintha mindegyik az egyik melléképület felé járt volna leginkább. Riley hunyorogva figyelte őket. Csak képzelődik?

Hamar rájött az útvonalak logikájára. Mindegyik őr egyetlen épületre koncentrált.

Thayne végre letette.

– Örülök, hogy apukád jól van – jegyezte meg Riley.

Thayne összevonta a szemöldökét.

– A stressz meg a nem alvás viszont nem a legjobb út a gyógyulás felé. De Cheyenne az egyetlen, aki pihenésre tudná bírni. – A nő felé fordult. – Neked is feltűnt az épület, igaz?

– Benézzünk?

– Brett hazudik, és egyre gondolunk. De először szálljunk ki, mielőtt itt sülünk meg.

Riley kinyitotta az ajtót, és azonnal megcsapta a hűs szellő. Nem mentek vissza a házba, hanem elindultak az apró melléképület felé, ami épp elég nagy volt ahhoz, hogy valakit fogva tartsanak benne. Félútig sem jutottak, amikor három ember állta útjukat, a fegyverük készenlétben.

– Helyettes, jobb lesz, ha visszamész a házba.

– Curtis, egy emberrablás áldozatát keresem – egészen pontosan a nővéremet, Cheyenne-t – mondta Thayne egykori gimnáziumi osztálytársának. – Bizonyítékom van, ami a Riverton családhoz köthető. És Gibson bíró szerintem szemrebbenés nélkül leültetne, amiért akadályozod a nyomozást. Főleg, mivel felkoppintottad a lányát.

Curtis szeme összeszűkült.

– Ne szórakozz, Thayne, a bíró már így is utál! De kell ez a munka – mondta olyan halkan, hogy a két társa ne hallja.

– És szerinted ez fontosabb, mint hogy megtaláljam a nővéremet?

Ha a három marha közül bármelyik azt hitte, jó ötlet Thayne-nel ujjat húzni…

– Nyisd ki, Curtis – szólalt meg Shep a hátuk mögül.

Thayne oldalra biccentette a fejét. Curtis kinyitotta az ajtót.

Riley megragadta Thayne kezét.

– Hadd menjek én előre – szólt oda. – Kérlek!

– Nem lehet.

Riley magában azért fohászkodott, hogy Cheyenne odabent legyen, méghozzá életben. Vállvetve léptek be az épületbe.

A helyiség a tetőablakokon keresztül kapott fényt. A szalmával borított melléképület végében ló fújtatott. Thayne megkerült egy bokszot. Brett egyik díjnyertes kancája feküdt benne. Úgy tűnt, haldoklik. A sörénye csapzott volt, a szőre hullott. Mellette ott guggolt a család állatorvosa.

– Mi baja a kancának, doki?

Dr. Tillman megfordult.

– Rézmérgezés. Brett állatkórházzá alakította a műhelyét. Az egyik állat tegnap pusztult el.

Riley körülnézett. Egy kennelben lekonyuló fülű, kiütéses kutya hevert, a mancsa vörös sárban nyugodott. Mellette volt még három másik kennel. Az egyikben macska feküdt, a mellette lévő lakó farkas lehetett. Az utolsó kennel üres volt, frissen takarították.

– Ezek megmaradnak?

– Talán. Adtam nekik kelátot, és közben keressük a mérgezés forrását. – Az állatorvos megköszörülte a torkát. – Sajnálom, ami Cheyenne-nel történt. Remélem, mihamarabb előkerül.

Thayne biccentett. Riley még vetett egy utolsó pillantást a beteg állatokra, mielőtt követte őt kifelé az épületből.

Curtis odalépett hozzájuk.

– Thayne, ne hagyd, hogy ez kitudódjon! Brettnek van már így is elég baja. És jó főnök.

– A környezetvédelmi hatóságnak és a járványügynek tudnia kell róla – mondta Riley. – Nem biztos, hogy Mr. Rivertonnak lesz választása.

Curtis megtorpant, megrázta a fejét, aztán visszament az őrhelyére.

– Rohadt FBI.

– Ne szívd mellre – nyugtatta Riley-t Thayne. – Ez ilyen nyugati dolog. Az emberek nehezen viselik, hogy fél Wyoming a szövetségi kormány tulajdona.

A házba menet Riley lelassította a lépteit. Thayne is igazodott hozzá.

– Miért mérgezné meg valaki Brettet meg ezeket az állatokat? – kérdezte Riley. – Nem látom, mi a kapocs a Rivertonok bajai és Cheyenne eltűnése között.

– A nővérem már csak ilyen. Sosem könnyíti meg a dolgunkat.

Thayne megpróbálta elviccelni a helyzetet, de nem sok sikerrel. Riley az elmúlt néhány órában abban bízott, hogy közel járnak Cheyenne megtalálásához. Ha Brettből nem sikerül kiszedni valami használhatót, akkor ugyanott tartanak, mint amikor tegnap leszállt a gépről.

– Brettnek biztos van ötlete arra, hogy ki tett neki keresztbe. – Thayne visszapillantott a rögtönzött állatkórházra. – Különben minek állított volna fegyveres őröket?

A verandára érve Riley megtorpant.

– Mennyire ismered jól ezt a bírót? Tudnál tőle házkutatási engedélyt szerezni erre a házra meg a többi épületre?

– Kemény dió. Együtt jár horgászni apámmal, de közben az emberi jogok nagy védelmezője. Arról nem is beszélve, hogy Riverton nagy befolyással bír a városban. De mivel Cheyenne-ről van szó… egy próbát megér.

– Brettnek fontos Cheyenne, és nem hiszem, hogy összetűzésbe keveredne veled. Ahogy azt sem akarja, hogy ez itt kitudódjon. Ráadásul orvosi segítségre is szüksége lenne. Szerintem ki lehet szedni belőle, amit akarunk.

Thayne elmosolyodott.

– Szeretem, ahogy gondolkodsz.

Kopogás nélkül léptek be a házba. Brett előregörnyedve, suttogva beszélt egy telefonba.

– Kivel beszélsz, Brett?

A férfi kinyomta és zsebre tette a telefont.

– Csak munka.

– Nagy bajban vagy, Riverton. Riley-nak gyorshívón van a környezetvédelmi hatóság, a járványügy és a földhivatal. – Karba fonta a kezét. – Nem hiszem, hogy örülnél, ha ellepnék a birtokodat.

Brett az arcát dörzsölte. Amikor Thayne-re nézett, Riley látta a tekintetében a fájdalmat.

Thayne odalépett, és nagyot csapott a kerekesszék karfájára – a csattanás az egész szobában visszhangzott.

– Most már elég ebből! A hulláról, amit a kistónál kiástunk, kiderült, hogy a te embered volt! És hat hónapja jelentkezett nálad utoljára fizetésért!

– Az nem lehet! – Brett a fejét rázta. – Hat hónap. Az még azelőtt volt, hogy Cheyenne…

Thayne megragadta Brett ingét.

– Mit nem mondasz el? Mi közöd a nővéremhez? Te raboltad el? Rájött valamire, amit a birtokodon művelsz? Vagy arra, hogy a te bányáid mérgezik a vizet? Vagy mitől betegedtél meg te meg az állatok?

Shep berontott az ajtón.

– Engedje el! Maga nem érti!

Thayne megfordult. Riley még sosem látta rajta ezt a halálos elszántságot.

– Maradj ki ebből, Shep! – Még erősebben szorította Brettet. – Riverton, nem kérdezem még egyszer! Hol a nővérem?

– Nem tudom – hörögte.

– Thayne. – Riley a férfi vállára tette a kezét. – Igazat mond. Nézz rá!

Brett arca teljesen elszürkült. Úgy festett, mint aki bármelyik pillanatban elájulhat.

– Riley, ez az ember megrögzött hazudozó! – dörögte Thayne, és nem eresztette Brett gallérját. – Ha nem lenne rajtam ez a jelvény, kiszedném belőled az igazat. Pontosan tudom, hogy lehet valakit szóra bírni. Az is lehet, hogy így is megteszem!

A fenyegetés feszültsége belengte a szobát. Thayne nagy levegőt vett, és a székbe vágta Brettet.

– Én csak azt látom, hogy hazudsz, és ezzel kockára teszed Cheyenne életét.

– Sosem tennék olyat, amivel bántom. – Brett határozottan Thayne-re emelte beesett szemét. – Nekem… nekem ő nagyon fontos.

– Hát rohadtul nem látszik rajtad!

Brett felemelte a kezét, és megragadta Thayne csuklóját.

– Azt sem tudod, miről beszélsz! Én nem bántani próbálom, hanem védeni!

Riley hitt Brettnek. A férfin jól látszott, mennyire feldúlt.

Az új információ viszont változtatott a felépített profilon is. Csak az a baj, hogy a kirakós darabjai nem illenek össze. Túl sok az egymáshoz nem kapcsolódó tény, nem áll össze belőle a kép.

– Válaszokat akarok, Brett! – Thayne egyre erősebben szorongatta Brett ingét. – Felbéreltél valakit, hogy elrabolja Cheyenne-t? A te embereid lökték a falnak a nagyanyámat?

Brett minden erejét összeszedve ellökte magától Thayne-t.

– A rohadt életbe, Blackwood, te is tudod, hogy nem!

– Miért higgyek neked? – vicsorogta Thayne.

A férfi beletúrt a fakó, ritka hajába, aztán összeszorította a száját.

– Mert Cheyenne a feleségem.

TIZENHATODIK FEJEZET

A Riverton-ház falai fojtogatón záródtak össze Thayne körül. A fejében kavarogtak a gondolatok, a sokkoló hír hallatán döbbenten botladozott hátrafelé.

– Az nem lehet. Cheyenne soha…

– Nem menne hozzá egy Rivertonhoz? – Brett gúnyosan felnevetett. – Képzelheted, hogy meglepődtem, amikor igent mondott… hát még amikor tényleg hozzám is jött!

– Azok után, ahogy a bátyád bánt vele, azt hittem, soha az életben nem megy a közeletekbe sem, nemhogy hozzámegy valamelyikőtökhöz.

Brett felmordult.

– Kösz, hogy ezt muszáj volt felhoznod. Cal is tudja, hogy elszúrta. Bocsánatot kért érte, nem is egyszer. Cheyenne meg… fogalmazzunk úgy, hogy már eltűri.

Thayne lerogyott a Brett-tel szemközti bőrkanapéra, és elhűlve bámulta a bal kezére tekert aranyláncot. Riley leült Thayne mellé, a lábuk egymáshoz ért. Nyugtalanul néztek össze. A nyomozás teljes káoszba torkollott.

– Cheyenne mindig a jó utat járta. Tökéletes gyerek volt, tökéletes tanuló, tökéletes lány. Nem tudom elképzelni róla, hogy csak úgy lelép, és férjhez megy. Pláne nem egy Rivertonhoz. Ő az ilyesmit úgy csinálná, ahogy illik. Fél év jegyben, templomi esküvő, lagzi, miegymás.

Brett arca megkeményedett.

– Pontosan ezért nem tudtatok róla.

– Ennek semmi értelme. – Thayne nem bírta feldolgozni, hogy Cheyenne valami ennyire rá nem jellemző dolgot tett. Hogyan ismerhette félre ennyire a nővérét?

– Viszont az, hogy maga Cheyenne férje, nem tisztázza semmi alól – jegyezte meg Riley. – Sőt, a kapcsolatuk miatt maga az első számú gyanúsított.

– Elmehet a francba! – vágott vissza Brett, és a hajába túrt. – Tudja mit? Kutassák át a házat, hallgassák ki Shepet. Tegyenek bármit, amivel kihúzhatnak a listáról. És amikor végeztek az értelmetlen időpocsékolással, végre elő is keríthetnék Cheyenne-t!

Riley meglökte Thayne lábát, mire a férfi a szemébe nézett. A nő át akarta venni a kihallgatást. Mivel Thayne maga is belátta, hogy nem jutott eredményre, bólintással jelezte, hogy rendben.

Riley előrehajolt, és a térdére könyökölt.

– Mondja, Brett, miért tartotta titokban a házasságot egészen addig, amíg ki nem erőszakoltuk magából az igazságot? Ettől csak még gyanúsabb lett.

Brett egy percig nem szólt, nem mozdult. Thayne látta rajta, hogy ideges. Pedig ezt most nem ússza meg.

– Válaszolj a kérdésre! – vicsorogta Thayne.

Riley ezúttal erőteljesebben mélyesztette a térdét Thayne combjába. Jól van, oké. Thayne úgy döntött, befogja, és megvárja, mire jut Riley. Bár tapasztalata szerint Rivertonéknál a fenyegetés szokott beválni.

Riley belenézett Brett ellenségesen izzó szemébe.

– Kérem, segítsen megérteni! Azt értem, hogy nem akarták világgá kürtölni, de miért nem mondták el senkinek, hogy összeházasodtak?

Brett a tarkóját dörzsölgette. Nem volt ínyére a kérdés. Végül aztán nagyot sóhajtott.

– Az első pillanattól fogva kerültük a feltűnést. Hosszú idő után akkor beszéltünk először, amikor az egyik emberemet bevittem hozzá a rendelőbe. Megsérült, és össze kellett varrni. – Elgondolkodva elmosolyodott. – Mire összefércelte a fickót, teljesen odavoltam érte. Rohadt okos, isteni humora van, és teljesen hidegen hagyta, mennyi pénz pihen a bankszámlámon.

Thayne nem szívesen érzett együtt Brett-tel, de ezt a részt meg tudta érteni. Neki ugyan nincs sok pénze, de a munkája sok nőt vonz egyszerűen azért, mert presztízs együtt járni vagy lefeküdni egy SEAL-katonával, és ebben semmi szerepe nincs a személyiségének. Riley is pontosan ezért fogta meg… mert a lányt egyáltalán nem érdekli, hogy mi a munkája. Nem a katonát szereti, hanem az embert mögötte.

– El sem hittem, amikor elhívtam vacsorázni, és igent mondott. Valamiért… illettünk egymáshoz. De egyikünk sem akarta nagy dobra verni a kapcsolatot – folytatta Brett. – Maga is tudja, milyen ez a város.

Riley együttérzőn mosolygott.

– Igen, egy kicsit már a saját bőrömön is tapasztaltam. Fannie miatt, igaz?

Ez a nő aztán érti a dolgát. Brett minden kérdésre egy kicsit kiengedett, így Thayne-nek lehetősége nyílt alaposan megfigyelni az első számú gyanúsítottat, minden reakciójával, árulkodó jelével együtt.

– Fannie és a Detektív Nagymamák csapata a legrosszabb. Azt hinné az ember, hogy minden lakást lehallgatnak Singing Riverben. Talán így is van. – Brett hunyorogva fordult Thayne felé. – A te nagyanyád alapította azt a hülye klubot, nem?

– Ne rám legyél dühös! – védekezett Thayne. – Én hiába beszélek nekik.

Shep eközben hozott egy üveg vizet Brettnek, aki ivott is egy kortyot.

– A Riverton és a Blackwood család között azóta örök ellentét van, hogy közel egy évszázaddal ezelőtt letelepedtek ide. A többi család meg mind beállt valamelyik oldalra. Te is emlékszel, milyen volt ebben felnőni. Sem Cheyenne, sem én nem akartunk olajat önteni a tűzre, úgyhogy inkább nem mondtuk el senkinek.

– Bizonyára nagyon megterhelő volt. Nem könnyű ennyire titokban tartani egy párkapcsolatot. – Riley jelentőségteljesen Thayne-re nézett.

Thayne is pontosan értette, mire gondol. Brett talán mégis az igazat mondja.

– De azért egy titkos kapcsolat meg egy házasság mégsem ugyanaz – vetette közbe Thayne.

– A nővéred szeret tervezgetni. El akartunk utazni egy hétvégére, hogy végre kimehessünk együtt az utcára anélkül, hogy azon aggódnánk, ki lát meg minket. Nektek azt hazudta, hogy Vegasba megy egy orvosi konferenciára, én meg itthon azt, hogy marhavásárra megyek. Vegasban aztán találkoztunk, és egy kicsit többet ittunk a kelleténél. Na jó, sokkal többet… – Megköszörülte a torkát. – Megkértem a kezét, ő meg igent mondott. És ami Vegasban történik, nem mindig marad ott.

– És miért nem hozták nyilvánosságra, amikor hazajöttek Singing Riverbe? – faggatózott Riley.

– Cheyenne igazi esküvőt szeretett volna. Olyat, amit a nagyanyja is élvez… és amire minél tovább emlékezni tud. Olyat, amiről készülnek fényképek, amiket Cheyenne megmutogathat neki, ha már az emlékei elszállnak. Azt hiszem, nem akarta, hogy a családja csalódjon benne.

A Blackwoodok meg az elvárásaik. Helyben vagyunk. Thayne a halántékát dörzsölte. A rendes esküvő gondolata már nagyon is Cheyenne-re vall.

– Amikor megérkeztem, átkutattam a házát. – Riley kék jegyzetfüzetet húzott elő a táskájából, és lefirkantott néhány szót. Azután elővette a vázlatfüzetét, és belelapozott. – Semmi jelét nem láttam magának vagy a házasságuknak. Vagy egyáltalán annak, hogy esküvőt tervez.

– Nem vagyok meglepve – vágta rá komoran Brett. – Egy hónapja agresszív hangvételű leveleket kezdtem kapni. Névtelenül. Arra gondoltam, valakinek baja van velem, és így adja ki magából. Előfordul. Én vagyok a pénzeszsák, a kapzsi földesúr, a bányász satöbbi. Elraktam a többi fenyegető levél közé, amik az évek során összegyűltek, de aztán a kutyák lebetegedtek. Blue nagyszerű véreb volt. Az állatorvosnak eltartott egy darabig rájönni az okra. Nem sokkal ezután az egyik munkásom hazahozott egy farkast, aminek ugyanilyen tünetei voltak. A rejtélyes betegség aztán engem is elért.

– Cheyenne tudott róla?

– Nem beszéltem neki a betegségről, mert nem akartam, hogy aggódjon. Azt hitte, elkaptam az influenzát, de én pontosan tudtam, mi történt. Mivel először nem találtuk a megbetegedések okát, tenni akartam valamit, hogy megóvjam. A magánnyomozóim szart se találtak, úgyhogy nem maradt más választásom, szakítottam vele.

Thayne karba fonta a kezét.

– Tegyük fel, hogy beveszem ezt a mesét. De akkor is lehetetlen, hogy Cheyenne elhagyjon téged, főleg ha tudja, hogy beteg vagy.

Brett lesütötte a szemét.

– Jól ismered a nővéredet. Makacs nőszemély, úgyhogy hazudnom kellett. Nem volt egyszerű, de végül beletörődött, hogy jobb neki nélkülem. Akkor tényleg jobb volt neki úgy. Nem tudtam megvédeni. Még magamat sem tudtam. Összepakolt és elköltözött. Mondtam neki, hogy töröljön ki az életéből, hogy el fogok válni. A képembe vágta a gyűrűmet.

Brett állkapcsán lüktetett az izom, a következő szavakat alig tudta kipréselni magából.

– Azt ígérte, soha többé nem viseli a nyakláncot, de megtartja, hogy örökre emlékeztesse rá, mennyire félreismert.

Meggyőző történet.

Thayne már kezdte elhinni, hogy Brettnek semmi köze Cheyenne eltűnéséhez. De maradt még egy kérdés.

– Miért nem kerestél meg minket, amikor eltűnt? – kérdezte Thayne. – A hallgatás nem az ártatlanok jellemzője.

– Odaküldtem Macet és az összes emberemet, akit tudtam. Nézd, Thayne, azt hittem, senki nem tud a kapcsolatunkról. Azt is most tudtam meg, hogy hordta a nyakláncot. Ha tudom, esküszöm, azonnal elmegyek hozzátok.

– De akkor ma miért akartál apához menni?

Brett belekapaszkodott a botjába, felkecmergett, aztán a diófa íróasztalához csoszogott. Az egyik fiókból elővett egy borítékot.

– Ma reggel valaki ezt dugta be az ajtóm alatt. Akkor tudtam biztosan, hogy hozzátok kell fordulnom. – Megköszörülte a torkát. – Ha… amikor megtaláltátok Cheyenne-t, erről ne beszéljetek neki, mert szegény halálra rémülne.

Azzal átnyújtotta a borítékot Thayne-nek. A férfi vonakodva elvette a levelet, de Brett arcát látva tétovázott.

Riley kesztyűt húzott, elvette a bizonyítékot Thayne-től, aztán kinyitotta a borítékot. Legalább fél tucat fénykép volt benne.

A nő szeme elkerekedett. Brettre pillantott, aki a betegség ellenére is teljesen kipirult.

– Na? – türelmetlenkedett Thayne.

– Cheyenne-nek erről egy szót se! – figyelmeztetett Riley, majd átadta a képeket.

Thayne odapillantott, és azonnal elöntötte a forróság. El is kapta a tekintetét. A képek Brett és Cheyenne szenvedélyes együttlétét örökítették meg különböző szögekből. Thayne visszaadta a képeket Riley-nak.

– Valaki követett titeket. Zsarolni akar?

– Nem jött hozzá üzenet, de gondolom, idővel az is megérkezik. Tudják, hogy Cheyenne-nel milyen viszonyban vagyok. Provokálnak. Talán Cheyenne eltűnéséhez is közük van. Ezek szerint nem sikerült olyan jól megvédenem, mint hittem. – Brett minden gyengesége ellenére nagyot csapott az asztalra.

– Megismerem ezt a helyet – mondta Riley, miközben visszadugta a képeket a barna borítékba. – Cheyenne-nek van róla egy fotója az irodájában.

Brett arcán apró mosoly villant.

– Ez a mi helyünk. A birtok déli oldalán, a jádebányák mellett van egy vízesés. Nagyon eldugott hely, senki nem jár oda.

– Ahol gyerekkorunkban játszottunk? – kérdezte Thayne.

Brett bólintott, aztán elvánszorgott a bőrkanapéhoz, majd nyöszörögve lerogyott.

Riley a táskájába tette a képeket.

– Ezeket el kell vinnem bizonyítéknak.

Brett egy pillanatig habozott, majd kelletlenül bólintott.

– Cheyenne nem fog örülni neki.

– Igyekszem a lehető legnagyobb titokban tartani. – Thayne azon kapta magát, hogy hisz Brettnek. Egyrészt túl gyengének nézett ki ahhoz, hogy elrabolja Cheyenne-t, másrészt látszott rajta, hogy őszintén fontos neki a nő.

Egyelőre úgy tűnt, hogy akárki próbálta megölni Brettet, ugyanaz felelős Cheyenne elrablásáért is. Vagy Brett Oscar-díjat érdemel a színészi képességéért.

– Van még valami, amit tudnotok kell – mondta Brett. – Amikor a doki rájött végre, hogy mitől vagyok beteg, megkereste, honnan indult a rézmérgezés. Kiderült, hogy abból a forrásból, amelyik a vízesést táplálja.

Thayne felállt, és feltette a kalapját.

– Akkor a következő állomásunk a vízesés.

♦ ♦ ♦

Tizenöt évvel korábban

Az iskolabuszt a szokásos délutáni gyerekzsivaj töltötte be. Madison nem is figyelt rá, hogy az osztály bohóca hogyan adja elő a Backstreet Boys egyik dalát. Egyszerűen nem bírta levenni a szemét az új fiúról, aki San Diegóból érkezett. Bobby Frost.

Csak még egyszer, utoljára – így győzködte magát, amikor újra odapillantott. A fiú egyenesen őt bámulta. Madison szíve nagyot szökkent a helyén. Az arca is kipirult. Bobby haja az arcába lógott, eltakarta az egyik szemét. A fiú nem törődött senkivel és semmivel. Annyira menő!

A busz döcögve megállt Madisonék házától egy utcára.

– Madison, gyere már! – mocorgott türelmetlenül Riley.

Miért nem járhatnak ebben a városban is kisgimnáziumba a hatodikosok? Miért kell Madisonnak általános iskolába járnia a dedósokkal? Például a húgával?

Próbált nyugodt léptekkel elvonulni Bobby mellett.

A fiú rákacsintott. Madison erre elbotlott és térdre esett.

Az egész busz zengett a nevetéstől. Persze Riley volt a leghangosabb.

Madison megragadta a táskáját, és az ajtóhoz rohant. Az utolsó lépcsőfokot átugrotta.

– Madison, várj meg! – kiabált mögötte Riley.

Madisonnak már égett a tüdeje, amikor megérkezett a házukhoz. Előrehajolva nagy levegőt vett.

– Miért szaladtál így el?

– Semmi közöd hozzá! – förmedt rá a nővére. – Gyerünk befelé!

Riley lehorgasztott fejjel szomorkodott. Madisonban megint ott motoszkált a bűntudat, de nem szólt semmit, csak kinyitotta az ajtót.

Az anyjuk a konyhában állt, csípőre tett kézzel. Az arcára volt írva, hogy valaki nagy bajban van.

– Riley Elizabeth Lambert, mit műveltél a szobád falával?!

Riley az anyjához szaladt. Szegény nem sejtette, mi a baj.

– Tetszik a kép, mami? Lerajzoltam a szülinapomat a vízesésnél. Még lufit meg tortát is rajzoltam hozzá.

Az anyja nagyot csapott Riley hátára, aztán szappant és vödröt nyomott a kezébe.

– Addig nincs vacsora, amíg le nem súroltad. Megértetted? Egyetlen foltot sem akarok látni!

Riley a vödörre pillantott. Az arcán könnyek gördültek le, de nem szólt. Lehorgasztott fejjel vonult fel a lépcsőn.

– Madison, kérsz sütit tejjel? – Az anyjuk hangja hirtelen nyugodtra váltott. A mami nem értette Riley-t. Egy kicsit sem.

– Nem kérek, köszi. Házit kell írnom – hazudta, és elindult a húga után. Mire felért a folyosóra, Riley magára zárta az ajtót.

Odabentről halk szipogás hallatszott. Madison halkan bekopogott. Nem akarta, hogy az anyja meghallja.

– Riley? – suttogta. – Riley, engedj be!

A sírás elcsendesedett. Madison lélegzet-visszafojtva várt. A kilincs megmozdult. Riley kivörösödött szemmel, könnyes arccal nyitott ajtót.

– Mi van?

Madison benézett a szobába. A falat kék-fehér vízesés díszítette, ami csaknem a mennyezettől indult, és barna sziklákra hullott alá. Olyan volt, mintha fénykép lenne. A víz mellett születésnapi lufik kapaszkodtak az ég felé.

Középen ott állt Riley – Madison egyből megismerte a vállig érő hajáról és a fején lévő élénklila szalagról. Madison is ott volt, mellettük pedig ott mosolygott anya és apa. Azért ez a nap nem egészen így történt a valóságban.

– Ezt egyedül csináltad? – kérdezte Madison.

– Igen – jelentette ki a húga karba tett kézzel, felhúzott orral. – Miért?

– Nagyon szép. – Madison mosolyogva lépett oda a falra rajzolt tortához, amin még a gyertyák is égtek.

– Mi volt a szülinapi kívánságod?

Riley az ajkába harapott, aztán elkapta a tekintetét.

– Nem érdekes – mondta vállat vonva.

Madison leült a padlóra.

– Naa, mondd már el!

Riley nagy levegőt vett, és csillogó szemmel fordult a nővére felé.

– Ha nagy leszek, képeket akarok rajzolni – darálta alig érthetően a szavakat. – Azt akarom, hogy a képeimet kiállítsák egy múzeumban. – Amikor a tekintete a vödörre tévedt, felsóhajtott. – Azt akarom, hogy senki ne moshassa le őket.

Azzal vízbe merítette a szivacsot. Amikor felegyenesedett, könny bújt elő a szeméből.

Madison a húga elé lépett, így a szivacs egyenesen a mellkasának ütközött. Riley ijedten szisszent fel.

– Jaj, Madison, ne haragudj! Nem akartam!

Madison felnevetett.

– Semmi baj, Ri-Ri. – A falra pillantott, aztán a testvérére. – Van egy ötletem.

Átszaladt a szobájába, és elővette a fényképezőgépet, amit a szüleitől kapott karácsonyra.

– Ha le is kell mosnod a rajzodat, azért még lefényképezhetjük. Így akkor örökre megmarad.

A húga elmosolyodott.

– Tényleg?

– Tényleg – mosolygott Madison is.

Madison a fél tekercs filmet elhasználta, mire elégedetten leengedte a fényképezőt.

– Mikor nézhetem meg? – kérdezte Riley.

– Csak ha az egész tekercset elhasználtuk.

Riley összevonta a szemöldökét.

– Ne izgulj, ma a strandon úgyis sokat fényképezek.

– Oké – mondta félszegen Riley. – Akkor elkezdem lemosni. Úgyis órákig fog tartani.

– Segítek – ajánlkozott Madison, mielőtt visszaszaladt a szobájába. Útközben megtorpant a szappantartónál, ahová ledobta a karkötőjét. Felcsatolta a csuklójára, aztán hozott ő is egy szivacsot.

A két lány megállt a hatalmas rajz előtt.

– Riley, ez tényleg nagyon szép.

Madison nekiállt a lemosható fekete és barna filccel felrajzolt szikláknak. Közben a Paff, a bűvös sárkány dallamát kezdte el énekelni, de kitalált szöveggel.

Ha minden rosszra fordul, és az élet igazságtalan veled,

Tarts ki minden erőddel, mert itt vagyok, és fogom a kezed.

A daltól Riley elmosolyodott annak ellenére, hogy a mesterműve közben minden mozdulatra egyre fogyatkozott.

A falról hamarosan eltűnt a rajz utolsó nyoma is.

– Szerinted mami szeretni fog, ha látja, hogy a fal megint tiszta? – kérdezte halkan Riley.

– Most is szeret.

– De csak ha jó gyerek vagyok. – Riley leült az ágyra, de nem dobta hanyatt magát, ahogy szokta. – Megtanítod nekem, hogy kell jó gyereknek lenni? Azt akarom, hogy mami engem is annyira szeressen, mint téged.

Madison szaporán pislogva piszkálta a karkötőjét. Hogy segíthetne ezen? Még ő is látta, hogy anya ok nélkül is mindig haragszik Riley-ra.

– Gyere ide, te kis bolond.

Riley a szemét törölgetve leszállt az ágyról.

– Mi az?

– Táncolni fogunk. Attól mindig jobb a kedvem. – A húga felé nyújtotta a kezét.

Riley megragadta Madison kezét, és táncolni kezdett. Úgy, ahogy az anyukájától tanulta.

Ha minden rosszra fordul, és az élet igazságtalan veled,

Tarts ki minden erőddel, mert itt vagyok, és fogom a kezed.

Madison meg akarta forgatni Riley-t, mire a lány kuncogva az ágyra csüccsent.

Madison elnevette magát.

– Ezt még sokat kell gyakorolnunk. – A húgára nézett, akinek a szeme még mindig vörös volt a sírástól. – Tudod mit? Eljöhetsz velem a strandra, és majd ott kitalálunk valamit.

– Segítesz, hogy mami megszeressen? Elég csak egy kicsit.

A szavak késként fúródtak Madison szívébe, de határozott mosolyt erőltetett az arcára, noha fogalma sem volt, hogyan tesz eleget az ígéretének.

– Mire megcsináljuk a tervet, anya téged szeret majd a legjobban!

♦ ♦ ♦

A Riverton-bánya felé vezető utat fenyők szegélyezték. Az illatuk betöltött mindent. Riley nagyot szippantott a levegőből, de aztán megborzongott. Miért van az, hogy a leggonoszabb emberek mindig a leggyönyörűbb, legelhagyatottabb helyeken vernek tanyát?

A válasz persze egyértelmű. Mert itt senki nem hallja a sikolyokat.

Elemi erővel szorította a könyöktámaszt. Thayne megfogta a kezét, és kérdőn nézett a szemébe. Egy hegyi úton haladtak éppen felfelé. Megint egy isten háta mögötti helyre tartva.

Riley alig két napja élt át ilyesmit utoljára.

– Jól vagy?

– Nem vagyok oda az elhagyatott földutakért, amik a szakadék szélén haladnak, és még korlát sincs – mondta szárazon.

– Menj egy kört a Million Dollar Highway-en Coloradóban – szólt Thayne. – Ez ahhoz képest semmi.

– Inkább csak elhiszem.

Riley a hátsó ülésre pillantott. Shep aggódva figyelte Brettet. Mindenáron jönni akart, de most erőtlenül dőlt az ajtónak.

– Hogy bírja? – érdeklődött Riley.

– Jól – vicsorogta remegő kézzel.

Brett szemmel láthatóan nem bírta jól az utat, de ezt a világért sem ismerte volna be. Riley inkább előrefordult, hogy ne érezze magát rosszul a figyelő tekintetek miatt. Az út szélén megcsillant valami. Egy jól elrejtett kamera.

– Itt is minden be van kamerázva? – kérdezte Thayne, mielőtt Riley egyáltalán szóvá tehette volna.

– Cal cégének szerződése van a Nemzetbiztonsági Hivatallal – magyarázta Brett. – Én tesztelem azokat a prototípusokat, amiket nem titkos projektben fejlesztenek. Mindenki jól jár. Mielőtt apád beteg lett, így kaptak el egy csapat marhatolvajt, akik a környék összes birtokára bejártak lopni.

– Nem gondoltam volna, hogy az öcséd egyszer meghódítja a Szilícium-völgyet. Gimiből az sem rémlik, hogy valamire hármasnál jobb jegyet kapott volna.

– Büszke is nagyon arra, amit elért – mondta Brett. – Úgy érzi, bebizonyította, hogy okosabb, mint amit az emberek kinéztek belőle.

Riley-ban ott motoszkált valami, ezért muszáj volt feltennie a kérdést:

– Maga és az öccse mindketten tulajdonosai a ranchnak?

– Övé negyvenkilenc százalék, enyém ötvenegy. Apám azt mondta, hogy aki marad, és viszi tovább a birtokot, azé a többség.

– És nem bánja, hogy amiért maga dolgozik, abból az öccse is hasznot húz? – faggatózott Riley.

– Apánk így akarta. Szerintem abban reménykedett, hogy egyszer majd Cal is visszajön. – Brett nevetett. – Egyébként meg így igazságos. A cégében enyém a negyvenkilenc százalék, mert én segítettem neki elindulni.

Thayne felvont szemöldökkel fordult Riley felé. Brett is elkapta a pillantást, mire összeszűkült a szeme.

– Gondolhattam volna – morogta. – Arra kíváncsi, hogy Calnek volt-e oka megmérgezni a vizet, vagy elrabolni Cheyenne-t. Hát először is, évek óta nem járt Wyomingban, így az elsőnek nincs értelme. Aztán mivel egész múlt héten Hongkongban volt, mert előadást tartott egy nagy techkonferencián, a rablást sem tehette ő.

– Valakit felbérelhetett.

– Jó, de mi haszna lenne az egészből? – kérdezett vissza Brett.

– Most, hogy Cheyenne képbe került, várható volt, hogy hamarosan gyereke születik. De ha maga örökös nélkül hal meg, övé a birtok.

– A pénzünk nem a birtokból van, Lambert különleges ügynök. Cal cége milliárdokat ér, a ranch ahhoz képest potom pénz.

Milliárdos cég. Szóval a pénz nem lehetett az indíték.

– Muszáj volt rákérdeznem. A Cheyenne-nel való kapcsolata miatt újra kell gondolnom a profilt.

– Maga mindig a legrosszabbat feltételezi az emberekről? – szegezte neki a kérdést Brett.

Riley fájdalmas grimaszt vágott, mert a kérdés az elevenébe talált.

– Riverton, nyugi. Riley dolga, hogy megtalálja Cheyenne-t. Ha közben megsérti az érzéseidet, akkor így jártál.

Thayne megfogta Riley kezét, és támogatón megszorította.

– Semmi baj – szólt Riley. – Megértem a kérdését.

– Attól nekem nem muszáj jó képet vágni hozzá – motyogta Thayne.

Brett felvonta a szemöldökét.

– Úgy látom, nem én vagyok itt az egyetlen, akinek titkai vannak.

Thayne ujja elfehéredett a kormányon. Szerencsére vezetett, így nem kellett attól tartani, hogy leüti Brettet.

A beszélgetés megszakadt, mert a jobbjukon, a nyárfák között feltűnt a Riverton-bánya bejárata. A kapuról kamerák figyeltek.

– Mikor szereltetted fel a kamerákat? – kérdezte Thayne.

– Először kettő volt a bánya bejáratánál – magyarázta Brett kimerülten. – Amikor lebetegedtem, feltettünk még párat.

– A kamerák figyelték ezt az utat az elmúlt hetekben? – Riley tudta, hogy ha megvannak a felvételek, talán végre valami konkrét nyomuk is lesz.

– Igen. Cal nagy újítása a videó-tömörítési technológia. A mozgásérzékelő kamerák egyévnyi felvételt képesek tárolni, így nem kell mindent naponta vagy hetente letörölni.

Thayne elismerően füttyentett.

– Ez a technológia akkor a rendfenntartó szerveknek is nagy segítség lenne. Már ha nem megfizethetetlen.

– Cal olcsóra és megbízhatóra fejlesztette. Kiszervezte a fejlesztést. Azt mondta, így egy vagyonba került, de a gyártási költségek alacsonyak.

– Büszke az öccsére, igaz? – kérdezte Riley.

– Nagyon. Cal maga mögött hagyta a múltját, és új jövőt épített. Becsülöm érte… – Elhallgatott.

Riley hátrapillantott. Brett szeme becsukódott.

– Jól van?

– Nincs. Nem kellett volna elhozni – morogta Shep. – Makacs ember. Azt sem engedte, hogy az öccsét felhívjam. Csak Cheyenne érdekli, de egy kicsit magával is foglalkoznia kellene, ha fel akar épülni.

Shep reszketve levegőt vett, és a tüdejéből fájdalmas köhögés tört elő. Elővett egy zsebkendőt.

A köhögési roham mélyről jött. A fehér kendőt véres foltok lepték be. A roham aztán elállt. A férfi zsebre tette a kendőt, és megtörölte a könnyes szemét.

– A domb tetején a szikla mögött van egy földút. Lassítson, mert alig lehet látni.

Thayne elvette a gázt. A dombtetőn jó háromméteres szikla magasodott az út mellett.

– Ez a környék mindig ilyen elhagyatott?

Brett szeme kipattant.

– A wyomingi jádét mind kibányászták, mire a nagyapám meghalt. Akad még itt egy kis arany meg kvarc, de főleg a turisták miatt szoktuk nyitva tartani az első hóesésig. Most két hete lezártuk a vízmérgezés miatt.

– Szóval még azelőtt, hogy Cheyenne-t elrabolták – morfondírozott Thayne.

– Itt kell elfordulni – szólt közbe Shep.

Thayne balra fordította a kormányt.

– Basszus, ezt tényleg nem vettem volna észre.

– Én mondtam. – Shep Riley ülésébe kapaszkodott, de a reszkető kezével nehézkesen tudta tartani magát.

A terepjáró alig látható földútra kanyarodott, amit szinte teljesen benőtt a fű. A kocsi ide-oda billegett a rossz úton.

– Nem csoda, hogy nem jár erre senki – mondta Riley zötykölődve. Csak a biztonsági öve miatt nem ütötte még be a fejét a kocsi tetejébe. – És ti gyerekkorotokban ide jártatok?

– Lóháton sokkal egyszerűbb – szólt Thayne.

– Még két mérföld – suttogta Brett.

Riley gyomra minden zökkenésnél felkavarodott. Az út össze-vissza kanyargott, a legsimább – s nem a legegyenesebb – útvonalat követve.

Az út közepén egyszer csak fenyves bukkant fel.

– Kerüld meg – mondta egyre halkabban Brett.

Riley bízott benne, hogy az út valahol a vízesés közelében ér véget, mert Brettből nem nézte ki, hogy gyalogosan túl nagy távolságot lenne képes megtenni.

– Mint egy külön világ – állapította meg. A fák olyan sűrűn sorakoztak körülöttük, hogy szinte már falat alkottak, természetes börtönbe zárva őket. – Mintha nem is létezne a civilizáció.

Thayne az utat figyelte. Egyre lassabban haladtak, mind mélyebbre az erdőben.

– Errefelé is vannak kamerák?

Brett a fejét ingatta.

– Ez a hely teljesen érintetlen. Ez a mi… – Megköszörülte a torkát. – Az én szentélyem.

A vízesés az övé volt és Cheyenne-é. Ez volt az ő titkos helyük.

Itt nem volt kamera sem – és bárki is készítette róluk a fotókat, pontosan tudta ezt.

Az út véget ért, mert egy hatalmas szikla állt ki a földből.

Thayne a fékre taposott.

– És most?

– Itt vagyunk.

Brett kinyitotta az ajtót, mire Shep kiugrott, és odasietett hozzá.

– Maradjon, Mr. Riverton!

Thayne leállította a motort. Riley kinyitotta az ajtót, és fogta a táskáját. Ahogy kilépett az autóból, megcsapta az orrát az orgona erős illata.

A lába belesüppedt a vörös sárba. Pontosan ilyen sarat látott a Riverton Ranchon a műhelyben.

– Thayne – kiáltott hátra Riley, és a cipőjén lévő sárra mutatott. – Itt találták a lovat. – Aztán lehajolt a forráshoz, hogy elemzéshez vízmintát gyűjtsön.

– Felesleges mintát vennie, már mindent elemeztünk. A réz a bűnös – szólt halkan Brett.

– A bányából?

Brett a fejét ingatta.

– Ez a legviccesebb az egészben. Ezekben a bányákban sehol nincs jelentős mennyiségben réz. A fémnek nem lenne szabad a normálisnál nagyobb koncentrációban jelen lennie a vízben.

Riley Brett mögött lépdelt, és feszülten figyelte a férfit. Brett lassan haladt a kövek között, és jó tíz lépésenként megállt kifújni magát. A vízcsobogás hangja megtöltötte a levegőt.

Thayne bevezette őket a fák közé. A földet élénklila virágok tarkították. Az édes illat már-már bódító volt. Ám néhány lépéssel később újabb szag csapta meg az orrát.

Olyan szag, amit túl jól ismert.

– Állj! – kiáltotta, és a többiek elé lépett.

Thayne komor arccal megállt.

– Halál – suttogta a katona. Kezébe vette a pisztolyát, és maga mögé tolta Riley-t.

A nő is pisztolyt ragadott.

– Van maguknál fegyver? – súgta oda Brettnek és Shepnek.

Shep bólintott, és kinyitotta a mellényét. Egy 45-ös Colt rejtőzött alatta.

– Tartsák nyitva a szemüket.

A sűrű növényzetben alig néhány lépésnyire lehetett ellátni.

Thayne nesztelenül lépdelt az avarban. Egyszer csak megtorpant. A rothadó hús gyomorforgató szaga a vízcsobogással együtt erősödött.

Ahogy kiléptek a fák közül, meseországban találták magukat. Víz pergett alá a sziklákról egy tükröződő tavacskába, körülötte lila, rózsaszín, kék és fehér virágokkal.

A tisztás túloldalán, közel a fákhoz, egy test hevert arccal a földön, rajta szétszaggatott női ruha.

Lila ruha. Ugyanolyan színű, amilyenben Thayne állítása szerint Cheyenne-t elrabolták.

Riley akkor látta meg az áldozat haját. A szíve elszorult, fájdalmában behunyta a szemét.

Hátközépig érő fahéjszínű haj.

Pont, mint Cheyenne-é.

– Istenem, ne! – szólt reszkető hangon Thayne. – Ch… Cheyenne!

TIZENHETEDIK FEJEZET

Az erdő imbolyogni kezdett. Thayne egyre csak a fejét rázta. Nem, ez nem igaz. Az a kihűlt, élettelen test nem Cheyenne. Az lehetetlen.

Brett is előbukkant a fák közül.

– Ne! Istenem, ne! – Térdre rogyott, és a földre kuporodott volna, ha Shep meg nemfogja.

Thayne csak meredt előre. Képtelen volt felfogni, amit a szemével lát.

A tűzharcban az embert elönti az adrenalin, az ösztönök átveszik az irányítást. Az ember harcol vagy menekül. Az ösztönös döntésekkel lehet életben maradni.

De ez most teljesen más volt.

A nővére meghalt.

Riley megérintette a karját.

– Hadd menjek én oda.

A nő szavai kizökkentették a sokkból. Megragadta Riley-t.

– Nem, nem mehetsz. A gyilkos még a közelben lehet. – Az agya eltompult, de a teste tudta, mit kell tenni. Öreg barátjához, a pisztolyához nyúlt, és a fákat fürkészte. Meg kell védenie Riley-t… és… – nagyot nyelt – a testet.

Balra az ágak között valami megmozdult. Thayne a hang irányába fordította a fegyverét.

Egy mókus szökkent le az egyik fa alá. Az apró állat megállt, felemelte a fejét, a levegőbe szimatolt, aztán elrohant.

Thayne egy kicsit megnyugodott. Tett egy lépést a nővére felé.

Riley a vállára tette a kezét.

– Thayne, engedd, hogy én menjek oda az áldozathoz. Ezért vagyok itt.

Thayne alig fogta fel, amit mond, de Riley hangja kedves volt, és a kezével megnyugtatóan simogatta a hátát.

A katona megállt, mély levegőt vett, és pislogva próbálta leküzdeni a szemét perzselő könnyeket. Nem bírta levenni a szemét az élettelen testről. Egy része még mindig nem volt biztos abban, amit lát; még tagadta, noha az elmúlt tizenkét órában szinte már semmi esély nem volt arra, hogy élve megtalálják Cheyenne-t. Elhagyta a hite, a reménykedés nem volt más, csak az ostobák útja a csalódás felé.

– Először felderítem a terepet – mondta, szigorúan követve az ilyenkor előírt eljárást. Biztosítani kell a helyszínt. Mindig. A környéket kémlelte. Shep egy fának döntötte a főnökét, de a férfi remegése nem enyhült.

– Míg ebben az állapotban van, nem hagyhatjuk, hogy rajtunk üssenek.

Riley bólintott, és elővette a fegyverét. Thayne még utoljára Brettre pillantott. A fickó úgy festett, mint aki menten elájul. Már semmi kétsége sem volt afelől, hogy Brettnek nincs köze Cheyenne eltűnéséhez. Márpedig Thayne bízott az ösztöneiben. Azok tartották életben már jó egy évtizede.

De az ösztönei nem segítettek Cheyenne-nek. Mit mond majd az apjának? A nagyszüleinek? A testvéreinek?

– Ne mozdulj, amíg vissza nem jövök! – szólt Riley-ra. – Addig figyelj!

Nesztelen léptekkel, módszeresen körbejárta a területet. Pontosan nyugat felé haladt, amikor megtorpant. A talajt felbolygatták.

Valaki erre járt, és megpróbálta elrejteni a nyomokat. Thayne leguggolt.

Jól ismerte az erdőt, és a nyomolvasáshoz is remekül értett. Egy tollat húzott elő a zsebéből, és óvatosan jobbra tolta a növényeket. Egy lábnyom széle bukkant elő. Valószínűleg túracipő. Nem nagy méret, talán 43-as. Vékony férfi, nincs hetven kiló.

Thayne megjegyezte a helyet, de nem keresgélt tovább. Befejezte a felderítést, és visszatért a tisztásra.

– Tiszta – jelentette.

Riley és Shep leeresztették a fegyverüket.

– Azt hiszem, találtam egy részleges lábnyomot. A tettesé lehet. – A tekintete visszatévedt a holttestre. Még mindig nem fért a fejébe, hogy az a valaki Cheyenne.

– Készen állsz?

Thayne összeszorított foggal bólintott.

A tisztás felé menet Riley kesztyűt húzott.

Thayne lehajtotta a fejét. Istenem, add, hogy ne ő legyen. Kérlek! Ritkán imádkozott, ritkábban, mint amire nevelték, de vannak pillanatok, amikor az embernek nem marad más, csak az ima.

Riley egy pillanatra a szemébe nézett. Még egy utolsó együttérző pillantást küldött a férfi felé, azután letérdelt a testhez. Thayne látta a szörnyű valóságot Riley szemében. A nő nem azért kereste Cheyenne-t, hogy így találjon rá, noha mindvégig erre számított. Az arcára volt írva.

Riley némi szemlélődés után mérőszalagot vett elő a táskájából.

– Cheyenne százhetvenöt centi, igaz?

– Igen.

– És olyan hatvan kiló?

Thayne bólintott.

Riley a szemébe nézett.

– Akkor ez nem Cheyenne – jelentette ki. – Ez a nő csak egy hatvanöt, és nagyon vékony. A lábán semmi izom, csupa csont és bőr.

– Nem Cheyenne. – Nem Cheyenne. Thayne egyre csak ezt ismételgette. Akkor még mindig van remény, hogy élve megtalálják. Pislognia kellett a szemét mardosó érzéstől.

Brett a kezébe temette az arcát. Amikor felnézett, könny ült a szemében.

– Nem ő az? – A feje hátrahanyatlott, az égre nézett. – Nem ő az! – Valamit motyogott még, aztán megkönnyebbülésében a földre rogyott.

– De ez az ő ruhája – jelentette ki Thayne.

Riley megnézte a ruha gallérját.

– Talán. Mindenesetre nem erre a lányra való a méret. Viszont a márkája Dior, ami nem illik Cheyenne ruhatárába, ahogy láttam. Ő nem költ túl sokat ruhákra.

– Mindig utált vásárolni. – Thayne nem tudta elképzelni, hogy Cheyenne-nek legyen türelme dizájnerruhákat próbálgatni. Vagy hogy képes legyen annyi pénzt kiadni értük.

Brett megköszörülte a torkát.

– Ez Cheyenne ruhája. Tőlem kapta Las Vegasban.

Thayne leguggolt Riley mellé.

– Miért van ezen a lányon Cheyenne ruhája? Mi köze neki a nővérem eltűnéséhez?

– Fogalmam sincs – vallotta be Riley. – És a lány állapota nem támasztja alá az elméletemet, hogy azért rabolták el Cheyenne-t, mert orvosi segítségre van szükségük. Ennek a nőnek fakó a bőre, és tiszta véraláfutás a csuklója meg a bokája. Meg volt kötözve, mielőtt meghalt…

Riley egy percig nem szólt semmit.

– Rohadék – suttogta, amikor megemelte a lány kezét.

Thayne elég bombát látott felrobbanni, így bőven volt része hiányzó tagok látványában, de azok nem így néztek ki. Ennek a lánynak nem bomba szakította le az ujjai végét, hanem valaki egyesével levágta őket.

Riley óvatosan félresöpörte az áldozat haját, kinyitotta a száját, majd fájdalmas grimasszal elhúzódott.

– Az elkövető kihúzta a fogait. Ujjlenyomat és fogászati leletek nélkül nagyon nehéz lesz beazonosítani, pláne hogy az arcát is összeverték. Ha nincs nyilvántartásban a DNS-e, bajban vagyunk.

Szerencsétlen lány utolsó percei borzalmasak lehettek.

– Ki vagy te? – kérdezte Riley csendben, miközben egyre csak a testet bámulta.

Thayne elismeréssel gondolt arra, hogy Riley milyen odaadással végzi a munkáját, miközben örökké ilyen szintű kegyetlenséggel találja magát szemben. Csoda, hogy egy-egy ügy után még képes újabbat vállalni.

Thayne megtanult együtt élni a háború szörnyűségeivel, mert mindig arra koncentrált, hogy megvédje a csapattársait és a bajba jutottakat az ellenségtől, de Riley pszichopaták által elkövetett gyilkosságokkal foglalkozott nap mint nap. És mégis, most ott guggolt egy idegen, egy áldozat fölött, és olyan gyengéden, annyi törődéssel ért hozzá, mintha régi barátja volna. És mindeközben képes volt tudós módjára szemügyre venni a legapróbb részleteket is.

Teljesen lenyűgözte Thayne-t.

– Ne félj, hazaviszlek. És megtalálom azt, aki bán…tott… – Riley finoman oldalra fordította a nő fejét. – Thayne! – Odaintette magához a férfit, és az áldozat füle mögé mutatott. A lány haját vér áztatta, de volt ott egy seb. – Kicsi, kör alakú lyuk. Ugyanolyan fegyverrel ölték meg, mint a férfit, akit tegnap a kistónál találtunk.

Thayne odahajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye a sebet.

– Akárki ölte meg Brett emberét, az végzett ezzel a nővel is. Szóval Brettnek mégiscsak köze van Cheyenne eltűnéséhez, csak nem úgy, ahogy először gondoltuk.

Riley bólintott.

– A tettes tehát már kétszer gyilkolt.

És egészen biztosan újra megteszi.

Kivéve, ha megtalálják.

♦ ♦ ♦

Tizenöt évvel korábban

A strandon mindenhonnan sikítozás zengett. A nap sugarait a beton beszívta, és könyörtelenül ontotta magából. Madison még sosem látott annyi embert a medence körül. Mindenki eljött.

– Maddy, ezt nézd!

Madison megfordult, a tekintete a medence szélénél állapodott meg. Riley nevetve ugrott felé, és még a levegőben felhúzta a lábát, hogy tökéletes legyen a bomba.

A kicsapódó víz elszállt Madison feje fölött.

Vigyorogva várta, hogy a húga előbukkanjon a víz alól.

– Ri-Ri, eddig ez volt a legnagyobb!

A húga kisöpörte a hajat az arcából, és úgy vigyorgott, hogy fülig ért a szája.

Megölelte a nővérét.

– Köszönöm, hogy segítettél lemosni a falat a szobában. És köszönöm, hogy megkérted anyát, hogy engem is elhozzon – hálálkodott halkan.

Madison az anyjukra pillantott, aki tetőtől talpig vastagon be volt kenve naptejjel, és óriási kalapot húzott a fejébe, hogy az arcát ne érje a napfény.

– Anya is jól érzi magát.

Riley prüszkölve nevetett.

– Utálja a strandot. Nem tudom, meddig bírja még ezt a meleget. Játsszunk erre csörög a diót, mielőtt megyünk haza?

– Túl sokan vannak. – Madison a tömeget fürkészte. Senki nem ismerte. Így könnyebben elengedte magát.

– Jaj, ne már – nyafogott Riley. – Tavaly is mindig ezt játszottuk a strandon.

– Na jó. – Madison nem vallotta be, de egyébként imádta ezt a játékot. De az anyukája azt mondta, hogy nagy lányoknak ki kell nőniük a dedós játékokból.

Majd máskor kinövi.

Behunyta a szemét.

– Erre csörög.

– A dió – kiabálta Riley valahonnan.

Madison gyorsan elindult a hang irányába. Ha túl sokat vár, Riley elmegy onnan… és a hangja elveszik a zsivajban. De ahogy Madison elfordult, beleütközött valakibe. A férfi káromkodott egyet, és elbuktatta Madisont. A lány dühösen odarúgott.

– Szemét! – morogta, aztán újra felkiáltott: – Erre meg.

– A mogyoró!

Madison nagyot ugrott a hang irányába, és vakon odakapott. Elmerült a vízben, de gyorsan felpattant, és nagy levegőt vett.

– Komolyan ezt a ciki játékot játszod?

Madison kinyitotta a szemét. A szőke hajról egyből tudta, kivel áll szemben. A lesajnáló tekintetet is éppen elégszer látta már. Kihúzta magát, és kisöpörte a hajat a szeméből.

– Dehogy!

– A mogyoró! – kiabálta Riley. – Erre meg a mogyoró, Maddy!

Madison nem figyelt a húgára.

– Pedig arra gondoltam, hogy elmegyek a bulidra – szólt fintorogva Ella, a felső tagozat egyik legnépszerűbb lánya. – De biztos vagyok benne, hogy a pisis húgod el fogja rontani az egészet. Mi lesz a program, barbie-zni fogunk?

– A húgom nem lesz ott – csattant fel Madison. – De jobb is, ha nem jössz, mert felelsz vagy merszet fogunk játszani, és még a végén mindenki előtt el kell mondanod, mit művelt veled a szekrényben Craig Gentry Olivia szülinapi buliján.

– Maddy, hétfőn meg ne próbálj a mi asztalunkhoz ülni!

– A nevem Madison! – kiabált utána, amikor a szőke lány elúszott; a fejét nem tette a vízbe, nehogy a kontyba fogott fürtjei elázzanak.

Madison sarkon fordult, és a lelombozódott húgával találta magát szemben.

– Nem jöhetek? De megígérted! Amikor lemostuk a falat, azt mondtad, jöhetek – tiltakozott Riley csillogó szemmel.

Biztos csak a klór irritálta a szemét.

– Lányok, megyünk! – szólt az anyjuk, akinek mostanra lefolyt a sminkje a kivörösödött arcán.

Riley karba font kézzel meredt Madisonra.

– Becsaptál!

Madison a szemét forgatta.

– Figyelj, Riley, ma jó volt együtt, de én már felnőtt vagyok, te meg kisgyerek. Majd ha te is bekerülsz a kisgimnáziumba, akkor újra lóghatunk együtt.

Riley arcon fröcskölte Madisont, aztán a medence széléhez vonult. Könnyes szemmel meredt a nővérére, de a tekintetében izzott a harag.

– Nem akarok ilyen nővért, mint te! Miért nem tűnsz el örökre? Akkor megint boldog lehetnék!

– Akkor lehet, hogy tényleg eltűnök.

Egyik testvér sem felejtette el soha, amit ott mondott a másiknak… és hogy amit mondtak, milyen hamar valóra vált.

♦ ♦ ♦

A gyönyörű tisztás, ahol Brett és Cheyenne romantikus perceket töltöttek együtt, most bűnügyi helyszínné lett. Újabb bemocskolt emlék, és Riley ezt sem tudta megakadályozni.

A cipzár hangja betöltötte a tisztást, amikor behúzták a fekete hullazsákot. Az előzetes fényképek elkészültek, most már csak annyi volt hátra, hogy a halottkém csapata elvigye a testet. Riley minden információt összegyűjtött, de még mindig több volt a kérdés, mint a válasz.

Újabb áldozat. Névtelen, egyelőre azonosítatlan.

Brett bizonytalanul, összeszorított állkapoccsal várakozott a tisztás szélén. Shep erőtlenül próbált hatni rá.

– Mr. Riverton, kérem, engedje, hogy hazavigyem. Pihennie kell.

– Jól van. – Brett odabiccentett Shepnek, de aztán Thayne-hez fordult. – Tudok még valahogy segíteni?

– Megadhatnád a magánnyomozóid elérhetőségét – vágta rá Thayne. – És mindent tudni akarunk arról a fickóról, akit a kistónál eltemetve találtunk meg.

Brett bólintott.

– El van intézve.

Thayne kezet nyújtott, Brett elfogadta.

– Menj haza! Borzasztóan nézel ki.

– Azonnal hívj, ha találtatok valamit! – Nagyot nyelt. – Akármi legyen is az.

– Rendben. – Thayne lepillantott Brett bal kezére. – Cheyenne megérdemli a hűségedet, Brett. Mindig. Ha megtaláljuk, ne cseszd el megint. Ironcloud helyettes hazavisz. És szólj a nyomozóidnak, hogy keressenek meg minél előbb.

– Szerinted Brett megmarad? – kérdezte Riley, amikor a Riverton fiú lassan elindult.

– Shep azt mondja, javult az állapota – mondta Thayne a halántékát dörzsölgetve. – De ha nem kerül elő Cheyenne, nem biztos, hogy meg akar majd gyógyulni.

Riley elhallgatott.

Mit tenne, ha valami történne Thayne-nel? Tovább akarna lépni? Képes lenne egyáltalán?

– Most mi lesz, Riley?

A nő azóta ezen gondolkodott, hogy rájött, a meggyilkolt nő Cheyenne ruháját viseli.

– Azt hiszem, kezdjük az egészet elölről. A nővéred, ha szerelmes, nagyon tud szeretni, nem igaz?

Thayne lehajolt bekötni a cipőjét, és meglepetten pillantott fel.

– Persze. Az egész család ilyen. Néha meg is járjuk miatta.

– Látszik rajtatok. – Riley egy pillanatra elhallgatott. Nem tudta, hogyan is vezesse fel az elméletét. – Thayne, ha Cheyenne rájött, Brett miért lökte el magától, hogyha megtudta, hogy beteg…

– Akkor mindent megtenne érte, hogy segítsen – fejezte be Thayne a mondatot, miután felállt.

– Talán idekint valami olyasmire bukkant, amit nem kellett volna látnia.

Thayne a tenyerébe vette az arcát, és határozottan megcsókolta.

– Mondtam már, hogy zseni vagy? Tudom, hol kezdjünk. Nyugatra megyünk.

Thayne elvitte Riley-t a lábnyomhoz, amit talált. Riley döbbenten pislogott, amikor a férfi félretolta az avart.

– Hogy vetted egyáltalán észre? Itt is minden olyan, mint bárhol.

– Nem egészen. Ott az az ág például el van hajolva a többitől. Valaki járt itt. De az ág túl magasan van, nem csinálhatta hiúz, sem medve. Csakis kétlábú tehette.

– Medve biztosan nem lehetett? – kérdezte. Alig vette észre az apró nyomokat, amik Thayne-nek könnyedén feltűntek. A férfi ugyanúgy meglátta a részleteket, ahogy ő a bűnügyi helyszíneken. Thayne is egyfajta profilozó, csak ő a vadoné.

– A medvék csak akkor járnak két lábon, ha valami felkelti a kíváncsiságukat – magyarázta Thayne. – És nem látok karomnyomokat, amivel egy medve a territóriumát kijelölte volna. Ezért kerestem lábnyomot.

– Szerinted aki megölte a lányt, ebbe az irányba ment?

– Különben miért rejtette volna el a nyomot?

– Mi van abban az irányban? – kérdezte Riley.

– Néhány mérföldnyi Riverton-föld, aztán az állami erdő. Útközben nincs más, csak egy elhagyatott város meg néhány régi bánya.

– Elég nagy ahhoz, hogy néhány ember elrejtőzhessen ott… mondjuk egy hétre?

– Abszolút – bólogatott Thayne.

Megcsörrent a telefonja.

– Itt Blackwood.

– Újabb betörés. Most a kórházban.

♦ ♦ ♦

A késő délutáni nap fényében az ég is kicsit halványabb lett, mire Thayne autója csikorogva megállt a kórház előtt. Alig állta meg, hogy az erdőben ne eredjen a lábnyomok után, de nem akarta Riley-t magára hagyni.

Szerencsére az öccse elvállalta a keresőcsapat vezetését. Jackson volt a város legjobb nyomolvasója. Kade-del egyetemben.

– Ez a kórház? – kérdezte Riley, amikor végignézett az aprócska épületen.

– Egy tucat ágy van benne, és általában azok közül is csak néhány foglalt.

Thayne ellenőrizte a fegyverét, majd kiugrott a terepjáróból. Riley-val megkerültek két rendőrautót, amik a bejárattal szemben parkoltak. A parkolóban egy tűzoltóautó várakozott, a szirénája még villogott.

Egy csapat tűzoltó lépett ki a fotocellás ajtón, a homlokukat ráncolva motyogtak valamit.

– Mi történt? – kérdezte Thayne, de maga sem akarta tudni a választ.

– Thayne, remélem, minél előbb elkapod ezt a rohadékot – morogta az egyik férfi. – Ez a vadbarom már nem néz se istent, se embert. Fejbe vágta az öreg Crawly nővért.

– De jól van?

A férfi a fejét ingatta.

– Nagyon szerencsétlenül találta el. Nem tudtuk megmenteni.

Thayne összeszorította a fogát. Nagyon elege volt már abból, hogy egy lépéssel mindig le van maradva a gyilkosoktól.

– Egyre kétségbeesettebben próbálkoznak – állapította meg Riley.

– Mégsem jutottunk közelebb hozzájuk… sem Cheyenne-hez.

A folyosón Pendergrass helyettes várta őket.

– Crawly nővér… – kezdte falfehér arccal.

– Hallottam. Mondj el mindent!

Pendergrass bele sem nézett a jegyzeteibe, de Thayne éppúgy megbízott az apja jobb kezében, ahogy bármelyik katonatársában tette volna.

– A bejáratot figyelő kamerák képén nem látszanak, úgyhogy az oldalsó ajtón jöttek be.

– Azt zárni szokták, nem? – kérdezte Thayne. Biztos volt benne, mert amikor hazajött a városba, besegített az apjának a megyei vészhelyzeti gyakorlatban.

– Volt belépőkártyájuk. A kórház rendszergazdája most ellenőrzi a naplófájlokat, hátha talál valamit. Thayne, ezek pontosan tudták, mit csinálnak. Az egészet alaposan kitervelték. Egyenesen a kórházi gyógyszerraktárba mentek. Crawly nővérnél volt a kulcsa, és valószínűleg ellenállt.

– Ahogy a nagymamád Cheyenne rendelőjében – jegyezte meg Riley. – Biztos vagyok benne, hogy itt is minden nyomot eltakarítottak maguk után.

– És most szemtanút sem hagytak. – Nem sokon múlt, hogy nana még él. Thayne Pendergrasshoz fordult. – Crawly nővér mondott még valamit, mielőtt meghalt?

– Nem tért már magához.

– Bassza meg! – Thayne a tarkóját dörzsölte. – Tudjuk, hányan voltak?

– Nem lehet megállapítani.

– Nekünk talán nem – mondta Thayne, és Riley-ra nézett.

– Szeretném látni a helyszínt, mielőtt további részleteket hallok – jelentette ki a nő.

– Rendben. – A helyettes végigvezette őket a folyosón, el egy kétszárnyú ajtóhoz, amit rendőrségi szalaggal leragasztottak. Beléptek a GYÓGYSZERTÁR feliratú helyiségbe. Odabent letakart test hevert.

– A halottkém már úton van – jegyezte meg Pendergrass.

Jan, nana kedvenc nővére szipogva lépett oda hozzájuk.

– Csak egy percre mentem ki, Thayne. – Nem bírta elszakítani a tekintetét a lepelről. – Talán, ha itt vagyok vele…

– Jan, nem állíthattad volna meg őket – vágott közbe határozottan Thayne.

A nő bólintott, mire Thayne magához ölelte. Jan a mellkasába temette az arcát, és úgy sírt.

Riley elhúzódott tőlük, de Thayne figyelte. A nyomozó felvette a gumikesztyűt, és centiről centire végignézte a helyiséget, azután letérdelt a testhez, és felemelte a leplet.

Thayne meglátta a szemében azt a különös koncentrációt.

– Ürítsd ki a helyiséget! – szólt halkan.

– Most? – kérdezett vissza Pendergrass. – Nem kérdezed ki Jant?

– Hagyjuk, hadd szedje össze magát egy kicsit – mondta Thayne, és finoman a helyettes felé tolta a nőt. – Lambert különleges ügynöknek pedig nyugalomra van szüksége, hogy a munkáját végezhesse.

Thayne kivételével mindenki elhagyta a szobát. A férfi a sarokba húzódott, és onnan vette szemügyre a helyszínt. Vajon képes ő is meglátni, amit Riley észrevesz?

A helyiség nem volt úgy feltúrva, mint Cheyenne rendelője, szóval pontosan tudták, mit keresnek, és az hol van. Ennyit Thayne is megállapított. Riley lehúzta a leplet, megmutatva ezzel az áldozat karján lévő foltokat.

– Valaki erősen megszorította a csuklóját. Látszik a véraláfutás.

– Gyáva szemetek! – motyogta Thayne. Crawly nővér nem volt ellenfél számukra.

Riley megkerülte a mellig érő üvegpultot, amiben a gyógyszerek voltak, azután végignézte a polcokat.

– Azt vitték el, ami ezen a polcon volt, semmi mást.

– Pont, mint a múltkor – mondta Thayne. – Pontosan tudták, mi kell nekik. De minek még több gyógyszer? Akkor miért nem vittek el mindent Cheyenne rendelőjéből?

– Lehet, hogy ugyanabból kellett még több? – morfondírozott Riley, aztán elővette a kék noteszét, és belelapozott. – Thayne, idehívnád Jant?

Néhány percen belül ott állt előttük Jan kisírt szemmel.

– Meg tudja mondani, milyen gyógyszert vittek el? – kérdezte Riley.

– Hogyne. Már össze is írtam. Háromféle antibiotikumot. Csak a penicillintartalmút hagyták itt – mondta Jan. – És elvitték az összes oxikodont.

– Köszönöm – szólt Riley. – Sokat segített.

– Lambert ügynök, kérem, derítse ki, ki tette! Crawly nővér… Mindannyiuk nagymamája volt. Nem ezt érdemelte.

– Mindent megteszek.

Jan és Pendergrass kivonultak.

Thayne odalépett Riley-hoz, aki az üres polcot fürkészte.

– Minek jöttek ide? És miért öltek meg még valakit?

– Gyógyszer kellett nekik. – Riley a szemét dörzsölte. – Ennek az egésznek semmi értelme. Mintha két különböző profillal lenne dolgom.

Újra átnézte az egész szobát. Az üvegpulton valami megcsillant. Odalépett, és lehajolt, hogy az üveg szemmagasságban legyen.

– Thayne! – mondta az izgatottságtól magasabb hangon.

A férfi odahajolt hozzá.

– Mi az? Olyan, mintha frissen takarították volna. Vagy mire gondolsz?

– Nézd meg még egyszer! – szólt rá Riley. – Az üveg a legtöbb helyen foltos, mert egész nap fogdosták. Kivéve itt középen. Itt két csíkban tisztára törölték. Direkt csak ezt a részt.

– Mire akarsz kilyukadni?

– Nézd meg a letörölt rész közepét. Látod?

Thayne alaposan szemügyre vette az üveget. És ott volt, amit Riley a szoba túlsó végéből kiszúrt. Elakadt a lélegzete.

– Az nem lehet…

Az üveg közepén ott volt egy ép, tökéletes ujjlenyomat, amit valaki szándékosan hagyott ott.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Cheyenne megnedvesített egy kendőt az apró mosdókagylóban, aztán megtöltött egy újabb tálat. Egyre szűkösebbnek érezte a szobát. Óráról órára gyengült, de legalább az éles fájdalom elmúlt a gyomrából – ez is igazolta a gyanúját. Tényleg megmérgezték őket.

A gond csak az, hogy a szükségtelen műtét – és nem a méreg – lesz az, ami megöli a betegét, ha nem kap antibiotikumot, méghozzá nagyon gyorsan.

– Csss – nyugtatta a lányt halkan, amikor leült mellé a székre. Kicsavarta a rongyot, majd a nedves ruhával áttörölte Bethany arcát és nyakát, aztán a karját, a mellkasát, a lábát. Megint felszökött a láza.

Cheyenne már abban sem volt biztos, hogy az antibiotikum segít majd rajta. A posztoperatív fertőzés eluralkodott Bethany testében.

A lány álmában motyogott, de Cheyenne nem értette, mit mond. A ruha átmelegedett, úgyhogy ismét vízbe mártotta, kicsavarta, és kezdte az egészet elölről. Ebben a helyzetben ennél többet nem tehetett a betegéért.

Ahogy épp Bethany homlokát törölgette, a lány szeme kinyílt, és lázas tekintettel körbenézett.

– Meghalok, ugye? – suttogta gyenge, reszelős hangon. Egy csepp könny szaladt ki a szeme sarkából. – Megígértem nekik. Megígértem, hogy nem hagyom magukra őket. Hogy megvédem őket. – Megragadta Cheyenne karját. – Kérlek, segíts a gyerekeknek! Senki más nem tud. Senki… – Köhögött. – Senki nem tud róla.

– Mi folyik itt, Bethany? Kik ezek a gyerekek? És mi ez a hely?

Bethany hunyorogva nézett rá.

– Apánk… hozta őket. Elmebeteg.

– Igen, az nekem is feltűnt, hogy nem százas az öreg.

Bethany szája felfelé görbült. Nagy levegőt vett, de rátört a köhögés. Cheyenne felültette, hogy könnyebben lélegezzen. A szája elé tartott zsebkendőre vér szóródott.

– Veszélyes – suttogta Bethany, és behunyta a szemét.

– Bethany? – Cheyenne ellenőrizte a lány pulzusát. Lassú, szabályos lüktetést érzett. – Harcolj tovább! Tedd meg a gyerekekért!

Fém recsegett fémen. Elfordult egy kulcs, és az ajtó kinyílt. Ian lépett be, kezében apró táskával.

Kimért mozdulatokkal átnyújtotta a táskát.

– Ez kell? – kérdezte, de nem nézett Cheyenne szemébe.

Cheyenne felállt, és elvette a táskát. Kinyitotta és belenézett.

– Igen – bólintott. – Köszönöm.

– Jól van. – Ian nem úgy viselkedett, mint máskor; most egyszerűen hátat fordított nekik.

– Ian, mi a baj?

A fiú egy pillanatra elgondolkodott, aztán széthúzta a kabátját. Az inge vérfoltos volt.

– Megsérültél?

– Nem én. Nem tehettem… nem tehettem mást. – Szaporán pislogott, de még így sem sikerült megállítania a könnyeket. Gyorsan letörölte az előgördülő cseppeket. – Nem láthatja senki. Mi nem sírunk.

Az ajtóhoz sietett. Cheyenne el sem tudta képzelni, mire kényszerítették szegény gyereket. Apa bármire képes volt rávenni őket. Cheyenne egyetlen esélye az volt, ha meggyőzi Iant vagy Adelaide-et, hogy segítsenek neki. Bethany kifut az időből. Muszáj volt kockáztatni.

– Ne menj el! – szólt utána. – Segítened kell!

– Nem tehetem. Már így is gyanakszanak…

– Egy perc az egész. – Cheyenne fogott egy tasak cefalosporint, aztán magához intette a fiút. Miközben bekötötte az infúziót, Ianre sandított. – Hallottam, hogy Apa Adelaide-del beszélt. Úgy gondolja, hogy befolyásollak.

Ian bólintott.

– Szerinted is?

– Már elfelejtettem a korábbi életemet – mondta az ajkába harapva. – De maga emlékeztetett rá.

– Nem muszáj itt maradnod – jelentette ki Cheyenne, és nagy levegőt vett. A fiúnak volt lelkiismerete, ő pedig kénytelen volt megbízni valakiben. – Ian, Bethanynak nem vakbélgyulladása volt.

– Micsoda? Hiszen felnyitotta! Láttam is a vakbelét.

– Azt hittem, meg kell műteni, de a vakbele egészséges volt.

Ian tiltakozón a fejét rázta.

– De beteg volt! Láttam!

Cheyenne megérintette a vállát.

– Valaki megmérgezte. És engem is.

Ian lába megremegett.

– Ülj le, hajtsd a fejed a térded közé, és lélegezz mélyeket!

A fiú leült Bethany ágyának a lábához, és nagy levegőket vett. Hamarosan felemelte a fejét. A szemében könny csillogott.

– Hogyan?

– Az étellel, a vízzel vagy mindkettővel. Azóta semmit nem ettem, és jobban is vagyok, de bárki volt is a tettes, hamarosan rájön, és akkor befejezi, amit elkezdett. Valaki meg akarja ölni Bethanyt.

– Nem! Őt mindenki szereti! Szükségünk van rá! – szólt a fiú egyre elkeseredettebben.

– Halkabban!

Ian a szájára csapta a kezét, de Cheyenne megfogta és elhúzta onnan.

– Nagyon nehéz dolgot kérek tőled, Ian. Fel kell hívnod az apámat és az öcsémet. Ők segítenek mindenkinek. Még a szüleidet is megkeresik.

Ian prüszkölt egyet.

– Őket nem érdeklem. Sosem voltak otthon. Talán észre sem vették, hogy eltűntem. – Ahogy Ian felnézett rá, most először előbújt belőle a rémült gyerek. – Lehetetlen, amit kér. Innen senki nem jut ki.

Az ajtó kivágódott, és egy férfi lépett be rajta: vörös hajába ősz szálak keveredtek, bottal járt. Szigorú tekintettel érkezett. Vasalt Armani-öltönyt viselt, a cipője frissen volt fényesítve. Cheyenne soha életében nem látott még olyan embert, akiből ennyire áradt a tökéletesség.

A hideg is kirázta.

– Ian, tartottam tőle, hogy itt talállak. Micah-nak szüksége van az iránymutatásodra. Nem hajlandó engedelmeskedni. Ha ez így megy tovább, kénytelen leszek megbüntetni. Vagy téged, elvégre rád van bízva. Most azonnal menj be hozzá!

– Igen, Apa – mondta Ian apró főhajtás kíséretében.

Cheyenne az ágyára pillantott.

A párnája alatt pihent a fából készített kése, de túl messze volt tőle. Ian megsimította Bethany arcát, azután kiment a szobából.

A férfi, akit csak Apa néven emlegettek, most Cheyenne felé fordult.

– Doktor Blackwood, hogy van az én Bethanym?

– Ha kórházba vitte volna, amikor a betegség először megjelent rajta, már teljesen jól lenne – vetette a szemére Cheyenne.

– Látom, a szülei nem tanították jó modorra – szólt a férfi különös nyugalommal a hangjában. – A származás mindig kiütközik.

A rideg tekintettől Cheyenne megborzongott. A férfi közelebb lépett a beteghez. Cheyenne minden ösztöne azt súgta, hogy tartsa magát a lehető legtávolabb ettől az embertől, mégis kitartott, és határozottan állta a tekintetét.

– Megkapta a gyógyszert, amit kért. Mikor tér magához Bethany?

Cheyenne eddig azt feltételezte, hogy Apa mérgezi őket, de ha így van, akkor miért érdeklődik Bethany után? Ez valami trükk? Ha Iannek lehet hinni, a gyerekek szeretik Bethanyt, és a lány is szereti őket. Akkor féltékenységből mérgezte meg?

A szobára telepedő csend Cheyenne minden idegszálát tépázta. A férfi nem pislogott, nem vette el a tekintetét. Csak állt ott, és bámult rá meredten, így próbálva meg kiprovokálni valami választ.

De Cheyenne nem adta meg magát.

A férfi száján apró mosoly villant.

– Elismerésem – szólt végül. – Látom, maga bátor nő. Sajnos a bátorsága hiábavaló. Megkérdezem újra. Mikor tér magához a lányom?

Cheyenne nem győzhetett a férfi ellen. Ha ki akar jutni, meg kell várnia a megfelelő alkalmat. Adelaide az egyetlen reménye, mert Iannek nincs elég bátorsága. Amíg nem sikerül Adelaide-del beszélnie, addig bele kell mennie a játékba. Talán az őszinteséggel megy a legtöbbre.

– Nem tudom. Nem biztos, hogy túléli.

Apa összevonta a szemöldökét. Az ágy mellé lépett, és a kezét Bethany homlokára tette.

– Meg tudod csinálni, lányom. Tudom, hogy menni fog.

Cheyenne most először látott érzelmet a férfi arcán. Törődött Bethanyval. Úgy tűnt, ez a lány mindenkinek fontos.

Egy csengő szólalt meg, mire Apa kopogott a vasajtón. Az ajtó kinyílt.

A folyosón Adelaide állt. Alázatosan lehajtotta a fejét, nem is nézett Cheyenne-re.

Apa megállt az ajtóban.

– Doktornő, javaslom, kövessen el mindent, hogy Bethany felépüljön. Ha újra be kell jönnöm, azt mélységesen meg fogja bánni.

Az ajtó becsukódott, a zár kattant.

Cheyenne reszkető térddel rogyott a székre. A férfi engedte, hogy meglássa az arcát.

Pontosan tudta, hogy ez mit jelent.

Ha eddig voltak kétségei, azok most mind elszálltak. Soha nem jut ki innen élve.

♦ ♦ ♦

Az apró gyógyszerraktár egyszerre zsúfolásig telt. Riley a sarokból figyelte, ahogy a helyszínelők leveszik az ujjlenyomatot az üvegről. Akárki vállalta is a kockázatot, hogy otthagyja, talán megmentheti vele Cheyenne életét. Már ha az ujjlenyomat elvezeti őket a megoldáshoz.

– Ez az ujjlenyomat tökéletes – motyogta Pendergrass, amikor végzett.

– Nézze meg minden létező adatbázisban! – adta ki a parancsot Riley. – És siessenek!

Thayne az állát vakargatta.

– És ellenőrizzétek, hogy a környező városokban volt-e hasonló gyógyszerlopás!

– Rajta leszek! – felelte Pendergrass.

Riley szíve reményteljesen dobogott.

– Végre megvan az áttörés – mondta Thayne meglepettséggel a hangjában.

– Ami ennél is fontosabb, hogy valaki vállalta ezt a kockázatot – mondta Riley. – Valószínűleg nem tud közvetlenül kapcsolatba lépni velünk, ezért úgy üzent, ahogy tudott.

– De miért nem írt simán egy cetlit? – morfondírozott Thayne.

– Jól gondolkodsz. – Riley abban bízott, hogy legalább ezt el tudja titkolni Thayne elől, de a férfinak megvolt az érzéke a nyomozáshoz.

– Aki ilyen rejtett módon kénytelen kommunikálni velünk, az rettegésben éli az életét.

Ezzel Riley sem tudott vitatkozni. Egyetértően bólintott.

– Bízzunk benne, hogy hamar lesz egyezés. Mivel az IAFIS rendszerében százmillió rögzített ujjlenyomat van, a keresés akár huszonnégy óráig is eltarthat. – Leguggolt a fal mellé, hogy újabb szemszögből tanulmányozhassa a szobát. – Bárki hagyta is itt az ujjlenyomatot, óriási kockázatot vállalt. Valószínűleg kezdünk kifutni az időből.

Ironcloud beviharzott a szobába, és egyenesen Thayne-hez lépett. Odasúgott valamit.

Thayne Riley-hoz fordult.

– Apa behívott minket a hivatalba. Elkezdődött a napi sajtótájékoztató.

– Az ujjlenyomatról semmiképp sem beszélhet, különben a segítőnk hatalmas bajba kerül.

– Pedig biztosan faggatni fogják.

– Mondja azt, hogy nincs használható nyomunk. Ha az emberrablók úgy érzik, hogy szorul a hurok, akkor nemcsak a segítőnk, hanem Cheyenne élete is veszélybe kerülhet.

Thayne bólintott.

A seriffhivatal előtt számolatlanul álltak a híradós furgonok. Cheyenne eltűnése bekerült az összes híradóba.

Blackwood seriff már kint állt az épület előtt felállított pódiumon, és több tucat mikrofon előtt készült megkezdeni a beszédét.

Thayne megrángatta Riley kabátját.

– Apának szüksége van ránk.

Riley a fejét rázva elhúzódott.

– Én nem kerülhetek be a tévébe. Hivatalosan itt sem vagyok. Te is tudod!

Mire Thayne a pódiumra mehetett volna, már megtörténtek a bemutatkozások, úgyhogy inkább lent maradt. A seriff állta a kérdéseket, és szerencsére nagyon keveset árult el a kíváncsi riportereknek. Riley gondolhatta volna, hogy nem fogja elszólni magát.

– Blackwood seriff, az elmúlt negyven órában három gyilkosságra derült fény Singing Riverben. Milyen érzés, hogy még mindig nincs nyom a lánya ügyében? Gondolja, hogy még életben van? – kiabálta be az egyik riporter.

Riley felsóhajtott.

– Milyen pofátlan – motyogta.

Carson arca kivörösödött, és Thayne már indult is felé, de a seriff meglátta a fiát, és a kezét felemelve megállította.

– Bízom a helyetteseimben, a Wyoming Állami Bűnfelderítő Osztályában és az FBI-ban, hogy mindent megtesznek a lányom felkutatásáért.

– Azt hallottuk, hogy a wyomingi bűnfelderítőktől és az FBI denveri irodájából csak minimális segítséget kaptak – szólt közbe egy másik riporter. – Úgy gondolja, hogy a kormány elegendő támogatást nyújtott a lánya megtalálásához?

Riley nem értette, Carson hogy képes így állni ezeket a könyörtelen kérdéseket. De Thayne-en is azt látta, hogy mindjárt vagy felugrik a pódiumra, vagy leüt egy-két riportert.

– Apád jól állja a sarat – súgta oda.

Thayne bólintott, de az állkapcsa lüktetett, és a jobb kezén az ujjak alig észrevehetően, mégis árulkodón rángatóztak..

– Nagy szerencsénk, hogy az FBI-tól Riley Lambert különleges ügynök segít a bizonyítékok elemzésében. Lambert különleges ügynök nemrégiben meghatározó szerepet töltött be Vincent Wayne O’Neal, a keleti-parti sorozatgyilkos felkutatásában.

A seriff egyenesen Riley-ra nézett, mire az összes szem rászegeződött.

Riley felmordult. Ha ez eljut Tomhoz, neki annyi.

– Seriff, információink szerint megfenyegették, hogy állítsa le a nyomozást. Miért kockáztatja az életét azzal, hogy most sajtótájékoztatót tart?

A kérdést az egyik oldalt álló riporter tette fel. Erre mindenki a seriffhez fordult, és egyre csak záporoztak a kérdések.

A seriff kihúzta magát, és felemelte a kezét.

– Nem áll módomban egy folyamatban lévő nyomozás minden részletét kiadni. Amint megtaláltuk a lányomat, többet mondhatok majd.

– Nem semmi – suttogta Riley. – Nem lehet kizökkenteni.

– Látszólag. Látod, hogy mozog a jobb keze? Abból lehet tudni, hogy ideges.

Riley közelebb hajolt.

– Ahogy a fiánál is.

Thayne meglepetten nézett rá, majd a jobb kezére pillantott, és megállította az akaratlan remegést.

– És mi a helyzet az ujjlenyomattal, amit nemrégiben találtak a legutolsó helyszínen? Az most a legjobb nyomuk?

– Bassza meg! – morogta Thayne. – Valaki szivárogtat.

A seriff megköszörülte a torkát.

– Erről egyelőre nem tudok mit mondani.

A kérdések vihara tovább erősödött.

– Egyszerre csak egy kérdezzen, és mindenkinek válaszolok.

Thayne és Riley elhúzódtak a tömegtől.

– Nagy baj van – mondta Riley. – Akárki hagyta ott az ujjlenyomatot, veszélyben az élete.

– Nem tudjuk kivágni azt a részt, mert élő adásban közvetítenek.

Riley telefonja megszólalt. A képernyőre pillantott. Basszus.

– Ezt muszáj felvennem – súgta oda Thayne-nek, majd átverekedte magát a riportereken és kamerákon, hogy bejusson a hivatalba.

Blackwood seriff irodájáig meg sem állt. Odabent lerogyott a seriff székébe.

Thayne követte, és becsukta maguk mögött az ajtót. Riley felnézett rá, és nagyot sóhajtott. Végül is ő is hallhatja. Rányomott a telefonjára.

– Lambert.

– Riley, mi a bánatos francot keresel Singing Riverben?

– Neked is szia, Tom!

– Tévedek, ha azt feltételezem, hogy kapcsolatot találtál az ottani emberrablás és a nővéred eltűnése között? Rémlik-e, hogy kifejezetten parancsba adtam, hogy ne nyomozz a nővéred ügyében?

– Nem Madison miatt vagyok itt.

– Csak véletlenül arra jártál, igaz?

– A seriff lánya eltűnt, és a család megkért, hogy segítsek. Hogy mondhattam volna nemet?

– Úgy, hogy azt mondod, nem. Ilyen egyszerű – dörögte Tom. – A denveriek már dolgoznak az ügyön. Tudom, mert ellenőriztem. Te akkor hogy keveredtél bele?

Riley nagyot sóhajtott.

– Egy évvel ezelőtt jártam itt, pont mielőtt elfogadtam a profilalkotói munkát. Szabadságon voltam, és megismerkedtem a seriffel és a családjával. – Tom nem szólt, úgyhogy Riley megköszörülte a torkát. – Csak egy kis személyes kutatómunka volt.

Tom éktelenül káromkodott.

– A denveri iroda vezetője éppen ide tart, hogy a tökömnél fogva lógasson fel. Figyelmeztettelek, Lambert. Fizetés nélküli felfüggesztést kapsz, és az ügyeid teljes kivizsgálása következik. Gyere vissza Washingtonba! Ez az utolsó esélyed. Lehet, hogy már csak az elnök közbenjárásával úszhatod meg, ő meg egy kicsit elfoglalt ahhoz, hogy egy próbaidős FBI-ügynökkel foglalkozzon.

Tom lerakta, mielőtt Riley bármit is mondhatott volna. Nem mintha lett volna magyarázata. Amikor beleegyezett, hogy Singing Riverbe jön, pontosan tudta, mi vár rá. Talán valahol mélyen vágyott is erre az összetűzésre.

Thayne szemöldöke felszaladt.

– A főnököd aztán tud ordítani. Igaz, amit mondott? Azt tudom, hogy nem rendeltek ki ide, de tényleg konkrét parancsot szegtél meg vele?

Riley kerülte Thayne vesébe látó pillantását.

– Feláldoztad értünk a karrieredet?

– Na, ne csinálj belőlem mártírt! Azért jöttem, mert segíteni akartam megtalálni a nővéredet. Amúgy sem akartam két hétig otthon ülni és malmozni. De leginkább azért jöttem, mert egész életemben akkor éreztem először, hogy tartozom valahová, amikor tavaly veled töltöttem azt a hetet.

Levette az igazolványát a táskájáról, és elgondolkodva forgatta a kezében.

– Azért léptél be az FBI-hoz, hogy megtaláld a nővéredet – mondta Thayne. – Menj vissza Washingtonba! Már így is nagyon sokat segítettél. Innen majd megoldjuk mi.

– Azt akarod, hogy elmenjek? – Riley el sem hitte, mennyire fájt ezt hallani.

– Akarja a halál! – Thayne megragadta a vállát, és talpra állította. Amikor Riley felszisszent, elkapta a kezét a jobb karjáról. – Neked hála találtuk az ujjlenyomatot, és ha sikerül azonosítani azt a valakit, nem akarom, hogy mással folytassuk a nyomozást. Mindennél jobban akarom, hogy itt legyél. – Mélyen a nő szemébe nézett. – De Riley, mi lesz, ha elveszíted a munkádat? Mi lesz a nővéreddel?

Riley lehajtotta a fejét.

– Meg akarom találni a nővéremet, de a szívem mélyén tudom, hogy meghalt. Cheyenne pedig még lehet, hogy él. Ha döntenem kell, azt teszem, amit remélem, hogy bármelyik ügynök megtett volna tizenöt évvel ezelőtt, amikor az én nővéremet rabolták el. Nem megyek vissza.

Az ajtón erőteljes kopogás hallatszott. Egy öltönyös férfi lépett be, és feléjük mutatta az igazolványát.

– Nolan ügynök vagyok a denveri irodából. – Megköszörülte a torkát. – Lambert különleges ügynök, azt az utasítást kaptam, hogy kobozzam el az igazolványát és a fegyverét, majd kísérjem ki a területről.

Riley nem ellenkezett. Elővette a fegyverét, és az igazolványával együtt odavetette a férfinak.

Thayne közéjük lépett.

– Ne olyan hevesen, Nolan ügynök.

– Nézze, helyettes…

– Maga az én területemen van a Singing River-i Seriffhivatal felkérésére, úgyhogy menjen innen! Lambert ügynök szaktudására nagyobb szükségünk van, mint a magáéra.

Riley megragadta Thayne karját.

– Ne akadékoskodj! Szükséged van az erőforrásaikra. Nem én számítok, hanem csakis Cheyenne.

Nolan a fejét ingatta.

– Ez a munka nagyon szar tud lenni néha – morogta, miközben Riley igazolványát és fegyverét egy tasakba tette. – Ezt jelentenem kell… – Az órájára nézett. – De már elmúlt öt. Akkor ezt a jelentést már csak holnap írom meg.

– Köszönöm, Nolan – hálálkodott Riley. El sem hitte, hogy valaki vásárra viszi a bőrét miatta, főleg olyasvalaki, akit nem is ismer.

– Nem tudom, Lambert, hogy mit művelt, de ennyi fejest még nem láttam egyszerre idegesnek. – Kacsintott egyet, aztán kivonult az ajtón. – Úgyhogy gratulálok!

Riley a tenyerébe temette az arcát.

– Most már tényleg egyedül maradtam.

– Nem hiszem. – Thayne megfogta az állát, és felemelte a fejét, hogy a szemébe nézhessen. – Nézz körül! Megvan mindenünk, amire szükségünk van. Még Underhillt is meggyőzted arról, hogy a magatartáselemzés segíthet. Riley, ezerszer többet érsz, mint akármelyik adatbázis.

– Nem érted. – Riley elkapta a tekintetét. – Én mindig csapatban dolgozom. Kezdettől fogva be kellett volna avatnom Tomot. Sokkal tapasztaltabb, mint én. Ő talán észrevett volna olyasmit, amit én nem. Veszélybe sodortam a nővéredet azzal, hogy nem mondtam el mindent rögtön, amikor leszálltam a gépről.

Thayne magához húzta.

– Mindketten tudjuk, hogy az egységed nem jött volna ide segíteni. Ha egyáltalán válaszra méltattak volna minket, leráznak azzal, hogy Denverből küldenek valakit. Az elején az egész ügy egyszerű emberrablásnak indult. Mit kezdhetett volna azzal a csapatod?

– Hát ez az, hogy nem tudom! Lehet, hogy megtalálták volna Cheyenne-t.

Thayne elfojtott egy káromkodást.

– Jó. Akkor innentől még nagyobb energiával csináljuk az egészet. Ebben segíthet, hogy mióta Cheyenne eltűnt, most van a legtöbb nyomunk, amiből kiindulhatunk.

Megcsörrent a telefonja.

A kijelzőre pillantott, aztán felvette.

– Szia, Hudson, minden rendben?

– Nem. Nana eltűnt.

♦ ♦ ♦

Bealkonyodott. Cheyenne pontosan ugyanebben az időben tűnt el két nappal ezelőtt. Most pedig nana. Thayne megnyomta a központi zár gombját, és a kocsija kinyílt.

Riley beült az anyósülésre.

– Nem muszáj velem jönnöd – mondta Thayne, miután becsapta az ajtót. – Bármikor megjöhet az ujjlenyomat-eredmény.

– Akkor majd felhívnak. Veled megyek.

Thayne maximumra tekerte a légkondit. A forró levegő sebesen áramlott befelé.

– A templomhoz érünk, mire ez elkezdi fújni a hideget – morogta. – Hol lehet? – motyogta.

– Az Alzheimeres betegek el szoktak kóborolni időnként – jegyezte meg Riley. – Ennyit én is tudok.

– De nana sosem csinált ilyet. Legalábbis eddig.

– De folyamatosan romlik az állapota.

– Tudok róla! – csattant fel Thayne. – Az Alzheimer nem olyasmi, amiből csak úgy jobban lesz az ember.

Riley inkább csendben maradt. Thayne káromkodott egyet, aztán nagyot csapott a kormányra.

– Ne haragudj!

– Nem kell bocsánatot kérned.

– De igen. Csak nana… szegény olyan védtelen. Utálom ezt a rohadt betegséget.

Thayne befordult a templom parkolójába, és lehúzta az ablakot. A hívek most a kezükből tölcsért formálva szólongatták a nagyanyját, éppen úgy, ahogyan az elmúlt negyvennyolc órában Cheyenne-t.

Thayne úgy érezte, hogy az élete lassan romba dől. Leállította a kocsit, és kipattant belőle. A sátrak mellett meglátta papát. Odasietett hozzá. Riley szorosan a nyomában jött.

– Van valami?

A nagyapja arca hamuszürke volt.

Nem volt jó bőrben.

– Semmi. Még sosem csinált ilyet – mondta. – Carson tudja?

– Apa még a sajtótájékoztatón van. Üzentem neki Michael Ironclouddal.

– Reméljük, hogy mire megkapja az üzenetet, a nagyanyád előkerül.

Thayne körülnézett.

– Hol lehet?

Riley az ajkába harapott.

– Nem ismerem annyira, de létezik, hogy bement az erdőbe?

Thayne a fejét ingatta.

– Nem hiszem. Nem vallana rá. Papa, neked mondott valamit?

– Nem igazán. Csak motyogott valamit egy vörös hajú gyerekről. Mintha nagyon haragudott volna rá. Aztán azt mondta, hogy megkeresi a női mosdót. Úgy voltam vele, hogy ez valami múltbeli emlék, úgyhogy hagytam, hadd menjen. – Lehajtotta a fejét. – Nem lett volna szabad szem elől tévesztenem.

Thayne megszorította a nagyapja karját.

– Megtaláljuk.

Riley odahajolt Thayne-hez, és a fülébe súgott.

– A vörös színt emlegette akkor is, amikor Cheyenne elrablásáról kérdeztétek.

Thayne szeme elkerekedett.

– És az nagyjából ekkortájt történt két napja.

– Cheyenne rendelője! – kiáltotta Thayne és Riley egyszerre.

– Papa, lehet, hogy tudjuk, hol van!

– Én is jövök! – vágta rá az öreg.

Thayne a fejét rázta.

– Csak sejtésünk van. Az is lehet, hogy visszajön ide. Ha megtaláljuk, neked szólok először.

– Remélem, Thayne, hogy igazad van.

Sosem látta még olyan kiszolgáltatottnak a nagyapját. Perceken belül szirénázva kanyarodtak ki a templom parkolójából.

– Szerinted eszébe jutott valami, ezért visszament a rendelőhöz? – kérdezte Riley.

– Lehet. Vagy csak simán Cheyenne-t keresi.

Az úton közlekedő néhány autó utat adott nekik, így perceken belül a klinikánál voltak.

Sietősen ugrottak ki az autóból. A klinika ajtaját valaki kinyitotta, és bement a szalagokkal lezárt helyszínre. Thayne elővette a fegyverét, és azért imádkozott, hogy Helen odabent legyen… épségben.

– Déjà vu-m van – motyogta.

Riley oldalra lépett, és óvatosan betolta az ajtót.

Thayne belépett a klinikára, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Nana a váró egyik székében ücsörgött. Egy nagy jegyzettömb fölött görnyedt, körülötte színes ceruzák hevertek. Elmélyülten rajzolt. Thayne azonnal leengedte a fegyverét.

– Nana? – suttogta.

Az idős nő fel sem pillantott.

– Egy pillanat, drágám. Muszáj lerajzolnom, amit láttam. Cheyenne-nek szüksége van rám.

Helen hangja tiszta volt, logikus; egyértelműen a jelenben gondolkodott. Még a kis nyelvét is kidugta, úgy koncentrált. Thayne meg sem mert szólalni, nehogy azzal vessen véget a tiszta pillanatának.

Thayne összenézett Riley-val, akinek az arcára volt írva a döbbenet. Thayne nagyon megértette. A tiszta pillanat ajándék, de mindig meglepetésként érkezett.

Nana Riley-ra mosolygott.

– Te is rajzolsz, kedvesem, nem igaz? Mintha mondtad volna, hogy 4B-s ceruzával árnyékolsz. – Az ajkába harapott. – Legalábbis úgy rémlik, hogy te mondtad. A memóriám mostanában furcsán működik.

Thayne a nagyanyjához térdelt.

– Minden rendben van veled, nana.

Helen szemöldöke felszaladt, a szemében könny gyűlt.

– Mégis hogy lenne! Elfelejtettem Cheyenne-t, és azokat a gazembereket! – Behúzott még néhány vonalat, majd Riley felé nyújtotta a füzetet. – Mit gondolsz? Hasonlít a fiúra, aki elrabolta az én Cheyenne-emet?

Riley elvette a lapot, és alaposan szemügyre vette.

– Vörös. Vörös a haja.

Nana tehát nem a férje hajáról beszélt, amikor a vöröset emlegette.

– Ez a valaki rabolta el Cheyenne-t? Biztos vagy benne? – kérdezte Thayne, ahogy a képet nézte. Egy fiút ábrázolt, aki tizenhat év körüli lehetett, és a szemében mély félelem ült.

– Persze hogy biztos vagyok. Itt voltam, vagy nem? Aztán valaki leütött. – A homlokát dörzsölte. A szemébe pára szökött. – Nem tudtam megállítani őket. Szegény Cheyenne úgy küzdött. Próbált segíteni. Én meg hagytam, hogy elvigyék!

– Vigyék? A többiekre is emlékszel? Azt mondtad, hárman voltak. – Ha le tudná őket rajzolni…

– Nana, láttad már ezt a fiút? – Elvette a jegyzettömböt Riley-tól, és visszatette a nagyanyja ölébe.

– Nem hiszem. – Nagyot sóhajtva hátradőlt a székben, és a pult fölött lógó képet bámulta. – Azt én festettem. A kistó. Szeretek oda járni Lincolnnal. – Az arca elvörösödött. – Az az ember nem teketóriázik, amint kettesben vagyunk, azonnal elkap és megcsókol. – Riley-hoz hajolva folytatta: – Én meg persze hagyom neki.

Nana kuncogva Riley-ra kacsintott.

– Ha már végre megtaláltad, te is ragadd meg a szerelmet, ifjú hölgy. Nincs ennél nagyobb dolog az életben.

Thayne megpróbálta visszaterelni a témára.

– Nana, ki volt még itt a fiúval?

– Hol ki volt még? – Lerakta a ceruzát, és meglepetten pislogott Thayne-re. – Mit keresel te itthon? Azt hittem, bevetésen vagy. – Előrehajolt, és a kezébe vette az unokája arcát. – Nem szeretem, ha elmész. Apád is aggódik érted. Szerintem haza kéne költöznöd. Hiányzol neki.

Nana felállt, az öléből a földre hullott a jegyzettömb. A recepciós pulthoz ment.

– Cheyenne nagyobb rendet is tarthatna. Jövő szombatra elhívom Willow-t, Normát és Fannie-t, aztán megtartjuk a tavaszi nagytakarítást.

Azzal kivonult a klinikáról.

– Azt hiszem, ez ennyi volt – jelentette ki Thayne. A nagyanyja után rohant, de közben már vette elő a telefonját.

– Thayne? Ugye nem… – kezdte rémülten a nagyapja.

– Megtaláltuk a klinikánál, nincsen semmi baja.

– Hála istennek! Indulok! – Letette.

Thayne a nagyanyjához lépett, és belekarolt.

– Papa mindjárt jön érted.

Nana rámeredt.

– Nem jó! Cheyenne-nel vacsorázom.

– Változott a terv.

– Ó! – Összevonta a szemöldökét. – Már megint meglógott azzal a Riverton gyerekkel, nem igaz? Ennek nem lesz jó vége. Az a fickó nem az, aminek mondja magát. Titkolózik. Veszélyes.

Nana bizony jó megfigyelő volt. Brett Riverton sok titkot őrzött.

– Szerintem papa randira visz ma este, talán táncolni is fogtok.

– Kisfiam, elhiheted, hogy nem csak azt tervezi – magyarázta huncutul csillogó szemmel nana, aztán megpaskolta Thayne arcát. – Tanulhatnál tőle egyet s mást a romantikáról. Majd mondom neki, hogy beszélgessen el veled.

– Igenis, értettem! – mosolygott Thayne. Riley-ra pillantott, aki elképedve csóválta a fejét. Egyre gondoltak.

– Te jó gyerek vagy, Thayne. Ne engedd, hogy mások elhitessék veled az ellenkezőjét.

Egy terepjáró csikorogva fékezett le mellettük.

– Helen! – Papa kiugrott, és a feleségéhez sietett. Az erős karjaival magához ölelte a törékeny nőt. – Azt hittem, örökre elveszítettelek!

– Ne izgulj, Lincoln, nem megyek sehová, csak ha elzavarsz. – A fejét a férje mellére hajtotta, behunyta a szemét, és egy kicsit megpihent.

Papa az idős nő hajába fúrta az arcát, a szemében könny csillogott. Köszönöm – tátogta.

Thayne csak biccentett.

Papa és nana igazán összetartoztak. Megvolt bennük a Blackwoodok szerelme. Jóban és rosszban.

Papa aztán a terepjáróhoz vitte és besegítette a feleségét. Nana beült, aztán a fejét papa vállára hajtotta.

Papa nem szólt, csak intett egyet, aztán elhajtott.

– Nem szóltál neki a rajzról – jegyezte meg Riley.

– Nem akartam, hogy idő előtt reménykedjen. Majd ha már többet tudunk.

– Hogy bírtok amúgy a nagymamáddal? Én nem bírom követni.

Thayne pontosan tudta, miről beszél. Amikor először hazajött, neki is nehezére esett kiigazodni nanán.

– Mindennap másmilyen, sőt néha percről percre változik – kezdte Thayne. – Az a lényeg, hogy el kell engedni az elvárásokat. Hálás vagyok, ha egy-egy pillanatra visszatér az a nana, akire én emlékszem, de közben segítek neki, hogy akármilyen valóságban van éppen, mindig jól érezze magát.

– Becsüllek titeket.

– Szeretjük, és ez nem változik. De néha azért jó lenne visszakapni a régi nanát. Például most. Akkor mindent el tudna mondani. – A rendelő felé fordult. – Kell a füzet, hogy kiadjuk a körözést a fiúra.

Visszamentek a váróba, ahol Thayne felvette nana rajzát, aztán leült.

– Csak ezt az egyet rajzolta? – kérdezte Riley, amikor helyet foglalt mellette. – Én általában több vázlatot csinálok.

Thayne belelapozott a füzetbe.

– Basszus, nana! – Riley felé tartotta a rajzot. A fiú a recepciós pult előtt állt, szomorúan és rémülten nézett valakit a távolban. Az ablakokon át a bejárat előtt egy fekete terepjáró látszott. Nana még a kipufogó füstjét is lerajzolta. A kölyök egyik kezében flakont, a másikban rongyot szorongatott. Cheyenne tehetetlenül, öntudatlanul hevert a padlón, a homlokából mintha folyt volna a vér. Egy síró lány állt fölötte. A hosszú, vörös hajú lány szörnyen vékony volt.

Thayne döbbenten fürkészte a részletes rajzot.

– Ez az – hüledezett. – Ez történt péntek este. Nana emlékszik, csak nem tudta elmondani.

Riley a lányra mutatott.

– Lehet, hogy őt találtuk meg a vízesésnél. Biztos azért tűnik ismerősnek.

Thayne-nek megcsörrent a telefonja. Felvette és kihangosította.

– Blackwood – vakkantotta bele.

– Megvan az ujjlenyomat – mondta Pendergrass.

– Viccelsz? Ilyen gyorsan? – Thayne alig hitte el, micsoda szerencséjük van. Talán Fortuna végre az ő oldalukra áll.

– Benne volt a Bűnügyi Információs Központ adatbázisában.

– Mint bűnöző? – kérdezte Riley. – Van ellene elfogatóparancs?

– Épp ellenkezőleg. Az ujjlenyomat egy Brian Anderson nevű gyereké. Hat évvel ezelőtt tűnt el.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A klinika fehér homályba veszett; Riley lerogyott a székbe, és próbálta felfogni, amit Pendergrass seriffhelyettes az imént mondott.

Csak meredt Thayne telefonjára.

– Ha jól értem, akkor most azt állítja, hogy a fiatal fiú, aki betört a kórházi gyógyszertárba, és feltételezhetően meggyilkolta Crawly nővért, majd otthagyta az ujjlenyomatát, az egy eltűnt gyerek?

– Pontosan. Tízévesen rabolták el.

– Akkor most tizenhat – állapította meg Thayne. – Még mindig gyerek.

– Egy gyerek, aki most az első számú gyanúsítottunk – tette hozzá Pendergrass.

Riley-nak fájt a szíve, mert a munkája során rengeteg emberrablásos áldozattal beszélt, olyanokkal is, akiket hosszú ideig fogva tartottak. Hiába szabadultak ki, soha nem lett már ugyanolyan az életük.

– Ő is áldozat – vágott közbe Riley. – Van róla képünk? – kérdezte, miközben fellapozta Helen jegyzetfüzetéből a fiút közelről ábrázoló rajzot.

– Nos, hölgyem, de annál jobbat is tudok. Az Eltűnt Gyerekek Központjában megvan az eredeti fényképe és a számítógéppel készített kép arról, hogy nézhet ki ma. Thayne, kiadjam a körözést a fiúra?

Thayne a nőre pillantott.

– Ő a segítőnk.

– Ha kiadjuk a körözést, azzal aláírjuk a halálos ítéletét, és talán Cheyenne-ét is. – Riley az orrnyergét dörzsölte. – Ne. Még ne.

– Hallottad, Pendergrass! A körözéssel várjatok, de a képet minél előbb küldd át nekem is és Riley-nak is. – Gyorsan elhadarta Riley telefonszámát. – És tájékoztasd a seriffet, amint befejezte a sajtótájékoztatót.

– De csakis utána szóljon neki, helyettes! – szólt közbe Riley. – Ha a sajtó kiszimatolja, hogy nyomunk van, azzal veszélybe sodorhatjuk a fiút.

– Rendben van. Amúgy sem bírom ezeket a keselyűket.

– Minél kevesebben tudnak erről, annál jobb – figyelmeztetett Thayne. – Valaki beszélt a sajtónak az ujjlenyomatról is. Amíg ki nem derül, ki szivárogtat, a nyomozás minden részletét tartsd a legnagyobb titokban.

Letette a telefont. Néhány másodperc is alig telt bele, Riley telefonja már üzenetet jelzett. Egy kép ugrott fel a kijelzőn.

Először egy hatéves, barnásvörös hajú fiú. Nagyon ismerős. Összevetette a rajzzal.

– Akár ő is lehet. – Thayne felé fordította a telefont, hogy ő is lássa.

Amikor a következő fotó megjelent, Riley élesen beszívta a levegőt.

– Itt a digitálisan öregített kép. Ugyanolyan, mint amit a nagyanyád rajzolt. Ő lesz az! Brian Anderson járt itt!

Riley elvette a jegyzettömböt, és mereven bámulta hol a rajzot, hol a telefonján világító képet.

– Riley?

– Annyira ismerős – motyogta. A hideg futkosott a hátán az arctól, ami a képről visszanézett rá.

– Mert már láttad nana rajzán.

– Nem csak azért… – Felsóhajtott. – Úristen!

– Mi van? – kérdezte Thayne.

– Egy pillanat. – Riley odaadta a jegyzettömböt, kirohant a kocsihoz, és elővette a táskáját. Magához szorította, és úgy rohant visszafelé. A szíve annyira dobogott, hogy azt talán még Thayne is hallotta.

Visszaült a férfi mellé.

– Lehet, hogy csak képzelődöm – zihálta, miközben előkotort egy barna irattartót, benne piros mappákkal.

Thayne lába hozzáért az övéhez, a férfi testéből áradó meleg felvette a harcot a Riley ereiben cikázó fagyossággal. Lehet, hogy igaza van? Előhúzta az első mappát.

– Ez nem lehet igaz!

– Ez kicsoda? Egy másik gyanúsított?

Riley csak a fejét rázta. Az elméjében kavargó gondolatoktól teljesen összezavarodott.

– Ez nem lehet igaz. Egyszerűen nem.

Thayne megragadta a lány kezét, hogy megállítsa.

– Mondj már valamit!

Riley odaadott neki egy fényképet.

– Nézd meg ezt a lányt. – Azután újabb mappát vett elő, és abból is kivette a fotót. Valami a szívét szorongatta. – Meg ezt.

Riley egyesével kipakolta a képeket.

– Nézd meg őket! – mondta reszkető hangon. – Kilenc kép, kilenc vörös hajú lány.

– Kik ezek? – kérdezte Thayne.

– Várj! – Lapozott a telefonjában. – Ez Brian Anderson digitálisan öregített képe. Így nézhet ki tizenhat évesen.

Azután egy sor újabb fényképet pakolt ki a padlóra.

– Ez a lányok digitálisan öregített képe. Így nézhetnek ki tizenhat évesen. Mit látsz?

Thayne egész testén zsibbadás futott végig.

– Hasonló arcforma, hasonló hajszín. Mindegyiknek kék a szeme. Ugyanúgy néznek ki. És Brian Anderson is.

– Pontosan.

– De kik ezek? – kérdezte megint Thayne.

– Mutatok még kettőt. – Riley keze reszketett. Kivette az utolsó két mappát. Igaza van. Nem akarta elhinni.

Amikor elővette a fényképeket, Thayne-nek elállt a lélegzete.

– Az Gina Wallace?

– Igen. És ilyen lehet tizenhat évesen.

Thayne döbbenten hanyatlott hátra a székben.

– Brian Anderson, Cheyenne elrablásának első számú gyanúsítottja olyan, mint Gina fiúban. Ez lehetetlen.

Riley-nak égett a szeme, és forgott vele a világ.

– És még itt van ez is.

Óvatosan letette az utolsó fotót, és nagyot nyelt.

Thayne felvette a képet. Ez a kép nem olyan volt, mint a többi. A lánynak ragyogó kék szeme volt, a szája mosolygott. A csuklóján karkötő, rajta egy félbevágott szív.

Pont olyan, mint Riley-é.

Az igazság úgy nyilallt belé, mintha puskatussal vágták volna gyomorszájon.

– Ez a nővéred? – kérdezte.

Riley nagyot nyelt és bólintott.

– Ez Madison. – Remegő kézzel megsimította a nővére arcképét. Látta maga előtt; aznap, amikor eltűnt. Aznap, amikor úgy összevesztek.

Aznap, amikor azt mondta a nővérének, bárcsak eltűnne.

Sajnálom, Maddy.

A tenyerébe temette az arcát, és olyan erővel dörzsölte a szemét, ami csoda, hogy nem fájt. Alig tudta felfogni az igazságot, amit az elé kipakolt fotók jelentettek.

– Riley? – szólt Thayne lágy, de sürgető hangon.

A nő pislogva felnézett rá.

– Brian Anderson a fiú, aki elrabolta Cheyenne-t. És pont ugyanúgy néz ki, mint Gina. És mint a nővérem.

♦ ♦ ♦

Cheyenne nem tágított Bethany mellől. Nem sikerült sem Iant, sem Adelaide-et meggyőznie, hogy segítsenek neki. Túlságosan is rettegtek Apától. Nem csoda. Cheyenne-nel például végig nagyon udvarias volt, mégis a frászt hozta rá.

Egy rossz előérzet sötét leple terült rá nyomasztó, fojtogató módon. Bethany láza végre lejjebb ment. A seb sem volt már annyira kivörösödve. Még mindig nem volt jól, de már látszott némi remény arra, hogy felépül.

Cheyenne elgondolkodott azon, hogy Apa vajon meddig tartja őt életben, ha észreveszi, hogy Bethany állapota javul.

Úgy döntött, nem várja meg ölbe tett kézzel. A Blackwoodok a végsőkig küzdenek.

Az ajtó előtt elszaladt valaki.

– Micah, gyere ide! – kiáltotta egy lány.

– Nem! Az anyukámat akarom!

– Hát nem érted? Nem szeret téged! Elüldözte az apukádat is!

– De ő nem ezt mondta! – szipogott Micah.

– Hazudott. Mind hazudnak. Csak Apa mond igazat.

A sírás nem enyhült. A lány végül nagyot káromkodott.

– Nem megy, Apa. Kudarcot vallottam.

– Türelem, Delilah. – A férfi nyugodt, hátborzongatóan érzelemmentes hangjától Cheyenne megborzongott. – Majd idővel megérti. Vidd innen. Megkaphatja Hannah szobáját.

– Igen, Apa.

Léptek zaja hallatszott, azután egy nehéz ajtó becsapódott.

– Jaj, istenem, szegény fiú.

Néhány pillanatnyi csend után Cheyenne megint sírást hallott. Mi történt? Ian zúzódásait elnézve el tudta képzelni, milyen szörnyű büntetés jár itt az engedetlenségért.

– Ne sírj, Dee – szólt Micah. – Sajnálom, hogy bajba kevertelek, de hiába beszélek nekik. A nevem nem is Micah!

– Ó, Micah! – szipogott valaki. – Kérlek, ne küzdj tovább! Veszélyes. Bajod eshet.

– Nem adom fel! Az anyukám sem adja fel soha, akkor én sem!

– De muszáj – győzködte Delilah. – Gyere, ülj ide az ölembe! Tudok valamit, amitől jobb kedved lesz. – Dúdolni kezdett.

Olyan dallam volt, amit Cheyenne utoljára gyerekkorában hallott. De a szövege más volt, valaki az egészet átírta.

Delilah tiszta, szép hangon énekelt. Egy másik hang is csatlakozott hozzá. Delilah és a tenor hang tökéletes harmóniában énekeltek a Paff, a bűvös sárkány dallamára.

Ha minden rosszra fordul, és az élet igazságtalan veled,

Tarts ki minden erőddel, mert itt vagyok, és fogom a kezed.

Bethany megmozdult.

– Fogom a kezed – suttogta dallamosan az ágyából.

A tenor hang elhallgatott.

Delilah abbahagyta az éneklést, de hamarosan újrakezdte. Ezúttal reszkető hangon, de hangosabban.

– Énekelj, Micah! – szólt halkan. – Kérlek!

A kisfiú még nem tudta az egész szöveget, de azért próbálkozott.

Valahol a távolban hegedű szólt. A zárban közben kulcs zörgött. Ian bedugta a fejét az ajtón. Pislogva bámulta Bethanyt. A fiú szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek.

Lopva hátrapillantott, azután bejött egy tálca étellel, és becsukta maga mögött az ajtót.

– A vacsoraasztalról loptam. Közülünk senki nem beteg – mondta, miután lerakta a tálcát az apró komódra. Leült Bethany mellé, és megfogta a lány kezét.

– Hogy van? – kérdezte halkan.

– Jobban.

Ian az ajkát harapdálva fordult Cheyenne felé.

– Boldog voltam, amíg Bethany meg nem betegedett. Amíg maga meg Micah ide nem kerültek.

Cheyenne lelkében felcsillant a remény.

– Tudsz nekünk segíteni?

– Figyelnek minket. Mindig. Hannah nagy butaságot csinált. És azt hitte, megúszhatja.

– Ki az a Hannah?

– A barátom volt. Rá bízták, hogy mossa ki a doktornő ruháját, de ő ellopta és felvette, hogy gyönyörű lehessen. Elkapták és megbüntették. Többet nem jön vissza.

Cheyenne félve tette fel a kérdést.

– Hogy érted?

– Meghalt. Nem ő az első, akit megbüntettek.

– H-hányan voltak még?

– Nem tudom. Próbálok nem emlékezni azokra, akik elmentek. Könnyebb így. – A törékeny arcán mély bánat ült. Bethany behunyt szemét figyelte. – Ő olyan bátor. Kiáll értünk. – Lehalkította a hangját. – Elmegyek segítségért. Micah-t is magammal viszem. Ő sosem tudna beilleszkedni. Nem lett volna szabad elhoznunk, még túl kicsi.

Cheyenne-nek izgatottnak, reménytelinek kellett volna lennie, de csak a jeges félelmet érezte. Megragadta a fiú karját.

– Olyan bátor vagy! Vidd Micah-t Singing Riverbe. Keresd meg Thayne Blackwood seriffhelyettest. Ő és az apám majd segítenek.

Az ajtó kivágódott. Apa ott állt az ajtóban, mögötte halovány, sápadt árnyékként Adelaide.

– Ian, mit keresel itt? – Apa hangja mély volt és fenyegető. – Micah mellett kellene lenned.

– Csak ho-hoztam egy kis levest Bethanynak – mondta remegő hangon. – Napok óta nem evett.

Apa összevonta a szemöldökét, és bánatosan a fejét ingatta.

– Adelaide, vidd Iant a büntetőszobába – mondta. – Meg kell leckéztetnünk.

Adelaide arca elfehéredett.

– Apám, kérlek, ne…

– Elég! – szólt a férfi ellentmondást nem tűrően.

Ian kihúzta magát. Emelt fővel a férfi elé állt.

– Készen állok.

Apa egyetlen szó nélkül elvitte magával.

Néhány perccel később fájdalmas üvöltés hasított a levegőbe – aztán minden elcsendesedett.

HUSZADIK FEJEZET

A seriffhivatalban hatalmas volt a nyüzsgés. Thayne szinte érezte a nyomozócsapat feszült várakozását – az iroda másik végéből figyelték, ahogy Thayne a telefonját szuggerálja, hogy csörögjön már végre. Riley a folyosón járkált fel-alá, meg-megállva a reluxával eltakart ablak előtt, hogy kinézzen a horizont mögött lebújó napra. Már csak egy apró csík tartotta féken az éjszakát.

Sehol nem talált nyugalmat. Thayne apja harmadszor csinált kávét azóta, hogy Thayne és Riley berontottak az épületbe nana jegyzettömbjével, Riley képeivel és az új elméletükkel.

Thayne apja benyitott az irodába.

– Hívott már?

Thayne a fejét ingatta.

– Még nem.

– Maga szerint találnak egyezést?

Riley most a kemény széken ült a seriff asztalával szemben, és a lába idegesen járt.

– Mindig is úgy gondoltam, hogy az, aki elrabolta Ginát, Madisont és a többieket, beleillik a szexuális ragadozói profilba. Méghozzá tökéletesen. Megvan az „esete”, hogy milyen típusú áldozatot keres. Elrabolja és kihasználja az áldozatait, aztán megöli őket, ha már nem elégítik ki az igényeit. – A halántékát dörzsölte. – De most nem tudom, mit gondoljak.

Thayne feltartotta a telefonját, rajta Brian képével.

– Brian Anderson hasonlít a lányokra. Illik a képbe.

Riley a fejét csóválta.

– Nem. A szexuális ragadozók nem váltogatják az áldozataik nemét. Soha.

– Talán vele kivételt tett. – Thayne szívesen kettesben maradt volna az emberrablóval egy sötét szobában… nem egy percre vagy egy órára, hanem elég ideig ahhoz, hogy az a szemétláda a hátralévő perceiben mélységesen megbánja, amit azokkal a szerencsétlen gyerekekkel tett.

– Talán – morfondírozott Riley. – De ha Tom talál valamit, az azt jelenti, hogy teljesen mellélőttem a profilommal. – Megragadta Thayne karját, a körmei már a férfi húsába vájtak. – Téves elgondolásból indultam ki, éveken át rossz embert kerestem, és ezek a gyerekek itták meg a levét.

Thayne apja – ezúttal seriffi mivoltában – bejött, és helyet foglalt a bőrfoteljében az íróasztala mögött.

– Hogy jön a képbe Cheyenne eltűnése? És mi a helyzet Brett Rivertonnal?

Az apja olyan undorral ejtette ki a száján a Riverton nevet, hogy Thayne elfintorodott. Ha Cheyenne előkerül, lesz mit megmagyaráznia.

– Egyelőre csak annyi biztos, hogy Brian Anderson a titok nyitja – mondta Riley. – Kapcsolatba akart lépni velünk, és készenlétben kell maradnunk, mert talán újra megteszi. Bárki is szivárogtatta ki az információt az ujjlenyomatról, talán tudtán kívül őrületes veszélybe sodorta Briant.

– Szóval, ha ez az elmélet beigazolódik, akkor valahogy meg kell találnunk a férfit, aki elrabolta Ginát, a maga nővérét és Briant, és akkor meglesz Cheyenne is? – A seriff nagyot kortyolt a kávéjából. – Elférne ebben egy kis whisky is. Ez a fickó ezek szerint tizenöt éve bujkál a bűnüldöző szervek elől.

Akkor miért éppen most sikerülne megtalálni?

– De most van egy segítőnk – magyarázta Thayne. – Ez az első rés a fickó pajzsán.

– Már csak az a kérdés, hogy miért pont most került elő ez a valaki – vetette közbe halkan Riley. – Mi változott a korábbiakhoz képest?

A telefon akkora hanggal csörrent meg a seriff asztalán, mintha gránát robbant volna. Thayne kihangosította.

– Blackwood seriffhelyettes – szólt bele feszülten.

– Itt Tom Hickok vezető különleges ügynök. Maga kért keresést azokra az eltűnt fiúkra, akik külső jegyeikben és elrablásuk körülményeiben hasonlítanak Madison Lambertre?

– Igen. Találtak valamit?

– Blackwood seriffhelyettes, Lambert különleges ügynök ott van?

– Itt vagyok, Tom – szólt oda Riley. Idegességében a nadrágját gyűrögette.

– Nem tudom, Riley, hogy miért kérdeztél rá erre, de hat eset is fennakadt. Valamibe nagyon belenyúltál.

Riley Thayne-re nézett, és bólintott.

– Egy betörési és gyilkossági helyszínről van egy ujjlenyomatunk, ami Brian Andersoné. Rajta van…?

Tom füttyentett egyet.

– Rajta van a listámon.

– És van egy szemtanúnk, aki szerint Brian ott volt a nővérem elrablásánál – tette hozzá Thayne.

– Akkor ez miért csak most derül ki? Riley, lefuttathattuk volna a fantomképet a keresőben, és akkor már rég meglenne a fiú. Mi a frászt műveltél te ott?

– Nyugalom, Hickok! – csattant fel Thayne. Elege volt abból, hogy ez a fickó örökké csak bántja Riley-t, még akkor is, ha a főnöke. – A szemtanú a nagymamám, és Alzheimer-kóros.

Tom egy pillanatra elhallgatott.

– Nem lehetséges, hogy a nagyanyja látta valahol a fiú képét? Mondjuk egy tejesdobozon? Brian fényképét úgy egy hónapja kiadták a dobozokon.

– Tom, megvan az ujjlenyomata – szólt közbe Riley. – Brian AB pozitív, ami egyezik a tetthelyen talált vérrel. És a főnököm arra tanított, hogy véletlen egybeesések nincsenek.

Sakk-matt.

– Nem helyezlek vissza – kezdte Tom –, de megkapod az egész egység támogatását. Ha kellünk, a következő géppel úton vagyunk.

Na jó, talán mégsem olyan szörnyű főnök.

– Hickok vezető különleges ügynök, itt Blackwood seriff beszél. Minden segítségnek nagyon örülnénk. Ezt veheti hivatalos felkérésnek.

– Akkor holnap találkozunk – mondta Tom. – És Riley, szép munka.

Thayne lerakta a telefont, mire Riley felállt.

– Akkor munkára.

Riley megragadta az ügy vaskos aktáját, és kiment az irodából. Thayne is ment volna vele, de az apja útját állta.

– Ha ezt az esetet megoldjuk, végre kiderülhet, hogy mi történt a nővérével, és talán Carol is lezárhatja Gina esetét – szólt az apja. – Ez nem kis teher, az érzelmei könnyen felülkerekedhetnek rajta. Szerinted elbír a feladattal?

– Ő a legerősebb ember, akit ismerek – jelentette ki Thayne. – Nem hagy minket cserben. És te is tudod, hogy ki van zárva, hogy nem sikerül.

♦ ♦ ♦

Riley bement a konferenciaterembe; az elméjében kavarogtak a rémisztő eshetőségek. Nemcsak Cheyenne-ért aggódott, hanem mindenkiért a listán, ami Tom hívása óta kétszer olyan hosszúra nyúlt.

Pendergrass helyettes bólintással üdvözölte.

– Feltettünk egy új táblát az eddigiek mellé, ahogy kérte.

Az ajtó kinyílt, és belépett rajta Thayne, oldalán az apjával.

A terem elcsendesült.

– Most kaptuk az információt Lambert különleges ügynök FBI-os kollégáitól, hogy a lányom eltűnése szinte biztosan kapcsolódik egy olyan emberrablási sorozathoz, ami tizenöt éve tart. És a tettes feltételezhetően egyben Gina Wallace elrablója is.

A helyi rendőrök mind döbbenten tátották el a szájukat.

– Innen átadom a szót Lambert különleges ügynöknek és Blackwood helyettesnek. Riley, volna szíves?

Riley kinyitotta az aktát, és kivette belőle egy tízéves fiú képét, valamint a digitálisan öregített változatot.

Mindkettőt kitűzte a táblára.

Thayne óvatosan kitépte a nagymamája füzetéből a Cheyenne elrablását és a fiút ábrázoló rajzokat.

– Ezt nana rajzolta – mondta.

Pendergrass halkan füttyentett.

– Döbbenetes. Seriff, ne vegye rossz néven, de ha nem a saját szememmel látnám, el sem hinném.

– Néha mind elfelejtjük, mennyi mindenre emlékszik a nagyanyám – jegyezte meg Thayne.

– És ki az a lány? – kérdezte Underhill.

– Valószínűleg ő az a fiatal nő, akit Rivertonék birtokán találtunk, de ez még nem biztos. Egy pár perc múlva te is megérted, miért – magyarázta Thayne.

Riley és Thayne a következő néhány percben egymás után tették ki a táblára az áldozatok fényképeit. Így egymás mellé téve kísérteties volt az áldozatok közötti hasonlóság.

A szobában mindenki elhallgatott.

– Durva, hogy mennyire hasonlítanak – mondta Pendergrass.

– Így már érthető, DNS-minta nélkül miért nem lehet azonosítani a lányt – jegyezte meg Underhill.

Riley bólintott.

– Basszus – szólt közbe Nolan ügynök. Négy másik fényképet adott át Thayne-nek. – Ez az a négy fiú, akiknek a képét Hickok ügynök elküldte. Az egysége kikérdezi Brian Anderson szüleit. Ha végeztek, jönnek ide.

Riley körbenézett a nyomozókon.

– Cheyenne egyik elrablóját, Brian Andersont hat évvel ezelőtt, tízéves korában rabolták el. A fiú két nappal ezelőtt még életben volt, így joggal remélhetjük, hogy Cheyenne Blackwood és talán még néhány gyerek ezek közül élve előkerül.

– Ha elfogadjuk azt az elméletet, hogy mindegyiküket ugyanaz rabolta el, akkor Brian miért van még életben? – kérdezte Pendergrass.

– A gyerekekhez vonzódó szexuális ragadozók általában irányítani akarják az olyanokat, akik náluk kisebbek és gyengébbek – magyarázta Riley. – Talán Briant kényszerítette arra, hogy segítsen elkapni a többieket, csak közben a fiú is elég idős lett. Akárhogy is, a lényeg, hogy Brian üzent nekünk azzal, hogy otthagyta az ujjlenyomatát. Lehet, hogy kezd kifutni az időből, és ezt ő is tudja.

Thayne fogott egy csomó post-it-et, zsinórt és filcet.

– Jól van, akkor most nekiállunk összerakni az idővonalat.

Egy órával később ott állt a táblán az elmúlt tizenöt év minden ismert eseménye.

– Az a rohadt szemét. – Thayne apja odalépett élete első nagy ügyének fotójához. Gina Wallace. Megérintette a képet. – Tényleg ő volt az első?

Riley lerakta a mappáját, és a seriffhez fordult.

– Nolan ügynök Gina elrablásától visszamenőleg még tíz évet ellenőrzött. Nem volt olyan fiú vagy lány, aki hasonló körülmények között tűnt el. Gina Wallace Singing Riverben lakott. Cheyenne elrablása nem lehet véletlen.

– A második áldozat Madison Lambert, Riley nővére – mondta Thayne. – Alig egy hónappal később.

– Kérek egy térképet az Egyesült Államokról – adta ki a parancsot Riley. – Be akarom jelölni a helyszíneket.

Amíg Pendergrass intézkedett, Thayne magához intette Riley-t.

– Telefonálok, hogy találtak-e valamit a Riverton-vízesés mellett. Érdekel?

– Hogyne! – Kisurrantak a teremből, be a seriff irodájába. Thayne felhívta az öccsét.

A műholdas telefon recsegve kapcsolt.

– Mizu, tesó? – kérdezte Jackson.

– Ezt én akartam kérdezni tőled. Hová vezetett a nyom?

– Sehová. Találtam pár alig látható jelet, de egy mérföld után az is eltűnt. Akárki ölte meg a lányt, jobban ismeri az erdőt, mint én – ecsetelte Jackson leplezetlen idegességgel. – Mindjárt ránk sötétedik, de reggel folytathatjuk a keresést.

Riley nem számított rá, hogy ki lesz táblázva a gyilkoshoz vezető út, mégis nagyon csalódott volt. Valamiért gyanúsan sok bűntény kötődött a Riverton-vízeséshez.

Összenéztek Thayne-nel.

– Folytassátok! – mondták egyszerre.

Jackson nevetett.

– Szia, Riley! Jó hallani, hogy ilyen egyetértésben vagy a bátyámmal. Írd fel, mert nem hiszem, hogy gyakran előfordul!

Thayne néhány perc alatt elmondott minden hírt a testvérének. A beszélgetés mindenki számára felkavaró volt.

– Még annyi, hogy Kade hogy van? – kérdezte Thayne.

– Szerencsétlen nem bírta a bezártságot. Magyarázott valamit arról, hogy megkeresi Cheyenne-t, mert tartozik neki ennyivel. Valahogy kicselezte Hudsont, és meglépett Fannie-tól. Figyelek, hátha a nyomára bukkanok, de a fene tudja, merre ment.

– Ha megint bekattan… – Thayne összevonta a szemöldökét. – Az utolsó dolog, amire a keresés közben szükségünk van, az egy kiszámíthatatlan katona, aki átkapcsolt harci üzemmódba.

– Hidd el, hogy ezt én is tudom. Egyszer már majdnem ementálit lyuggatott belőlem. Remélem, sikerül végre helyet szerezni neki egy kórházban.

– Sajnálom a barátodat – jegyezte meg Riley, miután Thayne letette a telefont.

– Én is. Csak abban bízom, hogy nem keveredik még nagyobb bajba. Nem tudom, mi lett volna vele, ha nem akadunk rá a hegyekben.

Kijöttek az irodából a központi irodahelyiségbe.

– Eresszetek ki! – üvöltözött Ed. A cellákhoz vezető ajtó megint nyitva volt. – Látom, hogy ott van Gina fényképe! Tudom, hogy találtatok valamit! – Úgy rázta a rácsokat, mint aki megbolondult.

Riley elgondolkodva megtorpant.

– Mr. Zalinksy. – Elővette a jegyzettömbjét. – Maga ismerte Ginát.

– Na és? Az történt, amit elmondtam. Ezt nem varrja a nyakamba!

– Értem. – Riley a rácshoz ment, alig egy lépésnyire állt meg a cellától. – Olvastam Gina aktáját. Ha jól emlékszem, az elrablás idején maga találkozgatott Carollal. Igaz?

A férfi elvörösödött.

– Figyelgettem néha… Az én csajom volt, amíg az a fickó fel nem koppintotta.

– Maga zaklatta őt, méghozzá gimnazista koruk óta. Nem igaz?

Ed arca olyan piros lett, mint a paradicsom. Riley érzékeny pontra tapintott.

– A zaklatás azt jelenti, hogy ő nem akarta – morogta Ed. – De akarta. Most is akarja.

– Kidobott! Jobban tennéd, ha messzire elkerülnéd – vágta oda Thayne.

– Ezt vele beszéld meg, helyettes. Éppen úton van, hogy letegye az óvadékot. Bármelyik percben itt lehet.

Riley megragadta Thayne karját.

– Hadd csináljam én. – Közelebb lépett Ed cellájához. – Mit gondol, mi történt Carol lányával?

– Szerintem az a csavargó vitte el, aki Carolt felcsinálta.

Riley közelebb hajolt.

– Carol tavaly azt mondta, nem tudja, ki az apa.

– Ó, dehogynem tudja! Csak nem beszél róla, mert a pasi lelépett. Casperben találkoztak, de a fickó csak kihasználta, és eldobta, mint valami kurvát. Aztán eljött ide a városba, amikor Carolnak már közeledett a szülés. Pár évre rá is tiszteletét tette felénk, de Carol talán nem is emlékszik, mert addigra folyton részeg volt. De én emlékszem. Láttam, ahogy Carolt meg a lányát figyeli. Cadillackel jött, szóval volt pénze bőven. Beszélt pár szót a gyerekkel, adott neki tán valami plüssállatot, aztán elhúzta a csíkot.

– Ez évekkel Gina elrablása előtt történt.

– Lehet, de időnként láttam egy vadiúj Caddyt Carol háza körül ólálkodni.

– Mit gondol, milyen gyakran jött erre a férfi? – kérdezte Riley.

– Évente, a lány születésnapja környékén.

– A Cadillacet azután is látta, hogy Gina eltűnt? – kérdezte, de sejtette a választ.

– Miután a lány eltűnt – mondta Ed két vasrács közé behajolva – a Caddy nem jött soha többé.

A férfi hatalmasat kacagott. A leheletétől Riley kis híján elhányta magát. Köhögve hátrált el a rácstól. Szerencsére eleget hallott ahhoz, hogy Carollal legyen miről elbeszélgetnie.

– Ne hozzak egy fogkefét? – kérdezte erőltetett mosollyal.

Thayne odahajolt, szippantott egyet a levegőből, aztán dühösen Edre pillantott.

– Honnan szerezted a piát?

Ed megvonta a vállát.

Thayne karba fonta a kezét, és nekidőlt a rácsnak, hogy ráijesszen Edre. A fickó akkorát nyelt, hogy még Riley is hallotta.

– Addig nem hagylak békén, amíg meg nem mondod a nevét – fenyegetett Thayne.

– Ha elmondom, kiengedsz?

Thayne a pisztolyövére tette a kezét.

– Ha nem mondod el, akkor egész biztosan nem engedlek ki. Ráadásul a celládat is átkutatom.

Ed dühösen bámulta Thayne-t.

Riley elképedve nézte, hogy Thayne milyen ügyesen bánik a fogollyal. Igazán érti a dolgát.

– Egy riporter egy egész üveg piát adott pár bennfentes infóért cserébe.

– Van fogalmad róla, hogy mit műveltél? – kérdezte Thayne halk, hűvös hangon, és megragadta Ed gallérját. – Ha a nővérem meghal amiatt, hogy te egy percig nem bírsz meglenni pia nélkül, akkor nem lesz, aki megvédjen. Ezt veheted fenyegetésnek.

Azzal ellökte Edet.

Thayne akkor szólalt meg legközelebb, amikor kijöttek a celláktól, és bezárta maga mögött az ajtót.

– A rohadt életbe! Első nap haza kellett volna küldenem. Úgyis mindig megússza.

Riley megfogta Thayne kezét, és szomorúan nézte a fájdalmas arckifejezését.

– Ne okold magad! Nem tudhattad.

– Azért azt a szaros ajtót bezárhattuk volna. Meg is tettem volna, de saját tapasztalatból tudom, mennyire nyomasztó tud lenni egy olyan cella. De most ennek a részeg baromnak hála Brian Anderson talán már nem él, és akkor a nővérem megtalálásának esélye is vele halt.

♦ ♦ ♦

Az éjjeli égbolt fekete leplét csillagok tarkították. Riley az ablaknak nyomta az arcát, úgy bámult be a sötét házba.

Carol két napja nem ment be dolgozni. Riley megint kopogtatott. Thayne-re pillantott.

– Szerinted jól van?

Thayne erőteljesen bedörömbölt, az ökle alatt recsegett az öreg fa.

– Carol, Thayne és Riley vagyunk. Tudjuk, hogy odabent vagy. Kérlek, engedj be! Szükségünk van a segítségedre – kiabálta.

Nolan közben utánanéz a Cadillacnek. Riley tudta, hogy az általa tanulmányozott emberrablásoknál legalább két helyen láttak ilyen autót, és a fiúk elrablását még nem is ellenőrizte. Még mindig nem bírta felfogni, hogy képes volt elsiklani az összefüggés fölött. Azóta ezeket az aktákat tanulmányozza, amióta csak hozzájuk fér.

Elkövette azt a megbocsáthatatlan hibát, hogy előfeltevéssel élt. Pedig éppen ez volt az, amit mindenáron el akart kerülni, amikor Singing Riverbe jött nyomozni.

A függöny meglebbent.

– Carol! – zörgött újra Riley. – Kérem, nagyon fontos!

A kilincs lassan megmozdult. Carol sápadt arca megjelent az ajtó mögött.

– Mit akar? – kérdezte véreres szemmel, tagolatlanul.

– Fel kell tennünk néhány kérdést Gina apjával kapcsolatban. – Riley bedugta a lábát az ajtón, nehogy Carol bezárkózzon.

– Gina meghalt. – Carol megpróbálta becsukni az ajtót, de Riley nem engedte.

– Ez nem igaz – vágta rá Thayne.

– De igen. De nem baj. Örökké részeg voltam, és magára hagytam. Férfiakra bíztam. Megérdemlem az elvesztését.

A nő kinyitotta az ajtót, és hátratántorodott. Riley-t orrfacsaró bűz csapta meg. Volt abban drog, alkohol, vizelet, és még ki tudja, micsoda.

Thayne ablakot nyitott, hogy bejöjjön egy kis levegő.

Carol lerogyott a kanapéra, és fogott egy magas poharat, ami tele volt rakva jéggel. Egy üvegből öntött rá valamit.

Riley leült szembe a nővel, akinél talán a megoldás kulcsa rejlik.

– Úgy gondoljuk, hogy segíthet megtalálni Cheyenne-t.

– Nem tudok én segíteni senkinek. Még magamnak sem. – Keserű, szomorú nevetést hallatott. – Ki kellett volna hoznom Edet, de nincs meg a pénz.

Nem volt nehéz kitalálni, mire mehetett el. A dohányzóasztalon methpipa hevert, láthatóan nemrég használták.

– Egyedül Edre számíthatok – mondta Carol. – És még azt is elbasztam. Méghozzá helyrehozhatatlanul.

Riley előrehajolt, és megfogta Carol kezét.

– Ki volt Gina apja?

Carol pislogott.

Thayne-re pillantott, aztán a fejét ingatta.

– Nem mondom el, amíg ő itt van. A férfiak nem értik meg. Ed sem értette meg soha. Elítélnek, látom a szemükben. – Felállt. – Rohadj meg, Thayne Blackwood! – A mellére csapott. – A Blackwoodok! A tökéletes család! Én is olyan voltam, mint ti! – Thayne karjába rogyott, és kitört belőle a zokogás. – Én is olyan voltam!

Thayne felemelte és a kanapéhoz vitte a nőt, aki azonnal lerogyott.

Riley felpattant, és megsimította Thayne karját.

– Megoldom. Szerintem beszél, ha kimész.

Thayne bólintott.

– A ház előtt leszek. Ha csak egy gyanús pisszenést is hallok, bejövök – jelentette ki, majd kivonult.

Carol a szemét törölgette.

– Én is olyan voltam.

– Tudom – szólt Riley, és megveregette Carol kezét. – De senki nem érti meg, ugye?

Carol tágra nyílt, ködös szemmel pislogott rá.

– A maga nővérét is elrabolták. Már emlékszem.

Riley bólintott, és elővett egy képet.

– Madisonnak hívták. Nem sokkal Gina után tűnt el.

– Maga is tudja, hogy meghaltak – suttogta Carol. – Senki nem mondja ki, de meghaltak. Gina most lenne harminc. Talán már gyereke is született volna. Lehet, hogy kettő is. Nagymama lennék.

– Elmentek – mondta Riley fájó szívvel. – De attól én haza akarom vinni a nővéremet. Az anyámért. Maga nem akarja hazahozni Ginát?

Carol szeméből megindultak a könnyek.

– Segítene?

– Nem tudom – sóhajtotta Riley. – Nem tudom, hogy az igazság tudatában jobb lesz vagy rosszabb, de muszáj megpróbálnom. – Carol térdére tette a kezét. – Elárulhatok valamit, Carol? Néha azt álmodom, hogy Madison eljön hozzám. Belép az ajtómon, és mosolyog. Annyira valóságos az az álom.

– A szelleme – szólt Carol. – Éjjelente én is sokat látom Ginát. Engem okol azért, ami történt vele.

– Akkor segítsen megtalálni őket. Tegyünk valami jót értük. Ki Gina apja?

– Egyéjszakás kaland volt. Casperben találkoztam vele egy bárban a rodeó mellett. Próbáltam bejutni, de túl fiatal voltam. Addigra már sokadszor dobtak ki. – Összevonta a szemöldökét. – Egy menő főiskolára járt Kaliforniában. Olyan szavakat használt, amiket sosem hallottam, de nagyon jó volt hallgatni. – Carol behunyta a szemét, az arcán halvány mosoly futott át. – Puha keze volt, nem olyan, mint Ednek vagy az itteni farmereknek.

– Biztos vonzó volt.

– Igen. Elsőre legalábbis. – Carol elgondolkodva ráncolta a homlokát. – Mivel nem jutottunk be a helyre, elmentünk a hotelszobájába. Ittam vele egy párat. Nem sokra emlékszem, csak arra, hogy különlegesnek éreztem magam mellette. A karjaiban aludtam el.

Carol egyetlen korttyal kiitta az itala felét.

– Reggel felvette a nadrágját, és elköszönt. Megkérdeztem, hogy elvisz-e magával, mire kinevetett. Nem voltam sem elég okos, sem elég szép. Kisétált az ajtón, és soha többé nem láttam.

Riley el tudta képzelni, hogy a kisvárosi tizenhét éves lány bedőlt a mesének. És egyetlen döntés az egész életére rányomta a bélyegét.

– Elmondta neki, hogy terhes?

– A vezetéknevét sem tudtam. – Carol vállat vont. – Egyszer aztán mintha láttam volna az autóját. Egy Cadillac. Tudja, mennyibe kerül egy olyan? De lehet, hogy csak álmodtam – mondta elhaló hangon. – Biztos csak álmodtam.

Azzal eszméletlenül lerogyott a kanapéra.

Riley felállt. A kandallóhoz lépett, egy fényképet fürkészett. Egy barnásvörös hajú lány mosolygott rajta, bár a szeméből nem boldogság sugárzott. Gina Wallace élete az elejétől fogva nehéz volt. Mi van, ha Ed igazat beszél? Ha ez a bizonyos csavargó tényleg visszajött? Mi van, ha ő vitte el Ginát?

Ő volt az első áldozat, márpedig az első áldozat árulja el a legtöbbet.

Esélytelennek tűnt erre alapozni, de nem volt más választásuk.

Elővette a telefont, és hívta az ismerős számot.

– Hickok – szólt bele Tom.

– Riley vagyok.

– Mit akarsz, Lambert?

– Szívességet. Gina Wallace DNS-e megvan a rendszerben, igaz?

– Holttestet találtatok? – kérdezte Tom.

Jó feltételezés, elvégre a DNS az ujjlenyomathoz hasonlóan csak összehasonlításra használható. Csak akkor van értelme, ha van mivel összevetni.

– Az apja lehet az elkövető. Lefuttatnád nekem a DNS-ét a rendszerben, hátha talál hasonló eredményt?

Tom füttyentett egyet.

– Hallod, amit beszélsz? Elment az eszed?

– Lehet. De kezdek kifutni az ötletekből. És ha nem találok valamit nagyon gyorsan, Cheyenne Blackwoodnak és Brian Andersonnak vége.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Az utcai lámpa fénye glóriaként vetült a földre. Thayne az ajtófélfának dőlve hallgatózott. Eddig hallott már sírást, zokogást, aztán elfojtott női hangokat.

Idegességében a combján dobolt. Nem hagyta nyugodni a sürgető érzés. Valami azt súgta neki, hogy Riley-val közel járnak ahhoz, hogy valami fontos dologra bukkanjanak, de semmi olyat nem látott, ami közelebb hozná őket Cheyenne-hez, és még mindig fogalma sem volt, hogyan találhatná meg.

Egyelőre minden reményük egy tizenhat éves fiúban volt. De hogy ez a remény ezúttal mennyire csalfa, azt nem tudták még.

A balján zörgés hallatszott. Elővette a fegyverét, és lehajolt, úgy figyelte a fákat Carol otthona mellett.

Hangos nyávogás törte meg a csendet, és egy macska rohant el mellette fújva. Thayne nem nyugodott meg. Valami megzavarta az állatot.

Egy árny mozdult meg balra, épp amikor a ház ajtaja kinyílt.

– Maradj a házban! – sziszegte Riley-nak. – Ne gyere ki, amíg vissza nem jövök!

Az ajtó becsukódott, a belső retesz a helyére kattant.

Thayne biztos volt benne, hogy Riley meg tudja védeni magát odabent, ezért nesztelen léptekkel elindult a fák felé. Valahol – talán egy sikátorban vagy az utca végében – felzúgott egy autó. A hang másodperceken belül elült.

Thayne tudta, hogy esélye sincs utolérni az autót, ezért elemlámpát fogott, és nekilátott körülnézni a ház körül. A földön hamarosan két lábnyomot talált, a mintázatuk hasonló volt, mint amilyet a Riverton-vízesésnél, az azonosítatlan női holttest közelében talált.

Elővette a telefonját, és tárcsázott.

– Pendergrass, azonnal gyere Carol házához. Hozd a helyszínelői felszerelést, és keríts valakit, aki ma éjjel őrzi a házat.

– Rajta vagyok!

Thayne letette a telefont, és még egyszer körülnézett.

Kit zavart meg? Egy mesterlövészt? Egy riportert? Az emberrablót? A gyilkost?

Nem bízta a véletlenre, ezért addig járta körbe a házat, amíg Pendergrass villogó rendőrautóval meg nem érkezett.

Akkor bekopogott Carol ajtaján.

Riley azonnal kinyitotta.

– Mi történt?

– Valaki figyelt minket.

Thayne bezárta Carolt, és a kiérkező nyomozónak adta a kulcsot.

– Vigyázzon rá!

A férfi bólintott. Thayne fegyverrel a kezében, feszült figyelemmel kísérte Riley-t a kocsihoz.

A nő fáradtan lépkedett. Biztosan kimerült. Cheyenne keresése az állandó fordulatokkal jobban kiszívta az emberből az erőt, mintha három mérföldet kellett volna gyalogolnia ellenséges területen.

– Megint zsákutca? – kérdezte Riley-tól.

– Nem biztos – kezdte a nő. – A DNS-re megéri rákeresni. Ez hamarabb is eszembe juthatott volna.

– Már megint magadat ostorozod – mondta Thayne, amikor beindította a kocsit. A környéket kémlelte – bármit, ami gyanús vagy nem illik oda.

Riley a fejét forgatta, és közben a tarkóját dörzsölgette.

– Pihenned kell.

– Ma meg akartam találni Cheyenne-t.

– Én is.

Riley a fejtámlának dőlt, és becsukta a szemét.

– Vigyél vissza a hivatalba! Az éjszakát a tábla előtt töltöm. Újra végignézem az összes elrablást. Kell lennie valaminek.

Thayne sebességbe tette az autót, és elindult.

– Szerintem érdemes lenne aludnod néhány órát. Az egységed a Brian Anderson-szálon dolgozik, a DCI és a denveri FBI-részleg az aktákat bújja. Ha a helyszínelők találnak valamit, úgyis azonnal keresnek minket.

Riley a fejét ingatta.

– Nem. Ott akarok lenni.

– Mindketten tudjuk, hogy túl vagyunk a kritikus időszakon. Az már nem fog segíteni, ha nem alszol. – Gondterhelten sóhajtott. – Ha Cheyenne még él, az azért van, mert az elrablójának élve kell. – Fannie panziója felé kanyarodott. – A családomnak a megérzéseidre és az ösztöneidre van szüksége, hogy észrevedd, amit más nem. Ahhoz viszont pihenned kell.

Riley grimaszolva a szemét dörzsölgette.

– Tudod, hogy igazam van.

A nő összevont szemöldökkel nézett rá.

– Attól nem kell örülnöm is neki.

Thayne azután csendben várta, hogy Riley is szembenézzen az igazsággal. A férfinak igaza volt, és ezt mindketten tudták.

– Jó. De csak pár órát.

– Persze.

Riley maga alá húzta a lábát, aztán Thayne felé fordult. Szóra nyitotta a száját, de végül nem szólt.

– Riley, az elmúlt két napban szerintem éppen elég dolgon mentünk keresztül együtt ahhoz, hogy bármit elmondhass.

– Nem tudom, mi lesz a nyomozás vége, de ezt el akarom mondani, mielőtt elszabadul a pokol. Márpedig el fog. A családod erős – mondta átható pillantással. – Adhatok egy tanácsot?

– Persze.

– Akármi történik, próbáld összetartani a családot.

– Hogy ne járjon úgy, mint a tiéd? – kérdezte Thayne lágyan.

– Nem tehettünk róla. Madison volt anyám szeme fénye. Amikor elrabolták, valami összetört benne. Én nem hozhattam helyre, és apám sem. Azon is csodálkozom, hogy még együtt vannak. – Fájdalmasan felnevetett. – Talán a váláshoz túl sok energiára és szenvedélyre van szükség.

Thayne a nő kezéért nyúlt, az ujjaik összefonódtak.

– Sajnálom.

– Az elmúlt években sok ügyön dolgoztam. Hivatalosan az elmúlt három évben, nem hivatalosan sokkal régebben. Az emberrablás az esetek többségében szétzilálja a családot. Nem szeretném, hogy veletek is ez történjen. A te családodban van valami különleges.

– Pontosan ezt a különlegességet utáltam fiatalon. Ezért mentem el, és ezért nem jöttem vissza soha.

– Most mégis itt vagy.

– Kezdem újra megbecsülni Singing Rivert. És a családomat.

Lehúzódott a panzióhoz. Riley már nyitotta volna az ajtót, de Thayne megállította.

– Várj meg!

A férfi kiugrott, és körülnézett, keresve a szokatlan mozgást vagy jeleket.

Amikor megnyugodott, kinyitotta az anyósülés ajtaját, és sürgető léptekkel bekísérte Riley-t az épületbe.

Fannie el sem húzta a függönyöket.

Riley a férfihoz fordult.

– Ha valamit megtudsz…

– Szólok. De nem megyek messzire, mert nem hagylak magadra éjszakára.

♦ ♦ ♦

Cheyenne a betege ágya mellett ült, és éppen az ételt majszolta, amit Ian behozott neki. A hegyes fakaró az orvosi köpenye derekába volt elrejtve. Bethany légzése javult, de még mindig nem tért magához. A lázas öntudatlanság helyett most viszont már nyugodtan aludt.

Már egy laikus is meg tudta volna állapítani, hogy a heg körül elmúlt a fertőzés. Az antibiotikumos infúzió hatott, Bethany valószínűleg hamarosan fel is ébred. Onnantól a tablettákat is be tudja venni, és végre fog enni és inni.

Cheyenne azután hamarosan nélkülözhetővé válik, Bethany pedig visszakerül annak a kezei közé, aki megmérgezte.

Néhány órával ezelőtt Apa bejött a szobába, és megparancsolta Cheyenne-nek, hogy mutassa meg Bethany gyógyuló sebét. Apró, elégedett biccentéssel nyugtázta a javulást, majd egyetlen szó nélkül távozott.

Cheyenne tudta, hogy ha esélye adódik a szökésre, azt ki kell használnia.

A zárkája ajtaja kinyílt, a hang az egész épületben zengett.

Apa bejött, és megállt a helyiség közepén.

– Blackwood doktornő, ön beszélt Iannel. Mit mondott neki?

Erőltetetten nyugodt hanghordozásától a hideg is kirázta Cheyenne-t. A férfi mögött belépő, halálra vált arcú Adelaide sem segített a helyzeten.

Cheyenne felállt a székről, és belenézett a férfi szemébe, akinek a kezében volt az élete. Nem szólt semmit.

Apa összeszorította az ajkát.

– Nem áll szándékomban megbüntetni, de ha kényszerít rá, habozás nélkül megvédem a családomat. Feleljen a kérdésre!

– Semmi fontosat – hazudta Cheyenne.

– Maga tönkretette, amit fáradságos munkával létrehoztam – Apa halk szavai szöges ellentétben álltak az arcát elborító vörösséggel. – Ian például kiválóan értett az elektromos berendezésekhez. Belegondolt egyáltalán, hogy mire kényszerít azzal, hogy mindenféle emlékekkel fertőzi meg a törékeny elméjét? – Hátratett kézzel járkálni kezdett. – Hogy is gondolt volna. Maga egy önző világból való, ahol mindenki csakis magára gondol, nem pedig a nagyobb jóra.

Miközben a férfi beszélt, Cheyenne kis híján összeesett csalódottságában. Ian nem szökött meg. Senki nem jön a megmentésére.

A fegyvere viszont ott pihent a derekán. Egyetlen esélye lesz használni. Jól kell megválasztania a pillanatot.

A válla fölött Bethanyra pillantott. Érte is vissza kell jönnie, mielőtt az ellenlábasa végez vele.

Apa összevonta a szemöldökét.

– Őszintén bíztam benne, hogy erre nem kerül sor. Adelaide, végre kell hajtanunk a büntetést. Mindegyikükön. – Megvetéssel bámult Cheyenne-re. – Ami most következik, az mind magának köszönhető, doktornő. Ian engedelmes fiú volt. Micah is beletanult volna a dolgokba, de most… – Nagyot sóhajtott. – Milyen kár.

Sarkon fordult, és elindult kifelé.

– Adelaide, hozd!

Adelaide összerezzent. Sajnálom – tátogta, amikor megragadta Cheyenne karját.

Az üres folyosó hívogatón tátongott előttük. Egy dobása van. Ki kell használnia.

Félrelökte Adelaide-et, előrántotta a fegyverét, és az ajtó felé rohant.

– Zárd be! – szólt Apa.

A vasajtó kívülről bezárult. Cheyenne nekivágódott a fémlapnak. Megfordult, a hátát az ajtónak vetette, és fegyverrel a kezében felkészült a harcra.

Nem volt hová menekülnie.

– Ostoba gyermek. – Apa kettőt kopogott, mire valaki kinyitotta az ajtót Cheyenne mögött. A nő hátratántorodott, és mielőtt a karját mozdíthatta volna, a padlóra szorították, és ismerős, édeskés szag árasztotta el az orrát és a száját.

Próbálta elfordítani a fejét a szagtól. Visszatartotta a lélegzetét, és ökölbe szorította a kezét. Ha csak egy kicsit…

A nőre pillantott, akiben megbízott.

– Kérlek, Adelaide. Segíts… megszökni – mondta artikulálatlanul.

Apa lenézett Cheyenne-re, és elmosolyodott. Az elégedett, beteges mosolytól Cheyenne-nek a gyomra is felfordult.

– Sajnálom. Nem volt más választásom – mondta Adelaide. Az arcát eltorzította a bűntudat.

– Maga is megkapja Ian és Micah büntetését – közölte Apa.

Cheyenne pislogott, és próbált harcolni, de a dolgok lassan elhomályosultak.

– Ian – suttogta.

Az elméjére sötétség telepedett, a szoba tárgyai összefolytak.

A csuklóján bilincs kattant. Próbált ellenállni, de mozdulni sem tudott. A szemét sem tudta kinyitni.

– Hozd – szólalt meg Apa – az omegaszobába!

Körülötte többen levegő után kaptak.

– Apa, biztos vagy benne?

– Nincs más választásom. Őrizd! Addig mi hozzuk Iant és Micah-t.

Ian, annyira, de annyira sajnálom!

Valaki kötelet kötött a derekára, és azzal vonszolták végig a padlón. A feje fölött halk szipogást hallott.

– Hagyd abba! – suttogta egy női hang. – Azt akarod, hogy téged is megbüntessen?

– N-nem – hebegte egy rettegő lány.

– Akkor csináld, amit mondott. És ne feledd, mit mond mindig Apa. A család a mindenünk.

♦ ♦ ♦

Riley minden eddiginél kisebbnek érezte Fannie panzióját. A szíve nagyot dobbant, amikor Thayne bejelentette, hogy éjszakára ott marad. Amikor utoljára ezt mondta, végül egy hétig együtt voltak. Akkoriban más volt a világ.

– Csak utánad – jelentette ki azzal a makacs, ne vitatkozz velem, mert úgyis hiába hanghordozással, amit Riley már annyira jól ismert – és utált – a péntek esti telefonos randikról.

– Tudok vigyázni magamra – ellenkezett a nő, mert valahogy kényszert érzett rá, hogy kiálljon önmagáért, a munkájáért és a kiképzésért, amiben részt vett. – Az engedélyem talán már nincs nálam, de pisztolyt adtál.

– Valaki követ minket. Amíg ki nem derül, hogy kicsoda, nem rázol le.

– Olyan vagy, mint valami falkáját védelmező alfahím.

– Ez a dolgom.

Riley ajka felfelé görbült. Igazság szerint már eldöntötte, hogy beadja a derekát. Örült a társaságának. És minden megtett lépéssel egyre nehezebbé vált a teste a kimerültségtől – a fizikai és lelki kimerültségtől.

Az elmúlt napok heves érzelmei teljesen leszívták: kétségbeesetten aggódott Cheyenne-ért, különös, megmagyarázhatatlan remény gyúlt benne, hogy talán választ kap a nővére és más áldozatok ügyére, és csontig hatoló vágyat érzett arra, hogy az életével fizettesse mindezért azt a rohadékot, aki ennyi fájdalmat okozott.

– Akkor gyere! – Éppen elindult a lépcsőn, amikor a konyhából előbújt Fannie, mögötte meg Willow és Norma.

Thayne a homlokát ráncolta.

– Hölgyek, kíséret nélkül nem hagyhatjátok el a házat, megértettétek? Odakint mesterlövész bujkál valahol.

Az idős hölgyek rémült arccal bólintottak. Thayne a füléhez emelte a telefonját.

– Szóljatok, ha el szeretnétek menni. Ironcloud helyettes odakint őrködik. Ő majd elvisz titeket.

Izgatott suttogással tűntek el Fannie saját lakrészében a recepciós pult mögött.

– Szerinted képesek nyugton maradni? – kérdezte Riley fáradtan.

– Kotnyeles öreglányok, de most ők is pontosan tudják, mennyire komoly a helyzet. Nem lesz baj velük.

A lépcső tetején Riley a kulcsot keresve a táskájába nyúlt. Thayne eltolta a kezét, és elvette a kulcsot. Kinyitotta az ajtót, betessékelte Riley-t, majd bement, és betolta a reteszt.

A beágyazott ágyat leszámítva minden ugyanúgy volt, ahogy Riley hagyta, a falra kiragasztott nyomozati anyagokat is beleértve. Riley megállt a szoba közepén – sosem érezte még magát ennyire kínosan.

– Zuhanyozz le! – szólt lágy hangon Thayne.

Riley-nak kapóra jött a kibúvó, úgyhogy már ment is a fürdőbe, ahol lehámozta magáról a ruhát, és pillanatokon belül a zuhany alatt élvezte a nyakára és a hátára zúduló vízsugarat. Sűrű pára szállt körülötte; mire végzett, egy kicsit újra embernek érezte magát.

Hálóingbe bújt, alulra rövid pizsamanadrágot húzott, és visszatért a szobába. Thayne lehúzta az ágytakarót, az ágy mellett pedig tea és fahéjas tekercs várta. Riley leült az ágy szélére, és belekortyolt a teába.

– Te olvasol a gondolataimban? – kérdezte.

– Nem, csak úgy gondoltam, hozok neked is. – A férfi a szoba közepén várakozott.

– Jaj, ne már, nem kell engedélyre várnod! Menj, zuhanyozz le nyugodtan.

– Nem tudtam, mit tervezel velem – jegyezte meg Thayne egy kacsintás kíséretében.

Riley-nak leesett az álla. Ha lett volna valami a keze ügyében, amit a férfinak vághat, megteszi. A víz aztán megnyugtató háttérzajt adott, Riley elméje pedig kikapcsolt. Beleharapott a fahéjas tekercsbe, és mire Thayne egy melegítőnadrágban előjött a zuhanyzóból, megette az egészet.

– Mielőtt megkérdezed, nem, nem készültem váltóruhával. Ez Kade nadrágja – magyarázta, miközben a szekrényhez ment, és egy takarót vett elő.

Riley az ágyon ülve felhúzta a térdét.

– Miért olyan fura most ez az egész?

– Mert egy évvel ezelőtt elvakított minket a szenvedély meg a vágy, és nem törődtünk a jövővel. Mostanra már túl jól ismerjük egymást, bizonyos értelemben viszont nem eléggé. – Megállt az ágy mellett. – És a jövőnk is eléggé ködös.

– Profilozónak kéne menned. – Riley megdörzsölte a tarkóját, és fáradtan felnyögött.

– Majd én – ajánlkozott Thayne. Letelepedett az ágyra, és egy kicsit Riley haját simogatta, mielőtt félresöpörte volna a tincseket. – Próbálj megnyugodni egy kicsit.

A nő nagy levegőt vett, és behunyta a szemét.

Thayne az ujjával dolgozni kezdett a feszültségen, ami Riley nyakizmaiban összegyűlt. A keze csodákat művelt az összecsomósodott izmokkal. Riley felnyögött.

Thayne azonnal elkapta a kezét.

– Fájt?

– Ne hagyd abba! – biztatta a nő, és előrehajtotta a fejét.

Thayne végignyomkodta a gerinc menti izmokat, és ott is talált egy csomót. Amikor megnyomta, olyan érzés volt, mintha tűz nyilallt volna belőle minden irányba. Riley felszisszent. Thayne megdermedt, de mivel a nő nem szólt rá, hogy hagyja abba, folytatta.

Riley nem tudta, meddig bírja még az éles fájdalmat, de az egyszer csak enyhült, és megnyugtató hullámokban elindult a vállán a bordái felé. Felsóhajtott.

– Feküdj le! – suttogta Thayne.

Riley nem ellenkezett. Lágyan belesüppedt a matracba. Thayne felkelt, és lekapcsolt minden lámpát, csak a fürdőszobában hagyta égve a világítást.

Emlékezett.

Néhány pillanat múlva bemászott a takaró alá, Riley hátát a mellkasához húzta, és a takarót magukra terítette. A nő egy pillanatra megfeszült.

– Ne félj! – suttogta Thayne. – Mindkettőnknek alvásra van szüksége, de szeretlek közben a karjaimban tartani. Mindig is szerettelek.

Riley-t körülölelte a melegség. Az álom egy időre képes volt száműzni a világ borzalmait, így Riley elmerült a sötétségben. Thayne karjaiban biztonságban volt. Hazatért.

♦ ♦ ♦

Tizenöt évvel korábban.

– Lányok, alvás! Öt perc múlva felmegyek.

Madison magára kapta a pizsamáját, és épp időben bebújt az ágyába. Az anyja benyitott a szobába. Madison alvást színlelt. Elalvás előtt szeretett volna még egy tátikát hajtogatni.

A szeme viszont elnehezedett. Már majdnem elaludt, amikor a fürdőszoba ajtaja nyikorogva kinyílt.

A húga lopakodott befelé.

– Maddy? – suttogta.

Madison nem válaszolt.

Riley most nem mászott be mellé az ágyba, hanem csak fogott egy párnát, és letelepedett a padlóra.

Madison résnyire nyitotta a szemét.

A húga magával hozta a takaróját. Félt a sötétben, de anya nem engedte meg neki, hogy legyen éjszakai lámpája.

Madison kinyúlt az ágyról, és bedugta az éjjeli lámpáját, amit még a szemétből mentett ki, amikor anya ki akarta dobni.

– Kösz, Maddy. Azért még mindig haragszom rád – ásítozott Riley.

– Én is rád.

Madison behunyta a szemét. A kishúgokkal folyton csak a baj van.

Madison magányos bagoly baljós huhogására ébredt fel mély álmából. Az arcát lágy szellő simogatta. Megborzongott, és magára húzta a takarót.

Egy tücsök ciripelt – hangosan és közelről, mintha valahogy betévedt volna a szobába.

Furcsa. Az éjszakai hangok nem szoktak ennyire hangosak lenni.

Az ablak felől halk suhogás, aztán elfojtott kattanás hallatszott. Madison megmeredt, a szemét erősen összeszorította. A szíve a torkában dobogott.

Az ágy mellől nyöszörgés hallatszott.

Riley.

Madison szeme kipattant.

Az ágya fölött termetes alak magasodott. A férfi az ajkára szorította az ujját. Madison sikolyra nyitotta a száját, de a férfi a fejét ingatta.

– Ha sikítasz, megölöm.

A férfi a kezében tartotta Riley-t, a tenyerét a lány arcára szorította. Riley szeme hatalmasra nyílt a rémülettől.

Madisonnak a torkára fagyott a sikoly. Bólintott.

– Szállj ki az ágyból, és vedd fel a cipődet.

Madisonnak még a csontjai is reszkettek. A férfi egyre erősebben szorította Riley nyakát. Lehajolt, és valamit a húga fülébe súgott.

Riley bólintott.

Madisonnak nem volt más választása, úgyhogy kimászott az ágyból. Néhány lépésnyire megállt a hálószobája ajtajától.

– Túlságosan okos vagy ahhoz, hogy ilyen hibát kövess el – sziszegte a férfi. – Régóta figyellek, Madison. Százhatvanas az IQ-d. Próbálsz beilleszkedni, de nem megy. Esténként sírva tekintesz ki az ablakon. Ma először alkoholt ittál. És csókolóztál. Elindultál az önpusztítás útján, de én kiválasztottalak.

– A végzeted eljött érted. Vedd fel a cipődet!

Madisonnak úgy reszketett az ujja, hogy alig tudta bekötni a cipőjét. Éppen végzett, amikor az utolsó mozdulatra a karkötőjén csüngő félbevágott szív a bőréhez ért.

Riley-ra pillantott. A húga jellegzetes, dühös pillantást lövellt felé. Madison megtörölte a szemét.

Az egész testében reszketett, ahogy elindult a hatalmas férfi felé.

A férfi elmosolyodott. Kivillantotta a fehér fogát. A fején kötött sapka volt, ami eltakarta a haját.

– Menj az ablakhoz – parancsolta neki. Felemelte és az ágyra tette Riley-t. A füléhez hajolt. Odasúgott valamit, aztán kést vett elő. Megfordította Riley kezét, és megvágta a tenyerét. A kislány nyöszörgött a fájdalomtól, mire a férfi befogta a száját.

Madison legszívesebben a betörőre vetette volna magát, de belül tudta, hogy ha megteszi, Riley meghal.

– Feküdj le! – szólt a férfi.

Riley sírni kezdett.

– Csináld, Riley! – suttogta Madison. – Kérlek, tedd meg nekem! Minden rendben lesz!

Tudta jól, hogy ez hazugság.

A férfi mosolyogva megsimította Madison arcát.

– Nagyon okos lány vagy. Nem tévedtem veled kapcsolatban. – Megszorította Riley torkát. – Csukd be a szemed, és számolj el ötvenig! Addig ne nyisd ki!

A kislányhoz hajolt, és közben Madisonra nézett. Valamit megint Riley fülébe súgott.

A húga összeszorította a szemét.

A férfi aztán elengedte Riley nyakát. A lány nem mozdult. Hála az égnek.

A nagydarab férfi kinyitotta az ablakot. Édes illatú rongyot tartott Madison orra elé.

– Szagolj bele!

Madison mély levegőt vett. A világ forogni kezdett, elhomályosult. Összerogyott.

A férfi az ölébe vette, ajka a lány füléhez ért.

– Az enyém vagy. Ha pontosan azt teszed, amit mondok, nem jövök vissza a húgodért. – Riley felé biccentett. – Ha nem fogadsz szót, súlyos büntetésre számíthatsz, amit a testvéred fog megfizetni. Megértetted?

Madison felpillantott, de már nem látta a férfi arcát. A feje lehanyatlott. Csak a húgát látta.

Dúdolni kezdett a Paff, a bűvös sárkányból.

Riley mozdulatlanná dermedt, akár egy halott.

A világ feketébe burkolózott.

Madison nem akart felébredni. Azt kívánta, bárcsak sosem térne magához.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

– Madison! – Riley felült az ágyban. A szíve a mellét verte, minden dobbanásba a feje is belefájdult. – Sajnálom! Annyira sajnálom!

– Csss! Csak álmodtál! – Thayne átkarolta, és simogatni kezdte a hátát hosszú, ritmikus körökben.

Riley először a férfi mellének feszült; próbált szabadulni, de Thayne csak még szorosabban ölelte.

A résnyire hagyott fürdőszobaajtón át beszűrődő halvány fényben látta Thayne arcát. És a férfi is látta az övét. Thayne a tenyerébe fogta az arcát, és letörölte a könnyeit.

– Madison elrablása nem a te hibád volt – nyugtatta halkan.

– Fogalmad sincs róla – suttogta Riley. – Annyiszor lejátszottam a fejemben azt az estét. Sikítanom kellett volna, de én csendben ültem, ahogy megparancsolta. Hagytam, hogy egy őrült elrabolja a nővéremet, és nem tettem semmit.

– Tízéves voltál. Mit mondanál egy áldozat húgának, aki ilyesmit élt át?

Riley a kemény igazságot hallva lehunyta a szemét.

– Basszus.

– Legyél kedvesebb azzal a tízéves gyerekkel, aki elveszítette a nővérét. Megérdemli.

Riley pislogott egyet, aztán még egyet. Nem fog sírni. Nem mutatja magát gyengének és sebezhetőnek senki előtt. Ökölbe szorította a kezét.

Próbálta elszakítani a tekintetét a férfi gyengéd pillantásától, de ő nem hagyta magát. Némán, mozdulatlanul, rendíthetetlenül meredt rá. És csak feküdtek ott, egymástól milliméterekre. Riley mély levegőt vett, mire Thayne illata az orrába tódult. Olyan jó illata van. A szíve még mindig ki akart ugrani a helyéről. Kinyitotta az ujjait, és a férfi meztelen mellkasára tette a kezét.

Thayne szeme elsötétült, az orrlyuka kitágult.

Vágy. Olyasmi, amit Riley nagyon is megértett.

Magához húzta a férfi fejét, és az ajkát az ajkára tapasztotta. A szenvedély bombaként robbant közöttük. Érezte Thayne merevedését, de mielőtt a vágyaik átvették volna az irányítást, a férfi elhúzódott.

– Többet akarok – suttogta Thayne. – Többet, mint amiben egy éve részünk volt ebben az ágyban. Többet, mint telefonhívások, mint erotikus ábrándozások. Mindent akarok, Riley. Most már biztosan tudom.

– Azt hittem, én is elég vagyok – szólt csalódottan Riley.

– Elég vagy, Riley, de én mindent akarok, korlátozások nélkül. Örökké azt hajtogatjuk, hogy ez most nem a jó hely, nem a jó alkalom, de mikor lesz az? Elegem van abból, hogy a jó alkalomra várjak. Brett Riverton fontos leckét tanított ma erről. A jó hely és a jó alkalom itt és most van. – Mélyen a szemébe nézett. – Szeretlek, Riley Lambert. Tiszta szívből.

Riley el sem merte képzelni, hogy valaha ezt hallja Thayne szájából. Legalábbis nem úgy, hogy neki mondja.

Szóval szereti? Elkapta a tekintetét.

– Ide nézz! – morgott rá Thayne. – Ne bújj el! Én sem bújok el többé. Akarom a Blackwood-szerelmet. Akarok mindent, ami te vagy.

Thayne Riley álla alá nyúlt, és felemelte a fejét.

– Amikor a szüleid felhívtak, és láttam az arcodat, vérzett érted a szívem. Át akartalak ölelni, meg akartalak óvni a múlttól, ami ellen nem tehettem semmit. Amikor beléptél Cheyenne rendelőjébe, és friss szemmel körülnéztél, lenyűgözött a tudásod. Olyan adottságod van ehhez, amit fel sem érek ésszel, de még ennél is fontosabb a szíved, az együttérzésed, amit láttam rajtad. Kiállsz az áldozatokért, akik nem állhatnak ki önmagukért. Minden erőddel, mindeneddel azért élsz, hogy megtaláld a nővéredet.

– Különleges vagy, Riley. És ha adsz nekem egy esélyt, együtt szerintem megtalálhatjuk azt a szerelmet, amit a szüleim és a nagyszüleim is. – Lehajolt, az ajkuk egyetlen centire volt egymástól. – Engedd meg, hogy szeresselek, Riley! Hadd mutassam meg, milyen is lehetne nekünk együtt. Nem csak a szenvedéllyel, hanem gyengédséggel. Jóban és rosszban. Akármi jöjjön. Feltétel nélkül, örökké.

Riley tüdejéből reszketve szakadt ki a sóhaj. Thayne olyasmit kínált fel neki, amiről álmodni sem mert soha, olyan érzést, amiről Riley nem hitte, hogy létezhet.

Reszketve érintette meg a férfi arcát. Thayne szemében égett a vágy, levegőt is alig vett. Riley szíve még gyorsabban vert. Az érzelmek, amiket elfojtott, most elemi erővel árasztották el a testét és a lelkét, lebontva minden falat, amit a fájdalom és a bánat a szíve köré emelt. Ott maradt védtelenül.

Félnie kellett volna, de Thayne karjában teljesnek érezte magát, biztonságban volt. A férfi valami olyasmit ébresztett fel benne, amiről azt hitte, már régen elveszett: hitet és bizalmat.

A párnára dőlt és belenézett a férfi szemébe. Thayne tekintetében mosoly bujkált.

Lassan lehajolt, az ajka épphogy érintette Riley-ét. A nő egész szája bizsergett, levegőt sem vett. Megnyalta az ajkát.

Thayne melléből mély morgás tört elő.

– Elfogadod a szerelmemet?

Riley behunyta a szemét és bólintott.

– Cserébe megkaphatom a tiédet? A szerelmedet, a hűségedet, a szívedet?

Riley megdermedt.

Afelől semmi kétsége nem volt, hogy akarja Thayne-t, hogy szüksége van rá. Valószínűleg nem ismer nála jobb embert. Hogyan lehet nem szeretni egy férfit, aki képes volt keringőzni a nagyanyjával csak azért, hogy megnyugtassa?

Ki hisz még benne és a képességeiben annyira, mint Thayne? Még Riley sem hisz saját magában ennyire.

De amit kér, az lehetetlen. Vagy nem? A szerelem nem tart örökké. Az ilyesmi elmúlik. A szerelem feltételekhez kötött. Vajon Thayne-nek mik a feltételei?

A férfi hosszan sóhajtott.

– Nem kell most válaszolnod – mondta, és végigsimított Riley karján. Az érintése mintha mindenhol apró szikrákat gerjesztett volna. – Remélem, egy napon igent mondasz.

Riley könnyes szemmel nézett fel rá.

– Nem megy… nem tudom, hogy lehetnék az, akit te akarsz.

– Én téged akarlak. – Thayne magához ölelte. – Minden lapomat kiterítettem. Megragadom a pillanatot, fejest ugrok. De tudok várni rád.

♦ ♦ ♦

Az augusztusi hajnal bekéredzkedett a függöny mellett. Az ágy hűvös volt. Thayne kinyújtotta a kezét.

Riley elment.

Felkapta a fejét, a zuhanyt hallgatta. Semmi.

Kiment a fürdőbe, óvatosan benyitott. A tükör peremén még ült némi pára, de Riley már nem volt ott.

Az éjjeliszekrényre pillantott. Egy csésze kávé pihent ott, mellette apró papírlap. Felvette az üzenetet.

Bementem a hivatalba.

A tekintete a csésze melletti tányérra vándorolt. Egy fél fahéjas tekercs várt rá.

Mosolyogva harapott az ajándékba. Az első együtt töltött hetük alkalmával minden reggel együtt ették a ragadós finomságot. Riley nem felejtette el.

Akkor van remény. Riley olyan nő, aki az egész életét arra tette fel, hogy másokat megvédjen. Az álmait is feláldozta azért, hogy segítsen a családjának. És semmi nem tarthatja vissza attól, hogy befejezze, amit elkezdett. Thayne pedig pontosan ezért szeretett bele. És Riley most pontosan ezért ment el. De az együtt töltött napjaikat nem feledte.

Thayne sietve felöltözött, miközben csendben azért imádkozott, hogy ma végre épségben előkerüljön a nővére. A tükörben szemügyre vette magát. A tengerészgyalogos még ott rejtőzött a seriffhelyettesi egyenruha alatt, de most itt volt rá szükség.

Lement a panzió lépcsőin.

Fannie kidugta a fejét a konyhaajtó mögül.

– Megtennéd, hogy nyitva tartod a szemedet, hátha látod Kade-et? Éjjel nem jött haza.

– Persze – bólintott Thayne.

Öt perc múlva átlépte a seriffhivatal küszöbét. Ironcloud biccentve üdvözölte – láthatóan nem tévesztette szem elől Riley-t.

A nő a konferenciateremben volt, éppen elmerülve egy beszélgetésben Nolan ügynökkel. Thayne elindult hozzájuk, amikor a telefonja megszólalt. Meglepetten látta a képernyőn, hogy ki a hívó.

– Itt Blackwood. Mi a helyzet, Wolf?

– Hallottam a nővéredről, cowboy. Tudunk valahogy segíteni?

– Köszönöm a felajánlást, parancsnok, de nem ezért hívott.

Wolf sóhajtott egyet.

– A döntésedet kérik arról, hogy visszajössz-e. Egy nagyobb lélegzetvételű akciót készítünk elő, és kell a végleges csapatnévsor.

– Most kell döntenem? Mikor kellene a bázisra érnem?

– Három nap múlva.

– Három nap? – ismételte hitetlenkedve Thayne.

Valaki felsóhajtott a háta mögött, mire Thayne megfordult. Riley kijött a konferenciateremből. Halálra sápadt.

Thayne a szemébe nézett.

– Nem hozhatok ilyen döntést úgy, hogy a nővérem nincs meg. Ha nem kapok több időt, kénytelen vagyok a nyugalmazásomat kérni.

– Nem akarlak elveszíteni – mondta Wolf. – Meglátom, mit tehetek.

Thayne korábban úgy gondolta, hogy a haditengerészettől való kilépés nehezebb döntés lesz.

– Nem szükséges. Az embereknek itt van rám szükségük, nem a világ másik végén. Nekem pedig itt a helyem, mellettük. Kérvényezze a nyugalmazásomat.

Wolf másodpercekig meg sem szólalt.

– Hiányozni fogsz, cowboy. Bárcsak nekem is lenne valakim, akiért megérné meghozni ezt a döntést. Sok szerencsét!

– Aztán meg ne ölesse magát! – Thayne az óriási döntéshez képest meglepően nyugodtan tette le a telefont.

Riley csak pislogott a döbbenettől. Az arcára volt írva, hogy egy csomó kérdése lenne. Lesz még idejük mindent megbeszélni. De csak később.

– Talált valamit Nolan? – törte meg a hallgatást Thayne.

Riley megrázta a fejét, amitől magához tért a meglepetésből.

– Csak annyit, hogy a rablások helyszíneinél három helyen láttak Cadillacet, de mind más modell és évjárat volt. Zsákutca.

Jó kezdés így reggelre.

– Van egyáltalán valami jó hír? – morogta Thayne.

– Ami azt illeti, van. – Riley összevont szemöldökkel az ajkába harapott.

– Nem látszol túl boldognak.

– Mert nem tetszik, amire jutottam. Lefuttattuk Gina Wallace DNS-ét a keresőben, hátha rajta keresztül az apa is meglesz. Abban bíztam, hogy ha nem is ő az emberrabló, talán elvezethet hozzá.

– És meglett? – Thayne felállt, és az apját magához intette. A seriff sietős léptekkel érkezett.

Riley lassan a fejét ingatta.

– A labor nagyon érdekes eredményt hozott. Gina Wallace és Brian Anderson rokonok.

Thayne az orrát dörzsölgetve próbálta feldolgozni a hírt.

– Ez hogyan lehetséges? A saját szememmel láttam Carol vallomását, és aszerint Ginának nincs élő rokona. Senki más az ismeretlen apján kívül.

– Senki, akiről eddig tudtunk – helyesbített Riley. – De most már van. – Gondterhelten sóhajtott. – Gina és Brian féltestvérek. Közös apától származnak.

A seriffhivatalra némaság telepedett.

Riley a tarkóját dörzsölte.

– Ginára egyszerű a magyarázat. Az anyja egyéjszakás kalandba keveredett valakivel, aki aztán évekig követte – már ha hihetünk Ednek. És én kezdek hinni neki. Brian az már más tészta. Az aktájából kiderül, hogy mesterséges megtermékenyítéssel született spermadonortól.

– Szóval Gina apja volt a spermadonor, akitől Brian született? – ismételte Thayne, miközben az apja döbbent arcát figyelte. – Mi a francba botlottunk?

– Akkor rokonok – jelentette ki az apja.

– Ami magyarázza a hasonlóságot. – Thayne a konferenciaterem ablakához lépett, és egyesével végignézte a falon lévő képeket, rajtuk az egymáshoz rendkívül hasonló gyerekekkel.

– És mi van a többiekkel? – kérdezte az apja.

Riley a falnak dőlt, és az orrnyergét masszírozta.

– Kiderült, hogy az áldozatok több mint felénél a szülők valamilyenfajta termékenységi kezelésen estek át. Amikor először olvastam erről az aktában, nem hittem, hogy van jelentősége. Most… Nolan ügynök a többi szülőt próbálja elérni.

– Ez nem magyarázza Cheyenne eltűnését – szólalt meg Thayne. – Erre is van elméleted?

Riley megborzongott, ahogy Thayne ránézett.

– Neki is hasonló a hajszíne – bökte ki végül.

Az apja kihúzta magát. Thayne azonnal felfigyelt a seriff ujjainak jellegzetes mozgására és a feszültségre, amit jeleztek.

– Nem tudom, mire akar kilyukadni, hölgyem.

– Ezt talán jobb lenne négyszemközt megbeszélnünk… – vetette fel tapintatosan Riley.

Thayne apja Riley-ra nézett, majd a fiára pillantott. Az arcába némi pír szökött, megköszörülte a torkát.

Mire bukkanhatott Riley?

– Jó, igen, Lynette és én az elején nehezen hoztuk össze a babát. Kapott egy kis kezelést, mielőtt Hudson született, de aztán a többiek maguktól jöttek.

Vajon hány elfeledett és eltemetett titokra derít még fényt ez a nyomozás?

– Ezt nekünk sosem mondtad – szólt Thayne meglepetten.

Az apja vállat vont.

– Ez nem olyasmi, amit az ember megbeszél a gyerekével. Nem volt nagy ügy. Anyádnak volt néhány fibróma a méhében, de az orvos eltávolította. Emiatt is volt aztán, hogy a méhét olyan fiatalon ki kellett vetetni.

Thayne emlékezett rá, hogy általános iskolás korában az anyja egyszer kórházban volt.

Riley lesütötte a szemét. Thayne látta rajta, hogy nem meri nyíltan feltenni a kérdését.

Az apja kihúzta magát.

– Lambert különleges ügynök, csak hogy tisztázzuk: én vagyok Cheyenne biológiai apja. A hajszíne nem véletlen, az apámtól örökölte. És pont.

– Rendben. – Riley szemmel láthatóan nem akart mindenki előtt vitatkozni.

De Thayne azonnal gyanította, hogy Riley már bekérte Cheyenne DNS-adatait, és mivel a nővére szolgált a seregben, ezért benne van az adatbázisban.

– A lehető legtöbb áldozat DNS-mintáját szeretném összevetni – mondta. – Mindegyiküknek van DNS-e és ujjlenyomata a rendszerben, ugyanis Gina és Madison eltűnése környékén már ez is része volt a nyomozati eljárásnak.

Riley feszülten babrált az ujjaival, aztán Thayne-re pillantott.

– Tudod, hogy ez mit jelent? Lehet, hogy Madison csak a féltestvérem.

Thayne füttyentett egyet.

– Gondolod, hogy a szüleid is mesterséges megtermékenyítést használtak?

Riley a halántékát dörzsölte. Érezte, hogy a tegnap esti fejfájás visszatérőben van.

– Gőzöm sincs. Fel kell hívnom az anyámat. Seriff, használhatom az irodáját?

– Természetesen. – Thayne apja megköszörülte a torkát. – Addig készítek egy kávét. Thayne, kértek ti is? – Leplezetlenül biccentett a fia felé, jelezve, hogy hagyják egy kicsit magára Riley-t.

– Én kérek – mosolygott kedvesen Riley. – Feketén, minél erősebbet.

– Amit Pendergrass csinál, az nem sokkal erősebb holmi rossz teánál. De én olyat főzök, hogy attól kinő a szőr a mellkasán. – A seriff a kávéfőzőhöz lépett, és az irodában lévők lassan szétszéledtek. A nyomozók közül többen visszamentek a konferenciaterembe, de mindannyian vissza-visszasandítottak Riley-ra.

– Magadra hagyjalak? – kérdezte Thayne. Ez olyasmi téma, amiről az ember egyébként sem szívesen beszélget a szüleivel, nemhogy akkor, ha úgy általában sem beszélnek semmiről.

– Kérlek, gyere velem – szólt egyszerűen Riley.

Thayne egy kicsit meglepődött a nyílt kérésen, de bólintott. Belül hálás volt azért, hogy Riley az ő támogatására vágyik.

Bevonultak a seriff irodájába, és magukra zárták az ajtót.

Thayne felült az íróasztalra, Riley pedig felemelte a telefont, és tárcsázta a szülei számát. Kihangosította a beszélgetést.

– Halló? – szólt egy férfihang.

– Szia, apa!

– Szia, Riley! Micsoda meglepetés. Hogy vagy?

A nő behunyta a szemét.

– Jól.

– Örülök neki. – A kínos csend egyre hosszabbra nyúlt. A vonal túlsó végén valaki sugdolózott. – Figyelj, Riley, tudod már, hogy jössz-e a megemlékezésre? – kérdezte feszengve.

A kérdést határozott sugdolózás követte, de Riley nem tudta kivenni, mit beszélnek.

– Az egész város számít rá, hogy jössz.

Így kell bűntudatot kelteni valakiben. Nyilván az anyja duruzsol a háttérben. Riley családjában a kapcsolatok elég… bizarr módon működtek, például Blackwoodékhoz képest. Thayne arra gondolt, hogy Riley-nak biztos furcsa az ő családját látni. De a telefonbeszélgetés megmagyarázta, Riley néha miért tesz olyan megjegyzéseket a családjára, amiket Thayne nehezen ért.

Most már megértette.

A Blackwood család emellett olyan volt, mintha egy másik fajhoz tartoznának.

Riley megköszörülte a torkát.

– Lehet. Figyelj, apa… kiderült valami Madison ügyével kapcsolatban. Tudod adni anyát?

– Adrienne! – kiáltott az apja. – Vedd fel a másik telefont! Riley megtudott valamit!

– Alan, muszáj ordítanod? – hangzott a válasz. – Szóval, Riley, tényleg sikerült végre valami hasznosat is kiderítened?

Thayne legszívesebben átnyúlt volna a vonalon, és puszta kézzel fojtja meg a nőt. Riley ránézett, és vállat vont, mintha azt üzenné: ja, ez az én családom. Kikapcsolhatta volna a kihangosítót vagy ki is küldhette volna Thayne-t, de nem tette. Első kézből tapasztalhatta meg Riley családját. Minden hibájukkal együtt.

Thayne megfogta a nő kezét, és támogatón rámosolygott. Szerette volna tudatni Riley-val, hogy ez semmit sem változtat az érzésein.

Riley a férfi szemébe nézett, majd nagy levegőt vett, és megköszörülte a torkát.

– Anya, jártál valaha termékenységi klinikán?

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Riley tüdejéből mintha minden levegő kipréselődött volna. Erőteljesen szorította Thayne kezét, és hálát adott, hogy a családja nem ijesztette el a férfit.

– Igen, voltunk klinikán – szólt az apja. – Madison nem sokkal azután született, hogy anyád hormonterápiát kapott. Csodálatos meglepetés volt. Ahogy te is. De miért kérdezed?

Basszus. Riley nem hitte el, hogy neki kell erről kifaggatnia a szüleit.

– Anya? – kérdezte. – Te is így emlékszel?

– Ez magánjellegű orvosi információ, amihez semmi közöd. – Az anyja hangja ridegebb volt a szokottnál is.

– Anya, fontos tudnom. Az igazat, bármi is az. Lefuttatjuk Madison DNS-ét az adatbázis keresőjében.

– Azt nem teheted! Megtiltom! – förmedt rá az anyja.

Riley még sosem hallott ilyen végtelen rémületet az anyja hangjában.

– Adrienne? – szólalt meg az apja. – Mi ez az egész?

– Semmi, csak Riley már megint mindent kitalál. Leteszem.

– Anya, ha segítesz, talán végre kideríthetem, mi történt Madisonnal. Nem ezt akarod te is? Végre biztosat tudni?

Nem volt kattanás. Az anyja nem tette le.

– Adrienne, mondd meg az igazat!

Riley nem emlékezett, hogy hallotta-e valaha ennyire határozottnak az apját.

– Gyerünk, Adrienne!

– Igen, Alan? Tudni akarod az igazat? Jól van! A terápia nem segített. Hiába mentem, a spermád használhatatlan volt! Megkértem a klinikát, hogy keverjék hozzá egy névtelen donor spermáját is, és nekem se árulják el, melyikből születnek a gyerekek.

A telefonban némaság következett, amit néhány gondterhes másodperc után halk kattanás követett.

– Miért kell ezt csinálnod, Riley? – kérdezte az anyja. – Mindig csak kavarod a szart. Élvezed, hogy mások életét tönkreteheted?

– Persze, ezért élek – mondta Riley. – Te akarsz válaszokat. Én pedig mindent megteszek, hogy megtaláljam a nővéremet. Azt hiszem, a biológiai apja rabolta el. Melyik klinikára jártál? Kell a fickó neve.

– A denveri Családtervezési Központba, de az még a kilencvenes években bezárt – vetette oda az anyja. – És meg ne próbáld rám verni Madison elrablását! Mindketten tudjuk, ki tehet róla. Ha kinyitod a szádat, amikor betörtek hozzánk, megmenthetted volna a nővéredet.

Az anyja lecsapta a telefont, és csak a hívás végét jelző sípolás maradt.

A szavai fájdalmas ütésként érték Riley-t, szinte összeroskadt a súlyuk alatt. Thayne megragadta a vállát, és magához húzta.

– Tudnod kell, hogy nincs igaza!

Riley az arcát Thayne vállába temette, és úgy bólintott. Engedte, hogy a férfi melegsége körülölelje. Megkapta a választ, amitől úgy rettegett.

Megcsörrent a telefon a seriff asztalán.

Thayne a hívószámra pillantott.

– Coloradói szám.

Riley megnyomta a kihangosítót.

– Riley. – Az apja hangja betöltötte az irodát. De már abban sem volt biztos, hogy ő a biológiai apja.

– Apa? Nagyon sajnálom, de muszáj volt megkér…

– Ne, Riley, nehogy bocsánatot kérj! Én tartozom bocsánatkéréssel. Sajnálom, hogy nem voltam olyan apa, akit megérdemeltél. Sajnálom, hogy nem védtelek meg és nem támogattalak, amikor szükséged lett volna rá. Engedtem, hogy Madison elvesztése mindennel és mindenkivel kapcsolatban érzéketlenné tegyen.

Riley torka elszorult.

– Semmi baj, apu! Megértem.

– De igenis baj! És kicsikém, ne hallgass anyádra! Nem a te hibád volt, hiszen még csak kislány voltál! Tudom, hogy mindent megteszel, hogy kiderítsd, mi történt a nővéreddel. És lehet, hogy sem ma, sem holnap nem találod meg a választ, de talán egy év múlva sem. Talán sosem találod meg, és az sem baj. Te így is jó vagy, Riley! Büszke vagyok arra, aki lett belőled, és szégyellem magam, hogy ezt korábban nem mondtam el neked. Szeretlek, kicsikém, csak nem mutattam ki. De megígérem, hogy ezen változtatni fogok!

Riley a könnyeivel küszködve, akadozva beszélt.

– Én is szeretlek, apu!

Az apja egy pillanatra elhallgatott.

– Riley, akár az én vérem vagy, akár másé, te akkor is az én lányom vagy. Ezt sose felejtsd el!

– T-tudom. – Nem akarta megtudni az igazat. Soha.

– És kicsim, akármi derül is ki, hívj nyugodtan. Meg is látogathatnálak, és akkor mindent átbeszélhetnénk személyesen is.

– Az jó lenne. – Riley reszketve tette le a telefont. A lába nem bírta tovább; lerogyott a székre.

Thayne letérdelt elé.

– Jól vagy?

– Azt mondta, szeret engem. – A tekintetét Thayne-re emelte.

– Nagyon szerethető nő vagy.

Riley alig látott a könnyeitől. A szemét törölgette.

– Beszélek Nolan ügynökkel. Hátha sikerül kideríteni valamit erről a klinikáról.

Thayne megragadta a kezét, aztán felállt, és őt is felsegítette. A kezébe fogta a lány arcát.

– Meg fogod oldani az ügyet, Riley. Érzem.

Riley a szemébe nézett. Csak ámult azon, hogy Thayne milyen erősen hisz benne.

– Remélem. Csak az a baj, hogy most az összes áldozat családját fel kell hívnom, és lehet, hogy ki kell szednem belőlük egy féltve őrzött titkot.

– Jó, de ha cserébe lezárul az ügy, és kiderül, ki rabolta el a gyereküket, akkor megéri, nem? – kérdezte Thayne.

– Szerinted igen? Nem lehet, hogy némelyik titok jobb, ha örökre titok marad?

– Az igazság felszabadította apádat – magyarázta Thayne. – Vagy legalábbis ráébresztette valamire. – Magához ölelte a nőt. – De fogd fel úgy, hogy ha ez a titok nem lenne, már régen megtaláltad volna a kapcsolatot az áldozatok között.

– Lehet.

Az ajtó kivágódott, és berontott rajta Blackwood seriff.

– Jackson hívott. Kade most jött elő az erdőből, és mindene csupa vér.

♦ ♦ ♦

Singing Riverben általában nem jellemző, hogy a hétfő reggel különösebb felbolydulással indulna. De ma annál inkább. Riley előrehajolt az ülésben, mialatt Thayne a kórház felé száguldott. Megfogta a férfi kezét, összekulcsolták az ujjaikat. Riley-nak fogalma sem volt arról, mi történhetett Kade Lonebearrel, de amikor utoljára találkozott vele, akkor éppen mindenkit meg akart ölni, aki az útjába került.

Lehet, hogy ezúttal sikerült is neki?

Thayne bízik a barátjában, de Riley inkább a poszttraumás stressz veszélyeit és a kiszámíthatatlanságot látta Kade-ben.

Thayne csikorgó kerekekkel állt meg a kórháznál, ahol egy mentőautó parkolt a sürgősségi bejáratnál. A mentősök kinyitották a hátsó ajtót, ahonnan Jackson ugrott ki vöröslő ingben és nadrágban.

Riley és Thayne odarohant hozzájuk.

– Mennyi vér – suttogta Riley. De kié?

Thayne magához akarta húzni, de a lány elhúzódott. Mi van akkor, ha ez mind Cheyenne vére? Úristen. Riley torka elszorult a rátörő pániktól. Nem azért, mert nem bírta az erőszak látványát – elvégre a munkája révén egész nap azzal foglalkozik –, de ha Cheyenne nem élte túl, hogyan lesz képes ezek után a Blackwood család szemébe nézni? Valahányszor megjelenne náluk, mindenkit a családtagjuk elvesztésére emlékeztetne. Márpedig ilyesmiből már volt része elégszer.

Jackson odaintette őket.

Thayne ért a kocsihoz először.

– Mi a fene? – Megragadta az öccse karját. – Megsérültél?

Jackson a fejét rázta.

– Nem én.

Riley alig hitte el, hogy Jacksonnak semmi baja, annyi vér volt rajta, de aztán meglátta Kade-et. A férfi a mentőautó végében ült, a mentőorvosok aggódva hajoltak fölé. Nem is csoda.

Kade az egyik kezében egy kisfiút, a másikban puskát szorongatott. A rémült fiút szorosan fogta, de az ingét a másik oldalon elborította a vér.

– Ne gyere közelebb! – figyelmeztetett Thayne, és a kezével megállította Riley-t. – Ha megint téveszméje van…

– Szerinted ezt ő csinálta? – kérdezte halkan Riley. – Képes lenne rá?

– Nem tudom.

Egy orvos és néhány nővér szaladt ki az apró kórházból, de aztán döbbenten megtorpantak. Thayne intett nekik, hogy maradjanak ott.

Óvatosan közelebb ment Kade-hez.

– Katona? Helyzetjelentést kérek! – szólt rá.

– Nyomot találtam a Riverton-vízesésnél. Alig látszott, de sikerült követnem. Ott találtam őket. Nem segíthettem mindkettőn – magyarázta Kade letörten. – A másik fiú megsérült, de inkább odébb mászott meghalni. Elbújt, és nem akart velem jönni. Nem maradhattam tovább, mert tüzet nyitottak rám.

Kade feje előrecsuklott, a szeme a semmibe révedt.

– Hol?

– Három kilóra keletre a Riverton-bányától.

– Az bent van az erdő mélyén – magyarázta Thayne Riley-nak. Leguggolt Kade elé. – És ez kicsoda?

A hatévesforma kisfiú rettegő arckifejezéssel szorította Kade-et.

– Sam.

Riley alaposan szemügyre vette a fiú vörösbarna haját és a vonásait.

Emlékezett a fényképére Nolan listájáról.

A légzése felgyorsult.

– Sam Carlisle?

A fiú bólintott.

– Samet Fort Collinsból, Coloradóból rabolták el. Ő az utolsó… – Nem fejezte be a mondatot, de a szíve reményteljesen dobbant. Egyre közelebb kerültek. Sam az első áldozat, akinek sikerült megmenekülnie. Riley a fiúra mosolygott. Elképzelni sem tudta, hogyan sikerült hatévesen megszöknie. – Az anyukád már nagyon keres.

A fiú elvigyorodott, és büszkén kinyomta a mellkasát.

– Tudtam, hogy keres! Mondtam Kade-nek, hogy az anyukám örökké keresni fog!

Thayne Sam véres fejére tette a kezét.

– Megsérültél?

A fiú a fejét rázta.

– Én nem, csak Kade. Lelőtték, amikor megmentett.

– Ki tette?

– Apa. – Az ajka megremegett. – De ő nem az én apukám. Az apukám a mennyországban van. Az a bácsi Micah-nak akart hívni, de nekem nem az a nevem. Mondtam is nekik, hogy nekem nem az a nevem.

Sam hangja elcsuklott a félelemtől.

– Semmi baj, Sam.

Kade köhögni kezdett. Sam egy kicsit odébb húzódott a karjában, de Kade légzése egyre nehézkesebbé vált.

Thayne kinyújtotta a kezét.

– Sam, gyere ide!

Sam erősen Kade nyakába kapaszkodott, aki erre felszisszent.

– Nem! Kade-nek szüksége van rám!

– Kade-nek most már orvosra van szüksége. Nagyon ügyes voltál, hogy idehoztad. – Riley próbált minél kedvesebb hangon beszélni. – Látod ott a doktor bácsit? Szeretne segíteni neki.

Riley kereste Kade tekintetét, de a férfi nem nyitotta ki a szemét.

– Katona? – morgott rá Thayne. – Milyen sérülést szenvedtél?

– Golyó fúródott a vállamba – felelte egyre gyengülő hangon.

– Most már a bázison vagy, biztonságban. Elveszem a puskádat – mondta Thayne. – Orvosi segítségre van szükséged. – Finoman kihúzta a kezéből a fegyvert.

Kade nem ellenkezett; eszméletlenül hanyatlott oldalra.

– Felcser! – üvöltötte Thayne.

Az orvos odarohant, mögötte a nővérrel. Riley felkapta Samet, de a fiú kézzel-lábbal küzdött.

– Kaaade!

Riley magához szorította a kisfiút.

– Sam! Sam! Minden rendben lesz vele!

– Megmentett, amikor Ian megsebesült. – Lehorgasztotta a fejét. – Vissza kell mennünk Ianért! Apa megbünteti, ha megtalálja!

A fiú egész testében megborzongott.

– És nagyon rossz a büntetés? – kérdezte Riley.

Sam bólintott.

– Az egyik lányt, Hannah-t, elvitték megbüntetni, és nem jött vissza. – Közelebb hajolt, és Riley fülébe súgott. – Ian azt mondta, hogy örökre elment. Teljesen örökre!

Riley Sam elé térdelt. Vajon mennyi mindent tudhatnak meg egy hatéves kisfiútól? Ki kell derítenie.

– Mennyit mentetek, mire Kade megtalált benneteket?

– Nagyon sokat. Már sötét volt. Iannel elszöktünk. Aztán a fények üldöztek minket, és valaki elkapta Iant. És bántották. Megpróbált elmászni, de utánamentek. Apa meg énutánam jött. Kade felkapott, és szaladt velem, de Apa lelőtte.

Sam szeméből potyogtak a könnyek.

– Kade megmentett – hajtogatta.

– Meg tudod mondani, hogy merre jöttetek? – kérdezte Thayne.

– Lefelé – felelte Sam. – Ian azt mondta, hogy menjünk minél messzebb attól a nagy csillagtól. Attól, amelyik olyan, mint egy bögre füle.

– Délnek haladtak – vágott közbe Jackson, és gyorsan elővett egy térképet.

Talán sikerül kijelölniük a keresési területet.

– Jól van, Sam – szólt Riley. – Most szépen bemegyünk, hogy megvizsgálhassanak, jó?

– Látni akarom Kade-et!

– Megígérem, hogy egy kicsit később láthatod – csitította Riley.

– Jó. Éhes vagyok. Hol az anyukám? Ő majd csinál nekem reggelit.

– Máris szólunk anyukádnak. – Riley megölelte a kisfiút. – Nagyon örülök, hogy nincs semmi bajod.

– Nem szerettem ott lenni. Bethanyt szerettem, de ő eltűnt. Ian azt mondta, el kell jönnünk, mert ők akarnak az új családom lenni. – Ásított egy nagyot, és Riley vállára hajtotta a fejét. – Én mondtam nekik, hogy már van anyukám, de nem hallgattak rám.

♦ ♦ ♦

Riley-t mindenütt sűrű fenyves vette körül. Máskor talán megállt volna magába szívni a friss hegyi levegőt, élvezte volna a vadvirágokat, vagy éppen elmerült volna a feje fölött kéklő égbolt színében.

Ehelyett most Thayne mellett guggolt egy vaskos fa tövében.

– Mit nem adnék most azért, hogy itt legyen velem a csapatom – szólt halkan a férfi.

Az erdőben rendőrök és ügynökök álltak mindenütt készenlétben. Kade elbeszélése alapján meglett a vérnyom a földön, és hamarosan megtalálták a helyet, ahol lelőtték.

Riley azért imádkozott, hogy a másik fiút valahol a környéken élve megtalálják. Sam Iannek hívta. Vajon mi lehet az igazi neve? Nyilvánvalóan ez a bizonyos Apa új nevet adott nekik, miután elrabolta őket.

Riley nem akarta otthagyni a kisfiút, de az közben nagyon megkedvelte Jant, ráadásul nem tágított Kade ágya mellől. Ennyit a szabályokról.

Thayne lassan megindult előre, Riley pedig követte. Néhány lépésenként megálltak és hallgatóztak. Száz métert is megtettek, amikor Riley halk nyöszörgésre lett figyelmes. Felemelte a kezét. Thayne az ajkára tette az ujját. Ő is hallotta.

– S-segítség! – szólt valaki erőtlenül.

Riley behunyta a szemét, és próbálta meghatározni, honnan jön a hang.

– S-segítség!

Thayne felemelte a kezét, és jelzett Ironcloudnak. Csapda is lehet – tátogta. Riley bólintott, és szorosan megmarkolta a Glockot, amit Thayne-től kapott kölcsön.

Thayne előremászott az avarban. A semmiből mély gödör bukkant fel előttük, mire mindketten megdermedtek. Riley benézett a gödörbe. Egy fiú hevert az aljában – a lába furcsa szögben kicsavarodva, a testét vér borította. Azonnal felismerte.

– Ez Brian Anderson – suttogta. – Akit Sam Iannek hívott.

Thayne fogta a rádióját, hogy beszóljon a központba.

– Apa, szükségünk van egy mentőegységre. Lehetőleg lopakodva jöjjenek. Brian Anderson itt van egy gödör mélyén. Valami beszakadt bányászakna lehet. Legalább kilenc métert zuhant, eltört a lába. Innen nem látok többet. – Megadta az apjának a koordinátákat.

– Mozgást látok! – motyogta Ironcloud Riley fülhallgatójába.

Riley némán körülnézett. A nyárfaliget fái megremegtek, és egy férfi nézett ki a levelek közül.

Riley felpattant, és felemelte a fegyverét, de addigra a férfi pisztolyt szegezett a mellkasának.

Thayne odakiáltott Riley-nak, hogy ne mozduljon. Szólnia sem kellett volna, Riley-nak eszében sem volt megmoccanni.

A férfit fürkészte. Ismerős volt a vörös haja. Hasonlított Madisonéra. Riley halántéka lüktetni kezdett, és bevillant előtte a tizenöt évvel azelőtti éjszaka.

És akkor megjelent előtte a férfi fiatalabb kiadásban, amint fenyegetően fölé hajol.

– Emlékszem rád! – üvöltötte, ahogy a rémálma megelevenedett. – Te raboltad el Madisont!

A férfi szeme elkerekedett, azután hátborzongató mosoly telepedett az arcára.

– Nahát. Az egyik elveszett gyermekemet kerestem az erdőben, és találtam egy másikat. Az enyém vagy, ugye te is tudod? Téged is el kellett volna hoznom, de az a szabály, hogy egyszerre csak egyet. A nővéred tehetségesebb volt. Kénytelenek voltunk őt választani.

– Hol van? Mondd meg, te rohadt szemétláda! – Riley nagyot nyelt, hogy úrrá legyen az émelygésén. A kezében reszketett a pisztoly.

A férfi arca elkomorodott.

– Egy gyerek nem beszélhet így az apjával. Láttalak a híradóban. Ez mind a te hibád. Tönkretetted a tökéletes életünket, amit megalkottam. Nem számít. Ez az erdő az otthonom, de valahol újjáépítjük majd az egészet. A gyerekeim segítenek. Nem vagyok egyedül.

– Dobd el a fegyvert! – Riley feszülten kémlelte, hogy van-e még más is, aki fenyegetést jelent rá.

A férfi hirtelen elrántotta a fegyverét, és másfelé célzott.

Mielőtt Riley meghúzhatta volna a ravaszt, a távolból lövés dördült. Riley a földre vetette magát. Thayne pillanatokon belül mellette termett.

– Riley! Eltaláltak?

A fejét rázta.

– Nem én lőttem. Valaki más lőtte le.

A férfi, akit Apának hívtak, térdre rogyott, és a döbbenettől tágra nyílt a szeme. Az inge elejét vér szennyezte.

– Lehetetlen – suttogta. Oldalra dőlt, és behunyta a szemét. – Mindnek hozzám kellett volna tartoznia.

Riley-nak fogalma sem volt, miről beszél a férfi, de nem is érdekelte. Reszkető térddel tápászkodott fel. Thayne ott térdelt mellette.

– Mutasd magad! – üvöltötte.

Egy kócos, vörös hajú nő lépett elő, pisztollyal a kezében. Öt gyerek sorakozott mögötte, volt köztük nyolc- és tizennyolc éves is.

A hajuk mind a vörös különböző árnyalata.

A nő eldobta a fegyvert.

– Hála istennek! Megtaláltak minket! Végre!

És a földre rogyott.

♦ ♦ ♦

Thayne a hat fiatalt nézte a bázis szélén, amit nem messze attól állítottak fel, ahol megtalálták Iant – vagy inkább Brian Andersont. Ahogy ott ültek egymás mellett, a hasonlóság nyilvánvaló volt. Thayne DNS-teszt nélkül is fogadni mert volna rá, hogy mind rokonok.

Riley a legidősebbel, az Adelaide nevűvel szemben ült, és próbált belőle kicsikarni valami információt. Mindössze annyit árult el, merre van a hely, amit ő tábornak nevezett. Jackson útra kelt, hátha előkerül Cheyenne és még akiket esetleg hátrahagytak. Majdnem húsz eltűnt gyerekről volt aktájuk, de csak nyolcat találtak meg.

Thayne nem tudta behatárolni a lány korát. Huszonhárom és harminchárom között lehetett valahol, de nem volt hajlandó elárulni az igazi nevét. Igazság szerint semmilyen kérdésre nem volt hajlandó válaszolni. Csakis azt akarta tudni, hogy a férfi, akit Apának nevezett, életben van-e.

Thayne bízott benne, hogy a fickó meghal a műtőasztalon. Mindenkinek úgy lenne a legjobb.

Az öt gyerek szokatlanul csendes volt Adelaide mögött. Bizonyára sokkot kaptak. Egy szót sem szóltak. Minden bizonnyal óriási trauma érte őket.

Thayne leguggolt Riley mellé.

– Tudsz már valamit? – Valamit Cheyenne-ről, úgy értette.

Riley a fejét rázta.

Thayne összeszorította a fogát. Erősnek kellett lennie. Már nagyon közel jártak. Cheyenne, kérlek, legyél életben! Istenem, kérlek, vigyázz rá!

Kedves mosolyt erőltetett az arcára.

– A mentőcsapat úton van, de időbe telik, mire lejuttatjuk őket a hegyről. Elég isten háta mögötti helyen vagyunk.

Adelaide odakapta a fejét.

– Hová visznek minket?

A hangja reszketett, a tekintete ide-oda cikázott. Nyilvánvalóan bántalmazták. Az arca egyik oldalát sebhely csúfította.

Ha tizenkét évesen rabolták el, akkor akár húsz éve lehetett fogságban.

– Vissza Singing Riverbe – mondta halk, nyugodt hangon Thayne.

Riley kedvesen Adelaide-re mosolygott.

– Először a kórházba, ahol mindenkit megvizsgálnak.

– Együtt kell maradnunk – jelentette ki a lány határozottan. – A családomnak szüksége van rám. A család a mindenünk.

Thayne látott már ilyen viselkedést hadviselt veteránokon. Szerencsétlen lány nem tudta felfogni, hogy már nem kell visszamennie a börtönébe. Hogy soha többé nem kell látnia a férfit, akit Apának hívott. Egyszerűen nem tudatosult még benne, hogy most már szabad.

– Adelaide? Van még más is az otthonotokban? – faggatta Riley. – Volt veletek orvos? Cheyenne Blackwood?

Adelaide a földet rugdosta a talpa alatt. Óvatosan körülnézett.

– Apánk visszajön?

– Soha többé nem jön vissza – mondta Thayne. – Miatta nem kell aggódnod.

A lány nagyot nyelt.

– Nagyon mérges lesz, ha elárulom.

Riley közelebb hajolt.

– Kérlek, Adelaide! Segítened kell!

– A doktornő kedves volt.

Volt. Thayne szíve elszorult.

Riley megfogta Thayne kezét.

– És hol van most a doktornő?

– Apám… – Adelaide szeme könnybe lábadt. – Apám elvitte az omegaszobába, hogy megbüntesse. Onnan soha senki nem tér vissza. Senki. – Reszketve a tenyerébe temette az arcát.

Thayne alig bírta fékezni magát. Ez nem lehet igaz. Az nem lehet, hogy ilyen közel jutottak, mégis elkésnek!

– Meg tudod mutatni nekünk az omegaszobát?

Adelaide elborzadva kapta fel a fejét. A levegőt kapkodva a fejét rázta.

– Senki… senki… – mondta fuldokolva.

Riley közelebb hajolt. Nem érintette meg Adelaide-et, csak halk, szinte hipnotikus hangon mondott neki néhány szót. A lány lassan megnyugodott.

– Tilos. Apánk azt mondta, hogy csakis ő értheti a szoba jelentőségét, és hogy senki nem mehet be, ha bezárta az ajtót. Négy kulcs van hozzá. Ennyit tudok.

Thayne megragadta Riley vállát, mire a nő együttérzőn felpillantott. Thayne nem volt hajlandó belegondolni az eshetőségbe. Addig nem, amíg nem válik biztossá, hogy Cheyenne meghalt.

– Adelaide, hol van ez az omegaszoba? – kérdezte Thayne. – Hol van Blackwood doktornő?

– A ház mögött keressék. Van egy tisztás a szirt alatt – mondta halkan Adelaide. – Ott rejlik minden titok.

Az egyik lány elkezdett előre-hátra hintázni, majd egy dalt dúdolt, olyat, amit Thayne gyerekkora óta nem hallott.

– Paff, a bűvös sárkány.

Egy tízéves körüli fiú énekelni kezdett.

Ha minden rosszra fordul, és az élet igazságtalan veled,

Tarts ki minden erőddel, mert itt vagyok, és fogom a kezed.

Riley levegőért kapott.

– Hol tanultad ezt a dalt?! – kérdezte, és karon ragadta a kisfiút.

A gyerek szeme nagyra nyílt, és mindannyian elhallgattak.

Thayne elrántotta Riley kezét a gyerekről.

– Mi van veled?

– A dal! Thayne, ez Madison dala! Ő találta ki aznap, amikor elrabolták!

Riley egész testében reszketett. Thayne tudta, hogy hiába is mondana bármit, ezért csak szorosan magához ölelte. Riley a legnagyobb félelmével nézett szembe, de Thayne is. És nem adhatott mást, csak az ölelését, és vele minden szeretetét.

– Semmi baj, semmi baj! Sejtettük, hogy ő rabolta el, nem igaz? Megtaláljuk. Mindkettőt megtaláljuk.

Thayne a levelek susogását és léptek zaját hallva felkapta a fejét. Jackson rohant feléjük.

– Megvan a tábor! – lihegte. – És nem fogjátok elhinni, mit találtunk!

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

A Riley előtt elterülő sűrű, fás terület olyan volt, mint a többi rész. Egy órát utaztak a helyre, így Singing Rivertől már összesen háromórányira voltak. Létezik, hogy Cheyenne mindvégig ilyen közel volt hozzájuk?

Riley ott állt Thayne és Jackson mellett, akik a tábort elrejtő növényzetet fürkészték. A csapat közben megtalálta a rejtélyes fekete terepjárót – jól el volt rejtve egy olyan keskeny földút végén, amin egyetlen autó is alig fért el. Adelaide segítsége nélkül ezt sem találták volna meg soha.

– Szemrebbenés nélkül elmentem volna mellette – jegyezte meg Thayne.

Átverekedték magukat egy sűrű fenyves területen, átbújtak néhány vaskos ág alatt, és megmásztak számtalan sziklát. Egy újabb fás rész következett, és mögötte végre ott rejlett a tisztás. A növényzet közül előbukkanva egy nagy, kétszintes ház jelent meg előttük két hatalmas sziklaszirt közé beépítve. Thayne elismerően füttyentett.

Jackson egy sor parabolaantennára mutatott, amik mind a tető egyik sarkán kaptak helyet. A ház az isten háta mögött volt, de alaposan felszerelték.

Riley a ház falait figyelte. Az egyik saroknál apró fémtárgyra lett figyelmes. Könyökkel megbökte Thayne-t.

– Az a kamera nem olyan, mint ami Rivertonnál volt?

– Hogy jutott ez a fickó olyan technológiához, amit nem is lehet kapni? – Riley biztos volt benne, hogy okos emberrel van dolguk, elvégre tizenöt éven át sikerült észrevétlennek maradnia, de magában inkább az Unabomberhez hasonlította. Arra nem számított, hogy az elkövető ennyire tájékozott, és ilyen jól használja a technológia vívmányait.

– Fogalmunk sincs, de Jackson már kereste Brettet és Calt. Tőlük tudjuk, hogyan lehet átjutni a biztonsági rendszeren.

Thayne műholdas telefonja hirtelen megcsörrent.

– Itt Blackwood. – Pár percig hallgatott, majd megszólalt: – Ezt neked is hallanod kell.

Megnyomta a kihangosítót. A vonal túlsó végéről Tom beszélt.

– Riley, ülsz? – kérdezte.

– Itt nem igazán tudok hová leülni – mondta Riley.

– Lefuttattuk a tesztet az emberrabló áldozataira. Az összes eltűnt gyerek rokoni kapcsolatban áll egymással.

– Ez nem olyan meglepő – jegyezte meg Riley. – Elég rájuk nézni. Ha élőben látnád őket, neked sem lenne kérdés.

– Akkor most kapaszkodj meg – kezdte Tom. – Lefuttattuk az elkövető adatait is. Egyszer elkapták ittas vezetésért, onnan vannak meg. A neve David Aaron McIlroy. Megcsináltuk a DNS-tesztet. Ő a biológiai apa. Mind a húsz elrabolt gyereknek ő az apja!

Riley megdermedt. Legbelül már ő is tudta, de így hangosan kimondva… A férfi, aki annyi családot, annyi életet tönkretett. A férfi, aki tizenöt évvel ezelőtt halálra rémítette, és aki elrabolta a nővérét. Az az ember Madison apja.

A rideg igazság először az elméjében vert gyökeret, majd onnan kúszott lefelé a szívébe. A hideg is kirázta. Az az elmebeteg a nővére biológiai apja. És valószínűleg az övé is. De ezzel most nem akart foglalkozni. Talán majd később.

– Az a fickó akkor mindenhová eljutott – jegyezte meg morogva Thayne.

– Csak az I-25-ös környéki spermabankokba – felelte Tom. – Gina Wallace-t kivéve minden gyerek valamilyen megtermékenyítési eljárás eredményeképp fogant. Valószínűleg nagyon értékesnek tartotta a saját génjeit.

Riley a fejét rázta, ahogy rádöbbent, mennyi minden mellett elmentek.

– Éveken át megvolt nálunk az áldozatok DNS-e. Soha…

– Riley, ezt a mondatot be se fejezd! – szólt rá Tom. – Utólag könnyű okosnak lenni. Mi értelme lett volna összevetni a DNS-üket? Nem hasonlítanak annyira, hogy azonosításra is lehessen használni. Nem tűnt fel senkinek, amíg most meg nem sejtettük, hogy közük lehet egymáshoz.

– Akkor ez az őrült a gyerekeit gyűjtötte össze? – kérdezte Thayne. – Mint a hamelni patkányfogó még elborultabb változata?

Megfogta Riley kezét, és megszorította, hátha ezzel egy kis erőt adhat neki.

Jackson undorodva rázta a fejét, majd nagyot káromkodott. Riley szívéből szólt.

– De nem rabolta el az összes gyerekét – folytatta Tom. – Beszéltünk azokkal a termékenységi klinikákkal, amik még működnek. Azt mondják, Mr. McIlroy spermáját előszeretettel használták donorként. Gondolom, jók a genetikai adottságai. Van még több utódja is szerte az országban, de Gina kivételével a többiekben az a közös, hogy az IQ-juk szokatlanul magas, és rossz családi körülmények között éltek. Úgy látszik, meghatározott szempontok szerint válogatta ki, hogy kiket visz magával.

– Akkor Madison nem illik a profilba – mondta Riley. – A mi családunk normális volt… addig az éjszakáig.

– Az egység folytatja a kutatást – szólt Tom halkan. – Majd jelentkezem.

Azzal letette. Riley egy része legszívesebben bezárta volna valahová McIlroyt, és kiszedte volna belőle az igazságot, hogy miért művelt ilyesmit. A másik része azt remélte, eltűnik a föld színéről, hogy a gyerekek biztosak lehessenek benne, ez a mumus soha nem tér vissza.

– Adelaide azt mondta, nézzünk szét a ház mögött, a szirt alatt. – Riley nem tudta elhessegetni magától a rossz előérzetet és a déjà vu-t. Az elmúlt néhány hónapban nemegyszer volt hasonló helyzetben, és az ilyesmi sosem végződött jól.

Talán majd most…

Közben a tisztásra érkezett Pendergrass és Ironcloud helyettes, a nyomukban Underhill és Nolan ügynök.

– Mi átkutatjuk az épületet – ajánlkozott Nolan.

Thayne, Jackson és Riley megkerülték a házat. Hátul gondozott gyep volt, rajta röplabdapálya, mászóka és mindenféle játék. Fura egy hely. A ház két oldalán sziklák magasodtak több tíz méterre, hátul köves buckákba váltott a mező. A tisztást hatalmas bokrok, sziklák és fenyőfák zárták le természetes falként, de volt egy kis kikövezett ösvény, ami a telek hátulját határoló sziklák felé vezetett. Épp ahogy Adelaide leírta.

Az út végén a növényzet eltűnt. Riley majdnem összeesett.

Tizenöt sírkő sorakozott három sorba rendezve. A tekintete megállt a frissen ásott síron.

– Thayne! – sóhajtott fel Jackson.

– Nem! – Thayne a fejét rázta. – Nem hiszem el, amíg nem látom.

Adelaide megmondta, hogy itt rejlenek a titkot. Riley összefonta az ujjait Thayne-ével. Vajon ez azt jelenti, hogy a nyolc megmentett gyereken kívül az összes többi áldozat itt nyugszik?

– Hívjuk a helyszínelőket – szólt halkan.

Thayne bólintott. Odébb húzódott, és a telefonon beszólt a központba. Halkan beszélt, a száját nem csak az aggodalom szorította össze. Mintha próbált volna felkészülni a legrosszabbra. Riley felismerte a fájdalmat, mert a saját családja is ugyanezt élte át – nem kívánta senkinek.

A nő leguggolt. Alig kapott levegőt.

A frissen kiforgatott föld szagától elfogta a hányinger.

Újabb holttest. Mennyi esély van rá, hogy az új sírban nem Cheyenne fekszik? Arra nem számított, hogy Madisont élve viszontlátja, de már kezdett reménykedni benne, hogy legalább Cheyenne-t sikerül megmenteni.

Nagy levegőt vett, aztán lassan végignézett a fejfák feliratain. Mindegyik után egyre jobban összezavarodott.

– Egyik név sem ismerős – mondta halkan Thayne-nek. – Ezt a nevet biztos McIlroy adta nekik. – Ezek alapján akármelyik lehet Madison.

Thayne összevont szemöldökkel a fejét rázta.

– Teljesen elvette tőlük a korábbi életüket. Csak a fogászati leletek vagy a DNS-minta alapján lehet őket azonosítani.

Madison, te is itt vagy? Hazavihetlek végre?

Pendergrass és Underhill is megérkezett melléjük. Jackson az új sírra mutatott. Nekiláttak kiásni a legfrissebb holttestet. Riley elfordította a fejét, mert nézni is képtelen volt.

– Ennek nem így kellett volna történnie – mondta döbbenten Thayne. – Élve kellett volna megtalálnunk, hogy lehordhasson bennünket, amiért eddig tartott.

Thayne korábban reménnyel a szemében nézett Riley-ra. De most nem maradt más, csak a teljes megsemmisülés. Riley csodálta a férfi optimizmusát, hogy még akkor is bizakodó volt, amikor már kevés remény látszott, de most ez is szertefoszlott. A letörtség és a gyász a szívébe markolt.

Riley odahajolt hozzá, és belekarolt. Nem tudta, mit tehetne még.

– Annyira sajnálom.

– Örülök, hogy anya nincs itt – sóhajtotta Jackson. – Ezt nem bírta volna ki.

Riley-t teljes kétségbeesés fogta el. A könny az arcát áztatta. Megpróbálta letörölni, de újabb és újabb csepp gördült elő. Az a szörnyeteg, aki tönkretette a családját – és még olyan sok másikat –, most a Blackwood családot is megroppantotta.

Aztán valami mozgást látott a szeme sarkából. Pendergrass felnézett a kiásott sírból.

– Thayne? – kiáltott oda.

Thayne reszketve mély levegőt vett.

– Ő az? – kérdezte, és állkapcsa megfeszült.

Riley igyekezett megacélozni magát, mielőtt meghallja a hírt.

– Ez üres.

Riley megszorította Thayne csuklóját. A férfi megborzongott.

– Akkor hol van? – kiáltotta.

– Ha kell, minden négyzetcentit átkutatunk, amíg meg nem lesz – mondta Jackson. – Valahol itt kell lennie.

Pendergrass odaszaladt hozzájuk.

– Underhill talált valami érdekeset.

Az ügynök félrehúzott egy bokrot, és ott pihent mögötte a tizenhatodik sír, távol a többitől.

Rajta a név:

IDŐSEBB CALVIN RIVERTON

Cal és Brett apja.

♦ ♦ ♦

Az égen sas vijjogott, a hangját sokáig visszhangozták a sziklák. Thayne a hajába túrt.

– Majd később utánajárunk, hogy mi köze ehhez az egészhez Rivertonnak – kezdte –, de hol van Cheyenne?!

– Először meg kellene keresnünk az omegaszobát – vetette fel Riley. – Adelaide azt a helyet említette utoljára.

– Rendben. – Thayne végigrohant a kövezett úton, fel a ház hátsó bejáratáig. Ahogy közelebb ért, Nolant és Ironcloudot szólongatta. Nem kellett hátrafordulnia – pontosan tudta, hogy Jackson és Riley szorosan a nyomában vannak.

A két férfi a hátsó ajtónál várta.

– Megtaláltátok az omegaszobát? – zihálta Thayne.

– Azt hiszem, igen – mondta Ironcloud. – De nincs ajtaja.

– Mutasd meg. Gyerünk!

A házba lépve először egy hatalmas osztályteremben találták magukat, de volt aztán játszószoba, zeneszoba mindenféle hangszerrel, amiket láthatóan használtak is. Volt még villamos műhely, benne Rivertonék kamerái és néhány új modell, aztán egy vegyészlabor, de még egy modern számítógépes központ is helyet kapott a házban.

– Az a beteg állat mindent megadott nekik – mondta Nolan.

– Csak épp a szüleiket vette el tőlük, és bezárta őket – vágta rá Thayne. – És az a temető sem valami bizalomgerjesztő.

Ironcloud levezette őket egy kőlépcsőn, ahonnan tágas, téglafalú csarnokba érkeztek. Nem volt benne sem bútor, sem másik kijárat. Az egyetlen díszítés egy bekeretezett plakát volt, fölötte pedig a falban egy nagy omega jel.

– Szerintem vagy ez maga az omegaszoba, vagy itt a bejárata – tűnődött Riley a jelet fürkészve. – Valamilyen kőberakás van benne. Nekem wyomingi jádénak tűnik.

A szimbólumot a kővel együtt készítették.

– Nem értek hozzá annyira – mondta Thayne –, de mintha ugyanolyan árnyalatú lenne, mint Cheyenne nyaklánca.

– A Riverton-bányából való. Elég furcsa.

Thayne a jel alatt lévő képet vette aztán szemügyre. A kettős spirált megismerte, de a bal oldalán látható két férfit nem. NOBEL-DÍJ, 1962 – ez volt a kép címe.

Riley is odament a képhez.

– Watson és Crick kapták a díjat a DNS szerkezetének felfedezéséért.

Thayne egyre csak a képet fürkészte, hátha feltűnik valami.

– Egy kicsit ferdén áll. – Próbálta megigazítani, de meg sem moccant. Végigsimította a keretet, és a bal oldalán megakadt valamiben az ujja. – Zsanér.

Thayne óvatosan meghúzta a keret jobb szélét, ami erre kinyílt, mint egy ajtó. Mögötte ott volt egy számbillentyűzet és egy fémkilincs.

– Mi ez? Alice Csodaországban? Vagy a Harry Potter? Most meg kell oldanunk valami feladványt?

– Adelaide nem tudta a kódot. – Riley végigsimította a billentyűzet jobb oldalán lévő négy digitális kijelzőt. – Elég egyszerűnek tűnik. Csak éppen a tíz szám és a huszonhat betű a bökkenő. Az… nem is tudom, hányféle kombináció, de nagyon sok.

– Nem lehet betörni vagy felrobbantani? – Thayne fogta a telefonját, és leszólt a völgybe. – Küldjetek valakit, aki…

Nolan berohant a terembe.

– Baj van. Óriási mennyiségű robbanóanyagot találtunk a hegy körül. Az egész hely alá van aknázva.

– Használhatnánk a robbanóanyagot, hogy széttörjük ezt az ajtót – vetette fel Jackson.

Az FBI-ügynök a fejét rázta.

– Lehet, hogy bukózsinórok is vannak. Egy rossz mozdulat, és minden a levegőbe repül. Ki kell vinnünk mindenkit. Valószínűleg csapdák is vannak.

– Cheyenne valahol itt lehet. – Thayne karba fonta a kezét. – Nolan, ürítse ki az épületet, és hívja a tűzszerészeket. Én viszont addig maradok, amíg meg nem találtam a nővéremet.

A férfi parancsokat osztogatva felrohant. Thayne Riley-ra és Jacksonra meredt.

– Mindketten kifelé innen!

– Persze. Mert tudod a kódot? – kérdezte Jackson.

– Azt tudjuk, hogy négyjegyű, betűkből és számokból álló kombinációt keresünk. – Riley a tenyerét a nadrágjához dörzsölte. – Gondoljuk végig.

Becsukta az ajtót, és a képet nézte.

– A plakát témája a DNS. McIlroy mániája az volt, hogy terjessze a génjeit.

– Mire gondolsz? – Thayne szinte hallotta, ahogy a nő fejében forognak a fogaskerekek.

– Mostanában sok olyan bűnügyi továbbképzésem volt, ami a DNS-sel foglalkozott. A DNS négy bázisból épül fel. Adenin, citozin, guanin és timin. Próbáld azt, hogy A, C, G, T.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz, de egy próbát megér. – Thayne benyomta a négy gombot. A betűk megjelentek az oldalsó kijelzőn.

A termet egy sziréna éktelen vijjogása töltötte be. Az ajtó fölött piros lámpa villogott. A panel villant egyet, majd a billentyűzet fölött egy képernyőn megjelent egy öt percet mutató óra.

Négy ötvenkilenc. Négy ötvennyolc.

Thayne hatalmasat káromkodott. Riley döbbent arcát látva megszólalt:

– Elindítottunk egy visszaszámlálót.

Nolan lerohant hozzájuk.

– Minden bekapcsolt. Ha minden igaz, öt percen belül rászakad a házra a hegyoldal.

– Bassza meg! Azt sem tudjuk, hogy Cheyenne idebent van-e. – Thayne az arcát dörzsölte. – Nolan, vigyen ki mindenkit! Mi is megyünk mindjárt.

Az öccséhez és Riley-hoz fordult.

– Mennetek kell!

– Még van pár perc – ellenkezett Riley. – Szerintem kitaláltam a jelszót, csak rossz volt a betűk sorrendje.

– Nincs időnk mindet végigpróbálgatni!

Riley járkálni kezdett.

– Hadd gondolkodjak.

Thayne és Jackson összenéztek, aztán az órára.

– Próbálkozz tovább!

– T, G, C, A. – Thayne beütötte az új sorrendet. Semmi. – T, C, G, A.

Ilyen nyomás alatt azt sem tudta végiggondolni, hogy milyen lehetőségek vannak még.

– Riley, tűnj el innen! Már csak százhúsz másodperc maradt.

– Úgy próbáld, hogy A, T, C, G – szólt Riley. – A DNS az A-T és C-G bázispárokból áll.

Thayne nagy levegőt vett, és beírta a kódot.

Hatalmas szisszenés következett, aztán valami kattant egyet. A panel kinyílt. Thayne elkapta és megcsókolta Riley-t.

– Zseni vagy!

Berohantak. Odabent egy fémasztalon orvosi ruhába öltözött alak feküdt megkötözve, eszméletlenül.

– Cheyenne? – Thayne a nővére fölé hajolt, és félresöpörte a nő hosszú haját. Fohászkodva hajtotta az arcát a testvére szája fölé. Apró lélegzetvételt érzett.

– Él! – Jacksonra pillantott. Az öccse hatalmas mosollyal törölgette a szemét.

Cheyenne arcán zúzódások és vágások éktelenkedtek. Borzasztóan festett, de életben volt.

– Cheyenne! – szólt Thayne. – Kiviszünk.

– Thayne! – kiáltott Riley. – A számláló még mindig megy. Nem állítottuk le. Ahhoz kellene egy másik kód.

– Próbáld meg még egyszer ugyanazt!

Riley néhány pillanat múlva újra megjelent az ajtóban.

– Nem tudom leállítani.

Thayne felkapta a nővérét.

– Menj! Jövök én is.

Jackson és Riley rohantak felfelé a lépcsőn.

Thayne minden erejét összeszedve futott kifelé a házból. Épp elérték a tisztás túlsó végét, amikor egy óriási robbanás küldött lángnyelveket az ég felé. A lökéshullám Thayne-t is fellökte.

Minden megremegett.

Thayne ijedten kapta fel a fejét. A tekintete találkozott Nolanéval. Az ügynök bólintott. Hála az égnek – mindenki kijutott.

Thayne hanyatt dőlt a füvön, magához ölelte a nővérét, és csak meredt előre. A szirtről hatalmas sziklatömbök szakadtak le, és dübörögve zúdultak Cheyenne börtönére. A kőomlástól felszálló por az eget is eltakarta fölöttük.

Riley Thayne oldalának dőlt. Jackson meredten, az arcán döbbenettel bámult.

Thayne maga sem tudta, meddig nézték szótlanul a pusztítást. Amikor a mennydörgés végre lecsillapodott, a ház eltűnt, és a két szirt közötti verem megtelt sziklával.

McIlroy táborát letörölték a föld színéről.

Thayne karjában megmozdult a nő.

– Cheyenne? – Thayne mosolyogva pillantott le a testvérére.

A nővére pislogva kinyitotta a szemét. Először Thayne-re, azután Jacksonra pillantott.

– Tudtam, hogy megtaláltok. – Köhögött egyet. – Bethanyt is sikerült megmenteni?

Thayne-nek nem volt ismerős a név. Riley-ra pillantott, de ő is a fejét rázta.

– Ki az a Bethany? – kérdezte Thayne.

– A nő, akit meg kellett gyógyítanom. Aki miatt idehoztak. Elkábítottak, úgyhogy nem tudom, mi történt vele.

Thayne arca eltorzult, mert sejtette, mi lett a szerencsétlen nő sorsa.

– Megtaláltuk Adelaide-et és hét gyereket.

Cheyenne megnyalta a száját.

– Kaphatok egy kis vizet?

Jackson elrohant vízért.

– Mindjárt hozza.

– Örülök, hogy Adelaide-nek sikerült megmenekülnie. Nagyon félt Apától. – Cheyenne megmozdult, aztán nyöszörögve megragadta Thayne ruhája ujját. – Keresd meg Bethanyt! Kórházba kell vinni. Mindent megtettem, de nem tudom, hogy van. Fertőzése van… antibiotikum kell neki. És meg is mérgezték. A gyerekeknek szükségük van rá. Ő védte meg őket.

Thayne Riley-ra pillantott. A nő arca halálsápadtra váltott. Bethany valószínűleg nem élte túl. És a kérdéseikre a válaszok annyi szikla alatt hevertek, amit kiásni is lehetetlen.

– Sajnálom, Cheyenne, de azt hiszem, Bethany meghalt.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A kórházi várók mindenhol ugyanolyanok. A Singing River-i váró talán kisebb, mint a legtöbb, de itt is találni féléves magazinokat, kényelmetlen székeket és rossz kávét.

Nem is volt ott senki. Csak Riley.

Egy nyugodt sarkot keresett, ahol leülhet, és kifújhatja magát egy kicsit. Csak egy pillanatra. Mielőtt szembenéz mindennel, amit a nyomozás magával hozott.

Szülők, családtagok, bűnüldöző szervek, a média képviselői szerte az országból. Mindannyian Wyomingba tartanak, és mind válaszokat akarnak. Viszont nincs magyarázat, csak amennyit Adelaide, Cheyenne és a gyerekek el tudnak mondani.

A váró előtt az apró orvosi csapat és az önkéntesek nyüzsögtek. Riley hátradőlt, a fejét a falnak támasztotta, és a kemény orvosi ruhát gyűrögette, amit a sáros-véres öltözete helyett kapott.

Sok akcióban vett már részt, de még nem látott akkora logisztikai kihívást, mint amit a Singing River-i seriff és csapata volt kénytelen megoldani. Úgy tűnt, mintha a fél várost felhordták volna a hegyre, hogy aztán levigyenek mindenkit. Egy nagyobb csapat még mindig maradt, hogy biztosítsanak és összeszedjenek mindent, ami a helyszínből megmaradt.

Thayne és a családja Cheyenne-nel volt. A férfi nővére biztonságba került. A Blackwood család újra együtt volt, és Riley nagyon örült a boldogságuknak.

De akkor miért van az, hogy legszívesebben összegömbölyödne, és eltűnne? A szemét dörzsölte. Nem akarta, hogy bárki így lássa. Meg kellett fékeznie az érzelmeit, mielőtt teljesen elszabadulnak. Még mindig nagyon sok volt a dolga.

– Gyerünk, Riley! Szedd össze magad! – Ökölbe szorította a kezét; a körmei a tenyerébe mélyedtek. Mély levegőt vett, aztán kifújta. Próbált megnyugodni, koncentrálni.

De hiába minden, az elméje nem akart kitisztulni. A szíve zakatolt, a pánik fojtogatta. Pedig bármikor bejöhet valaki. Nem láthatják, ahogy összeomlik.

Elkeseredetten rohant ki a helyiségből. Valahol mintha a nevét szólították volna, de nem állt meg.

A léptei visszhangzottak a kórház folyosóján, az orrát megtöltötte a fertőtlenítő szaga. A szemébe szökő párán át aztán hirtelen meglátott egy raktárt. Bement, és becsukta maga mögött az ajtót.

A szűk szoba egy kis nyugalmat adott.

Itt senki nem látja.

Istenem.

Egész testében reszketett. Képtelen volt feldolgozni az őszinte örömöt, a nyomasztó bűntudatot és az elkeseredettséget. A sok érzelem teljesen elárasztotta.

Megmentették Cheyenne-t, Adelaide-et és a gyerekeket. De Madison sírjához – és még ki tudja, hány másik emberéhez – nem lehet hozzáférni.

Képtelen volt megtartani az ígéretét, hogy hazaviszi a nővérét. Tizenöt évig éltette a remény, de most minden szertefoszlott. Átölelte magát, és csak reszketett. A fagyos érzés a csontjáig hatolt. Csak egyetlen ember tudta felmelegíteni.

– Thayne – suttogta. Egyre csak azt látta maga előtt, ahogy az a férfi őszintén felajánlja neki a szerelmét. Örökre.

Ő meg válaszképpen egy mukkot sem tudott kinyögni.

Elüldözte magától. És most, hogy Cheyenne megvan, visszamegy a csapatához, és a kapcsolatuknak lőttek. Elvesztette a legnagyszerűbb embert, akit ismert, a legjobb barátot, aki megadatott neki. És csakis magának köszönheti.

Valaki finoman bekopogott.

– Lambert különleges ügynök. Szükségünk van a segítségére. Nem sikerül szóra bírni a gyerekeket.

Riley tenyerével megdörzsölte a szemét, vett néhány mély lélegzetet, aztán kinyitotta az ajtót.

Jan összevont szemöldökkel, kritikusan végigmérte.

– Jól van?

– Persze – hazudta Riley. – Mi a baj?

– Nem beszélnek, és nem tágítanak Adelaide mellől. Annyira sem engednek magukhoz közel, hogy legalább megvizsgálhassuk és azonosítsuk őket. Nem árulják el az igazi nevüket, és nem tudunk ujjlenyomatot venni tőlük. Így nem tudjuk értesíteni a családjaikat. Fogalmam sincs, mihez kezdjünk.

– Vigyen oda hozzájuk!

Jan elvezette Riley-t a sebészetre, amit ideiglenesen váróvá alakítottak. Riley benézett az ablakon. Adelaide kivételével mindannyian összebújva kuporogtak az egyik sarokban.

Furcsa. Azok után, amit a hegyen látott, nem erre számított. Csendben figyelte őket. Valami nem stimmelt. Mindnek össze kellene tartania, elvégre együtt járták meg a poklot. De akkor miért van az, hogy Adelaide, aki a legidősebb és nyilván a csapat vezetője, ki van közösítve, és távolabb ül tőlük? A gyerekek őt okolják Apa haláláért? Előfordul, hogy az áldozatok rokonszenvet éreznek az elrablójukkal, különösen olyankor, ha rossz családi körülmények közül kerülnek ki.

Riley jó húsz perce figyelte őket, amikor Adelaide megfordult, megmutatva az arcának azt az felét, amelyiket nem torzította heg. Riley hátán felállt a szőr a borzalmas felismeréstől. A táskájából elővette Gina aktáját, és megnézte a fotót.

Ő az. A megfelelő szögből nézve nyilvánvaló.

Adelaide valójában Gina Wallace. Biztos, hogy ő az.

McIlroy első áldozata.

Adelaide felállt, és lassú, nyugodt léptekkel a gyerekekhez ment. A legidősebb lányt bámulta. Az ajka mozgott – Riley nem hallotta, hogy mit mond, de a lány, aki a Delilah nevet kapta, páni félelemmel a szemében rezzent össze.

Adelaide megfordult, az arcán apró, elégedett mosoly villant, ahogy visszavonult a korábbi helyére.

– Hozzák ki a gyerekeket! – adta ki az utasítást Riley Jannek. – Most azonnal! Zárják el őket Adelaide-től!

– Nem akarnak menni.

– Nem érdekel, mit akar Adelaide vagy a többi gyerek. Vigyék a gyerekeket másik szobába!

– De nem kényszeríthetem őket…

Közben megjelent Thayne, és megállt Riley mellett.

– Mi történt?

A férfi közelségére Riley-t elfogta a megbánás, de most nem volt ideje ezzel foglalkozni.

– Figyelem őket egy ideje. – Felemelte Gina fényképét. – Hasonlítsd össze az arca ép felével. Adelaide lesz Gina.

Thayne csak pislogott.

– Az jó hír, nem?

– Nem biztos. Nézd, hogy viselkednek a többiek a közelében.

A férfi néhány percig figyelte őket.

– Rettegnek tőle.

– Ő volt McIlroy első áldozata. Őt gyötörte a legtovább. Thayne, el kell különítenünk tőle a gyerekeket!

Legnagyobb meglepetésére a férfi nem habozott és nem faggatózott tovább; ehelyett kirohant a folyósra, és magához intette Jacksont, Pendergrasst és Ironcloudot. Halkan mondott nekik valamit, mire mind olyan arcot vágtak, mintha gyomorszájon rúgták volna őket. Riley teljesen megértette a reakciójukat.

– Gyerünk! – szólt Thayne. – Ha Adelaide ellenáll, bilincseljétek meg!

Thayne előreengedte Riley-t. Egyenesen Adelaide-hez ment, akinek a szemében üresség volt ott, ahol a léleknek kellene megbújnia.

– Úgy tudom, a neved Adelaide. Mindig is így hívtak?

A nő bólintott.

Riley mosolygott. Úgy helyezkedett, hogy a lehető legtovább takarja a gyerekeket.

– Ellenőriztem az adatbázist, de az eltűnt emberek között nincs Adelaide nevű. Nem volt más neved, mielőtt Mr. McIlroyhoz kerültél?

Adelaide mogorván elbiggyesztette a száját.

– Muszáj tudnunk – mondta Riley.

A háta mögött Thayne és a másik három férfi felsegítették a gyerekeket, és elindultak kifelé a szobából.

– Mit művelnek? – Adelaide félrelökte Riley-t, és a gyerekek felé rontott, mire azok Thayne-ék mögé húzódtak.

Riley határozottan megragadta Adelaide karját.

– Szükségük van az igazi családjukra. Ahogy neked is… Gina.

A nő szeme hatalmasra kerekedett. A fejét rázta.

– A nevem Adelaide! – üvöltötte. – Nem vihetik el őket! Ők hozzám tartoznak! Velem kell maradniuk!

– Muszáj megvizsgálni őket. Nem maradhatnak itt. – Riley bólintott, hogy mehetnek.

A jelre Jackson és a seriffhelyettesek kitessékelték a gyerekeket a szobából.

Thayne bent maradt. Már indult volna Riley felé, de ő a fejével lassan nemet intett. Azt akarta, hogy Gina beszéljen.

A nő megrántotta a karját, mire Riley elengedte.

Gina az ujjaival babrálva, magában motyogva járkálni kezdett.

– Ez így nem jó. Te ezt nem érted. Szükségük van rám! – A szeme villámokat szórt, az arca kivörösödött a dühtől, ahogy nekirontott a bezárt ajtónak, és minden erejével püfölni kezdte. Addig ütötte az ajtót, amíg a keze kisebesedett.

Riley elkapta a csuklóját.

– Ugye, hogy nem is olyan könnyű irányítani a világot, amikor nem csak gyerekek vannak körülöttünk?

Gina hirtelen különösen nyugodt lett, hátborzongatóan csendes.

– Fogalmad sincs, mit beszélsz. Megígérte nekem, hogy igazi családunk lesz. Ezért mentem vele. Ezért maradtam nála. Ők az én családom. Apa miattam hozta el őket. A család a mindenünk. – Gyűlölettel nézett Riley szemébe. – Add vissza a családomat!

Riley nem ijedt meg a fenyegető hangnemtől, de Gina lélektelen tekintetétől a hideg is kirázta. A szeme üres volt és halott.

Kopogtak az ajtón. Thayne nyitott be. Valaki odasúgott neki valamit, majd bejött a két nőhöz.

– Ügyesen előadtad magad, Gina. Két apróságon múlott, hogy megúszd. Egyrészt Lambert különleges ügynök átlátott az álcán, másrészt Brian Anderson nemrég tért magához. – Thayne bilincset kattintott rá. – Letartóztatlak emberrablásért, gyermekbántalmazásért, jogtalan fogva tartásért és gyilkosságért, és még ki tudja, mi mindenért.

♦ ♦ ♦

A kórházon kívül a nyári levegő kezdett hűvösbe fordulni, és az ég is halványabb kékre váltott, ahogy a nap lassan nyugovóra tért, és az alkony rátelepedett Singing Riverre. Thayne nem tudott olyan napot felidézni, ami több meglepetést tartogatott ennél.

Egyrészt végtelenül hálás volt azért, hogy megtalálták a nővérét, aki mellett most is ott volt az apjuk és a testvéreik.

Hét család egyesülhet.

Sajnos túl sokan viszont másmilyen telefonhívást kapnak. Olyat, amit talán mélyen legbelül mindig is vártak, de amitől mindig is rettegtek.

Talán ha tudják, mi történt, az segít lezárni a dolgokat – bár Thayne kételkedett benne, hogy így lenne. Az továbbra sem derült ki, hogy Brett Riverton apja mit keresett McIlroy táborában. Ezt csakis Adelaide tudná megmondani, de ő nem beszél. Legalábbis egyelőre. Máshogy viszont nehezen deríthették ki az igazságot, elvégre egy fél hegyoldal temette maga alá a titkokat.

Belekarolt Riley-ba, és közelebb vonta magához. A nő hagyta, de feszült volt, és furán viselkedett. Vajon min jár az esze? Az is kiderül majd. Idővel talán képes lesz megnyílni. Válaszúthoz érkeztek, és ezt mindketten pontosan tudták.

A levegőbe újabb éktelen sikítás hasított.

Pendergrass seriffhelyettes fogát csikorgatva zárta rá a kocsija hátsó ajtaját Gina Wallace-ra. Amikor a nő rájött, hogy szép szóval nem szabadulhat, onnantól rúgott, harapott és megfenyegetett mindenkit, aki csak a közelébe merészkedett.

Főleg az anyját.

Carol ott állt az autó mellett.

– Gina, drágám! Kérlek, engedd, hogy segítsek! Minden rendben lesz! – kérlelte könnyes szemmel a lányát.

– Takarodj innen! – üvöltötte Gina. – Az igazi családomat akarom, nem téged! – Dühösen az ablakba verte a fejét. – Hol van Apa? Ő szeret! Ő majd megment tőletek!

Thayne és Riley összenézett. Gina nem emlékszik, hogy ő lőtte hátba az apját?

Carol megsemmisülten nézte, ahogy a kocsi elhajt. Könnyáztatta szemmel pillantott Thayne-re és Riley-ra.

– Tévedett, Lambert ügynök. Az apja veszített, mégis győzött.

– Carol… – kezdte volna Riley.

– Ne! – A nő előhalászta a kulcsát a táskájából. – Muszáj innom valamit.

Azzal elcsoszogott a parkoló felé. Thayne elővette a telefonját, és szólt Clive-nak, hogy vegye el a nő kulcsát. Azután magához ölelte Riley-t.

– Szerinted Carol képes lesz valaha kiheverni?

– Hogy lenne képes? A lányról, akiről tizenöt évig hitte, hogy elrabolták, akiből mártírt csinált, kiderült, hogy nem is rabolták el. Ha hihetünk a kirohanásának, önszántából ment McIlroyjal. Talán így akart elmenekülni a sok férfitól, akiket Carol hazahordott. És az lett a vége, hogy több bűncselekményt követett el, mint amennyit a férfi, akit ezer éve kerestem.

– Én teljesen bedőltem neki – mondta Thayne. – Komolyan elhittem, hogy ő is áldozat. Mi történt vele?

– Megtört. – Riley ennyit tudott rá mondani. – A maga módján ő is csak akart valakit, aki szereti, és akit szerethet. Mind így vagyunk ezzel.

Thayne belecsókolt Riley hajába, aztán közelebb húzta magához.

– Sajnálom, hogy Madisont nem hozhattuk haza.

– Én is.

Riley hangja tele volt elfojtott érzelemmel. Legszívesebben elszakította volna a tekintetét Thayne-ről, de a férfi nem engedte. Finoman maga felé fordította; fájt a szíve, mert Riley annyi fájdalmat próbált elrejteni magában, amire már nem volt képes. A könny is a szemébe szökött.

Egy sziréna vijjogására ugrottak szét. A sürgősségi bejárathoz mentőautó érkezett. A mentősök kiugrottak, kinyitották a hátsó ajtót, és egy véres-sáros nőt toltak be a kórházba.

– Mi történt?

– Hudson bátyád találta az elmebeteg fickó tábora környékén – mondta az egyik mentős.

– Még egy túlélő? – Thayne a hordágy után rohant, és még éppen sikerült egy pillantást vetnie a nőre, mielőtt az orvos elzavarta, és behúzta a függönyt.

Thayne megadón felemelte a kezét, és Riley-hoz fordult.

– Ez is McIlroy lánya. Ugyanolyan, mint a többiek.

– Lehet, hogy ő Bethany? – kérdezte Riley.

– Remélem. Cheyenne nagyon szomorú volt, hogy nem tudtuk megmenteni.

– Thayne, ha ez a nő tényleg Bethany, akkor talán válaszokat kapunk. Lehet, hogy ismerte Madisont.

♦ ♦ ♦

Riley megállt az apró kórterem ajtajában. Ott szeretett volna lenni, amikor az orvos befejezi az ismeretlen beteg kivizsgálását, de Brian Anderson kifejezetten vele akart beszélni.

Hogy is mondhatna nemet a fiúnak, aki annyi mindent kockáztatott, hogy megmentse Samet és mindenki mást? Igazi hős volt.

Benyitott a szegényesen berendezett szobába. Brian sápadtan feküdt a párnáján. Egy szociális munkás őrködött fölötte.

Riley fogott egy széket, és leült az ágy mellé.

– Brian, szeretnél beszélni velem?

A fiú idegesen szorongatta a lepedőjét.

– Azt mondták, hogy maga az FBI-nak dolgozik. És hogy nem hagyta, hogy Adelaide elvigye a többieket. Csak meg akartam köszönni.

– Mi tartozunk köszönettel neked. Hatalmas bátorság kellett ahhoz, hogy elszökj. Annyi mindenkit megmentettél.

– De nem mindenkit. – Lesütötte a szemét. – Adelaide elment?

– Hosszú időre be lesz zárva.

– Az jó. Sok mindenkit bántott. – A szeme csillogott. – El akartam mondani, hogy volt egy lány, akit Hannah-nak hívtunk. Adelaide megbüntette. Szerintem meghalt. Nem szeretett enni, úgyhogy nagyon vékony volt. Hosszú, vörös haja volt. Nem akartam, hogy elfelejtsük. Adelaide nem temette el a ház mögött. Nem tudom, hová vitték.

Riley előtt bevillant a fájdalmasan vékony lány, akinek a holttestét a vízesésnél találták meg.

– Azt hiszem, megtaláltuk Hannah-t. Sajnálom, de nem élte túl.

Brian megszorította a lepedőt.

– Tudtam. De azért bíztam benne, hogy tévedek.

Riley bólintott, aztán elővette a jegyzettömbjét.

– Nagyon régóta kerestünk már titeket. Kérdezhetek néhányat?

A fiú bólogatott.

– De nem biztos, hogy tudok rájuk válaszolni.

– Mi tudsz Apáról?

– Örökké azt hajtogatta, hogy ő az apánk. – Felhorkantott, és a szemét forgatta. – De én nem hittem neki.

Riley nagy levegőt vett, és azon törte a fejét, hogyan közölhetné az igazat.

– Brian, a szüleid meséltek rólad bármit kiskorodból?

– Hangos voltam, és már hamar nagyon sokat beszéltem. Furcsán sokat. Egész mondatokat, felnőttes szavakat. Négyévesen egyszer szétszereltem a tévénket. Miért?

– De a születésedről nem meséltek?

– Mégis mit? Azt hiszem, az teljesen normális volt. Nem mintha emlékeznék rá. – A szeme összeszűkült. – Mit nem mond el?

– David McIlroy… Apa… fiatalabb korában a spermáját adta klinikáknak, akik aztán így segítettek nőknek teherbe esni.

Hitetlenkedve kikerekedett a szeme.

– Spermabankba?

Riley bólintott, mire a fiú feje a párnára hanyatlott, és behunyta a szemét.

– Akkor tényleg ő a biológiai apám. Basszus. Ő az apám. Ez… sok mindent megmagyaráz.

Riley legszívesebben magára hagyta volna Briant a gondolataival, de szerette volna jobban átlátni a helyzetet, főleg mivel jó eséllyel sosem férnek hozzá a bűnügyi helyszínhez.

– Amikor odakerültél, hányan voltak még rajtad és Apán kívül?

– Négyen.

– Volt köztük Bethany nevű?

– Igen.

– Róla mit tudsz?

Nagyra nyitotta a szemét, és a mennyezetre meredt.

– Ő az, aki miatt nem őrültünk meg… és aki miatt még élünk. Próbálta elviselhetővé tenni az életünket. Amikor Apa és Adelaide dühösek lettek valamiért, ő megvédett minket. Apa mindegyikünknél jobban szerette. Amikor ezt ki is mondta, Adelaide mindig nagyon mérges lett. Szerintem élvezte, hogy Adelaide féltékeny. Elég furcsa volt az egész, de nem láttam semmi konkrétat… érti, mire gondolok…

– Értem. – A fiú feszengve elkapta a tekintetét, úgyhogy Riley témát váltott. – Bethany gondoskodott rólatok? Ő védett titeket?

– Igen. Jól van?

– Nem tudjuk – mondta Riley. – Most hoztak be egy nőt, az orvos épp vizsgálja.

– Muszáj, hogy ő legyen! – emelte fel ijedten a hangját Brian. – Szükségünk van rá.

– Megígérem, hogy amint kiderül, kit találtak, neked is szólok. Addig is segítenél a többiekkel? Néhányat megismerek az eltűnt gyerekek adatbázisában lévő fényképekről, de nem mindet.

– Az igazi nevüket akarja tudni?

– Ha emlékszel rá.

A jegyzettömbért nyúlt.

– Tudom mindet. Legtöbbnek csak a keresztnevét, de néhánynak a vezetéknevét is.

Riley elmosolyodott.

– Biztos voltam benne. Okos fiú vagy.

– Apámnak köszönhetem ezek szerint. – Megborzongott. Elnézett Riley válla fölött, az arcát undor torzította. – Tényleg ő az apám?

– Csak biológiai értelemben – nyugtatta Riley. – Elszakított egy olyan családtól, akik igazán akartak téged.

A fiú elgondolkodott, Riley pedig hagyott időt neki, hogy eméssze a hallottakat.

Egyszer aztán felemelte a fejét.

– Nem mutatták ki. Apa viszont olyan családot adott, amelyik szeret. – A jegyzettömböt és a tollat bámulta. – Ha most megmondom az igazi nevüket, nem lesznek többé a családom.

Riley nem tudta, mit mondhatna erre, de végül nem is kellett semmit; a fiú írni kezdte a neveket, amikre emlékezett.

Briannek figyelemre méltó memóriája volt. Megjegyezte a dátumokat, a neveket és a helyszíneket. Többet tudott, mint amit akárki ki tudott volna nyomozni. Az ő segítségének hála pillanatok alatt azonosíthattak mindenkit.

Miután az utolsó nevet is felírta, elnyomta az álom. Riley meg tudta érteni. Az egész élete a feje tetejére állt. A füzetével a kezében végigment a folyosón, és halkan belépett az új beteg kórtermébe.

Thayne az ágy mellett állt. Hátrafordult, és a szemöldökét felhúzva üdvözölte Riley-t, aki a fejét ingatva a falnál maradt. Adelaide esete után szerette volna távolról megfigyelni a nőt, hátha így könnyebben észreveszi a hazugságot és a megtévesztést.

Thayne bólintott, és visszafordult a beteghez.

A nővér a nő fölé hajolt.

– Ki tudja nyitni a szemét? Ébredjen!

A nő nagy nehezen végül kinyitotta a szemét, aztán megnyalta az ajkát.

– Hol vagyok?

– Kórházban. Megműtötték, emlékszik rá? Blackwood doktornő mesélte, mi történt magával. A heg szépen gyógyul. Elvégzünk majd néhány vizsgálatot, hogy kiderítsük, mi okozta a hasi fájdalmat, de ha Blackwood doktornő állapotából indulunk ki, hamarosan kutya baja lesz.

– Túlélte? – suttogta. – A doktornő.

– Igen, jól van – szólt közbe Thayne, és helyet cserélt a nővérrel. – Helló! – Megmutatta a jelvényét, és bemutatkozott. – Fel kell tennem néhány kérdést. Kezdetnek megmondaná a nevét?

– Bethany – fintorogva behunyta a szemét. – Ha nem kell hozzá kinyitnom a szemem vagy felülnöm, szívesen válaszolok.

A grimasz lehetett a fény miatt, vagy talán mert egy rendőr készült kikérdezni.

Brian ugyan azt állította, hogy Bethany volt a ház jótevője, de Riley-nak kétségei voltak efelől. Bethany nagyon sok időt töltött McIlroyjal. És amennyire Brian tudta, egyszer sem próbált megszökni. Gyanús.

Bethany a fejéhez nyúlt, és újra felszisszent.

– Az utolsó, amire emlékszem egy robbanás, és hogy mindenhonnan kövek potyognak. Nem sikerült kiérnem. Azt hittem, meghalok.

Thayne kérte a nővért, hogy vegye halványabbra a világítást.

– Így jobb?

Bethany bólintott.

– Csoda, hogy él, annyi szent – jegyezte meg Thayne.

A nő nyöszörgött, mintha fájna valamije.

– És a gyerekek? Biztonságban vannak?

– Bízunk benne, hogy mindenkit kihoztunk. Itt vigyázunk rájuk, amíg a szüleik értük nem jönnek.

– És Adelaide?

Riley érezte a hangján a félelmet.

– Börtönben van.

Apró sóhaj szökött ki a száján.

– Akkor rájöttek.

– Az FBI egyik magatartáskutatója itt van velünk. Feltűnt neki, hogy van valami furcsa a többi gyerekkel való kapcsolatában.

– Szegény Adelaide.

Erre a kijelentésre Riley felkapta a fejét. Bethany miért sajnálná a nőt, aki nyilvánvalóan gyötörte őket?

– Annyira akarta, hogy legyen igazi családja… szerette volna felvenni a tyúkanyó szerepét, de nem tudta, hogy kell jó anyának lenni. – Kinyitotta a szemét. – Vigyázzanak vele, mert valami nem stimmel nála.

– Ezt hogy érti?

– Nem is tudom. Adelaide könyörgött, hogy igazi családot akar. Apa egy időben spermát adott spermabankoknak, hogy legyen pénze elvégezni az iskolát a Cal Technél, és később elkezdte felkutatni az ebből született gyerekeit. Nagyon-nagyon sokáig hittem Adelaide-nek, de aztán egyre távolabb került a valóságtól, és onnantól a büntetéseink is egyre súlyosabbak lettek, míg végül ölni kezdett. Még Apa sem helyeselte, amit művelt. Attól félt, hogy Adelaide kezelhetetlenné válik. Az FBI-ügynökük igazán profi, ha átlátott Adelaide álcáján.

– Nem maga az egyetlen, aki bedőlt Adelaide-nek. A legtöbbünket rászedte, még Blackwood doktornőt is. Csak az utolsó pillanatban jött rá, hogy valaki megpróbálja megmérgezni magát. Úgy látszik, hogy Adelaide mesterévé vált a rézmérgezésnek. Tud esetleg arról, hogy Adelaide-nek problémája lett volna a helyi földbirtokossal? A neve…

– Riverton – fejezte be a mondatot Bethany. – Megvolt rá az oka. Mármint a maga beteg módján.

– Igazán? Láttuk Riverton sírját, de még nem sikerült kiderítenünk az összefüggést. Tud segíteni?

– Apa is Riverton volt. Ő lehetett a család fekete báránya. Kitagadták az örökségből. Azt nem tudom, hogy miért. Utálta az egész családot, és úgy gondolta, a ranch neki járna. Ezért is telepedett le itt a hegyekben. Megszámolni sem tudom, hányszor tett ajánlatot a ranchra. Mivel nem akarták eladni, úgy döntött, kivár, amíg magának követelheti, vagy valahogy megveheti. Adelaide úgy gondolta, hogy sosem fogják eladni, úgyhogy a kezébe vette a dolgokat. Gyűlölte az idősebb Calvin Rivertont. Próbáltam beszélni vele, hogy ne tegyen semmi elhamarkodottat, de hajthatatlan volt; azt mondta, annak az embernek el kell tűnnie. Azt hitte, ezzel meg is oldotta Apa gondját, de Riverton egyik fia – talán Brett – hazajött a főiskoláról, hogy átvegye a birtokot. Így aztán kezdődött minden elölről. Adelaide utána összebarátkozott az egyik munkással, de az gyanakodni kezdett, úgyhogy megölte. Ez fél éve volt. Aztán Iant arra kényszerítette, hogy törje fel Rivertonék kamerarendszerét, és találjon róluk valami kompromittálót, amivel zsarolni lehet őket. Mondtam Apának, hogy Adelaide túl messzire megy, és végre ő is kezdett egyetérteni velem.

Bethany behunyta a szemét, és nagyot sóhajtott. Egyre nehezebben bírta a beszélgetést, de Thayne nem hagyta annyiban.

– Így lett magából Adelaide ellensége – mondta.

Apró fintorral bólintott.

– Adelaide azt akarta, hogy legyünk testvérek. És az elején annyira féltem, hogy próbáltam az lenni. Elvégre rokonok vagyunk… de aztán másokat is elhozott. Valami megváltozott; valami összetört benne. A tökéletes családot akarta létrehozni. És ha valamelyik családtag nem követte a szabályait, vagy szökni próbált, egyszerűen végzett vele.

Könny csordult ki Bethany szeméből. A reakciói őszinték voltak. Tényleg mélységesen törődött a gyerekekkel, épp ahogy Brian mondta.

Thayne közelebb hajolt.

– A ház mögötti temetőben tizenhat sírt találtunk. Riverton kivételével mindegyikben gyerek volt?

Bethany próbált kényelmesebben elhelyezkedni, de rövid próbálkozás után felszisszent.

– Apánk kiválogatta a tehetségesebbeket, akikből szerinte az élet nem hozott ki mindent. Ian például csak tizenhat éves, de máris zseniális mérnök. Rivertonék egyik cégének ő tervezi a biztonsági kamerákat. Delilah igazi hegedűvirtuóz. Edith meg a számítógépekhez értett kiválóan. Őt tavaly nyáron büntették meg.

Könnyes szemmel elkapta a tekintetét.

– Annyi mindenkit elveszítettem. Elképzelni nem tudja, hányszor akartam elmenekülni. Főleg, amikor idősebb lettem. De végül maradtam, mert valakinek meg kellett védenie a gyerekeket. Adelaide egyre elvetemültebb lett, Apa pedig már képtelen volt kordában tartani. Akit csak tudtam, megmentettem a haragjától. De nem eleget. Sosem tudtam eleget megmenteni.

Micsoda hasonlóság.

Riley is pontosan ugyanígy érzett volna. Sőt, pontosan ugyanígy érez. De ami történt, az nem Bethany hibája.

A gondolat gyökeret vert Riley elméjében. Ő is hallotta már ezt mástól. És most először elkezdett hinni benne.

Bethany nagyot ásított. Egyre nehezebben tartotta nyitva a szemét. Láthatóan nagyon elfáradt, a nővér pedig halkan jelezte Thayne-nek, hogy még öt percet kapnak, aztán távozniuk kell.

Thayne megköszörülte a torkát.

– Még pár gyors kérdés, aztán hagyom pihenni. Tudja, hogy mi a gyerekek igazi neve? Főleg azok érdekelnek, akik nem élték túl. Szeretnénk értesíteni a családjaikat.

– Apa tudja.

– Ő nagyjából fél órával ezelőtt belehalt egy lövésbe. Adelaide lőtte le.

Mélységes döbbenet ült ki Bethany arcára. Behunyta a szemét, mintha ennyi mindent már nem lenne képes elviselni egyszerre.

– Meghalt? – kérdezte hitetlenkedve. – Tényleg halott?

– Igen.

– Örülnöm kéne. – Az arcán zavartság látszott. – Örülök is, csak…

– Időbe telik majd mindent feldolgozni – szólt Thayne együttérzőn mosolyogva. – Senki nem várja magától, hogy ujjongjon. – A jegyzeteire pillantott. – Elkezdtük felvenni a kapcsolatot a családokkal. A maga családját is megkereshetjük. Emlékszik az igazi nevére?

Lesütött szemmel megmarkolta a lepedőt.

– Számít az? Már nem vagyok ugyanaz az ember. Hogyan is lehetnék? Elvégre egy őrült nevelt fel.

Riley szíve elszorult az együttérzéstől. Bethanytól hosszú időre elvették a családját, már nem az a kislány, akit a szülei az emlékükben őriznek. Rémisztő lehet belegondolni, hogy milyen lesz újra látni őket.

– Maga most is az, aki mindig volt – nyugtatta Thayne. – Egy túlélő. Egy hős azoknak a gyerekeknek a szemében. És szerintem ezt a maga családja is szeretné tudni.

Bethany hosszan hallgatott. Vajon elárulja a nevét? Riley már kételkedni kezdett, de a nő egyszer csak nagyot nyelt, és felemelte a fejét.

– Madison – suttogta. – A nevem Madison Lambert.

♦ ♦ ♦

A kórteremben valaki hangosan levegő után kapott.

– Maddy?!

Egy becenév, amit Bethany – nem Bethany, Madison! – ezer éve nem hallott, és nem ejtett ki a száján. Próbált elnézni az élesen világító lámpa mellett. Az árnyékból egy nő lépett felé tétován. Az arca hasonlított egy fiatal lányra, akit Madison az emlékeiben őrzött.

– Én vagyok az! – A nő megragadta Madison kezét, és a melléhez szorította. A döbbenettől levegőt is alig kapott.

– N-nem értem…

Thayne közelebb vonta a nőt.

– Madison, bemutatom a nőt, aki megtalált. Ő itt Riley Lambert. A húgod az FBI tehetséges magatartáskutatója, aki átlátott Adelaide álcáján.

A nő arcát könnyek áztatták. Hihetetlen volt, hogy az egyetlen ember, akit Madison mindenkinél jobban viszont akart látni, ott áll előtte. Mint valami álom.

– Riley? A kishúgom, Riley?

A nő bólintott, és az arcán szétterült a legcsodálatosabb mosoly, amit Madison egész életében látott.

Madison reszkető kézzel törölte le a húga könnyeit.

– Istenem! Milyen nagy lettél. És milyen szép vagy! Tényleg te vagy az? Mit keresel itt?

– Sosem adtam fel a keresésedet – mondta Riley a könnyein át mosolyogva. – És amikor elég idős lettem, megfogadtam, hogy oda megyek dolgozni, ahol a legjobb eséllyel megtalálhatlak. Így kötöttem ki az FBI-nál.

– Nem is volt kérdés, hogy oda megy – szólt közbe Thayne. – Ahogy hallottam, az összes tesztjét kiválóan végezte, és mindenkit lenyűgözött a képességeivel. Az FBI örülhet, hogy nekik dolgozik.

Madison felnevetett.

– Mindig is okos voltál. De valamiért azt hittem, hogy művész lesz belőled.

– Bizonyos értelemben az lettem.

Madison a tenyerébe fogta a húga arcát.

– Mindennap gondoltam rád!

Riley megszorította a kezét.

– Én is rád. – A könnyek újra potyogni kezdtek. – Sajnálom! Sajnálom, hogy hagytam, hogy elvigyen!

– Micsoda? Miért mondod ezt? Nem a te hibád. Nézz ide! – mondta Madison, és magára irányította a húga tekintetét. – Soha, egyetlen pillanatig sem okoltalak azért, amit az az ember tett. Sőt, örülök, hogy engem vitt el, és nem téged. Te voltál a legszebb, legboldogabb része az életemnek, és bármit megtettem volna, hogy megvédjelek. Még amikor olyan szörnyen bántam veled az utolsó hónapokban, akkor is bármit megtettem volna érted. Mindig olyan testvérre vágytam, mint te. Remélem, ezt te is tudod.

Magához ölelte Riley-t. A zokogás hatalmas erővel rázta meg a testét.

– Ne sírj! – csitította Madison, maga is könnyes szemmel. – Annyira szeretlek! Köszönöm, hogy megtaláltál! – Magához szorította a húgát. – Köszönöm!

Csókot nyomott Riley halántékára, és addig nem engedte el, amíg a sírása le nem csillapodott. Mire kibontakoztak egymás karjaiból, a kórteremből mindenki más kivonult. Thayne az ajtóban őrködött, széles vállával elállva mindenki útját, aki zavarni merészelné őket.

– Anya és apa…

– Jól vannak. Nagyon boldogok lesznek!

Madison tekintete most a húgáról az őket őrző, marcona seriffhelyettesre vándorolt. Volt ott valami kimondatlan a levegőben.

– Miért érzem azt, hogy ő nem csak valami helyi rendőrkolléga?

Riley elpirulva Thayne-re pillantott.

– Ő a legjobb barátom.

– Meg még valami más is, igaz?

– Valami más is.

A nővér bedugta a fejét, és megköszörülte a torkát.

– Lejárt az idő.

A kimondott szóra Madison hirtelen szörnyen nehéznek érezte a testét, a szemét is alig tudta nyitva tartani.

– Nagyon fáradt vagyok – mondta, de képtelen volt elengedni a húgát.

– Egyből jövök, ha felébredsz. Megígérem.

Madison mosolyogva megszorította Riley kezét.

– Időnk, mint a tenger, Riley. Nem megyek sehová. Nélküled nem.

Madison felemelte a kezüket. A félbevágott szíves karkötő ott himbálózott Riley kezén. Madison egy pillanatig figyelte, aztán benyúlt a köpenye alá, és előhúzott egy nyakláncot. A láncon apró karkötő lógott.

– Azt hittem, elveszett – hüledezett Riley. – Levetted.

– Aznap este visszavettem – mondta Madison. – Végig velem voltál. Te segítettél emlékeznem, hogy belül ki is vagyok valójában.

Madison összeillesztette a két fél szívet. A húga arcán újabb könnycseppek gördültek alá.

Riley apró puszit adott az arcára.

– Akkor innentől mindent megteszek, hogy ugyanaz a bosszantó kishúgod legyek, akire emlékszel.

Madison ajka megremegett. A szíve majd felrobbant a boldogságtól.

– Alig várom. Lesz miről beszélgetnünk.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Singing Riverre már rátelepedett az éjszaka, és a csillagok fényükkel szórták be a fekete leplet, amikor Thayne bekanyarodott Fannie panziójához. Megállt, és a mellette ülő Riley-ra nézett. A nő még mindig mintha sokkos állapotban lett volna.

– Maradnom kellett volna – szólalt meg, mielőtt Thayne bármit is mondhatott volna. – Maddynek szüksége van rám.

– Reggelig úgysem engednek be hozzá – csitította Thayne. – Ironcloud már szólt a szüleidnek, ők is úton vannak. Egyelőre nem tudsz érte többet tenni. És senki másért sem. Ma este már nem. – Kiszállt, megkerülte az autót, és ajtót nyitott neki. A kezét nyújtotta a nő felé. – Gyere! Az elmúlt hetvenkét óra után szükséged van a pihenésre. Utána majd az egész napot a nővéreddel töltheted, és újra megismerhetitek egymást.

Riley elgondolkodva bólintott, de azért megfogta a férfi kezét.

– Nem hiszem el, hogy él. Sosem gondoltam…

A hangja elhalt, amikor Thayne megölelte. Mit lehet ilyenkor mondani?

– Valahogy rátaláltunk a csodára – mondta végül Thayne.

– A nővéred megmentette Maddy élettét – mondta Riley, és megszorította Thayne kezét. – Amikor rájött, hogy megmérgezték, időt nyert neki, és így sikerült annyira megerősödnie, hogy elmeneküljön.

– Cheyenne nagyon örült, amikor megtudta, hogy Madison túlélte. Még a végén jóbarátok lesznek.

Thayne kézen fogva bevitte Riley-t az üres előszobába.

– Szerencsére Fannie nincs itt – suttogta Thayne.

– Hallom ám! – bukkant fel Fannie feje a recepciós pult mögül, és már sietett is hozzájuk. Megölelte először Thayne-t, aztán Riley-t. – Tudtam, hogy sikerül! – Hatalmas mosoly terült szét az arcán.

– Kade kaparta ki a gesztenyét – mondta Riley.

Fannie ragyogott a boldogságtól, de a szemében gondterheltség is látszott.

– Még kórházban van, de rendbe jön. A kis Sam nem tágít mellőle. – Megköszörülte a torkát. – Most pedig nyomás felfelé! Hagytam nektek ott egy kis ajándékot. – Azzal boldogan visszavonult a saját lakrészébe.

Riley Thayne-re nézett.

– Szerinted mit művelt?

– Tippelni sem merek. Egyetlen módon deríthetjük ki.

Felvonultak a lépcsőn, Riley bedugta a kulcsot a zárba, aztán kinyitotta az ajtót. Az asztalon egy vödör jégben pezsgő, mellette két letakart tányér várt rájuk.

Riley körbenézett.

– Hol a tábla a nyomozással?

Thayne megköszörülte a torkát.

– Szóltam Pendergrassnak, hogy vigye el. – Kihúzta Riley-nak az egyik széket. – Foglalj helyet!

Riley leült, aztán nekiláttak az ínyencfalatoknak, amiket Fannie hagyott ott nekik. Thayne az utolsó néhány harapásnál úgy érezte, elszorul a torka. Annyi mindent akart mondani Riley-nak, hogy azt sem tudta, hol kezdje.

– Riley…

– Ma este felmondtam – vágott a nő a szavába.

Akármit akart is Thayne, azt menten elfelejtette.

– Mikor? És miért?

– Amíg a családodtól meg Cheyenne-től búcsúzkodtál, felhívtam Tomot. Jó vagyok a munkámban, de kell egy kis idő. Ki akarom találni, hogy mit akarok. – A szalvétát gyűrögette. – Meg akarom ismerni újra a nővéremet. És meg akarom ismerni Riley Lambertet.

Thayne felállt, megfogta Riley kezét, és felhúzta.

– Biztosan ezt akarod? Nagyon keményen küzdöttél ezért a munkáért.

– Ahogy te is a tiédért. Most, hogy Cheyenne itthon van, visszamehetsz a SEAL-csapathoz.

Thayne látta a sebezhetőséget, a félelmet a nő szemében.

Felemelte a kezét, és a tenyerébe fogta Riley arcát. Mélyen a szemébe nézett.

– Kiléptem. Két okból. Egy, mert nem mehettem el úgy, hogy Cheyenne nincs meg. – A hüvelykujjával Riley bőrét simogatta.

– Kettő? – kérdezte a nő reszelős hangon.

– Igen, mert elegem van a péntek esti telefonos randikból. Többet akarok, Riley. Téged akarlak, mindennap, minden éjjel. És bármit megteszek érte. Beadom a nyugalmazási kérvényemet, ha kell, Washingtonba költözöm veled. Amit csak mondasz. Ha beengedsz az életedbe, megyek veled bárhová.

Riley szeme elkerekedett.

– Komolyan velem jönnél?

– A világ végére is. Sosem kell majd abban kételkedned, hogy szeretlek-e. Az életemet is odaadnám azért, hogy boldog légy.

Riley megszorította a kezét. Thayne látta a nő szemében a reményt.

Itt volt az ideje megpecsételni az egyezséget.

Thayne lassan magához vonta Riley-t. Minden lélegzetvétellel érezte a nő édes illatát. Tökéletesen összeillettek; Riley feje éppen befért az álla alá. De nemcsak testileg, lélekben, szívükben is egymáshoz illettek. Riley megértette őt, úgy, ahogy senki más. Thayne pedig csodálta a nő erejét, az elhivatottságát, mindenét.

Riley keze felkúszott a mellkasán. A szíve a nő érintésétől hevesebben dobbant.

Riley remegve levegőt vett.

– Ha most ezt megtesszük, nem tudjuk úgy folytatni, ahogy ezelőtt csináltuk.

– Erről a vonatról lekéstünk már akkor, amikor leszálltál a gépről. Nincs visszaút. Csakis előre van. – Thayne behunyta a szemét, és csak érezte a nő testéből áradó meleget. – Örökké ezt akarom, Riley. Akarom a szerelmet, ami a szüleimnek is megadatott, amit a nagyszüleim is átéltek. Azt akarom, amiben nekik az elmúlt ötven évben részük volt. És veled akarom.

Elhúzódott, de épp csak annyira, hogy a szemébe nézhessen.

– Fogadd el a szerelmemet, Riley! Nincsenek feltételek és kikötések. Nincs semmi, csak minden, szerelmem. Most, és amíg csak élek.

♦ ♦ ♦

Thayne szavai lebontották a Riley lelkét őrző utolsó falakat is, felmelegítették az utolsó fagyos pontot is, amit egy tizenöt évvel ezelőtti éjszakán ért el a zúzmara, amikor egy őrült elvitt magával mindent, amit Riley szeretett.

De most visszakapta.

Viszont már nem gyerek. Már felnőtt nő.

– Hadd mutassam meg, milyen is lehetne. – Thayne lehajolt, az ajkával megállt egyetlen centire az ajkától.

Riley tüdejéből remegő sóhaj szökött ki. Nem tudott ellenállni. Nem is akart. Egész életében arra vágyott, hogy tartozzon valakihez. Valaki olyanhoz, aki sosem hagyja el, aki mindig szeretni fogja, aki, bármi történjék is, nem tágít mellőle.

Ez a valaki Thayne volt.

Akkor mire vár?

– Értem. – Thayne felemelte a fejét, és elhúzódott.

Riley egész testében megborzongott. Nem értette, mit művel. A nővére éveken át bizonyította bátorságát, amikor az életét elvették tőle. Ahhoz képest ezt a lépést megtenni cseppet sem ijesztő. Ez csak Thayne. A legjobb barátja. A férfi, akire az életét is rábízta. A férfi, aki megmentette a szívét, és meggyógyította a lelkét. A karjáért kapott. Megszorította, olyan erősen, hogy az már saját magának fájt.

– Nem! Nem érted. Szeretlek, Thayne. Nagyon régen szeretlek. Csak féltem bevallani. Még magamnak is.

Thayne elmosolyodott, úgy, hogy attól az egész arca felragyogott. Nem szólt, csak felkapta és az ágyra vitte Riley-t. A nő lélegzet-visszafojtva várt, mialatt Thayne közel hajolt, de nem érintette, nem csókolta. Riley minden idegszála bizsergett, az egész teste vágyott Thayne-re.

Megragadta a férfi vállát.

– Ez örökre szól – suttogta Thayne. Az ujjával óvatosan szétnyitotta Riley ajkát. – Nincs visszaút.

Riley ösztönösen megnyalta a férfi ujját. A sós íz, az érintése bizsergést indított el a nyelvében. Kezét Thayne tarkójára tette, és az ajkát az ajkához húzta.

– Soha.

Ahogy minden védőfal leomlott, a szenvedély hatalmas hullámokban tört elő. Thayne megcsókolta, a nyelve elindult felfedezőútra a nő szájában.

Riley minél közelebb akart kerülni hozzá. Kigombolta Thayne ingét, majd eldobta a ruhadarabot, ami önző módon megakadályozta, hogy a bőrét is érezhesse.

Thayne felnyögött, és átvette az irányítást. Ledobálta magáról a ruhát, aztán nekilátott Riley levetkőztetésének. Hamarosan fedetlen bőr simult fedetlen bőrhöz. Thayne magához szorította, és a kezével becézte.

Riley minden érintésre megborzongott. Ajkát a férfi melléhez érintette; apró csókokkal fedezte fel a testét, meg-megharapva az érzékeny bőrt, aztán finoman megnyalta a mellbimbóját.

Thayne erre hosszú, mély morgással reagált. Riley visszazuhant az ágyra, és magához húzta a férfit.

Thayne nem ellenkezett. A térdét Riley lába közé nyomta, úgy követelt helyet magának. Riley becsukta a szemét. Thayne ajka és keze útra kelt, és bejárt minden centit. Pontosan tudta, hol érjen hozzá, hogyan váltsa ki a lány érzéki nyögéseit. Aztán óvszert húzott, és Riley fölé hajolt; a tekintete sötétlett a vágytól.

– Szeretlek, Riley. Most és mindörökké. – Egyetlen lökéssel elmerült a lányban.

Végigsimította Riley karját, le egészen a kezéig. Amikor az ujjaik összefonódtak, mélyen a szemébe nézett.

– Én is szeretlek.

Thayne megemelte a csípőjét, mire Riley levegő után kapott, majd a lábával átkulcsolta és magához szorította a férfit. Egyek voltak, és Riley sosem érezte magát ennél teljesebbnek, egészebbnek, sosem érezte, hogy valaki ennyire akarja, ennyire szereti.

Thayne csípője ütemes ringásba kezdett. Riley teste minden lökésre bizsergett, a hasa minden alkalommal megfeszült. Azt akarta, hogy örökké tartson a pillanat. Behunyta a szemét, és a nyögések megállíthatatlanul törtek elő belőle.

Egész testével Thayne-re és az ő szerelmére figyelt. A férfi imádta őt.

A teste megfeszült, és ahogy felrobbant benne a gyönyör, Thayne-be kapaszkodott.

Ahogy lassan magukhoz tértek, Thayne Riley mellére hajtotta a fejét. A nő zihálva átkarolta, és csak hagyta, hogy a végtelen kielégülés puha lepelként terüljön rá.

– Hát ez…

– …eszméletlen volt – fejezte be a mondatot Thayne, aki maga is zihált.

Egy percig még mozdulatlanul feküdtek egymás karjaiban, míg aztán Thayne legurult róla, hogy oldalról ölelje magához. Az ujjait összefonta Riley-éval, és apró csókot lehelt a tarkójára.

– Apa állandó helyettesi állást ajánlott. Nem maradnál Wyomingban? Velem. Mint a feleségem.

Riley odafordult. Thayne szája megfeszült, ideges volt.

A nő elmosolyodott.

– Amikor és ahol csak akarod, én ott leszek veled – mondta. – Mindig.

EPILÓGUS

Egy héttel később

Clive bárján karácsonyi fényfüzér világított. Riley kiszállt Pendergrass seriffhelyettes autójából.

– Köszi, Quinn!

Avatott szemmel nézett körül. A bejárat közelében ott sorakoztak Blackwoodék autói. A parkoló zsúfolásig megtelt.

Már az ajtón volt a keze, amikor megtorpant.

A ma este az ünneplésé. El sem hitte, hogy ennyire boldog. Sosem gondolta volna, hogy valaha ilyen elégedett lesz. Egy évvel ezelőtt még egyik napról a másikra élt. Nem volt jövője, csak múltja, ami kísértetként üldözte mindenhová. Most végtelen lehetőségek kecsegtették, nemcsak őt és Thayne-t, de a nővérét is. Minden napot izgatottan várt, mert egy kicsit jobban megismerhette Madisont.

Az ajtót valaki kinyitotta belülről. Carson Blackwood seriff kilépett, majd hatalmas mosollyal az arcán betessékelte.

– Riley! – Hatalmas öleléssel és két puszival üdvözölte. – Köszönöm, hogy visszaadtad nekem a családomat. És hogy olyan boldoggá tetted a fiamat, amilyennek még sosem láttam.

Riley viszonozta a puszit.

– Itt nekem kellene hálálkodnom. – Körbepillantott. A tekintete megállapodott egy asztalnál, ahol az anyja szemmel láthatóan nem tudott mit kezdeni magával, az apja meg mintha bárhol máshol szívesebben lett volna. Madison ott ült közöttük. A szemöldökét kissé összehúzta, az ujjával a hosszú tincseit csavargatta. Még mindig sápadt volt. De legalább a néhány kórházban eltöltött nap után már nem festett olyan borzasztóan. Nemsokára teljesen felépül a rézmérgezésből. Hála az égnek.

– Hogy vannak? – kérdezte, és a családja felé biccentett.

– Próbálkoznak – felelte Carson. – A nővéred csodálatos nő.

Hudson Blackwood magas, izmos alakja vonult el Lamberték előtt. A férfi a kezét nyújtotta Madisonnak. A nő hálás arccal pillantott fel rá. Az anyja tiltakozni próbált, de Madison egyetlen szúrós pillantással megállította.

Tizenöt év elteltével egyikük sem tudta, mit mondjon, vagy hogy viselkedjen.

Ahogy Madison felállt, a tekintete találkozott Riley-éval. Széles mosolyt villantott rá, aztán elvonult Hudsonnel a táncparkettre. Nyilván csak azért, hogy a szüleitől szabaduljon.

Épp, ahogy régen. A két lány mindenben kitartott egymás mellett.

– Thayne ott van – súgott Riley fülébe Carson. – Anyámmal.

Riley repeső szívvel lépett Thayne-hez. Minden távol töltött pillanatban hiányzott neki. Az érintése, a nevetése, a mosolya.

Thayne szeme ragyogott a derűtől, ahogy Helennel beszélgetett. Aztán átadta az idős hölgyet a nagyapjának, odament a zenekar vezetőjéhez, és valamit a fülébe súgott.

A férfi bólintott, és felcsendült egy ismerős dallam. Could I Have This Dance. Riley akkor hallotta először ezt a dalt, amikor Thayne a nagymamájának dúdolta. Azóta már az ő daluk is ez volt.

Lincoln a kezét nyújtotta a feleségének, mire nana felállt. Úgy szelték a parkettet, mintha legalább ötven éve csak táncolnának. Ami igaz is volt.

Az ajtó abban a pillanatban kinyílt. Az emberek tapsban, ujjongásban törtek ki. A zenekar is abbahagyta a játékot.

Cheyenne egyenesen Riley-hoz lépett, és magához ölelte a nőt.

– Beszéltem Brett-tel – mondta. – Köszönöm, hogy segítettél. – Azzal kézen fogta Riley-t, és oda vezette, ahol a nagyszülei és Thayne álltak. – Most pedig viszonzom a szívességet.

Cheyenne elmosolyodott.

– Nana.

Helen Blackwood először boldogan nézett fel, aztán összevonta a szemöldökét.

– Nem felejtettük el a közös vacsoránkat? – kérdezte, és az ajkába harapott.

Cheyenne pislogott egyet, de aztán mosolyogva megölelte a nagyanyját.

– Dehogyis! – megcsókolta a homlokát.

Thayne és a nagyapja összenéztek, és Riley látta felvillanni a szemükben a szomorúságot. Thayne jelzett a zenekarnak, mire a Could I Have This Dance újból felcsendült.

Helen is észrevehette, mi történik.

Vett egy levegőt, és egy pillanatra behunyta a szemét. Amikor újra kinyitotta, a tekintete tiszta volt és csillogó. Legyen ma jó napja – fohászkodott magában Riley.

– Csak állunk itt, és hagyjuk kárba veszni ezt a dalt? – Helen Riley-ra pillantott. – Táncolj Thayne-nel, kedvesem! – Aztán Cheyenne-hez fordult. – Cheyenne, te meg miért nem táncolsz azzal a jóvágású Ironclouddal?

– Várok valakit, nana – magyarázta Cheyenne, miközben a nyakát nyújtogatva a tömeget fürkészte.

Helen ciccegett, aztán megveregette az unokája karját.

– Nem jön el, kislányom. Rivertonék nem állják a tömeget. Maguknak való népség, úgyhogy jobban teszed, ha elkerülöd őket. Válassz inkább olyat, aki úgy néz rád, ahogy kell!

Lincoln odalépett közéjük.

– Asszony, elég a károgásból. Gyere, táncoljunk!

Azzal elragadta Helent.

Thayne Riley arcát fürkészte.

– Én nem táncolok – emlékeztetett a nő, aztán Helenre nézett, aki az egyik forgás közben rákacsintott.

Thayne belekarolt, és finoman magához húzta.

– Nem is kell, elég, ha követsz – mondta halkan.

– De…

– Cheyenne itt van. A nővéred él. Nem engedhetjük ki végre a Riley-t, akit olyan régóta rejtegetsz? Nem élvezheti ő is egy kicsit az életet?

Hudson kézen fogva vezette el mellettük Madisont lassú, óvatos mozdulatokkal. A Madison arcán ragyogó mosolytól Riley is megkönnyebbült egy kicsit. Örökké hálás lesz az életnek, hogy visszakapta a nővérét. Sokat változott, de a lényeges dolgokban még mindig ugyanaz a Madison volt. Ideje volt bátornak lenni, és engedni, hogy a régi Riley, a boldog Riley is élje egy kicsit az életét.

– Vezess, és én mindig követni foglak.

Néhány perc múlva a tömeg ismét szétnyílt, helyet adva a vékony Shepnek. Riley az emberek között meglátta Brett Rivertont, amint a botján támaszkodva, komor arccal néz körül a teremben lévő vidámságon. Amikor a tekintetük találkozott, Brett megemelte a kalapját. Azután elfordult. Cheyenne-t figyelte, aki éppen Ironcloud helyettessel táncolt. Vágyakozó, mégis lemondó pillantást vetett a nőre, majd súgott valamit Shepnek, és elindult kifelé.

– Mindjárt jövök – súgott oda Riley Thayne-nek. Hamar utolérte Brettet.

A férfi üdvözlésképp megérintette a kalapját.

– Riley különleges ügynök. Meg akartam köszönni, hogy megtalálta az apámat. Megnyugvás tudni, hogy nem hagyott el bennünket. A dolog iróniája, hogyha McIlroy egyszerűen beállított volna hozzánk, és elmondja, hogy kicsoda, apám valószínűleg tárt karokkal fogadja. Kár, hogy erőszakkal próbálta elvenni a földjeinket. A családunk tagja is lehetett volna.

– Csatlakozik hozzánk? – kérdezte Riley, és megérintette a férfi karját. – Cheyenne biztos örülne.

– Nem akarok zavarni. És egyébként is többet érdemel. – Elmerengve a közeledő Cheyenne-t figyelte.

– Brett – suttogta a nő.

– Csak azért jöttem, hogy ezt odaadjam – szólt halkan a férfi, és átadta a nyakláncot, benne a wyomingi jádéval.

Cheyenne szemébe pára szökött.

– De…

– Jobb lesz így. Túl sok mindent nem tudsz rólam. – Biccentett Shepnek, és elindultak kifelé az éjszakába.

Cheyenne a követ szorongatva nézett utána.

– Elnézést – szólt, és kiszaladt az ajtón. Ironcloud hamarosan követte.

Riley felsóhajtott. Brett szereti Cheyenne-t, de nem képes beismerni. Próbálja megóvni, de éppen ezzel okoz fájdalmat.

Egyszer Riley is elkövette ezt a hibát.

De soha többé. Megfordult, és Thayne-hez ment.

A férfi magához ölelte. Riley behunyta a szemét, mély levegőt vett, és csak hagyta, hogy vezessék; élvezte a kislány boldogságát, aki sok évvel ezelőtt az egész szobát betáncolta Madisonnal.

Lassan, egyként mozogtak. Thayne átölelte, és a szívéhez húzta. Riley odabújt, és mélyet szippantott az illatából. Az arcát a férfi mellkasán pihentette, és csak hagyta, hogy vezesse őt a tánctéren. Lassan Thayne nagyszüleihez közelítettek.

– Nézd meg őket! – suttogta Thayne.

Lincoln lágyan, oltalmazón ölelte Helent, mint aki soha nem akarja elengedni.

– Szeretlek, Lincoln – suttogta Helen. – Még olyankor is, amikor elfelejtem mondani. Olyankor is szeretlek.

Riley torka elszorult a szavak hallatán.

– Helen Blackwood, mindig te leszel az én szerelmem. És ne félj, én majd kettőnk helyett is emlékszem.

Riley pislogva küzdött a könnyeivel. Ez a Blackwood-szerelem. Most már ő is megértette. Thayne megköszörülte a torkát, és közelebb húzta magához.

– A mi szerelmünk is ilyen – szólt rekedtes hangon. Már nem táncoltak – csak álltak, elmerülve egymás tekintetében. – Együtt. Örökre.

Riley elmosolyodott, és a kezét nyújtotta.

– Akkor táncolsz velem?

– Amíg csak élek.

UTÓSZÓ

Az Elfeledett titkokhoz részben abból merítettem az ihletet, hogy láttam édesanyám küzdelmét az Alzheimer-kórral. Megtanultuk értékelni a boldogság rövid pillanatait, még a könnyek között is. Ha van tanulság, akkor az az, hogy legyünk hálásak azért, amink még van, és ne azon keseregjünk, amik egykor voltunk.

Édesanyám útja hosszúra nyúlt, és a család nem bírta volna ki hit és barátok, valamint az Alzheimer-szövetség (www.alz.org, Alzheimer’s Association, P.O. Box 96011, Washington, DC 20090-6011) támogatása nélkül. A szervezet helyi egységétől sokat tanultunk, sok támogatást és megértést kaptunk, és végtelenül hálás vagyok azoknak, akikkel onnan kapcsolatba kerültünk.

Az ebből a könyvből befolyt jogdíjak 10 százalékát ennek a szervezetnek ajánlom fel. Így tisztelgek édesanyám és édesapám előtt, és azok előtt, akik támogatták őket ezen a nehéz úton. Az Alzheimer-szövetség egy olyan világot szeretne, ahol ez a betegség már a múlté. Imádkozom érte, hogy ez a nap eljöjjön.

Éppen ezért hívtam életre a #1MemoryChallenge nevű figyelemfelkeltő kampányt. Azt szeretném, ha megosztanánk egymással a különleges emlékeket, mielőtt elvesznek, és hogy támogassuk az Alzheimer-szövetséget és a munkájukat. A személyes történetemről és a #1MemoryChallenge-ről angol nyelven a http://act.alz.org/goto/1MemoryChallenge vagy a www.facebook.com/1MemoryChallenge oldalon olvashattok.

Ha van olyan barátod vagy rokonod, aki Alzheimer-kórban vagy másmilyen demenciában szenved, könnyen úgy érezhetitek, hogy egyedül vagytok a harcban. Kérlek, vedd fel a kapcsolatot az Alzheimer-szövetséggel vagy bármilyen hasonló szervezettel! Kérj segítséget! És az időddel vagy a pénzeddel igyekezz támogatni ezeket a szervezeteket!

Nem vagy egyedül.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

E könyv megírása szeretetteljes munka volt, és akik ismernek, tudják, mennyi örömöt és kihívást jelentett a megalkotása. Nagyon hálás vagyok nektek.

Köszönet Jill Marsalnak, az én elképesztő ügynökömnek – a támogatásod és a hited mindig lenyűgöz. Nélküled nem ment volna.

Charlotte Herschernek, a szerkesztőmnek – a végtelen türelmed, kedvességed és tudásod tette ilyenné ezt a könyvet, amiért örökké hálás leszek.

Tammy Baumann-nak, Louise Berginnek és Sherri Buerkle-nek – a tehetségetek, a tudásotok és az éleslátásotok mindig alázatra nevelt. Nem is kívánhatnék jobb kritikusokat vagy odaadóbb barátokat.

És az én drága bétaolvasóimnak: Janie Crouch, Ruth Kaufman, Jane Perrine és Sharon Wray. Csodálatosak vagytok, tehetségesek, és elmondani nem tudom, mennyire nagyra értékelem azt, hogy mennyire egyedi módon látjátok a dolgokat. Tudjátok, hol találtok!

ÍRÓI MEGJEGYZÉS

Köszönöm, hogy elolvastad az Elfeledett titkokat. Remélem, tetszett! Ha érdekelnek más műveim is, olvass bele a Montgomery-sorozatba – In Her Sights, Behind the Lies és Game of Fear – ezek angol nyelven már kaphatók.

Ha érdekel, mikor kerül a boltokba a következő könyvem, vagy más információkra és akciókra vagy kíváncsi, iratkozz fel a hírlevelemre a www.RobinPerini.com oldalon.

Itt, valamint a Goodreadsen (www.goodreads.com/RobinPerini) és a Facebookon (www.facebook.com/RobinPeriniAuthor) írhatsz is nekem.

Ha tetszett a könyv, segíts, hogy mások is élvezhessék.

Add kölcsön. Kérlek, mutasd meg egy barátodnak.

Ajánld. Kérlek, ajánld a barátaidnak, ajánld olvasói csoportokban és fórumokon, hogy másokhoz is eljuthasson.

Értékeld. Kérlek, értékeld, hogy mások is lássák, mi tetszett a könyvben.

Az írók mit sem érnek olvasók nélkül. Éppen ezért köszönöm, hogy velem tartasz ezen az utazáson.

Photo © 2013 Kyle Zimmerman

A SZERZŐRŐL

A nemzetközi sikereknek örvendő, több díjat is elnyerő Robin Perini legfőbb célja, hogy olvasóit pörgős, izgalmas kalandokkal örvendeztesse meg, olyanokkal, amik szerelmi szálakban sem szűkölködnek. Jelölték már RITA-díjra, és miután 2011-ben megnyerte a Romance Writers of America Golden Heart díját, két év alatt több mint tizennégy művét adták ki. Egyébként elemzőként dolgozik egy techvállalatnál, Amerika-szerte népszerű írótanfolyamokat tart, légpuskás sziluettlövészetben pedig versenyekre is jár. Az Egyesült Államok délnyugati részén él, és mindig örül, amikor visszajelzést kap az olvasóitól. A weboldala: www.robinperini.com.

#☺placeholder002